Ирвинг Джон

Laisvę lokiams! [calibre]

John irving

Laisvę lokiams!

Romanas

Iš anglų kalbos vertė Valdas V. Petrauskas

Versta iš:

John Irving

Setting Free The Bears

A Black Swan Book, London, 1986

Šią knygą skiriu

VIOLETTE ir CO

GEORGE’O atminimui

ISBN 978-9955-38-996-5

Copyright © John Irving 1968

© Viršelyje panaudota nuotrauka, Dean Pennala / „Shutterstock“

© Vertimas į lietuvių kalbą, Valdas V. Petrauskas, 2011

© Leidykla „Alma littera“, 2011

Iš anglų kalbos vertė Valdas V. Petrauskas

Redagavo Nijolė A. Petrauskienė

Korektorės Bronė Balčienė ir Marijona Treigienė

Viršelio dailininkas Edvardas Jazgevičius

Maketavo Valdas Bautrėnas

Pirma dalis

ZIGIS

Įprastas vieniečių valgis

Kiekvieną vidurdienį aptikdavau jį besėdintį ant suoliuko Rotušės parke su didoku maišeliu šiltadaržio ridikėlių ant kelių ir buteliu alaus rankoje. Jis visada nešiodavosi savo druskinėlę; galimas daiktas, turėjo jų be skaičiaus, nes negaliu prisiminti, kad kuri būtų buvusi kuo nors ypatinga. Tiesą pasakius, tos druskinėlės menkai skyrėsi viena nuo kitos, o kartą jis netgi išmetė vieną, suvyniojo į tuščią maišelį nuo ridikėlių ir sviedė parke į šiukšlių dėžę.

Kiekvieną vidurdienį ir visada ant to paties suoliuko – ant to, kuris mažiausiai atsišerpetojęs, parko pakraštyje, arčiau universiteto. Kartais turėdavo užrašų knygelę, bet visada vilkėdavo velvetinę striukę su įžambiomis šoninėmis kišenėmis ir didele erdvia kišene užpakaly, kokias paprastai dėvi ančių medžiotojai. Ridikėliai, butelis alaus, druskinėlė ir kartais užrašų knygelė – visa tai gilioje, išsipūtusioje užpakalinėje kišenėje. Vaikščiodavo tuščiomis rankomis. Tabaką ir pypkes susikišdavo į šonines kišenes; turėjo mažų mažiausiai tris skirtingas pypkes.

Nors, mano nuomone, jis buvo studentas kaip ir aš, niekada nebuvau jo matęs nė vienuose universiteto rūmuose. Tik Rotušės parke, kiekvieną vidurdienį, ankstyvo pavasario dienomis. Dažniausiai jam bevalgant atsisėsdavau priešais ant suoliuko. Atsinešdavau laikraštį, kuris buvo puiki priedanga stebėti pro šalį einančioms mergaitėms, vogčiomis žvilgčioti į jų pabalusius per žiemą kelius – į išstypusias paaugles permatomomis šilkinėmis palaidinukėmis. Tačiau jis nežiūrėdavo į jas; budrus kaip voverė sėdėdavo su savo ridikėlių maišeliu. Pro suoliuko atkaltės tarpus saulės spinduliai dryžiais margindavo jo kelnes.

Prabėgus daugiau nei savaitei tos mūsų tariamos pažinties, pastebėjau dar vieną jo įprotį. Jis kažką keverzodavo ant maišelio su ridikėliais, paskiau visada susikišdavo į kišenes prirašinėtas maišelio skiauteles, bet dažniau rašydavo į užrašų knygelę.

Vieną dieną štai ką jis padarė: pastebėjau, kad įsikišo kišenėn skiautelę, atplėštą nuo maišelio, ir nuėjo pasikėlęs nuo suoliuko, tačiau paėjėjęs nutarė dar kartą žvilgtelėti į raštelį. Išsitraukė jį iš kišenės, perskaitė. Paskiau numetė, ir štai ką aš perskaičiau:

Fanatiškai laikytis gerų įpročių būtina.

Vėliau, kai perskaičiau jo garsiuosius užrašus – jo Poeziją, jo žodžiais tariant, – supratau, kad ne šiaip sau išmetė šį raštelį. Išmetė, tiesiog šiek tiek patikslinęs mintį.

Fanatiškai laikytis gerų įpročių tikrai verta.

Tačiau tuomet, Rotušės parke žiūrėdamas į skiautelę popieriaus, nuplėštą nuo maišelio su ridikėliais, negalėjau žinoti, kad jis – poetas ir sentencijų autorius; tik pagalvojau, kad jis – šaunus vaikinas, su kuriuo būtų įdomu artimiau susipažinti.

Nesėkmė

Jozefgasėje, tuojau pat už Parlamento pastato, yra tokia vieta, garsi sparčia, įtartina vartotų motociklų prekyba. Tą vietą atradau daktaro Fichto dėka. Susikirtus per daktaro Fichto egzaminą, man kilo noras pakeisti įprotį vidurdienį eiti pasivaikščioti po Rotušės parką.

Praėjęs keletą plėkais dvokiančių arkų, pro krautuves pusrūsiuose, kur prekiaujama sudvisusiais skarmalais, atsidūriau garažų ir padangų bei automobilių atsarginių dalių parduotuvių zonoje, kur kažkokie paišini murziai darbiniais drabužiais šaligatviais rideno kažkokius žvangalus. Netikėtai stabtelėjau prie nešvarios vitrinos, kurios kampe kabojo kartono gabalas su užrašu FABERIS, ir daugiau nė žodžio, jokių duomenų, išskyrus gausmą, tvinstantį pro atviras duris. Juodi dūmai, panašūs į audros debesis, baugus, aidu atsiliepiantis tratėjimas, – pro vitriną įžiūrėjau du mechanikus, birbinančius dviejų motociklų variklius; ant pakylos netoli lango stovėjo daugiau motociklų, bet tie tviskėjo nė nekrustelėdami iš vietos. Prie slenksčio ant cementinės aslos, skendinčios išmetamųjų dujų debesyse, mėtėsi įrankiai ir degalų bakų dangteliai, sulaužyti stipinai ir ratlankis, purvasaugis ir lynas, prie motociklų linksojo du mechanikai, įnikę į darbą; tai smarkiau, tai silpniau paleisdami variklį, jie atrodė tokie pat susikaupę ir atidūs kaip muzikantai, derinantys instrumentus prieš koncertą. Aš stovėjau prie durų, kvėpuodamas dirbtuvės tvaiku.

Iš vidaus mane stebėjo žilas vyriškis su plačiais tepaluotais švarko atlapais; sagos atrodė pilkiausios jo aprangos dalys. Šalia jo, atremtas į duris, stovėjo didelis krumpliaratis – dantytas mėnulis, nukritęs nuo dangaus, taip storai išteptas tepalais, kad, sugerdamas visą šviesą, žilpino man akis.

– Herr Faberis jūsų paslaugoms, – tarė vyriškis, nykščiu durdamas sau į krūtinę.

Ir pasivedėjo mane nuo durų į gatvę. Kai mudu atsidūrėme tolėliau nuo griausmo, jis nužvelgė mane gudriai šypsodamas kaip auksagalvė papūga.

– Aha! – sušuko. – Iš universiteto?

– Dievo malone, – atsakiau. – Bet nėra jokių garantijų.

– Nepasisekė? – tarė Faberis. – Kokį motociklą turite galvoj?

– Kad aš nieko neturiu galvoj, – atsakiau.

– Ehe, – tarė Faberis, – apsispręsti visada nelengva.

– Tiesiog iš koto žmogus gali išvirsti, – pritariau.

– Lyg aš nežinočiau! – tarė jis. – Kai apsižergi kokį motociklą, atrodo, lyg ant žvėries jotum, garbės žodis, kaip ant tikro žvėries! Štai ką kai kurie turi galvoje, kai nori nusipirkti motociklą. Tokio ir ieško!

– Protas neneša, – tarstelėjau.

– Žinoma, žinoma, – pritarė Faberis. – Aš suprantu, ką jūs turite galvoj. Jums reikėtų pasitarti su Herr Javotniku. Jis – studentas, kaip ir jūs! Tiesiog stebuklas, kaip Herr Javotnikas moka žmonėms parinkti deramą modelį. Atrankos virtuozas!

– Nuostabu, – pritariau aš.

– Mano laimė ir parama, – tarė jis. – Pats įsitikinsite.

Palenkęs į šalį judrią galvą, Herr Faberis ėmė mėgaudamasis klausytis, kaip viduje trata motociklai.

Raitas ant žvėries

Herr Javotniką pažinau iš velvetinės ančių medžiotojo striukės ir pypkių, kyšančių iš šoninių kišenių. Jis man priminė ką tik papietavusį jaunuolį, sušveitusį sūrų, aštriais prieskoniais pagardintą patiekalą.

– Aha! – sušuko Faberis ir stryktelėjo du žingsniukus į šalį, lyg ketindamas mums pašokti. – Herr Javotnikai, – tarė jis, – šiam jaunuoliui reikia apsispręsti.

– Štai kaip, – tarė Javotnikas. – Kodėl jūs neatėjote į parką?

– Aha! Aha? – suspigo Faberis. – Vadinasi, jūs pažįstami?

– Puikiai pažįstami, – atsakė Javotnikas. – Sakyčiau, kuo puikiausiai. Neabejoju, Herr Faberi, sprendimas bus individualus. Aišku, jeigu paliksite mus vienus.

– Gerai, – tarė Faberis. – Labai gerai, labai gerai. – Ir, šonu nusėlinęs prie durų, nėrė atgal į išmetamųjų dujų debesį.

– Stuobrys, ir gana, – tarė Javotnikas. – Juk jums ir į galvą neatėjo mintis ką nors pirkti, ar ne?

– Ne, – atsakiau. – Aš čia netyčia užklydau.

– Keista, kad jūs neatėjote į parką.

– Nepasisekė.

– Per kokį egzaminą? – paklausė jis.

– Fichto.

– Aha, Fichto. Galiu jums kai ką papasakoti apie jį. Jam pūliuoja dantenos, per pertraukas jis valosi jas šepetėliu – dažo į tokį rudą buteliuką ir tepa jas kažkokiais glitėsiais. Taip dvokia jam iš burnos, net žolė vysta. Jam pačiam nesiseka.

– Pravartu tai žinoti, – tariau.

– Betgi jūs nesidomite motociklais? – paklausė jis. – Aš domiuosi tik tiek, kad norėčiau apžergti kokį „harvį“ ir dumti iš miesto. Viena – ne per geriausia vieta pavasarį, kaip kažin ką. Tačiau, žinoma, neišgalėčiau sukrapštyti nė pusės to, kiek čia kainuoja bet kuris motociklas.

– Ir aš neišgalėčiau, – tariau.

– Šit kaip? – tarė jis. – Kuo jūs vardu?

– Grafas, – atsakiau. – Hanesas Grafas.

– Tai va, Grafai, čia turime vieną itin dailų motociklą, jeigu jūs ketinate pasivažinėti toliau už miesto.

– Tai va, – atsakiau, – juk jūs žinote, kad neišgalėčiau sumokėti daugiau nei pusės kainos, o jūs, man regis, esate labai prisirišęs prie darbo.

– Aš niekada ir prie nieko nebūnu prisirišęs, – tarė Javotnikas.

– Tačiau, galimas daiktas, jūs jaučiatės įpročių suvaržytas, – pridūriau.

– Žinote, iš įpročių nesišaipoma. – Ir jis, pasistiebęs ant kulnų, išsitraukė iš švarko kišenės pypkę ir kandikliu kaukštelėjo sau per dantis.

– Esu pasiruošęs patenkinti visus jūsų įgeidžius, – tarė. – Vadinkite mane Zigiu. Aš esu Zigfridas Javotnikas.

Ir nors tuo metu jis nieko neužsirašė, nė kiek neabejoju, kad vėliau šią mintį brūkštelėjo į savo užrašų knygelę po ištaisyta sentencija apie įpročius ir fanatizmą – šią naują, irgi perfrazuotą išmintį.

Palaiminti tikrųjų reikmių verčiamieji!

Tačiau tą popietę, stovėdamas ant šaligatvio, jis tikriausiai neturėjo nei užrašų knygelės, nei skiautelės popieriaus, atplėštos nuo ridikėlių pakelio, be to, matyt, jautė spirtinai spiriantį Herr Faberio žvilgsnį: šis baimingai stebėjo mudu, nelyginant gyvatė liežuvį kaišiodamas galvą iš pridūmyto garažo.

– Eime, Grafai, – tarė Zigis. – Aš pasodinsiu jus ant tikro žvėries.

Slidžia garažo asla mudu nuėjome iki galinės sienos ir durų, ant kurių kabojo smiginio taikinys – ir durys, ir taikinys kabojo kreivai. Taikinio lentelė atrodė nežmoniškai apkramtyta, pats taikinys beveik neįžiūrimas perdėm subadytame kamštmedžio laukelyje – lyg jį būtų smaigstę ne strėlėmis, o veržliarakčiais ginkluoti pasiutę mechanikai, grieždami iltimis.

Išėję iš garažo, atsidūrėme siaurame skersgatvyje.

– Klausykit, Herr Javotnikai, – tarė Faberis. – Jūs tikrai taip manote?

– Be jokios abejonės, – atsakė Zigfridas Javotnikas.

Į garažo sieną stovėjo atremtas juodu blizgančiu brezentu apdengtas motociklas. Galinis sparnas buvo sulig mano pirštu storumo, sunkus chromo luitas, pilkas iš kraštų, ten, kur glaudžiasi purvasaugis, pakibęs žemai viršum galinio rato: ratas ir sparnas, o tarp jų – idealus tarpas. Zigis nutraukė brezentą.

Tai buvo senas, žvėriškai nudrengtas motociklas, praradęs savo dailų profilį, vietomis sulopytas; tarp dalių žiojėjo plyšys, kur kažkoks pusgalvis bandė pritaisyti įrankių dėžę, nedidelis atviras trikampis tarp variklio ir degalų bako, o bakas, blizgantis kaip juoda ašara, priminė pernelyg mažytę galvą, priderintą prie drambloto kūno; jis buvo toks pat žavus, koks žavus kartais atrodo šautuvas, nes bjauriausios detalės lyg tyčia buvo išdėstytos taip, kad kristų į akis. Jis buvo velniškai sunkus ir tarytum įtraukęs pilvą kaip perkaręs skalikas, kioksantis aukštoje žolėje.

– Šis vaikinas – tiesiog virtuozas! – tarė Faberis. – Mano laimė ir parama!

– Anglų gamybos, – tarė Zigis. – Royal Enfield, prieš kelerius metus pataisytas atrodė kaip naujas. Septyni šimtai kubinių centimetrų. Naujos padangos ir grandinės, ir sankaba sutvarkyta. Visiškai kaip naujas.

– Vaikinas tiesiog įsimylėjo šią senieną! – tarė Faberis. – Dirbo prie jo laisvalaikiu, aukodamas kiekvieną laisvą valandėlę. Dabar jis kaip naujas.

– Jis ir išties naujas, – sukuždėjo Zigis. – Iš Londono užsakiau naują sankabą ir krumpliaratį, naujus stūmoklius ir žiedus, o jis manė, kad visa tai kitiems motociklams. Senas gribišius nė neįtaria, ko jis vertas.

– Sėskite ant jo! – pasiūlė Faberis. – Na, sėskite ir pajusite, kad po jumis žvėris!

– Per pusę, – sukuždėjo Zigis. – Jūs dabar sumokate, kiek priklauso, o aš jums grąžinu pusę iš savo atlyginimo.

– Užkurkite variklį, – paprašiau.

– Ką gi, – tarė Faberis. – Herr Javotnikai, gal dar ne viskas padaryta, ar ne, gal dar negalima paleisti variklio? Gal reikia įpilti degalų?

– Ne, – atsakė Zigis. – Galima tuojau pat užkurti.

Ir, priėjęs prie manęs iš šono, koja lengvai spustelėjo starterį; iškart pasigirdo silpnas tratėjimas – sutuksėjo karbiuratorius, varinėdamas kurą. Paskiau jis atsidūrė šalia manęs ir iš visų jėgų numynė paminą. Variklis springdamas įtraukė degalų, pamina atšoko atgal, tačiau Zigis vėl ją numynė, numynė labai staigiai, ir šįkart užkūrė variklį – šis nesukriokė, kaip motociklams įprasta, o suburzgė ramiai ir vienodai, gaudžiai kaip traktorius.

– Girdėjote? – sušuko Faberis, netikėtai pats imdamas klausytis, truputį pakreipęs galvą ir delnu prisidengęs burną, lyg tikėdamasis išgirsti pašalinius garsus, bet neišgirdo; tikėdamasis išgirsti kokius nors kliuvinius, varikliui dirbant tuščiąja eiga, bet neišgirdo – ar bent jau nespėjo išgirsti. Jis dar labiau pakreipė galvą.

– Virtuozas, – tarė Faberis, lyg pats tikėdamas savo žodžiais.

Herr Faberio žvėris

Herr Faberio raštinė buvo garažo antrame aukšte, nors pastatas atrodė taip, lyg antro aukšto jame nė būti negalėjo.

– Tupykla, – tarė Zigis, kurio elgesys Herr Faberį vedė iš kantrybės.

– Ar susiderėjote dėl kainos? – paklausė Faberis.

– Žinoma, – atsakė Zigis. – Du tūkstančiai šimtas šilingų, Herr Faberi.

– Aha, labai gera kaina, – ūmai nusilpusiu balsu tarė Faberis.

Aš atsiskaičiau.

– Ar negalėčiau dar jūsų sutrukdyti, Herr Faberi? – tarė Zigis.

– Aha? – suaimanavo Faberis.

– Ar negalėtumėte šiandien man išmokėti atlyginimo? – paklausė Zigis.

– Ak, Herr Javotnikai! – atsiliepė Faberis.

– Ak, Herr Faberi, – tarė Zigis. – Ar jums nebūtų sunku?

– Jūs, negailestingas intrigante, gviešiatės į pagyvenusio žmogaus pinigus, – atsakė Faberis.

– Aš jums padėjau sudaryti kelis puikius sandėrius, – tarė Zigis.

– Jūs – bjaurus intrigantas ir nenaudėlis, – tarė Faberis.

– Ar jūs matote, Grafai? – tarė Zigis. – Ak, Herr Faberi, – pridūrė jis, – aš neabejoju, kad jūsų taurioje širdyje lindi tikras žvėris.

– Sukčiai! – sušuko Faberis. – Kur tik pasisuksi, visur sukčiai ir vagys!

– Jeigu jums nesunku, išmokėkite man atlyginimą, – tarė Zigis. – Išmokėkite, jeigu jums nesunku, ir mudu su Grafu beregint dingsime. Mūsų laukia dideli darbai.

– Eikit jau! – sušuko Faberis. – Kokie ten dideli darbai! Juk motociklo plauti nereikia!

Dideli darbai

Taigi sėdėjome Viešojo parko kavinėje, per alpinariumą spoksodami aukštyn į medžius, žemyn – į tvenkinius su raudonu ir žaliu vandeniu, kuriame atsispindėjo terasoje iškabinėti žali ir raudoni žibintai. Visos merginos klegėjo lauke; pro medžius šuorais skriejo mūsų link jų jaudinantys balsai; merginas mieste kaip paukščius galima atpažinti iš garsų – kulniukų kaukšėjimo, savimi pasitikinčių balsų, kai jos viena kitai pasakojasi savo paslaptis.

– Tai va, Grafai, – tarė Zigis, – matai, kaip žydi naktis.

– Taip, – pritariau, – pirmoji tikra pavasario naktis, drėgna, šilta kaip reta, ir vėl pilna merginų nuogomis rankomis.

– Mes, dievaž, išvyksime į kelionę, – tarė Zigis. – Aš jau seniai ją apgalvojau, Grafai, ir supratau, ką reikia daryti, kad ji sektųsi. Svarbiausia, Grafai, jokių planų! Jokių žemėlapių, jokių grafikų, kada nuvyksi kur nors ir kada grįši. Paleisk vaizduotę, ir tiek! Vaizduokis kalnus, vaizduokis paplūdimius. Vaizduokis turtingas našles ir jaunas kaimietes! Paskiau spausk ten, kur, tavo manymu, jų esama. Ir lygiai taip pat rinkis kelią – rinkis, nepaisydamas posūkių ir kalvų. Ir, antra vertus, rinkis tokį kelią, kuris patiktų žvėriui.

– Ar tau patinka motociklas, Grafai? – staiga paklausė jis.

– Labai patinka, – atsakiau, nors jis pavėžėjo mane vos kelis kvartalus aplink Šmerlingo aikštę nuo Faberio garažo iki Viešojo parko. Motociklas buvo puikus, griausmingas, perdėm virpantis apačioje – pašokdavo iš vietos kaip didelė budri katė; net tada, kai stovėdavo, nemalonūs praeiviai negalėdavo akių nuo jo atplėšti.

– Tau jis dar labiau patiks, – tarė Zigis. – Aukštai, kalnuose. Važiuosime į Italiją! Važiuosime be bagažo – tai trečioji taisyklė: keliauti be bagažo. Aš pasiimsiu savo talpią kuprinę, susidėsime visus daiktus, o ant viršaus pririšime susuktus miegmaišius. Daugiau nieko. Na, dar meškeres. Italijos kalnuose meškeriosime! Spjaut mums į daktarą Fichtą! – sušuko jis.

– Spjaut mums į jį! – pritariau.

– Kad jam visi dantys išbyrėtų!

– Operoje.

– Spjaut jam į akis! – pridūrė Zigis. Paskiau paklausė: – Klausyk, Grafai? Ar tau buvo gėda, kad susikirtai per egzaminą? Kitaip sakant, ar tau buvo labai nemalonu?

– Man buvo vis viena, – atsakiau, ir tikrai man buvo vis viena – tokį vakarą, kvepiantį it merginos plaukai. Vešlių medžių šakos svyrojo palinkusios virš alpinariumo, slopindamos vandens pliukšėjimą tvenkiniuose.

– Anksti rytą mes pasikrausime ir nešime muilą, – tarė Zigis. – Pamatysi! Pralėksime pro universitetą tokiu greičiu, kad senis Fichtas nespės nė dantenų pasivalyti! Kol jis atsuks dangtelį nuo savo smirdinčio stiklainėlio, mes būsime jau toli už Vienos. Praskriesime pro rūmus. Visus prikelsime iš miego! Visi pamanys, jog pradūmė Strassenbahn^1 – arba begemotas!

– Perdyla begemotas! – pridūriau.

– Ištisas tuntas perdylų! – tarė Zigis. – O paskiau leisimės vingiuotais keliais. Virš galvų siūbuos medžių lajos, o į šalmus caksės žiogai.

– Aš neturiu šalmo, – prisipažinau.

– Aš turiu atliekamą, – tarė Zigis, jau seniai pasiruošęs tai kelionei.

– Ko dar mums reikėtų? – paklausiau.

– Akinių, – atsakė jis. – Irgi turiu. Pirmojo pasaulinio karo lakūnų akinius – varlių akis geltonais stiklais. Pasakiški akiniai! Ir batus, – pridūrė Zigis. – Paskolinsiu tau tikrus turistinius batus.

– Metas eiti krautis daiktų, – tariau.

– Ką gi, iš pradžių išgerkime alų.

– Tuomet ir rausime.

– Nugriaudėsime! – tarė Zigis. – O rytoj vakare kalnuose gersime vandenį iš upės arba ežero. Miegosime ant žolės ir atsibusime saulei tekant.

– Rasotomis lūpomis.

– Su kaimo mergelėmis šalia! – tarė Zigis. – Jei duos Dievas.

Taigi mudu išbaigėme alų. Aplink terasoje tyliai šurmuliavo balsai, prie staliukų sėdinčių žmonių veidai supdamiesi plūduriavo mūsų aluje.

Paskiau – staigiai numynus starterį, vos girdimas įsiurbimo vožtuvo garsas, toks tolimas, lyg būtų atsklidęs iš už šimtų mylių nuo variklio. Paskiau urzgimas ir lėtas, tolygus dunksėjimas tuščiąja eiga. Zigis palaukė, kol variklis įkais, o aš tuo tarpu nukreipiau žvilgsnį virš gyvatvorės į staliukus terasoje. Žiūrovai neatrodė suirzę, tačiau liovėsi bambėję ir atsigręžė mūsų pusėn; lėtas variklio burzgimas darniai plaukė drauge su pirmaisiais sodraus pavasario oro šuorais.

Zigio ančių medžiotojo striukės užpakalinė kišenė pūpsojo labiau išsipūtusi; tuomet dirstelėjau į mūsų stalą ir pastebėjau, kad nebėra druskinėlės.

Pirmas Dievo darbas

Vairavo Zigis. Pro arką išnėrėme į Didvyrių aikštę; aš užverčiau galvą, spoksodamas į balandžius, vaikščiojančius namų stogais; nuo vyriausybinių pastatų į mus žvelgė putlūs barokiniai kupidonai. Pro geltonus garsiųjų Pasaulinio karo lakūnų akinių stiklus rytas atrodė kur kas auksingesnis, nei buvo iš tikrųjų.

Senė apdribusiais žandais išstūmė vežimėlį su gėlėmis į Marijos Užtarėjos gatvę, ir mes sustoję nusipirkome gelsvų krokų ir sukišome juos į savo šalmų vėdinimo angas.

– Vaikinams netinka, – sušvabėjo bedantė ragana.

Mes nulėkėme toliau, svaidydami gėles merginoms, stotelėse laukiančioms autobusų. Merginos ryšėjo skarelėmis, kurių kampai plaikstėsi joms palei kaklą, ir diduma jų jau turėjo gėlių.

Mes buvome ankstyvi; pakeliui pasitaikė arkliais kinkytų vežimų, dardančių į Našmarktą su daržovėmis, vaisiais ir gausybe gėlių. Kartą praskriejome pro arklį, šis, išsigandęs motociklo, stojosi prieš mus piestu. Vežėjai linksmai šūkavo mums, sėdėdami savo girgždančiuose vežimuose, kai kurie važiavo su žmonomis ir vaikais, diena buvo nuostabi.

Šenbruno rūmai atrodė tylūs: nei turistinių autobusų, nei minios su fotoaparatais. Aplink rūmus kybojo šalta migla; perregimas ūkas plaujojo prie pat apkarpytos gyvatvorės, tarytum kiautu dengdamas žaliai žalias vejas. Kraštovaizdis skubėjo artyn ir, persiritęs per mus, likosi užpakaly.

Hicingo priemiestyje, ten, kur baigėsi rūmų teritorija ir prasidėjo kaimo vietovė, padvelkė pirmieji Hicingo zoologijos sodo kvapai.

Mes sustojome prieš šviesoforą, ir mus pasveikino dramblio trimitavimas.

– Juk mes turime aibę laiko, ar ne? – paklausė Zigis. – Kitaip sakant, visas pasaulio laikas mums priešaky, bent man taip atrodo.

– Mums nederėtų išvykti iš Vienos, nepamačius, kaip pavasaris užgriūva zoologijos sodą, – tariau aš.

– Na, žinoma...

Hicingo zoologijos sodas aptvertas aukšta mūro siena, bilietus parduoda rupūžgalvis plačiais žabtais su žaliu lošėjo priekakčiu. Zigis pastatė motociklą tolėliau nuo laštako, atokiau nuo medžių ir lošėjo būdelės – bilietų kiosko, virš kurio siūbavo žirafos galva, užmauta ant kaklo karties. Žemiau kaklo rėpliojo nerangus kūnas, šiaip ne taip remdamasis plačianagėmis kojomis. Ant siauro smakro giedravo plikas lopinėlis – vieta, kuria ji trynėsi į aukštą tvirtą tvorą.

Per tvorą žirafa žiurksojo žemyn į botanikos sodo šiltadaržius vis dar aprasojusiais stiklais. Saulė dar nešildė, ir aplink nebuvo nė vieno lankytojo, kuris būtų domėjęsis žirafa. Tarp pastatų ir narvų akmenimis grįstu taku nevaikščiojo niekas, išskyrus valytoją, lengvinėjantį su savo šluota.

Hicingo zoologijos sodas buvo įkurtas ne per seniausiai, tačiau pastatai buvo tokio pat senumo kaip Šenbruno rūmai; dalis dvaro žemių su apgriuvusiais pastatais – be stogų, trimis sienomis, kai kur užlopytomis grotomis arba skydais – prašyte prašėsi priežiūros. Deja, griuvėsius paveldėjo žvėrys.

Zoologijos sodas budo, įvairiais garsais drumsdamas tylą. Savo drumzliname tvenkinyje maurojo vėplys; ant krašto gulėjo nugaišusi žuvis, kurią vakar jis išmetė iš vandens ir nuplaukė žvynais apkibusiais ūsais. Ančių tvenkinyje klegėdami pusryčiavo paukščiai, o tolėliau palei taką daužė narvą kažkoks žvėris.

Retų Paukščių Paviljonas pasitiko klykavimu – mažytės ir didelės ponios maskaradinėmis skrybėlaitėmis pasveikino mus nedarniu choru; viešpataudami virš visų, kondorai neišvaizdžiais apdarais murksojo ant pasvirusių kolonų, tupėjo ant garsingųjų Habsburgų nuvirtusių biustų.

Užgrobę statulų pjedestalus, pro ištemptus tinklus jie iš aukšto spoksojo į griuvėsius. Ant piktžolėmis užžėlusios aslos tysojo išdraskyta avies maita, kai kuriems Pietų Amerikos plunksnuočiams pasibaisėtinai dideliais sparnais ant krūtinės kabojo prikibę mėsgaliai; virš maitos zirzęs spiečius musių apipuolė kondorą, ir jis nubaidė jas kaukštelėdamas balkšvu kaip kaulas dantytu snapu.

– Mūsų sparnuotieji draugai, – tarė Zigis, ir mes nudrožėme toliau pažiūrėti, kas gi daužosi savo narve.

Tai buvo Garsusis Azijos Juodasis Lokys: pritūpęs galiniame narvo kampe, sūpuodamasis užpakaliu tvatino į grotas. Ant narvo kabojo lentelė su lokio aprašu, prisegta prie pasaulio žemėlapio juodai užtušuotu šios rūšies atstovų gyvenamuoju regionu ir raudona žvaigždute, žyminčia vietą, kur jį pagavo – Himalajuose – žmogus, vardu Hinlis Gaučas. Azijos Juodasis Lokys, kaip buvo paaiškinta lentelėje, uždarytas į narvą skyrium nuo kitų lokių, nes „pasiunta“, matydamas savo gentainius; tai labai plėšrus žvėris, buvo rašoma lentelėje, ir jo apgriuvęs trisienis voljeras aptvertas geležinėmis grotomis, nes jis net betoną pragremžia savo nagais.

– Įdomu, kaip jį pagavo tasai Gaučas? – tarė Zigis.

– Turbūt su tinklu, – atsiliepiau.

– O gal tiesiog prikalbino važiuoti į Vieną, – tarė Zigis. Tačiau jis nesitikėjo, kad Hinlis Gaučas galėtų būti kilęs iš Vienos. Veikiausiai jis buvo vienas tų klajūnų britų, drauge su šimtine raumeningų šerpų įviliojęs lokį į iškastą duobę.

– Būtų smagu vėl suvesti jį su tuo Gauču, – tarė Zigis, ir mudu patraukėme žiūrėti kitų lokių.

Dabar taku įkandin mūsų vaikštinėjo daugiau žmonių, ir būrelis žioplių spoksojo, kaip žirafa kasosi smakrą. Statinys priešais mus, skirtas smulkiesiems žinduoliams, buvo prikeltas iš griuvėsių su visomis keturiomis daugiau ar mažiau autentiškomis sienomis, stogu ir užkaltais langais. Viduje kabojo užrašas, skelbiantis, jog čia laikomi naktiniai žvėrys, „kurie visada miega ir kituose zoologijos soduose nerodomi“. Tačiau čia infraraudonaisiais spinduliais apšviestuose storo stiklo narvuose jie elgėsi taip, lyg dabar būtų naktis. Mes matėme juos tamsiai raudonoje prieblandoje, tačiau aplinkinis pasaulis už stiklų jiems atrodė tamsus; jie nieko nenumanė apie savo naktinius įpročius ir nė neįtarė, kad yra stebimi.

Ten gyveno vamzdžiadantis, senus šerius nusitrinantis į tam tyčia pakabintą šiurkščią lentą. Buvo ten kelios milžinės skruzdėdos, nuo stiklų nulaižančios vabzdžius, ir Meksikos medlaipė žiurkė. Ten gyveno didžiaausė lapė ir katininis lemūras, ir dvipirštis tinginys, kuris, kabodamas žemyn galva, tarytum bandė įžiūrėti mus pro stiklą – juodomis akutėmis, daug mažesnėmis už šnirpšles, niūriai stebėjo mus iš kito, jo akimis žiūrint, anaiptol ne tamsaus pasaulio. Tačiau kitiems žvėreliams, priešingai: nei voverinei skraiduolei, nei lieknajam loriui po stikliniu gaubtu kitapus infraraudonųjų spindulių nebuvo nieko įdomaus. Galimas daiktas, tinginiui buvo įdomu kas nors kita; galimas daiktas, todėl jis ir vartė akis, kad jam svaigo galva, kabant aukštyn kojomis.

Takuose tarp narvų tvyrojo tamsa, tik mūsų rankos švietė raudonai, o lūpos atrodė žalios. Ant stiklinio skruzdėdų voljero buvo ženklas: strėlė rodė į latakėlį apatiniame stiklo kampe, einantį į skruzdėdos migį. Prikišus pirštą prie tos vietos, skruzdėda lyžtelėdavo stiklą. Būdavo toks įspūdis, kad liežuvis išlenda pro pertvarą, skiriančią ją nuo aplinkinio pasaulio; aptikus tamsoje pirštą, skruzdėdos akių išraiška pasikeisdavo. Tačiau jos liežuvis buvo visiškai toks pat kaip ir kitų gyvūnų, todėl mums pasirodė, kad mes lyg apsiprantame su tų žvėrelių naktinio gyvenimo įpročiais.

– Ak, Dieve! – sušuko Zigis.

Prie Smulkiųjų Žinduolių Paviljono susirinko daugiau žmonių. Vaikai spygavo, atsidūrę infraraudonųjų spindulių zonoje, – violetiniais plaukais, spindinčiomis rausvomis akimis, jie kaišiojo žalius liežuvius.

Tad mes pasukome iš pagrindinio tako ir patraukėme toliau purvinu takeliu: griuvėsiai nusibodo. Išėjome į atvirą vietą, kur buvo Mišrių Gyvūnų Skyrius, įskaitant Įvairių Rūšių Antilopes. Čia jau buvo įdomiau. Patvoryje uostėsi zebrai, šokinėjo vienas ant kito, šnopavo vienas kitam į ausį; jų dryžiai kryžiavosi su tvoros šešiakampiais, ir nuo to margumyno svaigo galva.

Patvoriu mūsų link bėgo susivėlęs berniukas, vos gaudydamas kvapą ir abiem rankomis laikydamasis už šakumo. Pralėkęs pro mus, sustojo ir pasilenkė, lyg gavęs spyrį į užpakalį. Sudėjęs rieškutėmis rankas, nuleido jas tarp kelių.

– Dievulėli! Kokie kiaušai! – suūbavo jis.

Paskiau vėl pašoko ir purvinu takeliu nuliuoksėjo tolyn.

Be jokios abejonės, jis ką tik matė kardaragį oriksą, antilopę labai ilgais ir beveik tiesiais ragais, užriestais prie pat galvos ir palinkusiais lygiagrečiai su raukšlėta kakta ir blizgančia juoda nosimi; be jokios abejonės, jis ką tik matė seną oriksą skurdžioje medžio paunksnėje saulės zuikučiais ir šešėlių lopais išmargintu sturpliu – švelniu, ilgesingu didelių juodų akių žvilgsniu. Patiną žema, sunkia krūtine ir storu, raukšlėtu sprandu. Nuo aukšto gogo nugaros linija nuolaidžiai leidosi uodegos link. O po uodega ligi pat sudžiūvusių kelių tabalavo nusvirę kiaušai.

– Dieve mano, Zigi, – tariau. – Ar labai dideli, kaip tu manai?

– Patys didžiausi pasaulyje, Grafai, – atsakė Zigis.

Jie kabojo įstrižai, kad tilptų siaurame orikso tarpukojy.

Ir mes perskaitėme informaciją apie Rytų Afrikos oriksus, „puikiausiai apsiginklavusias antilopes“.

– Hinliui Gaučui kinkos būtų per striukos tokiam žvėriui suriesti, nors jis ir vyras su pautais, – pareiškė Zigis.

Gryna teisybė: mes perskaitėme, kad oriksas gimęs Hicingo zoologijos sode, ir ši žinia, be abejo, mus gerokai nuvylė.

Tad purvinu takeliu patraukėme atgal; praėjome nesustodami pro visus storaodžių aprašus, tik dirstelėjome į kengūrėlę – „pačią vikriausią ir garsiausią iš visų kalnuose gyvenančių kengūrų“. Pakreipusi galvą į šalį ir pasirėmusi ant alkūnės, kumštuku ji kasėsi šlaunį. Todėl turėjome gerą progą pamatyti jos pailgą, nuobodžio apniauktą snukutį.

Paskiau mudu praėjome pro Didžiųjų Kačių aprašą, prasmukome pro budrias budėtojo su žaliu priekakčiu akis, pro bilietų kioską, apsuptą pulkelio nekantriai mindžikuojančių žmonių, kurie tai gręžėsi į tą pusę, kur tingiai miauzgė pabudęs liūtas, tai, užvertę galvas, spoksojo aukštyn į žirafą.

Už zoologijos sodo tvoros dvi merginos žavėjosi mūsų motociklu. Viena jų taip susižavėjo, jog įsitaisė ant sėdynės, keliais spausdama benzino baką; tai buvo krūtinga rubuilė juodu megztiniu, užsivertusiu virš pūpsančio pilvuko. Jos šlaunys suvirpėdavo įsitempusios kiekvieną kartą, kai ji spustelėdavo keliais mielą lyg ašarėlė benzino bakelį.

Kita mergina stovėjo priešais motociklą, pirštu braukdama per sankabos lyną ir rankinį stabdį; buvo tikra džiūsna, vieni kaulai ir oda, o krūtų – nė ženklo. Veidas buvo išgeltęs, o burna plati liūdnai nusvirusiais lūpų kampeliais. Užtat akys atrodė tokios pat švelnios kaip orikso.

– Ką gi, Zigi, – tariau, – matyt, tokia Dievo valia.

Dar nebuvo nė dešimtos valandos ryto.

Keista Dievo valia

– Grafai, – tarė Zigis, – rubuilė tikrai man netinka, garbės žodis.

Tačiau priėję arčiau pastebėjome, kad merginos lūpos pamėlusios, lyg ji būtų ilgai mirkusi vandenyje ir sušalusi.

Ir Zigis tarė:

– Iš pažiūros džiūsnelė nelabai sveika. Gal tu, Grafai, galėtum ja pasirūpinti?

Kai pagaliau priėjome prie jų, rubuilė tarė savo draugei:

– Dabar matai? Argi nesakiau, kad bernai keliauja?

Ir ji šoktelėjo ant sėdynės, šlaunimis suspausdama benzino baką.

– Ką gi, – tarė Zigis, – kėslaujate motociklą nuvaryti, ką?

– To dar betrūko, – tarė rubuilė. – Bet aš moku vairuoti ir, jei norėčiau, galėčiau jį nuvaryti.

– Kaip kažin ką, galėtum, – tarė Zigis.

Delnu plekštelėjęs per benzino baką, jis pastukseno pirštais į jos kelį.

– Pasakyk, kad valdytų rankas, – tarė džiūsna. Keistas spazmas sutraukė jai smakrą, ji nesiliovė žaidusi su lynu: jos tampomas, jis galutinai susinarpliojo po motociklo vairu.

– Klausyk, Grafai, – sukuždėjo Zigis. – Kaip tu manai, ar nebūtų pavojinga pasivartyti su šia džiūsnele? Aišku, aš neprieštaraučiau, jeigu tu jos panorėtum. Pasitenkinčiau ir rubuile.

O rubuilė tarė:

– Klausykit, vaikinai, gal pavaišintumėte mus alumi?

– Zoologijos sode mes žinome jaukią vietelę, kur galima išgerti alaus, – pridūrė džiūsna.

– Mes ką tik buvome zoologijos sode, – atsakiau aš.

– Grafai, ji serga pasiutlige, – sukuždėjo man Zigis. – Pasiutlige.

– Betgi jūs neturėjote progos pasivaikščioti po zoologijos sodą su mergužėle už parankių! – tarė rubuilė. – Ir galvą guldau, kad jūs dar nebuvote Tirolio soduose. Ten tokie papartynai, nukloti samanų patalais, kad galima basiems vaikščioti.

– Na, Grafai, – tarė Zigis. – Ką pasakysi?

– Jis tiesiog nestygsta vietoje! – sušuko rubuilė.

– Grafai? – pakartojo Zigis.

– Na, žinoma, – atsakiau. – Juk mes niekur neskubame.

– Kelią mums nurodo Apvaizda, – tarė Zigis.

Taigi patraukėme į Biergarten’ą^2, iš visų pusių lokių apsuptą: visi jie sužiuro į mus, išskyrus Garsųjį Azijos Juodąjį Lokį, kurio narvas buvo taip įrengtas, kad jis nematytų nei Biergarten’o, nei kitų lokių.

Baltieji lokiai pūškavo baseine, retkarčiais garsiai pliūkštelėdami į vandenį. Rudieji lokiai klaidžiojo tai šen, tai ten, tankiu kailiu trindamiesi į grotas, ligi pat žemės kinkuodami galvas, tikriausiai pagal tam tikrą paslaptingą, nuo pat gimimo dienos žinomą ritualą, kurio niekada nepamiršdavo, nors ir kaip toli atsidurdavo nuo tos vietos, kur būtinai reikėdavo itin saugotis.

Pavėjui nuo mūsų staliuko, apsaugoto firminiu Cinzano skėčiu, narve tupėjo nuo šilumos sušutusi porelė Retų Akiniuotųjų Lokių iš Andų – „lokių, kurie atrodo kaip sušaržuoti“. Pasižiūrėjus į juos, dingojosi, kad jie juokėsi visą kelią nuo Ekvadoro iki Austrijos.

Zigis susinervino, kad Biergarten’e nėra ridikėlių. Tamsiaplaukė rubuilė, vardu Karlota, gėrė alų, užsikąsdama pyragaičiais; tačiau džiūsna, vardu Vanga, nieko kita nenorėjo, tik tiršto tamsaus alaus. Zigis graibė po stalu savo rubuilę Karlotą; manosios Vangos ranka pasirodė sausa ir vėsi.

– Ak, man regis, jiems derėtų laikyti daugiau ledo baltiesiems lokiams, o anaiptol ne tokiems kaip jūs, – tarė Vanga.

– Zigiui irgi praverstų gabalėlis ledo, – tarė Karlota. Ir jos ranka nuslydo pastalėn, apgraibomis ieškodama jo pirštų. Jai ant kaktos svyrojo tamsios garbanėlės, sudrėkę blizgantys kirpčiukai.

Akiniuotiesiems Lokiams ant kaktos buvo balta dėmė, nutįsusi iki pat šnervių ir gerklės. Jų žvairos akys žvelgė lyg iš po plėšikų kaukių, tokių pat juodų kaip ir visas jų kailis, gauruotas, keistai susivėlęs, tarytum karvės nuliežtas. Ilgais nagais jie gremžė cementą.

Vargšė Vanga tolydžio laižėsi lūpas, lyg bandydama nustatyti, kurioje vietoje jos suskirdusios ir labiau skauda.

– Ar pirmąkart keliauji? – paklausė ji.

– Et, esu jau keliavęs visur, – atsakiau.

– Ir Rytuose esi buvęs?

– Nuo krašto ligi krašto.

– Ir Japonijoje?

– Ir Bankoke, – atsakiau.

– Kur tas Bankokas? – paklausė Vanga, ir aš švelniai prisiglaudžiau prie jos.

– Indijoje, – atsakiau. – Bankokas Indijoje.

– Aha, Indijoje, – tarė ji. – Ten žmonės labai neturtingi.

– Taip, labai, – pritariau, žiūrėdamas, kaip ji švelniai liečia savo plačią burną – blyškia ranka dangsto siauras lūpas.

– Ei, tu! – sušuko man Karlota. – Neskriausk jos. Vanga, pasakyk man, jeigu tik jis bandys tave skriausti.

– Mudu šnekamės, ir tiek, – tarė Vanga.

– Aha, jis geras, – tarė Karlota ir švelniai įgnybo man pastalėje kojos pirštais.

Akiniuotieji Lokiai prisiglaudė vienas prie kito, petys į petį; vienas paguldė galvą kitam ant krūtinės.

– Grafai, kaip tu manai, ar Karlotai patiktų oriksas? – paklausė Zigis.

– Aš noriu pasižiūrėti į begemotą, – tarė Karlota. – Į begemotą ir raganosį.

– Karlotai patinka dideli, – tarė Zigis. – Tai va, Karlota, oriksas tau bus į pat kirtį.

– Susitiksime prie begemoto baseino, – tariau. Nieku gyvu nenorėjau, kad gležnoji Vanga pamatytų oriksą. Todėl Zigis savo knygelėje užsirašė:

Kartais būtina kur nors padėti tašką.

– Karlota, tas oriksas sukrės tave iki širdies gelmių, – tarė Zigis. Ir Karlota delnu pasiglostė pūpsantį pilvuką.

– Cha! – nusijuokė ji.

Reti Akiniuotieji Lokiai sužiuro į mus atsilošę.

Begemoto aptvaras

Aplink raganosio aikštelę ėjo griovys, o už griovio – tvora. Jeigu raganosis pabandytų taranuoti tvorą, susilaužytų kojas, įvirtęs į griovį; šarvas ant raganosio kelių buvo sueižėjęs kaip saulėje suskeldėjęs molis.

Aikštelė, kuria jis risnojo, buvo plyna, žolė grynai nutrypta. Nedidelė iškiluma, sudžiūvusios, išmintos žemės plotas, tarp begemoto aptvaro ir aukštų metalinių Tirolio sodų vartų. Tirolio soduose atsigulus ant žolės, už medžių lajų ir sodų matyti kelias Maksingo parko link. Sėdint prie papartyno, matyti raganosio nugara – lyg iš medžio išskaptuotos galvos viršus ir rago galas. Kai jis leidžiasi ristele, dreba žemė.

Mudu su Vanga gulėjome papartyne, slapčia sekdami Zigį ir rubuilę Karlotą.

– Kur dabar keliaujate? – paklausė ji.

– Už šiaurės speigiračio, – atsakiau.

– Oho! – šūktelėjo ji. – Aš irgi norėčiau. Kitaip sakant, jeigu keliautum vienas, įsiprašyčiau į draugę.

– Mielai tave paimčiau, – atsakiau. Tačiau, kai įsikniaubiau į jos delną, ji atsisėdo ir vėl sužiuro Zigio ir Karlotos pusėn.

Išgirdome Zigį trimituojant raganosiui: valandėlę jo nemačiau, tik girdėjau jo lyrišką balsą. Jis bliovė kažkur prie pat raganosio aikštelės, buvo girdėti, kaip Karlota krizena. Kai vėl pamatėme juos, susiėmę už rankų, jiedu ėjo kitapus begemoto aptvaro Tirolio sodų vartų link.

Sprendžiant iš beprotiškai spindinčių Karlotos akių, buvo aišku kaip dieną, kad ji pakerėta ne mažiau už mus – paženklinta visam gyvenimui: niekada nepamirš mačiusi oriksą.

– Pasislėpkime nuo jų, – pasiūliau ir patempiau žemyn į papartyną.

Tačiau jos akyse pastebėjau išgąstį, ji atsigulė aukštielninka, susiėmusi rankomis krūtinę.

– Karlota! – sušuko ji.

– Ei, jaunuoli! – riktelėjo Karlota. – Ar tik nebandote jos skriausti?

– Mudu plepame, – atsiliepė Vanga. – Mes čia.

Ir jie patvoriu pasuko mūsų pusėn; Zigis smelkėsi pro tankius papartynus, įkišęs ranką Karlotai po megztiniu ir apkabinęs ją per putlias strėnas.

– Klausyk, Grafai, – tarė Zigis, – mano Karlotą tiesiog pakerėjo oriksas.

– O kas gi įmanytų atsispirti jo kerams? – atsiliepiau.

– Kas? – paklausė Vanga. – Kas ją pakerėjo?

– Tai ne tau, širdele, – tarė Karlota. – Jūs toks mielas jaunuolis, – kreipėsi ji į mane. – Vangai ten nėra ko žiūrėti.

– Ten visiems yra į ką pažiūrėti! – atrėmė Zigis.

– Liaukis, – atkirto Karlota ir nutempė jį kitu taku per papartyną.

Sugulę ant žolės, mes nematėme vieni kitų. Prie pat žemės oras buvo sūdrus, ir mus apklėtė stiprus kažkokio žvėries išmatų tvaikas.

– Man regis, tai raganosio darbas! – sušuko Zigis.

– Arba begemoto, – pridūriau aš.

– Krūva organinių trąšų, – tarė Zigis.

– Begemotai niekada nelipa iš vandens, – tarė Karlota.

– Ir dar kaip lipa! – atšovė Zigis. – Sunku įsivaizduoti, kaip jie...

Vanga šmurkštelėjo man po pažastimi, tvirtai suglaudusi kelius ir padėjusi vėsią ranką man ant krūtinės. Mes girdėjome, kaip bruzda Zigis su Karlota; Zigis dusyk suūbavo kaip laukinis paukštis.

Tai va, taip byloja išmintis, užrašyta jo knygelėje:

Garbė Dievui, laikas bėga.

Paskiau išgirdome Karlotą sakant:

– Anaiptol ne visada tu toks jau šmaikštus.

Pažvelgęs jų pusėn, pamačiau Zigio ranką – jis mojavo įspūdingo dydžio juodomis nėriniuotomis kelnaitėmis, iškėlęs jas virš papartyno.

– Tu tiesiog suknistas klounas, – tarė Karlota, ir aš pamačiau, kaip ji nuoga stora koja talžo paparčius. – Ar tu negalėtum kada nors surimtėti, šlykštuk! – sušuko ji. – Dievaž, tau ne visi namie.

Tuomet Zigis atsisėdo ir nusišaipė, žiūrėdamas papartynan į mūsų pusę: ant galvos vietoj kepurės buvo užsimovęs platutėles moteriškas kelnaites. Karlota ėmė čaižyti jį piktžolių gniūžte, ir jis laigydamas puolė prie mūsų.

Karlota šoko iš paskos, mosuodama juoda, nėriniais papuošta liemenėle su rausvu apvadu – vienas kaušelis buvo prikimštas velėnos. Ji kabaliavo ant jos riešo nelyginant kario perpetė.

– Štai ateina milžinas žudikas! – suriko Zigis.

Karlotos krūtys svyrojo nukarusios ant liumpsinčio pilvo. Užsivertus megztiniui, pastebėjau jos tamsius speniukus.

Tuomet Vanga ištrūko man iš rankų ir patvoriu nukūrė vartų link; ji bėgo tarytum įveikdama kliūčių ruožą, nelyginant vėjo šuorų nešamas lapas, – pro vartus atgal į zoologijos sodą.

– Ei! – sušukau. – Ei, Vanga!

– Aš! Aš, Grafai! – sušuko Zigis. – Aš ją pagausiu.

Jis sviedė kelnaites Karlotai ir leidosi bėgti.

– Stok, Zigi! – surikau. – Aš pats!

Tačiau šalia manęs atsirado Karlota; kai aš bandžiau keltis, ji apžergė mane ir parvertė į papartyną.

– Et, tegu jis sau išsidirbinėja kaip klounas, – tarė ji, priklaupusi šalia manęs. – Meiluti, tu bent moki padoriai elgtis. Nė trupučio nesi panašus į jį. – Tuomet, kai pabandžiau atsisėsti, ji užmetė man ant veido savo kelnaites ir prispaudė prie žemės. Paskiau pakišo galvą po garsingosiomis kelnaitėmis ir pabučiavo mane saldžiomis kaip persikai lūpomis. – Cit! – pridūrė, dar labiau prislėgdama mane prie drėgnos žemės.

Mes ritinėjomės atokiame, tvankiame, žvėrių išmatomis dvokiančiame papartyno kampelyje; zoologijos sodo garsai liejosi išvien, ir mes pasiklydome paparčių tankynėje, o po raganosio kojomis drebėjo žemė.

Kai pagaliau vėl išgirdome paukščių čiauškėjimą, jų balsai skambėjo dusliai ir reikliai. Didžiosios katės niurzgė, reikalaudamos laikytis įprastos dienotvarkės ir duoti mėsos.

– Žvėrių maitinimo laikas, – tarė Karlota. – O aš dar nespėjau pamatyti begemoto.

Aš pabandžiau eiti pirmas, o ji nusekė iš paskos, vairuodama mane prie begemoto aptvaro, didžiulės cisternos, įkastos į žemę vidury šiltadaržio ir atitvertos turėklais, kad neįkristų vaikai. Iš pradžių, išskyrus drumzles, cisternoje nieko nebuvo matyti.

– Aha, jis gali išnerti kiekvieną akimirką, – tarė Karlota. Ji pasikasė ir geismingai pažvelgė į mane. – Man niežti dešinį papuką, – sukuždėjo. – Liemenėlė pilna žemių. – Prisigaužusi ji pliaukštelėjo man per užpakalį, o aš žiūrėjau į drumstą baseiną, kuriame plūduriavo vaisiai ir išskydęs saliero stiebas. Staiga paviršiun ėmė kilti burbulai.

Iš pradžių išvydome šnirpšles – dvi žiojinčias angas, beveik bedugnes, – paskiau išnėrė akys sunkiais užgriuvusiais vokais. Galva tolydžio kilo, ir vis plačiau žiojosi platūs rausvi žiomenys; pamačiau nenusakomą antgerklį; iš drėgnų, tuščių nasrų tvokstelėjo lyg nuo sutrešusių pelargonijų lysvės. Vaikai mėtė jam maistą, ir jis užkėlė smakrą ant baseino krašto; vaikai mėtė žemės riešutus, zefyrus ir spragintus kukurūzus, mėtė popierinius maišelius ir zoologijos sodo suvenyrus, įmetė kažkokio senio laikraštį ir mažytį rausvą teniso batelį. Galop susierzinęs begemotas nukėlė smakrą nuo baseino krašto ir pavertė vandenį šėlstančia jūra. Aptėškęs mus purslais, nėrė į savo cisterną.

– Netrukus vėl išners, – tarė Karlota. – Dieve, jis mane gyvą prarytų!

Ant tvirtos Karlotos kojos iš užpakalio buvo matyti paparčio įspaudas – priešistorinis reliktas ant įdegusios standžios blauzdos. Aš vogčiomis smukau šalin nuo baseino, palikęs Karlotą vieną laukti išneriant begemoto.

Dedant tašką

– Man tiesiog protas neneša, kaip tu galėjai taip pasielgti? – tarė Zigis. – Tavo labai prastas skonis.

– Kur dingo Vanga? – atsiliepiau.

– Mudu kažkur prasilenkėme, Grafai. Aš tik norėjau nusikratyti tos rubuilės.

– Mes buvome nuėję pažiopsoti į begemotą, – tariau. – Po kelių valandų ims temti.

– Tik tu viskuo kaltas, Grafai. Garbės žodis, aš netikėjau, kad tu būtum galėjęs taip pasielgti! Žinai, žmogus visada prieina tokią ribą, bet, prieš peržengdamas ją, turi pagalvoti.

– Jeigu važiuotume dabar, būtume toli už miesto, prieš sutemstant.

– Karlota! – tarė Zigis. – Kur žmogaus galva? Kaip į pelkę, ar ne? Ko gero, dar užsikrėtei kokia liga?

– Tu kvailas per visą pilvą! – atrėžiau. – Užsimovei kelnaites ant galvos ir maiveisi kaip pajacas.

– Bet aš žinau, kada reikia padėti tašką, Grafai! Labai gerai žinau! – Ir ėmė krapštytis prie motociklo.

– Gali dabar smaukytis, jeigu nori! – atkirtau. – Gal tau būtų įdomu sužinoti, kad buvo visai neblogai! Visai neblogai!

– Nė kiek neabejoju, Grafai, – atsakė jis. – Potyris dažnai esti daug svarbesnis už grožį.

Vėliau ši pamokoma išmintis, deramai apdorota, persikels į jo pastabas:

Tobulybė neatstoja meilės.

Prie zoologijos sodo vartų, nekreipdamas į mane dėmesio, jis iš visų jėgų numynė starterį.

– Tu, Zigi, esi sumautas doktrinierius, ir tiek, – pareiškiau aš.

Tačiau suburzgė variklis, ir Zigis ėmė jį burzginti tai garsiau, tai tyliau, palenkęs galvą ir klausydamasis, kaip jis dirba. Aš užšokau ant užpakalinės sėdynės, ir mudu prisisegėme apsauginius šalmus. Paskiau aš užsidėjau Pirmojo pasaulinio karo lakūno akinius, savo pasaulį nuspalvindamas geltonai – apribodamas ir apdumdamas protą.

– Zigi? – pašaukiau, bet jis neišgirdo.

Jis pasuko į šalį nuo aikštės ties Hicingo zoologijos sodu, kur tuo metu riaumojo liūtai, reikalaudami laisvės ir maisto, o Karlota, kaip vaizdavausi, ir varžydamasi, ir žavėdamasi, maitino begemotą.

Naktiniai keleiviai

Praskrieję pro kelis miestelius, nepastebėjome nė vieno Gasthaus’o^3 šviesiais langais. Kai kur sodybose dar švyksojo blausūs žiburėliai, veikiausiai ant aukšto, kur paprastai visada dega šviesa, lyg perspėdama: Jeigu ketini įsibrauti į vidų, turėk galvoje, kad žmonės dar nemiega. Be to, yra šuo, o jis niekada nesnaudžia.

Tačiau visi miesteliai skendėjo tamsoje, ir mes prakaukdavome pro juos, nepastebėję nė gyvos dvasios; tik kartą pamatėme vyriškį šlapinantis į fontaną. Mes netikėtai apšvietėme jį, apkurtinę variklio kriokimu, ir jis susmuko ant žemės, kažką bambėdamas, lyg mes būtume naktovidžiu sprogusi megatoninė bomba. Tai atsitiko Krumnusbaumo miestelyje; prieš pat Blindenmarktą Zigis sustojo. Užgesino variklį ir žibintą, ir kelyje įsitvyrojo girių tyluma.

– Ar matei aną žmogų aikštėje? – prabilo jis. – Ar atkreipei dėmesį į miestelius? Tikriausiai taip jie atrodė per karą, kai naktimis būdavo draudžiama degti šviesą.

Ir mudu susimąstėme apie tai, kol mūsų klausą pasiekė slaptingi girių garsai ir tamsoje išryškėjo daiktai.

Tuomet jis vėl įjungė žibintą, ir medžiai tarytum atšoko nuo kelio; į tamsą spruko šimtamečiai nakties sargai – šeškai, pelėdos, Karolio Didžiojo slapukų vaiduokliai.

– Kartą miške radau senovinį šalmą, – tarė Zigis. – Smailiaviršį, su antveidžiu.

Jo balsas užgožė nakties garsus; ir mes pirmą kartą išgirdome upės šniokštimą.

– Upė kažkur priekyje, ar ne? – paklausiau.

Jis numynė starterį, ir mes palengva nuriedėjome toliau. Iškart už Blindenmarkto privažiavome Ibso upę, ir ant tilto Zigis pasuko motociklą šonu. Pagrindinio žibinto apšviesta upė pleveno kaip juoda, vėjo plaikstoma paklodė, tačiau šviesos pluošto nuplieksta vieta atrodė sausa; upė buvo sekli, vanduo skaidrus, ir mes matėme dugno akmenėlius, lyg vandens apskritai nė būti nebūtų.

Paupiu driekėsi medkirčių keliukas, ir šaltame miške kai kur dar slūgsojo sniego lopai; žibinto apšviesti, jie atrodė geltoni ir ten, kur buvo apkritę eglių skujomis, panašūs į nėrinius. Kai kurie medžiai buvo spalvota kreida paženklinti kirtimui; keliukas vingiavo pakrante drauge su upe.

Upės vingyje krantas praplatėjo. Mes pasukome iš kelio ir nuvažiavome rasota žole, ieškodami laukymės. Žolėse šmurkščiojo pelės ir varlės.

Ištempęs ausis klausiausi, ar kur nors nesulos šuo. Jeigu netoliese būtų sodyba, be jokios abejonės, išgirstume lojant šunį. Tačiau girdėjome nebent, kaip šniokščia vanduo ir girgžda vėjo siūbuojamas tiltas, – vėjas klaidžiojo po tankų mišką patyliukais kaip miestietis, sėlinantis į drabužinę, priešingai nei triukšmingi kareiviai, paprastai tarp medžių žvanginantys ginklais.

Ibsas tyliai šniokštė visa tūkstančia srovių srovelių. Mes iškrovėme iš motociklo mantą, kalbėdami pakuždomis, kad neužgožtume nė menkiausio nakties garso. Pakloję ant žemės patiesalus, išbaidėme po apačia palindusią pelę. Mes neišleidome iš akių tilto, tačiau visą tą laiką, kol nemiegojome, niekas juo nepervažiavo. Tilto profilis virš upės vagos buvo vienintelė geometrinė linija dangaus fone; nieko daugiau nebuvo matyti, išskyrus ribuliuojantį vandens paviršių ir vingiuotą medžių kreivę blausiai švyksančiame naktiniame horizonte. Šalia tilto polių tarp uolų teliūskavo vanduo, ir mėnesienoje mirgančios bangelės svaidė atšvaitus.

Zigis sėdėjo ant žemės, įlindęs į miegmaišį.

– Ką matai? – paklausiau.

– Patiltėje turškiančias žirafas.

– Būtų gražu, – tariau.

– Ir dar kaip! – pritarė Zigis. – Ir dar oriksą! Argi nematai, kaip jis brenda per upę, pamerkęs savo pasakiškus kiaušus?

– Kiaušai jam peršals, – tariau.

– Eik jau! – atšovė Zigis. – Oriksui niekas nebaisu!

Gamtos prieglobstyje

Po tiltu riogsojo didelis akmuo, tarytum slenkstis, labai patogus sužvejotiems upėtakiams plauti: vanduo sruvo ant išskrostų žuvų, jų virpančių pilvų, tekėjo žaviais šonais su išsikišusiais standžiais šonkauliais, iki pat viršaus pripildydamas visą ertmę. Užspaudus prarėžtą pilvą, vanduo imdavo tekėti pro žiaunas, iš pradžių rausvas, paskiau visai skaidrus.

Mudu sužvejojome dvylika upėtakių ir išskrostus vidurius sudėjome ant akmens. Paskui, atsisėdę prie motociklo, pradėjome žiūrėti į varnas: nerdamos patiltėn, jos graibstė žuvų vidurius, kol ant akmens nebeliko nieko. Kai saulė išnėrė iš vandens ir pakibo sulig tiltu, mudu nutarėme rasti kokį ūkį ir susiderėti dėl pusryčių.

Kelias buvo minkštas, ir mes, nesugebėję išsilaikyti per vidurį, nuslydome į provėžą; Zigis važiavo neskubėdamas, ir mudu atsilošę mėgavomės kvapais – gardžiai kvepėjo eglių skujomis, dobilais ir tolėliau nupjautu šienu. Miškas pamažu retėjo, už jo aplink plytėjo laukai; upė buvo gilesnė ir sraunesnė, pasipuošusi baltomis putomis, perregima skraiste nuklojančiomis skardžius krantus.

Paskiau kelias ėmė kilti aukštyn, upė leistis žemyn ir tolti, ir mes išvydome miestelį: žemą bažnyčią svogūno pavidalo bokštu, o greta – mūrinius namus, išsirikiavusius vienas šalia kito vienintelėje gatvėje. Netoli miestelio pastebėjome ūkį, ir Zigis pasuko jo link.

Keliukas buvo gryna purvynė, ir mūsų užpakalinis ratas iki pat grandinės įklimpo į lipnų lyg tešlą dumblą ir ėmė suktis vietoje. Pakelėje ganėsi ožka, ir mes pasukome tiesiai į ją, mindami akceleratorių. Ožka metėsi į šalį, kai tik išsikasėme iš pelkės; mes praburzgėme pro kiaulidę, paršeliai išlakstė kaip katės, o kiaulės nurisnojo it apkūnios damos aukštakulniais bateliais. Purvasaugiai, peršliaužę per tyrę, į visas puses taškė grumzlus. Pasprukusi ožka pakėlė ant kojų ūkininką ir jo žmoną.

Kuo nuoširdžiausiai linksmas Herr Gipelis ir jo žmona Frau Freina mielai sutiko mainytis – kavos ir bulvių į pusę mūsų sužvejotų žuvų, be kita ko, kava – skrudintų pupelių.

Mirksėdama išblukusiomis akimis, Frau Freina tarytum kvieste kvietė į vidų: Ak, pažiūrėkite, kokia graži mano virtuvė! Ji stovėjo išdidžiai it kalakutė išpūtusi aukštą motinišką krūtinę.

Pasirodo, tas Gipelis – neprilygstamas kulinaras!

– Jūs puikiai išmanote, kaip dera valgyti žuvį, – tarė jam Zigis.

– Et, mes dažnai valgome upėtakius, – atsakė jis.

Sugriebęs žuvį už uodegos, jis kruopščiai nuvalgydavo mėsą. Viename jo lėkštės krašte kūpsojo krūvelė švarutėlių ašakų.

– Kiek daug upėtakių! – sušuko Freina.

– O juk mudu tik tik pradėjome šitaip gyventi, – tarė Zigis. – Grįžome į gamtos prieglobstį, Grafai! Prie paprastų gamtos dėsnių!

– Va, dailiausia! – tarė Gipelis. – Ėmėte ir priminėte man visokius dėsnius ir įstatymus.

– O juk mes taip gardžiai pavalgėme, – įsiterpė Freina.

– Tačiau nevalia nepaisyti įstatymų, širdele, – tarė Gipelis. – Juodu sužvejojo dvylika upėtakių.

– Et, žinau, – numojo Freina. – Betgi mes nebūtume taip gardžiai papusryčiavę, jeigu jie būtų atnešę tik dešimt.

– Ne daugiau kaip penkias žuvis, – aiškino toliau Gipelis. – Žinoma, pagal įstatymą vienam žmogui leidžiama pagauti penkias. Tačiau mano Freina teisi. Tuomet nebūtume sočiai papusryčiavę.

– Negražu, – tarė Freina ir išėjo į priebutį.

– Kaip gaila, Herr Zigi, kad jūs apie tai prašnekote, – atsiduso Gipelis.

– Apie ką? – nustebo Zigis.

– Apie dėsnius ir įstatymus! – tarė Gipelis. – Ėmėte ir priminėte man įstatymą.

Grįžusi į vidų, Freina atkišo Zigiui žalią popierėlį, gerąja puse apverstą žemyn.

– Kas čia? – paklausiau.

– Bauda! – atsakė Zigis.

– Ak! – sušuko Gipelis. – Kur mano svetingumas?

– O kas jūs toks, velniai rautų? – sušuko Zigis.

– Gamtos apsaugos inspektorius, – atsakė Gipelis.

– Vai, kaip negražu! – suaimanavo Freina ir vėl išėjo pro duris.

– Labai malonu, – atsiliepė Zigis. – Aš visada sakiau, jog būtų malonu susidraugauti su vietiniu gamtos apsaugos inspektoriumi.

– Gerai sakote, – tarė Gipelis. – Todėl bauda – tik penkiasdešimt šilingų.

– Penkiasdešimt šilingų? – sušukau.

– Mažesnės baudos skirti negaliu, – tarė Gipelis ir taipgi pasuko durų link. – Atsiprašau, man reikia išeiti, – pridūrė. – Man labai gėda.

Ir, nuleidęs galvą, išėjo į priebutį.

– Bjaurus plėšikas! – sušukau. – Kur tu palikai motociklą?

– Ramiau, Grafai, – tarė Zigis. – Aš jį palikau kaip tik šalia tos vietos, kur dabar Gipelis guodžia savo mieląją žmonelę.

– Penkiasdešimt šilingų, Zigi! – pakartojau.

Tačiau Zigis ištraukė reikiamą pinigą iš savosios ančių medžiotojo striukės.

– Atiduok jiems, Grafai, kad nustotų graudintis, – tarė jis. – Aš dar truputį pasėdėsiu.

Taigi man teko eiti svetingų šeimininkų raminti; susėdome visi trys priebutyje, žiūrėdami, kaip besmegenė ožka taikosi ragais į motociklą, panūdusi išbandyti to neregėto ožio kantrybę.

Paskiau, netardamas nė žodžio, išėjo Zigis, ir to užteko, kad vargšė Freina vėl pultų į ašaras.

– Ak, kokie mieli berniukai! – suvapėjo ji.

– Taip, geri, labai geri, – pritarė Gipelis. – Bjaurūs įstatymai! – netikėtai suriaumojo jis. – Tokiems vaikinams reikėtų padaryti išimtį!

– Liaukitės, liaukitės, – tarė Zigis, ranka glostydamasis išsipūtusį pilvą. – Taip gardžiai pavalgėme, už tokius pusryčius tikrai verta sumokėti penkiasdešimt šilingų.

Šie žodžiai mus visus nustebino, o Freina, išgirdusi juos, vėl atgavo sveiką nuovoką ir ėmė mirksėti savo budriomis, išblukusiomis akimis. Vargšas Gipelis susijaudinęs nebežinojo nė ką sakyti.

Jie stovėjo žiūrėdami, kaip mes sėdame ant motociklo. Mes aplenkėme ožką, stengdamiesi važiuoti atsargiau ir laikytis atstu nuo sodybos keliuko. Kiaulės vėl leidosi paliuokom kaip išprotėjusios.

– Tiesiog protas neneša, kokių mainų galima prisigalvoti per pusryčius, – tarė Zigis. Staiga aš užčiuopiau jam ant pilvo po striuke kažkokį kietą daiktą.

– Ką čia turi? – paklausiau.

– Frau Freinos Gipel keptuvę, skiltuvą, konservų peilį, kamščiatraukį ir druskinę, – atsakė jis.

Privažiavę arčiau kelio, užsikabinome už spygliuotos vielos tvoros, o paskiau vėl įsmukome į provėžą. Tačiau tuo metu motociklas riedėjo jau gana greitai, ir mes akimoju išsigavome ant kietos žemės. Iš tolo pastebėjome, kad Gipelis mosuoja rankomis kaip išprotėjęs, o Frau Freina, atstačiusi plačią krūtinę, irgi moja ranka ir atsisveikindama siunčia mums oro bučinius. Ratai vėl nuslydo į provėžas ir švariai nusiplovė sukdamiesi skystoje keliuko purvynėje. Mums beparpiant pakalnėn, užpakaly pašėlusiai lakstė į šalis dumblo grumzlai.

– Gyvenant gamtos prieglobstyje, neįmanoma apsieiti be investicijų, – pareiškė Zigis.

Keptuvė po striuke vis dar buvo šilta.

Ten, kur gyvena vėpliai

Neįmanoma apsieiti be investicijų.

Tai va. Į Ulmerfeldą atvykome per pačius pietus ir nusipirkome du butelius alaus. Mums jau beišvažiuojant iš miestelio, Zigis netikėtai išvydo viename viešbutyje po antro aukšto langu kabant dėžę su daržovėmis.

– Ridikėliai! – sušuko Zigis. – Matau kyšant jų žalias uodegytes!

Mes privažiavome po langu, aš palaikiau motociklą, o Zigis, užlipęs ant benzino bako, pasistiebė ant pirštų galų ir rankomis pasiekė dėžės kraštą.

– Aš juos jaučiu, – tarė jis. – Jie ką tik palaistyti, mano mėgstamiausi gardumynai!

Jis prisikimšo ridikėlių pilnas striukės kišenes, ir mes nulėkėme per Ulmerfeldą, Ibso upės pakrante. Atsidūrę daugmaž per mylią nuo miestelio, tiesiai per pievą pasukome prie vandens.

– Šiaip ar taip, Grafai, – tarė Zigis, – už tuos penkiasdešimt šilingų šiandien mums priklauso dar kai ką atsiimti.

Ir, lyg siekdami atkurti teisingumą, su Frau Freinos kamščiatraukiu atkimšome alaus butelius ir savo ridikėlius pabarstėme druska iš jos druskinės. Druska byrėjo nuostabiai lengvai. Ridikėliai buvo sultingi ir grumšėjo bevalgant; Zigis sukaišiojo lapelius į žemę.

– Kaip tu manai, ar jie prigis?

– Na, Zigi, visko gali būti.

– Taip, visko, – sutiko jis, ir mudu sumetėme atliekas į upę, žiūrėdami, kaip jos pliumpteli ir vėl iškilusios sukasi, srovės nešamos, nelyginant spurguotos kepuraitės ant skęstančių vaikų galvų.

– Čia kažkur aukštupio link turėtų būti užtvanka, – tariau.

– Aha, didelis krioklys kalnuose, – atsiliepė Zigis. – Tu tik įsivaizduok, kaip šauniai mudu pažvejosime prie užtvankos!

– Garbės žodis, Zigi, ten knibžda kiršlių.

– Ir vėplių, Grafai.

Mudu vėl išsitiesėme pievoje ir ėmėme trimituoti, pūsdami į alaus butelių gurklius. Vėl pasirodė varnos, tik šįsyk tolėliau pasroviui, ten, kur plūduriavo mūsų ridikėlių nuograužos.

– Ar esama ko nors tokio, ko nelesa varnos, Zigi?

– Vėpliena, – atsakė jis. – Tikriausiai jos nelesa vėplienos.

– Stebuklai, ir tiek, – tariau.

Žemė kaip paprastai pavasarį buvo drėgna, tačiau nugarą šildė sodri žolė, prisigėrusi saulės šilumos; užsimerkiau ir nuleipęs klausiausi varnų karksėjimo virš upės ir žiogų čirškimo laukuose. Zigis kaukštelėjo butelio gurkliu sau per dantis.

– Grafai, – pašaukė mane.

– Hm.

– Grafai?

– Aš čia, – atsiliepiau.

– Tai, ką matėme zoologijos sode, siaubinga, – tarė jis. – Man regis, būtų geriausia atsivesti čia...

– Tas mergužėles? – paklausiau.

– Ne, ne mergužėles! – suirzo jis. – Turiu omeny žvėris! Argi jiems čia nebūtų smagu?

Ir aš užsimerkęs įsivaizdavau, kas čia dėtųsi. Žirafos nuskabytų medžių viršūnes; skruzdėdos nuliežtų vandens blakes nuo pakrantėje išsidraikiusių putų nėrinių.

– Mergužėlės! – nusišaipė Zigis. – Viešpatie, Grafai, tu paskutinis asilas!

Apgvaibę nuo saulės ir alaus, saldžiai užmigome; Reti Akiniuotieji Lokiai bučiavosi, kažką kuždėdami vienas kitam, o oriksas vaikė iš pievos paskutinius asilus. Melsvu kaip mėlynė paaky Ibsu, irdamasis pelekais, plaukė valtimi vėplys, kaitindamas saulėje iltis ir balindamasis ūsus, ir nepastebėjo begemoto, glūdinčio gilioje sietuvoje prie pat kranto – apsidangsčiusio putų šydu, plačiai išsižiojusio, pasiruošusio praryti vėplį, irklinę valtį ir visa kita.

Aš kniostelėjau iš miegų pasišovęs perspėti vėplį ir pamačiau, kad žirafos tempia žemyn saulę, jau nugraužusios visą pievą iki pat laidos. Žolėje žioravo jos spinduliai, atšokę nuo motociklo, driekė ilgus ratų ir variklio šešėlius skersai upės, bėgančios po motociklu nelyginant platus, melsvas it mėlynė paaky kelias.

– Zigi, metas joti, – priminiau jam.

– Pala, Grafai, – atsiliepė jis. – Aš žiūriu, kaip jie eina iš narvų. Dabar jie tokie pat laisvi kaip ir mudu.

Leidau jam pažiopsoti, žiopsodamas, kaip saulė raudoniu glaisto pievą, o upė gęsta. Mečiau žvilgsnį aukštupio link, tačiau viršukalnių dar nebuvo matyti.

Kelionė niekur

Išnėręs iš slėnio ir debesies naktinių vabzdžių, kelias apsitaisė asfaltu, paskiau vėl virto klampyne, tačiau dabar upė tolydžio slėpėsi nuo mūsų tamsiame eglių tunelyje. Griausmingas motociklo tratėjimas, atsimušdamas į medžių sieną, aidu skriejo drauge su mumis – atrodė, lyg kiti motociklininkai, nesilikdami nuo mūsų, nematomi lėktų per mišką.

Galiausiai mes išnėrėme iš eglyno, nakties oras buvo toks sūdrus, jog teko kvėpuoti atsargiai, mažais gurkšneliais. Priešaky vėl atsivėrė erdvė, kurioje grėsmingai šmėkščiojo migloti pavidalai – juoda kretanti daržinė vėjo varstomais vartais, langų trikampiai, žilpinantys mus įžambiais mūsų žibinto atšvaitais, kažkokia sukumpusi kerėpla – lyg meška, lyg krūmas – staigiai atšoko nuo kelio, per petį žaibuodama į mus akimis, per miegus krūpčiojanti sodyba ir šuo – dirstelėjęs per petį, pamačiau, kaip jis lodamas liuoksi pavymui: blykčiojant mūsų galiniam raudonam žibintui, jo akys tolydžio mažėjo ir pagaliau užgeso užpakaly. Tolėliau plytinčiame slėnyje, nelyginant pakelėje išrikiuotos palapinės, ilga vora driekėsi mažytės medžių viršūnės.

– Man regis, mes pernelyg nutolome nuo upės, – tarė Zigis, perjungdamas pavaras: iš trečiojo peršokęs į antrą, leidosi visu greičiu. Mes lėkėme taškydami juodo purvo purslus, ir, krūtine prisiglaudęs prie jo nugaros, pajutau, kaip jis palinksta į priekį, sekundės dalelę anksčiau, nei motociklas šovė pirmyn – tiesiog lipte prilipau prie jo, tarytum būčiau kuprinė ant jo pečių.

Kelias staiga dingo mums iš po ratų, žibinto šviesa perskrodė naktį, ir man ūmai pasirodė, kad motociklas lakina mus tiesiai į dangų; pagaliau priekinis ratas atsitrenkė į žemę, ir mes pašėlusiu greičiu nugriaudėjome pakalnėn medinio tilto link. Zigis įjungė pirmą pavarą, vis dar mindamas stabdį, ir užpakalinis ratas mestelėjo mus į viršų: motociklas kaip krabas peršoko per lentinį tiltą.

– Anava upė, – tarė Zigis, ir mes pasukome atgal įsitikinti, kad jis neklysta.

Jis pasuko žibintą ir nukreipė šviesos pluoštą į upę, bet ten nebuvo jokios upės. Jis užkūrė variklį, ir mes išgirdome upės šniokštimą – išgirdome, kaip pro tilto lentas švilpia vėjas, ir užuodėme drėgmę – tilto turėklai buvo kiaurai permirkę nuo vandens purslų. Tačiau žibintas apšvietė tik siaurą, tamsoje skendintį tarpeklį: pusiausviros eglės, suleidusios šaknis į skardžius tarpeklio šlaitus, šaukėsi pagalbos tiesdamos šakas ir nedrįsdamos žvilgtelėti žemyn.

Upė pasirinko trumpiausią kelią: kiaurai prasigraužė per kalną. Valandėlę spoksojome į tuštumą. Rytoj turėtume žuvies, jei prieš pusryčius išdrįstume atlikti siaubingus akrobatikos pratimus.

Mudu radome gana plokščią aikštelę patalui pasikloti ir palyginti atokią nuo tarpeklio krašto. Buvo taip šalta, kad mudu tik vargais negalais persirengėme, sulindę į miegmaišius.

– Grafai, – perspėjo Zigis, – jeigu užsimanysi nusišlapinti, žiūrėk, kad nenueitum į kitą pusę.

Tikriausiai mūsų šlapimo pūslės gerai įsiminė jo žodžius arba pernelyg atidžiai klausėsi upės šniokštimo – vėliau naktį mums teko keltis ir vienam, ir kitam. Oho, kaip buvo šalta ir baisu nuogiems eiti per pievą!

– Įdomu, kaip oriksui pavyksta nenušalti savo daikto? – tarė Zigis.

– Man irgi tokia mintis atėjo į galvą, – atsakiau. – Ar tu nemanai, kad jis serga?

– Et, Grafai! – sušuko Zigis. – Man regis, jis sveikas kaip ridikas.

– Ko gero, jis jaučiasi labai pažeidžiamas, – pridūriau.

Ir mudu, jausdamiesi labai pažeidžiami, apsikabinę nuliuoksėjome atgal prie miegmaišių. Viduje dar buvo šilta; mes susirietėme į kamuoliuką, klausydamiesi, kaip aplink šmirinėja pulkai lauko pelių. Naktis pasitaikė tokia žvarbi, kad pelės, tylutėliai prisėlinusios, prisiglaudė prie mūsų maišų ir šiltai sumigo.

– Grafai, aš irgi taip manau, – vėl prabilo Zigis.

– Puiku, Zigi.

– Dievaži, tikrai taip manau, Grafai.

– Na ir kas? – atsiliepiau.

– Kaip tau atrodo, ar Hicingo zoologijos sode yra naktinis sargas? Ar jis budi viduje visą naktį? Ar tik užmeta akį, ir tiek?

– Gal bendrauja su oriksu? – pridūriau. – Bando išgauti jo paslaptį?

– Ne, tik budi, – atsakė Zigis. – Kaip tu manai, ar kas nors ten budi naktimis?

– Žinoma, – atsakiau.

– Ir aš taip manau, – tarė jis.

Įsivaizdavau, kaip sargas kažką bumba lokiams, žadina oriksą, apiberdamas jį nepadoriais klausimais, anksti rytą slampinėja susikūprinęs kaip beždžionė, liuoksi nuo vieno narvo prie kito, erzindamas žvėris jų gimtąja kalba.

– Grafai? – pašaukė mane Zigis. – Ar Smulkiųjų Žinduolių Paviljone esi pastebėjęs bent vienas užrakintas duris? Ar ten esama ko nors panašaus į kamerą?

– Infraraudonųjų spindulių kamerą?

– Juk sargas turėtų kur nors atsipūsti, Grafai. Pasėdėti, išgerti kavos, pasikabinti raktus.

– Klausyk, Zigi, kodėl tu nepamiršti zoologijos sodo ir rezgi visokius planus? – paklausiau. – Gal ketini jį apiplėšti?

– Ak, Grafai, tai būtų nuostabu! Tiesiog neįtikėtina! Imti ir paleisti juos į laisvę!

– Neregėtas negirdėtas dalykas! – atsakiau.

– Ištisas tuntas lokių repečkoja pro didžiuosius vartus, tempdamiesi bilietų kioską, kuriame žmogėnas žaliu lošėjo priekakčiu meldžia pasigailėjimo.

– Juo labiau kad po tokio įvykio būtų nelengva grįžti į Vieną, – atkirtau. – Ko jau ko, o to kuo mažiausiai pageidaučiau.

Atsimerkęs virš galvos pamačiau nuostabias blyškias žvaigždes; skurdžios eglės beviltiškai stengėsi išsiropšti iš tarpeklio. Zigis sėdėjo maiše.

– Ko tu labiausiai norėtum, Grafai?

– Ar esi kada nors matęs jūrą? – paklausiau.

– Tik kine.

– Ar esi matęs „Dabar ir visada“? – paklausiau. – Tai amerikiečių filmas su Debora Ker ir Bertu Lankasteriu. Bertas su Debora plaukiojo banglentėmis.

– Anaiptol ne jūra tuomet tave sužavėjo, Grafai.

– Pasaka, ar ne? – kalbėjau toliau. – Apsistotume kur nors paplūdimyje... gal Italijoje.

– Aš irgi mačiau tą filmą, – tarė Zigis. – Manding, jų subinės buvo pilnos smėlio.

– Šiaip ar taip, norėčiau pamatyti jūrą, – atrėmiau. – Ir pažvejoti kur nors kalnuose.

– Ir paplaukioti banglente su Debora Ker, ar ne, Grafai?

– Kodėl gi ne?

– Ir išdulkinti visą tuntą kaimo mergelių, ar ne, Grafai?

– Na, gal ne visą, – paprieštaravau.

– Bet vieną tikrai, Grafai, ar ne? Vieną, bet tokią, kuri truputį pakeistų tavo gyvenimą, ar ne?

– Būtų visai neblogai, – sutikau.

– Neblogai, Grafai, – atkirto jis. – Eik tu, svajotojau, romantike, paskutinis avigalvi!

– Na, o ko tu nori? – atrėžiau.

– Gerai jau, gerai, eik ir dulkink ką nori, – tarė Zigis ir vėl atsigulė aukštielninkas, iš miegmaišio iškišęs nuogas rankas: žvarbią naktį, blyškiai šviečiant žvaigždėms, jos atrodė tokios pat blyškios. – Zoologijos sodas niekur nedings, – pridūrė jis.

Mečiau žvilgsnį į egles tarpeklyje, tačiau jos dar nebuvo užsikeberiojusios ant skardžio. Zigis nejudėjo; jo plaukai dryksojo ant medžioklinės striukės, atstojančios priegalvį, ant blizgančios žolės. Buvau įsitikinęs, kad jis miega, tačiau prieš užsnūsdamas išgirdau jį tyliai niūniuojant lopšinę:

Frau Freinai Gipel dingo keptuvėlė,

Bet niekada poniutė jos neras.

Tarpuriety jai dantys, ne plaukai sužėlę,

Bet ponui Gipeliui – pats tas.

Kelionė kažkur

Rytą pašerkšnijo, ir žolėje atsispindėjo tūkstančiai įvairiausių saulės prizmių; tarpeklio pusėje pieva atrodė kaip šokių salės grindys, išmargintos įmantrių sietyno šešėlių. Gulėdamas ant šono, pro apšerkšnijusią žolę žiūrėjau pusiaumirka į tarpeklio sieną, skruostu prisiglaudęs prie vėsios neperšlampamos paklodės, patiestos ant žemės: žolių stiebeliai atrodė aukštesni už medžius, o ištirpęs šerkšnas tarp jų – kaip spindinčios valkos. Pro šalį skubėjo žiogas, atsispirdamas į žoles it į stypynes, žirgliojo per rasos lašus – tikrų tikriausius ežerus, jo akimis žiūrint; jam bestraksint rodės, kad atitirpsta jo apšerkšniję sąnariai.

Žvelgiant pažemiui, žiogas galėtų pasirodyti baisus – milžinas antropoidas, kinkuojantis per džiungles, žergiantis per vandenynus. Aš suriaumojau, ir jis stabtelėjo.

Tuomet netoliese išgirdau skambant varpus.

– Karvių skambalai! – tarė Zigis. – Tuoj sutremps mus! Sugrūs į tarpeklį!

– Tai bažnyčios varpai, – atrėmiau. – Ko gero, netoliese yra miestelis.

– Kad aš prasmegčiau! – sušuko Zigis, iškišęs nosį iš miegmaišio.

Tačiau mano žiogas dingo.

– Ko tu ieškai, Grafai?

– Žiogo.

– Žiogai nieko bloga nedaro.

– Šis buvo tikras milžinas, – tariau.

Po neperšlampama paklode jo neradau, tad, išlindęs iš miegmaišio, užmyniau ant standžios apšerkšnijusios žolės. Ir iškart leidausi šokti ledinės rasos sugeltomis kojomis, o kadangi kvaitulingai šiurpus tarpeklis buvo čia pat, daugiau kreipiau dėmesį ne į žiogą, bet į savo šokį. Zigis stebėjo mane atsainiu žvilgsniu, bet neilgai; jis pats išrepečkojo iš savo miegmaišio ir pasiuto trypti aplink neperšlampamą paklodę – tik visiškai kitaip nei aš.

– Tau dar ne metas keltis, – tariau jam.

– Na jau, aš niekam nepatarčiau žiopsoti į tave nuogą, – atkirto jis.

– O aš tau patarčiau netrypti kaip be galvos, – atsakiau. – Gali sumindyti mano žiogą.

Staiga aš susigėdau susizgribęs, kad stoviu priešais jį nuogas.

– Klausyk, išgerkime kavos ir paieškokime žuvingesnės vietos šioje upėje, – pasiūlė jis tokiu tonu, lyg būtų suknistas skautų vadas. Ir man iš galvos išdulkėjo, ko gero, jau seniai sutryptas žiogas, kai pamačiau, kaip jis krauna visą mantą ant motociklo, lyg būtų suknistas seržantas.

Mes leidomės artimiausio miestelio link.

Pavažiavę ne daugiau kaip mylią įkalniu keliu, pasiekėme Hizbachą, išsidėsčiusį šlaite – seni, apvalaini pilkų akmenų namai stovėjo susigrūdę it dėžutės nuo kiaušinių, o prie kelio nelyginant nukaršęs bedantis liūtas, kuris jau niekada nieko nebeužpuls, tupėjo bažnyčia įprastu svogūno formos bokštu.

Kai atvažiavome, mišios buvo jau pasibaigusios; apsiglamžę, sustingusiais nuo ilgo sėdėjimo sąnariais, girgždančiais, tik sekmadieniais avimais batais parapijiečiai ištisomis šeimomis dundėjo šventoriaus laiptais. Mažesni vaikai trūkčiagalviais kūrė į priešais Šventąjį Svogūną stovintį Gasthof’ą: SENĄJĮ FRAU ERTL GASTHOF’Ą.

Prie durų Zigis pliaukštelėjo per iškabą.

– Grafai, nebandyk nukabinti ponios Ertl, – sukuždėjo man, ir mudu kikendami įėjome į vidų.

– Sveiki atvykę, – pasitiko mus rubuilė Frau Ertl.

– Dėkui, – atsiliepė Zigis.

– Kavos, – paprašiau aš. – Tik labai karštos.

– Ar galėtume kur nors nusiplauti rankas? – paklausė Zigis.

– Na, žinoma, – atsakė ji, rodydama į galines duris. – Tik ten, regis, perdegė lemputė.

Jeigu jos ten kada nors būta! Nes pissoir^4 atstojo būdelė plūktine asla, riogsanti Gasthof’o kieme šalia ožkų aptvaro. Ožkos sužiuro į mus, kai priėjome prie siurblio. Zigis pakišo galvą po vandens čiurkšle, o kai papurtė ją, ožkos bliaudamos susigrūdo prie aptvaro vartelių.

– Vargšės ožkytės, – tarė Zigis ir, peržergęs per tvorą, ėmė glostyti joms barzdas. Jis labai joms patiko, tai buvo matyti iš pirmo žvilgsnio.

– Grafai, – tarė jis man, – mauk į vidų ir pažiūrėk, ar kas nors neateina.

Viduje obuoliui nebuvo vietos nukristi – prie ilgų stalų šeimynos su savo dešrelėmis ir kava, vieniši vyrai su alaus bokalais.

– Ei! – sušuko Frau Ertl. – Jūsų kava ant stalo palangėje.

Tad, atėjus Zigiui, mudu atsisėdome prie savo stalo – greta šeimos su pažiūrėti niurzgliu senoliu priešaky. Berniūkštis, jauniausia šeimos atžala, spoksojo į mus virš savo bandelės su ilgėliausia dešrele, įbedęs smakrą į savo pusrytį.

– Šlykštukas, – sukuždėjo Zigis ir išsiviepė.

Nustojęs žlebsėti kąsnį, vaikas įsispitrėjo į mus, ir Zigis grėsmingai smeigė šakute jo pusėn. Vaikas timptelėjo seneliui už ausies, tačiau, šiam atsigręžus į mus, mudu su Zigiu kuo gražiausiai siurbčiojome kavą; mes linktelėjome jam, ir jis gnybtelėjo vaikaičiui po stalu.

– Valgyk, vaikeli, – paragino senelis.

Vaikas dirstelėjo pro langą ir pirmas pastebėjo ožkas.

– Ožkos išbėgo! – sušuko, ir senelis vėl jam gnybtelėjo.

– Vaikeli, jei tau vaidenasi, prikąsk liežuvį! – paliepė jis.

Tačiau dabar visi atsisuko į tą pusę; senelis irgi jas pamatė.

– Aš buvau užkėlusi vartus, – pasiteisino Frau Ertl. – Užkėliau prieš pat mišias.

Keli vyresni berniūkščiai, pašokę nuo stalo, stumdydamiesi puolė pro duris; ožkos nedrąsiai susibūrė prie bažnyčios. Tuomet gnaibytis linkęs senelis prisikišo prie mūsų.

– Frau Ertl – našlė, – tarė. – Jai reikia žmogaus, kuris uždarytų ožkų aptvaro vartus.

Netikėtai užspringęs kąsniu, jis tyliai žagtelėjo.

Kinkuodamos galvomis viena kitai, ožkos atsargiai, kad nepaslystų, kopinėjo šventoriaus laiptais. Vaikai suvarė jas į krūvą palei duris, bet nedrįso lipti šventoriaus laiptais, bijodami susipurvinti šventadienius drabužėlius.

Mes išėjome į lauką pažiūrėti ir pasiklausyti varpų gausmo, sklindančio iš gretimo miestelio, – tą nuostabų sekmadienio rytą skubūs, primygtiniai dūžiai ritosi vienas per kitą, vienam nespėjus nuščiūti, jau lėkė kitas.

– Tai šventojo Leonardo varpai, – tarė viena moteriškė. – Mūsų bažnyčioje irgi yra varpai, tik nežinia kodėl sekmadieniais jie neskamba.

Opus klausimas iškart susilaukė bendruomenės dėmesio.

– Mūsų varpininkas pusryčiauja.

– Gal veikiau pagirioja.

– Senas apsilakėlis!

– O vaikai viską mato.

– Turime ir bažnyčią, ir varpinę, o klausomės svetimų varpų!

– Religiniai fanatikai, – sukuždėjo Zigis, bet jam labiau rūpėjo ožkos. Žmonės bandė jas nubaidyti nuo šventoriaus laiptų.

– Eikime ir atveskime varpininką, – pareiškė moteriškė, tačiau varpininkas, gavęs žinią apie sąmokslą, jau stovėjo prie Gasthof’o su alaus kaušu rankoje, raukydamas saulėkaitoje pamėlusią nosį.

– Klausykite, ponios, – prabilo jis. – Mano mielosios ponios, aš negaliu nė svajoti... – Jis apsiašarojo ir nurijo gerklėje įstrigusį gumulą. – ...meistriškumu prilygti savo varžovui, šventojo Leonardo varpininkui. – Ir aidžiai nusiraugėjo. – Negaliu jam prilygti! – Sulig tais žodžiais jis grįžo prie savo stalo.

– Kas nors turėtų išmokti skambinti varpais, – tarė moteriškė.

– Et! – sušuko gnaibytis linkęs senelis. – Tam didelio mokslo nereikia!

– Kinkos per silpnos! – atrėžė moteriškė. – Kitaip jau seniai skalambytum. Tiesiog miršti, kaip knieti ko nors nusitverti.

Ir šiurkščių veido bruožų merga įžūliai atkišo seneliui kietą užpakalį, paskiau, atsistojusi priešais, delnu perbraukė jam per smakrą ir atšlijusi atsilošė, ko nenusprūsdama nuo laiptų, sijonas užsivertė iki pusiau šlaunų.

– Kinkos per silpnos, – pakartojo ji ir, atšokusi nuo jo, nuliuoksėjo gatve.

– Pažiūrėk į tas ožkas! – sušuko Zigis. – Kodėl jos nebėga? Jos turėtų pabėgti tiems mulkiams iš panosės! Bėkit! – suriko jis.

Į mus sužiuro senelis; nusileidęs keliais laiptais žemyn, atsisėdo šalia mūsų.

– Ką tu sakei? – paklausė.

– Taip ožkos šaukiamos, – atsakė Zigis. – Kartais jos klauso.

Tačiau senelis sugriežė dantimis, įbedęs į jį akis.

– Tu, netikėli, – tarė jis, griebdamas Zigiui už rankos. – Aš tave mačiau, – sukuždėjo, ir Zigis timptelėjęs ištraukė ranką.

– Kur tas šventasis Leonardas ir jo garsieji varpai? – paklausiau.

– Už kalno, – atsakė senelis. – Ne toks jau aukštas tas kalnas, nors, anot kalbų, atrodo lyg Alpės. Bažnytėlė, ir tiek, o ir žmonės ten ne ką gudresni nei čia, nėra ko imti į galvą tuščių plepalų. Skambinti tais prakeiktais varpais didelio išmanymo nereikia!

– Tai ko neskambinate? – paklausė Zigis.

– Didelio čia daikto! – atsakė senelis.

– Eikite ir skambinkite, – tarė Zigis. – Taip paskambinkite, kad jiems galva plyštų! Kad visi lakstytų gatve, užsiėmę ausis!

– Aš nepajėgiu užkopti tais laiptais, – atsakė senelis. – Pusiaukelėj man kvapo pritrūks.

– Aš jus užnešiu, – pasisiūlė Zigis.

– O kas tu toks, kad imtum mane nešioti? – supyko senelis. Ir pakuždėjo man į ausį: – Savo akimis mačiau, kaip jis nušvilpė nuo stalo druskinę, Frau Ertl druskinę, ir įsikišo į tą nei šiokią, nei tokią kišenę.

– Klausyk, Grafai, ko jos nebėga? – tarė Zigis.

Vienas vaikėzas pagavo ožką už kojos, ši spardėsi bliaudama, bet galiausiai nušliuožė laiptais žemyn.

– Tu įsivaizduoji, jog dievaižin ką išmanai apie ožkas, – tarė senelis. – Tu jas išleidai, ar ne? Tau ne visi namie.

Pagaliau parapijiečiams pavyko vieną ožką nutempti nuo laiptų.

– Važiuojam, Grafai, – tarė Zigis.

– Aš viską pasakysiu, – rausdamas tarė senelis. – Našlė Ertl mane laiko nukvakusiu seniu ir neišmanėliu.

– Jeigu jis pasakys, ji pamanys, kad jis visai nukvakęs, ar ne, Grafai?

– Gerai, – tarė senelis, – aš palauksiu, kol jūs išvažiuosite, o tada pasakysiu.

– Matai, Grafai, kaip siaubingai rizikuoja nukvakę seniai! – sušuko Zigis.

Kai mes pajudėjome iš vietos, jiems pavyko nutempti dar vieną ožką. Pirmoji jau stovėjo pašokusi ant kojų, tačiau rubuilė merga laikė pasiglemžusi jos galvą po pažastimi ir stipriai nutvėrusi jai už barzdos.

Ožka stovėjo išsižiojusi – matyt, bliovė, tačiau, motociklui riaumojant, mes nieko negirdėjome.

Knygelėje radosi tokie žodžiai:

Ožkos nesiveržia į laisvę! Betgi jos ne laukinės.

Drąsiau, laukiniai žvėrys!

Pasakų šalis

Mums atvažiavus į Šv. Leonardą, varpininkas vis dar skambino; nuo varpų gausmo drebėjo visa bažnyčia.

– Koks triukšmas! – sušuko Zigis. – Dan! Dan! Dan! – pridūrė, atsigręžęs į varpinę.

Laibutė mergaitė su saldymedžio lazdele pastebėjo jį šaukiant. Ji pažvelgė aukštyn užvertusi galvą, lyg tikėdamasi, kad ant mūsų krinta nutrūkusi varpo šerdis.

– Dan! – sušuko jai Zigis, ir mes žengėme į Gasthof’ą.

Mišios buvo jau senokai pasibaigusios, ir Gasthof’e buvo beveik tuščia. Prie lango stovėjo judrus, puošniai apsirengęs vyriškis, spoksodamas į mūsų motociklą. Kiekvieną sykį, kai jis keldavo alaus kaušą, atrodydavo, kad šliūkštelės jį per petį; jis stovėjo, užmynęs vieną koją ant kitos, netikėtai pasvirdavo ir stryktelėjęs vėl atgaudavo pusiausvyrą.

Nuvargęs baro savininkas, Virtas, skaitė laikraštį, išpleikęs jį ant prekystalio. Mes nusipirkome du butelius atšaldyto alaus, duonos kepaliuką ir sviesto už du šilingus.

Ir nuvargęs Virtas paklausė:

– Viską sudėti į vieną maišelį?

– Žinoma, – atsakiau.

– Sudėsiu į du, – tarė jis. – Aš neturiu tokio didelio maišelio, kuriame tilptų visi pirkiniai.

Dabita prie lango atsisuko taip staigiai, kad mes vos neatšokome.

– Susikiškite butelius sau į subinę! – subliovė jis. – Įdėk duoną į kitą maišelį!

– Viešpatie! – sušuko Zigis. – Kad tave kur!..

– Ką? – suriaumojo dabita ir liuoktelėjo mūsų pusėn. – Kad mane kur?.. Kur? – sužviegė jis, lyg kas nors būtų įstrigę jam gerklėj.

– Verčiau su juo neprasidėkit, – patarė Virtas.

– To dar betrūko! – atkirto Zigis.

– Kitaip jis paduos jus į teismą, – tarė Virtas.

– Į teismą? – nustebau aš.

– Tokia jo specialybė, – atsakė Virtas.

Ir vyriškis, ketinantis paduoti mus į teismą, šūktelėjo:

– Susikiškit savo subines į maišelį!

– Na, palauk, – tarė Zigis.

Tačiau Virtas griebė jam už rankos.

– Verčiau jūs palaukite, – patarė jis. – Jis nesipriešins, kai jam užtvosite, bet paskiau paduos jus į teismą. Skųsis, kad jam sunku kvėpuoti, nes sulaužėte jam žandikaulį, kad bevalgant jam skauda galvą. Matot, ne tiek jau daug pakeleivių užsuka čia pas mus, bet jis nė vieno nepraleidžia neužkabinęs.

– Aš jums tokią bėdą užtaisysiu, kad visą amžių atminsit! – sužviegė bylininkas.

Ir vėl liuoktelėjo mūsų pusėn su kaušu rankoje, laistydamas alų ant grindų.

– Aš jus perspėjau, jis nesimuš, – tarė Virtas. – Jis tik bylinėjasi.

– Protas neneša, – tariau.

– Žinoma, keista, – tarė nuvargęs Virtas tokiu balsu, lyg būtų iš paskutiniųjų kovojęs su snauduliu. – Ir jis netgi laimi bylas, – pridūrė.

– Kaipgi jis sugeba jas laimėti? – paklausė Zigis.

Mes visi trys stovėjome žiūrėdami, kaip jis mindžikuoja vietoje muistydamasis ir virpindamas kelius kaip vaikas, kuris iš visų jėgų stengiasi neprisišlapinti į kelnes. Tačiau jo veidas buvo toli gražu nepanašus į vaiko. Staiga, prasisegęs antuką, jis susipylė alų į kelnes.

– Be to, jis pedalas, – paaiškino Virtas.

Dabita netikėtai vėl liuoktelėjo mūsų pusėn, tik dabar jau netekęs viso žavesio: kraipėsi čia praskėsdamas, čia suglausdamas prasegtą kelnių antuką, alaus putos žliaugė jo koja.

– Tu... tu... – vebleno jis. – Tu... tu...

– Jis paduos jus į teismą! – sušuko Virtas, bet šįkart nespėjo sugriebti Zigiui už rankos.

Nes Zigis stvėrė nuo prekystalio šalmą, dusyk apsuko virš galvos laikydamas už dirželio, ir sviedė apstulbusiam žvitruoliui į galvą, paskiau čiupo už atviro antuko ir trūktelėjęs išmušė iš pusiausvyros. Žmogėnas virto aukštielninkas, kojomis užsiklodamas ir bliaudamas nesavu balsu.

– Kaip kažin ką, – tarė Virtas, – dabar jis paduos jus į teismą, duodu žodį.

– Betgi jūs žolės prisiuostęs, – tarė Zigis. – Be to, galite jam pasakyti, kad mes nuvažiavome į priešingą pusę.

– Žinoma, galiu, – sutiko abejingasis Virtas. – Man vis viena, vaikinai.

Mudu išpuolėme į gatvę, nepasiėmę nė vieno maišelio savo pirkiniams, palikome Gasthof’ą, o jame – patį vangiausią baro savininką, kokį kada nors buvau matęs, drauge su pusgalviu, kuris klykė kaip galą daromas.

Užšokęs ant motociklo, sukišau pirkinius į Zigio užpakalinę striukės kišenę.

– Viešpatie, Zigi! – sušukau. – Tai ožkas išleidi, tai gaidį prikuli!

– Taip, įkirsk man, – tarė Zigis.

– Et, mudu abu labu: ant vienos šakos pakarti – neatsisvertume, – atsiliepiau, nieko neturėdamas galvoje, ir jis atsisukęs įdėmiai pažvelgė į mane.

Jis atsakė tokiu šaižiu balsu, kad, rodos, net motociklas krūptelėjo.

– Nejaugi, Grafai? Ką gi, dabar bent turime sviesto keptuvei patepti ir duonos trupinių upėtakiams primasinti. Ir alaus man į antuką susipilti! Ir jeigu kada nors padėsiu šaukštą, žuvies ašaka užspringęs, tuomet tą dieną galėsi gyventi savo nuožiūra!

– Kad tau liežuvis nuspuogtų, Zigi! – atsiliepiau. – Neduok Dieve!

Ir tuomet, kai jis jau buvo beužkuriąs variklį, išdygusi iš nežinios, prie mūsų priėjo laiba mergytė ir saldymedžio lazdele palietė Zigiui ranką – palietė lengvai ir paslaptingai, lyg jos saldymedis būtų Gerosios Fėjos stebuklingoji lazdelė.

Ta proga knygelėje atsirado tokios eilės:

Ak, svajonės ir troškimai –

Paslaptis,

Slaptų slapčiausia

Paslaptis.

Ak, atskleisti ją įmanoma

Tik vienu

Vieninteliu ir žinomu

Visiems būdu,

Žinomu visiems, visiems.

Tokiu žinomu, net bloga.

Tepadeda mums Dievas, Grafai.

Padėkit mums,

Didysis Loky, Didieji Grįžulo Ratai.

Turbūt tai pačios prasčiausios jo eilės.

Antroji Dievo malonė

Nuo Šv. Leonardo žvyruotas kelias staigiai leidosi pakalnėn tarp aukštų krantų ir vingiuodamas bėgo ten, kur ties Vaidhofenu iš kalno išteka srauni Ibso upė. Nesuplūktas žvyras skleidėsi į šalis, tad mes stengėmės laikytis kelio vidurio; užpakalinis ratas tolydžio buksavo, ir mes važiavome pasikėlę nuo sėdynės ir kojomis visu svoriu įsispyrę į paminas.

Pirmas sodas pasirodė pavažiavus mažiau nei mylią nuo Šv. Leonardo – obelynas su trimis eilėmis obelų iš abiejų kelio pusių: jaunos obelys lingavo, vėjo siūbuojamos, o senos, augalotos, išsikerojusios, stovėjo nejudėdamos; žolė tarp trijų eilių buvo nupjauta, svaigiai kvepėjo saulėje išdžiūvęs šienas, sukrautas į kupetas. Pribrinkę pumpurai ruošėsi sprogti ir netrukus apsipilti žiedais.

Nustoję mygti pedalus, davėme valią motociklui, kad neštų mus pakratydamas kaip eiklus žirgas; kelias buvo pusėtinas, leidosi žemyn raitydamasis tarp medžių, talžančių mus šakomis tai iš vienos, tai iš kitos pusės; iš griovių čirkšdami striksėjo žiogai, pro pat galvas siuvo juodieji strazdai.

Paskiau mums per veidą tarytum šmaukštelėjo merginos kasa, kai ji, išgirdusi variklio urzgimą, atšoko šalikelėn. Kasa buvo stora, auksinė, nusvirusi iki pat juosmens, o jos galas plakėsi į iškilius vinksinčius sėdmenis, tik iš pažiūros plačius po vėjo išpūstu sijonu. Stabdyti buvo neįmanoma važiuojant biriu žvyru, tad mes prašvilpėme pro šalį ir išvydome tik šmėkštelint ilgas įdegusias kojas ir laibus pirštus, kai ji tūptelėjo prie kelių glausdama sijoną. Aš žvilgtelėjau per petį, bet ji staigiai nusisuko, ir jos kasa, vėjo plaikstoma, suvingiavo it gyvatė saulės spinduliuose. Būčiau ją pagavęs, bet vėjas nubloškė ją merginai ant peties, ir ji stipriai prispaudė ją prie skruosto. Tik tiek ir spėjau pamatyti, neskaitant ant alkūnės tabaluojančio maišelio. Ji susisiautė rudą odinę striukę taip pat staigiai, kaip ką tik prispaudė prie skruosto kasą. Ir dingo už posūkio.

– Ar matei jos veidą, Zigi?

– Juk tu irgi nežiūrėjai jai į veidą.

– Pažiūrėjau grįžtelėjęs. Bet ji nusisuko.

– Aha, – nutęsė Zigis. – Ji drovi. Tai blogas ženklas, Grafai.

Tačiau aš vis žvalgiausi jos mums važiuojant keliu, lyg merginų su tokiomis vešliomis auksinėmis kasomis galėtų pasitaikyti ne ką mažiau nei obelų pumpurų ir žiogų.

Didysis Loky, Didieji Grįžulo Ratai, jūsų keliai išties nežinomi

Po obelimis riogsojo per aplaidumą neišvežtos išvartos ir žiemą nugenėtos sausšakės. Žemai nusvirusios šakos, apkibusios pumpurais ir žiedais; baltai dažyti aviliai, užkelti aukštai ant dėžių obuoliams rinkti, kad traktoriai ir vežimai už jų neužkliūtų ir neišverstų. Dabar soduose bitėms buvo pats darbymetis: išlindusios iš avilių, jos skraidė nuo vieno žiedo prie kito, smelkdamosi į pumpurus, – ak, darbštuolės bitės, gėlių ir apdulkinimo mėgėjos!

– Argi apdulkinimas – ne gamtos stebuklas? – sušuko man Zigis.

Buvo juokų darbas prilaužyti sausuolių ir užkurti laužą; paskiau, apšlakstę vandeniu žarijas, kad nusloptų ugnis, uždėjome keptuvę ant įkaitintų akmenų ir įmetėme į ją sviesto. Zigis pritrupino duonos plutelių, ir mes tol voliojome keptuvėje upėtakius, kol jie perdėm aplipo trupiniais.

Skersai kelio per sodus tekėjo upėtakių knibždantis upeliukas, vingiuodamas pakalnėn – ten, kur popiet tikėjomės pamatyti Vaidhofeną.

Upeliukas buvo toks siauras, kad mes vos jo neprašokome; tiltukas buvo toks menkas, kad važiuodami vos neįlūžome. Tačiau upėtakių buvo be skaičiaus, ir dabar keli jų tysojo keptuvėje, čirškėdami į taktą bičių dūzgesiui.

Viena bitutė skrido per upelį su obels žiedo lapeliu; tykštelėjo vandens purslai, sudrėkino sparnelius, ir ji drauge su lapeliu nuplaukė pasroviui. Bet verčiau ji būtų skraidžiusi, užuot bandžiusi plaukti: didžiulis upėtakis šoktelėjo nuo kranto, išnėrė iš vandens ir akimoju prarijo bitę kartu su lapeliu – nebeliko nieko, tik ribulėliai nusirito upelio paviršiumi.

– Pražiopsojome žuvelę, – suaimanavau aš.

– Gal čia tas pats, kuris gviešėsi praryti visą tavo meškerę, – tarė Zigis.

Mes ir patys valgėme gana nevalyvai, lenktiniais peiliais pasismeigdami gabalus žuvies, kol pagaliau ji atvėso ir galėjome čiupti pirštais. Ir, savaime suprantama, upelyje atsišaldėme alų, drauge su pypke laukiantį pietų pabaigos.

Paskiau sugriuvome, išvertę pilvus, aplink dūzgiant bitėms; iš sodo nemačiau tilto, tik turėklus, virš kurių kyšojo medžių viršūnės – puokštės, išmargintos žaliais pumpurų ir žiedų lopeliais. Šis pasaulis mielas pats savaime, dingtelėjo man mintis. Bitės renka medų bitininkui, bitės gausina sodininko derlių, ir niekas niekam nedaro bloga. Ir jeigu tepaluotasis Herr Faberis būtų bitininkas, o Gipelis – sodininkas, argi jie nebūtų puikūs žmonės?

– Žinai, Zigi, čia man niekada nenusibostų, – tariau.

– Tai lyja, tai sninga, – burbtelėjo jis.

Ir knygelėje šios mintys tapo poezija:

Likimas laukia.

Gali skubėt

Ir nekantraut –

Likimui nusispjaut.

Tuomet pamačiau jos galvą palengva plaukiant virš tilto turėklų; viena ranka ji laikėsi už turėklų, man regis, eidama pirštų galiukais, kad tik mūsų nepažadintų. Auksinė kasa dryksojo ant peties, apsivyniojusi aplink odinės striukės apykaklę, dengė jai kaklą tarytum pūkuotas šalikas, virš kurio giedravo pailgas veidas. Virš tilto turėklų buvo matyti tik viršutinė jos kūno dalis, tad mums prieš akis slinko vien jos biustas.

Prisimerkęs atsidusau:

– Pažvelk į aną pusę, Zigi, tik atsargiai – neatsimerk. Pažiūrėk į tiltą.

– Po perkūnais, Grafai! – sušuko Zigis ir atsisėdo ant žemės. – Pažiūrėti neatsimerkiant? Kaip aš turėčiau žiūrėti?

Mergina riktelėjo: ji vos nedingo man iš akių. Gavau atsisėsti, kad galėčiau pamatyti, kaip ji nušoko nuo tilto ir nuskubėjo tolyn keliu, maišeliu dangstydamasi savo ilgas kojas.

– Ta pati mergina, Zigi.

– Oho, kokia gražuolė, – tarė jis.

Tačiau mergina nesustodama ėjo tolyn.

– Ei! – sušukau. – Gal pavėžėti?

– Pavėžėti? – nustebo Zigis. – Trise mūsų motociklu?

– Kur keliaujat? – sušukau. Dabar jau aš turėjau atsistoti visu ūgiu, kad ją matyčiau.

– Grafai, ji pabėgo iš namų. Ne pora ji mums.

Mergina vos vos pasisuko mūsų pusėn, vis dar prisidengdama kojas skalbinių maišeliu.

– Kur keliaujate? – paklausiau.

– Gavau naują darbą Vaidhofene, – atsakė ji. – Ir einu pas naujus šeimininkus.

– O ką jūs lig šiol darėt? – paklausė Zigis.

– Slaugiau tetą Šv. Leonarde, – atsakė ji. – Vaidhofene gyvena kita teta, Gasthof’o savininkė. Gausiu algą ir turėsiu atskirą kambarį.

– Ar pirmoji teta pasimirė?

– Mes kaip tik važiuojam į Vaidhofeną.

– Grafai, juk mes ką tik taisėmės nusnausti po pietų.

Tačiau mergina jau pasuko mūsų link. Priėjo tebeglausdama maišelį prie kojų, nuleidusi galvą – slėpdama akis po blakstienomis, plaukų šešėlyje. Jos veidas tarytum švietė auksine plaukų spalva. Ji dirstelėjo į motociklą.

– Man čia nebus vietos, – tarė. – Kur aš atsisėsiu?

– Tarp mudviejų, – atsakiau.

– O kas vairuoja? – paklausė ji.

– Aš, – atsakė Zigis. – O Grafas teiksis maloniai tamstą prilaikyti.

– Gali užsidėti mano šalmą, – pasiūliau.

– Tikrai? – apsidžiaugė ji. – Ar tu nepyksi?

– Tik turėsi paleisti kasą, – tarė Zigis. – Ar ne, Grafai?

Tačiau aš paprašiau, kad jis kuo greičiau surinktų visus virtuvės rykus; keptuvę mes atšaldėme įkišę į upelį. Mergina prisirišo maišelį iš priekio prie juosmens, kad nereiktų jo laikyti rankomis.

– O gal man geriau pasidėti jį ant kelių? – paklausė ji.

– Žinoma, žinoma, – pritariau aš.

O Zigis dūrė man į pilvą keptuvės rankena.

– Ji dar visai vaikas ir tokia sudžiūvusi, Grafai. Nepasakyčiau, kad tavęs lauktų šaunus pasijodinėjimas.

– Et, liaukis, Zigi, – sukuždėjau aš. – Liaukis, geriau patylėk.

– Likimas laukia, – sumurmėjo jis. – Didysis Loky, Grįžulo Ratai, kaip jūs galite laukti!

Ko mes visi laukėme

– Dar niekad nesu taip važinėjusis, – tarė ji.

Kai ji atsisėdo užpakaly Zigio, aš įsispraudžiau užpakaly jos, taip įtaisęs kuprinę ant užpakalinio sparno, kad galėčiau šiek tiek atsilošti.

– Manęs nereikia laikyti, – tarė ji. – Aš ir pati tvirtai laikausi.

Piestu pastatęs motociklą, Zigis iššovė iš sodą supančio griovio: priešakinis ratas pakilo į viršų, paskiau vėl gražiai nusileido ant žemės, tarytum švelniai pasibučiavo su keliu. Užpakalinis ratas išriedėjo iš purios dirvos.

– Laikyk, – tarė mergina; ji loštelėjo, ir jos kasa nusviro man ant kelių. Aš apžergiau jai klubus ir prispaudžiau prie sėdynės. – Stipriau, – pridūrė ji. – Dabar gerai.

Mes nurūkome pakalnėn išvažinėtu, tamsiai rudu it diržas skustuvui galąsti keliu su staigiais posūkiais. Medžiai atrodė sukumpę, lyg dangaus prilenkti prie žemės, bet dar labiau susikūprinę buvome mes – sulig kiekvienu posūkiu palinkdavome į priekį ir nė nespėdavome atsitiesti, kai pasirodydavo naujas posūkis.

– Laikyk! – sušuko mergina. – Tvirčiau!

Tačiau aš neturėjau kur įsispirti; mergina sėdėjo įsirėmusi savo sandalais į mano paminas, ir man teko pakelti kojas, kad nenusideginčiau į išmetamųjų dujų vamzdžius. Apkabinau ją per liemenį, nykščius įrėmęs jai į stuburą.

– Dabar geriau, – tarė ji. – Labai gerai.

Vėjas plaikstė jos kasą, pūkuotu galu kutendamas man smakrą, tačiau visa kasa, plati ir sunki raudonojo aukso spalvos kasa, panaši į taurę vyno, išsipešusi iš po šalmo, gulė man ant krūtinės. Dar labiau palinkęs į priekį, krūtine prisiglaudžiau prie kasos, o mergina dar tvirčiau prisiglaudė prie Zigio.

Ak, mergele! – dingtelėjo man mintis. – Kokie mieli tavo stangrūs kulkšnių raiščiai!

Sijono vėjas negalėjo užversti: ant kelių gulėjo maišelis, o iš šonų mergina prilaikė jį alkūnėmis prispaudusi prie klubų; rankas buvo susikišusi į įžymiąją užpakalinę Zigio striukės kišenę, tarytum į movą, kad nesužvarbtų.

Jos plaukai kvepėjo gardžiau nei šviežiai nupjautas šienas, saldžiau nei medus, varvantis iš korių.

Mes sklandžiai ėmėme posūkius, taškydami į šalis prie ratų prilipusius purvo gurvuolius.

– Po velnių! – sušuko Zigis. – Mūsų motociklas perkrautas, per daug neša į priekį.

– Tu atbulai užsidėjai šalmą, – pakuždėjau jai į ausį, tokią švelnią, kad ji kuteno man nosį.

– Nesvarbu, – atsakė ji. – Laikyk mane.

Dirstelėjęs iš šono, pastebėjau, kad šalmas jai užsmukęs ant akių ir nuslinkęs beveik ant paties pakaušio; dirželį ji buvo sukandusi dantimis, todėl kalbėjo neaiškiai tardama žodžius.

– Štai ir Ibsas, – sušuko ji, ir pašlaitėje už sodo pastebėjau platų vandens ruožą, tamsų kaip nafta eglių paunksnėje.

Artimiausiame posūkyje mes vėl pamatėme upę, tik dabar ji šniokštė per slenksčius. Ten, kur putojo per slenksčius juodas srautas – virte virdamas ir mušdamas balkšvais kunkulais, – prasidėjo miestelis, krūva pilkšvo akmens namų rūdžių spalvos stogais. Virš bokštų plaikstėsi kantono vėliavos, pakrantėje dunksojo įtvirtinimų siena su žvalgos langeliais ir šaudymo angomis, virš gatves kertančių kanalų ir pratakų kyšojo akmeniniai arkiniai tiltai ir siūbuojantys mediniai lieptai. Margavo daržai, sodai, blankių, lyg dirbtinių atspalvių miesto gėlių turgūs.

Tačiau Zigis pernelyg užsižiūrėjo: posūkyje užlėkė ant šlaito, ir motociklas bloškėsi į kelio vidurį.

– Po velnių! – nusikeikė jis. – Po velnių, po velnių!

Mano sėdmuo nuslydo ant purvasaugio; aš pasvirau atgal, mano vargšėms kojoms nebeliko vietos.

Tad mano pirštai atsigniaužė, aš paleidau jos liemenį ir kyštelėjau rankas po maišeliu jai į tarprietį.

– Kaip tu drįsti! – suriko ji.

Ir jos alkūnės staigiai pakilo aukštyn lyg pabaidytos jerubės sparnai, trenkdamos man per rankas; jos sijonas užsivertė iki pat šlaunų. Vos spėjau pamatyti jos standžią, apvalią kulšį, ir mano antras sėdmuo irgi šleptelėjo ant purvasaugio; aš įstrigau tarp sėdynės ir kuprinės, neturėdamas kur įsiremti vargšėmis kojomis ir bejėgiškai slysdamas žemyn. Nuo mano svorio įlinko purvasaugis, ir pajutau, kaip nuo rato trinties man kaista užpakalis. Nuslydau dar žemiau. Tuomet kaire koja per blauzdos vidurį prisiliečiau prie išmetamojo vamzdžio, ir man nebeliko kitos išeities, kaip laikytis apsižergus motociklą.

Tad mano blauzdos prikepė prie išmetamųjų vamzdžių nelyginant kiauliena prie kepimo grotelių.

– Ei, jis dega! – sušuko mergina.

– Ar tikrai degi, Grafai? – paklausė Zigis. – Viešpatie, o aš maniau, kad įsijungė stabdžiai!

Savaime suprantama, jis negalėjo staiga sustabdyti, važiuodamas šlaitu per žvyro košę; iš pradžių reikėjo nusileisti nuo sankasos. Zigis nuvarė tiesiai į sodo griovį, paskiau nukėlė mane – per kuprinę – nuo motociklo, nors buvau tiesiog prikepęs prie išmetamųjų vamzdžių, ir jam teko mane plėšte atplėšti.

– Oho, matyt, gausime sudrėkinti tavo kelnes, kitaip jų nenumausime! – sušuko jis.

– Oi! – sudejavau. – Ojojoi!

– Uždaryk srėbtuvę, Grafai, – įsakė jis, – kitaip visai neteksi orumo!

Užgniaužiau aimanas, kurios veržte veržėsi man iš gerklės, sukandau dantis, ir jos nusileido žemyn į blauzdas, mano vargšes blauzdas, gličias, purvais aptaškytas blauzdas, iš pažiūros greičiau susilydžiusias nei apsvilusias.

– Oi, tik neliesk jų! – sušuko mergina. – Oi, kaip tu atrodai!

O kaip ji atrodė su užsmukusiu ant akių šalmu, ir mintyse tariau sau: „Kaip gera būtų tave prilupti ir pakarti už sumautos kasos!“

– Oi! – sušuko ji. – Kai puolei mane grabinėti, nė nemaniau, kad tu krinti!

– Viešpatie! – sušuko Zigis. – Kaip jis dvokia!

– Atsikrušk! – surikau.

– Mums reikėtų jį pamerkti į vonią, – tarė Zigis.

– Pas mano tetą, – pasiūlė mergina. – Gasthof’e yra aibė vonių.

– Tai va, Grafai, tau bus ne pro šalį pamirkti. Girdėjai? Aibė vonių!

– Na, užkelk jį ant motociklo, – tarė mergina. – Aš parodysiu kelią.

Ak, nejau nuo vėjo taip gelia – ledo ant mano nudegimų! Apkabinau merginą, ji pakišo ranką po manimi ir priglaudė mane prie savęs. Tačiau man iš esybės gelmių veržėsi siaubingos aimanos – mane reikėjo užčiaupti, tad įsikniaubiau jai į kaklą, kad galėčiau tyliai pasimėgauti palaima.

– Kuo tu vardu? – paklausė ji, vis dar įsikandusi šalmo dirželį, ir jos kaklą po mano lūpomis išpylė raudonis.

– Nekalbink jo! – sušuko Zigis. – Jis vardu Grafas.

– O aš – Galena, – sukuždėjo mergina. – Galena.

Gallen von St. Leonhard? – sukuždėjau mintyse, įsikniaubęs jai į kaklą.

Tad trise, iš kurių vienas buvo sužeistas, nukriokėme savo žvėrimi per miestą, aidžiai tratėdami po arkų skliautais, dundėdami dengtu tiltu.

– Antai tavo slenksčiai, Grafai, – tarė Zigis. – Ibso slenksčiai.

Tačiau aš jau sliuogiau lūpomis kaklu, bučiniams ieškodamas kitos vietos. Iš saulėkaitos nėrėme į unksmę, iš pradžių karštas, paskiau vėsus vėjelis nelyginant dumplėmis pūstelėjo man į degančias kojas. Iš esybės gelmių man veržėsi aimanų choras.

– Labai tave užjaučiu, – tarė Galena. – Aš tave slaugysiu.

Tačiau aš nesugebėjau suspausti jos taip stipriai, kad nustotų tvoskėti kojos, ir užsimerkęs mėgavausi jos puriais, taurės pavidalu išsiskleidusiais plaukais, kutenančiais man akis.

– Čia! – sušuko ji. – Štai čia!

Apačioje miglojo grindinys; man dingojos, kad mes sklendžiame pakilę aukštai aukštai į orą. Po manimi bėgo lokiai, pūsdami į žarijas, kažkokio šėtono užmestas man ant blauzdų.

– Juk tai pilis! – sušuko Zigis. – Ne Gasthof’as, o tikra pilis!

Manęs tai nė kiek nenustebino. Jeigu mane slaugo Gallen von St. Leonhard, – vadinasi, nėra ko stebėtis, kad ji gyvena pilyje.

– Taip, – pritarė Galena. – Kadaise tai buvo pilis.

– Ir tebėra! – sušuko Zigis, tačiau jo balsas, lokių tapsėjimo slopinamas, skambėjo lyg už toliausių tolių. Ir, sėdėdamas kažkur už keturiasdešimties motociklų sėdynių, pridūrė: – Pilis visada esti pilis.

Į pat pabaigą prieš akis sumirgėjo mažyčiai forsitijų žiedlapių bumerangai, kuriais buvo nubertas kelias: jie sūkuriavo kaip konfeti mums iš paskos, pakliuvę į siaubingą mūsų išmetamųjų dujų verpetą.

Užsimerkiau svaigdamas nuo mielų Galenos plaukų kvapo.

Slaugomas

– Ką gi, – tarė Zigis, – mums pasisekė, kad mūsų Grafas apalpo, kitaip būtų paleidęs gerklę, kai moviau jam kelnes.

– Labai atsargiai numovei, ar ne? – paklausė Galena.

– Žinoma, mergele, – atsakė jis, – paguldžiau jį į vonią su kelnėmis ir viską dariau po vandeniu, – kalbėjo jis toliau. – Paskiau išleidau vandenį ir palikau jį gulintį vonioje.

Tačiau man atrodė, kad tebeguliu po vandeniu, ir aš nieko nemačiau. Aplink stūksojo aukštos, kietos sienos, o kojos grimzdėjo dumble.

– Gelbėkit! – sukuždėjau, tačiau nė menkiausias spindulėlis neprasismelkė į mano tamsą.

O Zigis kalbėjo toliau:

– Paskiau ištepiau rankšluosčius tavo tetos tepalu ir suvysčiau jį kaip Jėzusėlį.

– O kur jis dabar? – paklausė Galena.

– O kur aš esu dabar? – subaubiau aš.

– Vonioje! – suriko Zigis, ir, atsidarius durims, mane apžilpino akinanti šviesa; apsižiūrėjau nuleidęs akis, išvydau, kad nuo kulnų iki pat pilvo esu suvystytas į rankšluosčius.

– Miega liežuvį padėjęs, – tarė Zigis.

– Ar ne per aukštai jį suvystei? – paklausė Galena.

– Maniau, kad norėsi į jį žvilgtelėti, – tarė Zigis. – Be to, suvystyti jį į rankšluosčius kur kas lengviau nei aprengti.

Jų galvos kyšojo virš vonios krašto, bet viskas atrodė nei šiaip, nei taip – lyg jie būtų klūpoję ant grindų, nes smakrais vos siekė vonios kraštą.

– Stokitės! – surikau. – Ką jūs ten darote ant grindų?

– Viešpatie! – atsiduso Galena.

– Iš proto išsikraustė, – tarė jai Zigis.

Tikriausiai vonioje vaidenasi, pagalvojau. Tačiau balsu paprašiau:

– Ištraukite mane, tik atsargiai!

– Viešpatie, Grafai, – atsiduso Zigis ir tarė Galenai: – Jam protas pasimaišė. Tegu išsimiega.

Pamačiau, kaip jų šešėliai susilenkė dvilinki ir pasisuko lyg vyriais pritvirtinti prie lubų, paskiau pajudėjo įstrižai durų link, tolydžio ilgėdami ir išsikreipdami.

– Viešpatie! – sušukau.

– Tebūnie pašlovintas Jo vardas! – pridūrė Zigis, ir jie paliko mane tamsybėse.

Tiesą pasakius, tamsa manęs per daug negąsdino; lyžtelėjęs vonios sieneles, įsitikinau, kad jos lygios ir vėsios, galėjau rankomis įsitverti į kraštus ir pasikėlęs eiti kur širdis geidžia, nors ir užsimerkęs.

Man pašėlusiai bečiuožinėjant vonios dugnu, vėl nušvito durų ketvirtainis, ir šešėlis, nutįsęs per visą sieną iki pat lubų, nušoko nuo vyrių, sumažėjo ir, prieš pat užgęstant durų šviesai, nelyginant klystžvakė liuoktelėjo ant kitos sienos.

– Aš tave matau, – tariau, pats nesuvokdamas, į ką kreipiuosi. – Aš žinau, kad tu esi čia, velniai rautų!

– Nusiramink, Grafai, – tarė Galena.

– Gerai, – atsakiau įsiklausydamas, kaip ji eina artyn: atrodė, kad jos balsas sklinda iš po vonios. Staiga pajutau, kaip jos šilkinė palaidinukė supleveno virš vonios krašto prie pat mano rankos. – Sveika, Galena, – tariau.

– Kaip jautiesi, Grafai?

– Aš tavęs nematau, – atsakiau.

– Ne bėda, – tarė ji. – Aš atėjau žaizdų pertverti kaip reikiant.

– Et, ir Zigis gali sutvarstyti.

– Jis per stipriai tave suvystė.

– Nieko baisaus, – atsakiau.

– Vargu bau. Va nuvyniosiu visus tuos senus rankšluosčius ir aptversiu tikrais tvarsčiais.

– Kaip gerai, kad tu čia dirbi, – tariau, ir jos kasos galas brūkštelėjo man per krūtinę.

– Cit! – tarė ji.

– Galena, kodėl tu toli apačioje?

– Aš virš tavęs, kvailiuk, – tarė ji.

– Tikriausiai vonia labai gili.

– Ji užkelta ant pastovo, todėl taip atrodo, – atsakė ji.

Tuomet pajutau, kaip jos rankos liečia man krūtinę ir sliuogia šlaunimis.

– Išriesk nugarą, Grafai.

Ji nuvyniojo rankšluostį, beveik manęs neliesdama.

– Dar sykį, – paliepė ji, ir aš vėl išriečiau nugarą.

Dabar pasijutau nuogas iki kelių šaltoje vonioje. Kai ji pasilenkusi siektelėjo mano kojos pirštų, jos kasa nusviro man ant pilvo.

– Tavo plaukai kutena, – tariau.

– Kur?

– Kutena, – pakartojau, abiem rankomis griebdamas kasą. Perbraukiau ja sau per krūtinę, ir ji ištraukė kasą man iš rankų.

– Liaukis, Grafai.

– Parodyk man pakaušį, – paprašiau.

Ji nuvyniojo rankšluosčius nuo blauzdų, o kai priėjo tą vietą, kur jie buvo prikepę prie nudegtų plotų, ėmė atsargiai juos plėšti: jie buvo sulipę ir suragėję.

– Kur paslėpei savo kasą? – paklausiau aš.

– Kas tau rūpi! – atkirto ji.

Pagaliau visi rankšluosčiai buvo nuvynioti.

– Ar tu matai tamsoje, Galena?

– Ne, nematau.

– Priešingu atveju matytum mane.

– Kas be ko!

– Tokį rausvą, plaukuotą, kaip beždžioniuką.

– Gražu, – tarė ji. – O dabar liaukis.

Tačiau aš sugebėjau iš vonios pasiekti jos galvą, kyštelėjau ranką pasmakrėn ir kaklu nuslinkau iki tos vietos, kur ji įsibruko kasą po palaidinuke.

– Parodyk pakaušį, – pakartojau.

Dabar ji iš naujo mane tvarstė, apsukriai ir greitai vyniodama marlę. Ji sutvarstė tik blauzdas, nesurišo kojų draugėn, kaip buvo padaręs Zigis.

– Turiu švarų rankšluostį tau prisidengti, – tarė ji.

– Ar tai rankšluostis vaiduoklis?

– Išriesk nugarą, – liepė ji ir apsupo mane rankšluosčiu taip mikliai, kad man pasirodė, lyg skersvėjis būtų patraukęs.

– O dabar įjunk šviesą, – paprašiau.

– Man nedera čia būti, Grafai. Teta mano, kad aš kloju lovas.

– Norėčiau tik žvilgtelėti į tavo pakaušį, Galena, – tariau.

– O tu nepulsi manęs graibyti, ar ne?

– Ne.

– Ir nenusivyniosi rankšluosčio?

– Aišku, kad nenusivyniosiu!

– Teta sakė, kad vienas vyriškis taip ir pasielgė hole. Atsistojęs prieš ją, nusitraukė rankšluostį.

Paskiau, įleidusi pro duris ryškią šviesą, ji pasilenkė prie manęs. Aš priglaudžiau jos veidą sau prie peties ir nubraukiau nuo kaklo vešlius plaukus; žvilgtelėjau, atlenkęs jai ausį.

Taip, ant kaklo prie pat nugaros buvo mažytis mano bučinio pėdsakas.

– Tu irgi nelikai nepaženklinta, – tariau.

Ir pakštelėjau į tą pačią vietą.

– Juk nepulsi manęs grabinėti, gerai? – sukuždėjo ji.

Aš nuleidau rankas į vonios dugną ir dar dusyk pakštelėjau į paausį. Ji palietė man krūtinę pirštų galiukais – nieku gyvu nenorėjo pridėti viso delno. Ji vis dar stovėjo priglaudusi galvą man prie peties ir palietė mane kuo atsargiau. Atrodė nelyginant ilga žuvis, kuri virpčioja apsvaiginta ant žolės, bet delne be galo lengva, lyg nuausta iš oro.

– Einu, – tarė ji.

– Kodėl man reikia gulėti vonioje? – paklausiau.

– Man regis, nereikia.

– Kur Zigis? – paklausiau.

– Tau gėlių nuėjo skinti.

– Man gėlių skinti?

– Taip, – atsakė Galena. – Jis pripylė į vazą vandens ir ketina priberti į ją forsitijų žiedlapių.

Paskiau po vonia sugirgždėjo medinis pastovas, virptelėjo sienos, ir manoji Galena tylutėliai kaip ir jos šešėlis šmėkštelėjo pro šalį; ryškus durų keturkampis užsivėrė, ir mano šviesa dingo – lyg vandens lašas kempinėje.

Lauk iš vonios, gyvenimas tęsiasi

Jūsų garsenybe Grafai,

Vonios viešpatie,

Nimfų viliotojau,

Grafai Gribišiau,

Vonioj įsitaisęs,

Skaistuolių žudytojau,

Bedugni Grafai,

Žvėrių ir nimfų garbintojau,

Baisusis Grafai,

Vonioj pasislėpęs,

Skaistuolių tvirkintojau,

Ak, Grafai!

Ištvirkėli Grafai,

Atkišk savo sėdmenis,

Pamokysim tave mandagumo.

Taip parašė Zigfridas Javotnikas, eiliakalys ir priekurtis muzikantas, forsitijų žiedlapių rinkėjas ir jų saugotojas skolintoje vazoje.

Ligi tol niekas nebuvo man skyręs eilėraščių, todėl pareiškiau:

– Man regis, tau nelabai sekasi rimuoti.

– Tau nederėjo lipti iš vonios, – atsiliepė Zigis. – Juk tu galėjai paslysti ir susiknežinti savo potuštę makaulę.

– Gėlės pasakiškos, Zigi. Labai ačiū.

– Na, tiesą pasakius, jos ne tik tau vienam, – pareiškė jis. – Jos apskritai mūsų kambariui.

– Labai gražus kambarys, – tariau.

Mūsų kambaryje buvo didelis langas su plačia palange ir geležinėmis grotomis; pro atdarą langą buvo girdėti, kaip per slenksčius šniokščia vanduo. Pro tą patį langą, žvelgiantį į senovinės pilies kiemą, matėme savo motociklą, stovintį prie paties kupliausio forsitijų krūmo – mielą gremėzdą, panašų į karo mašiną, tarp geltonų sodo gėlių atrodantį visiškai ne vietoje.

Kambaryje stovėjo dvi lovos, atitvertos raižytiniu žurnalų stovu. Viena lova buvo nuklota: paklodė atversta, be menkiausios raukšlelės, priegalvis gerai išpurentas.

– Zigi, ar tu paklojai man lovą?

– Ne, Grafai, ne aš. Tikriausiai tavoji nimfa arba jos miela tetulė.

– Ar jos tetulė išties tokia miela?

– Žavi senučiukė, Grafai, miela močiutė. Žiū, ji man paskolino vazą gėlėms!

– Gražu, – pritariau.

– Pusvelčiui, – pridūrė Zigis. – Už gryną nieką.

– Kas per niekas? – paklausiau.

– Mano pakantumas jos klausimams, – paaiškino Zigis. – Iš kur ir kaip čionai atvažiavome. Ir ko atvažiavome. Ir kuo manomės.

– Kuo manomės?

– Na, iš ko gyvename, Grafai.

– Geras klausimas, ar ne? – tariau.

– Ne per geriausias, Grafai. Ji panoro sužinoti, katras iš mudviejų įsižiūrėjo Galeną.

– Ką gi, – tariau aš, – išties miela tetulė.

– Tad aš ją nuraminau, – toliau kalbėjo Zigis. – Pasakiau, kad mudu – užkietėję pedikai ir kad dėl to jai nėra ko jaudintis.

– Eik tu, linksmakoti! – sušukau. – Ir ką gi ji tada padarė?

– Paskolino man ąsotį, – atsakė Zigis, – ir aš priskyniau tau gėlių.

Pėdų mėtymas

– Frau Trat, – prisistatė Galenos teta. – Mes nespėjome susipažinti, nes teko jus nešti į vidų.

– Labai atsiprašau, Frau Trat, – atsakiau aš.

– Kaip jūsų kojos? – pasidomėjo ji.

– Jomis deramai pasirūpinta, – atsakiau.

– Aš tinkamai pasirūpinau savo bičiuliu Grafu, – tarė Zigis.

– Taip, matau, – pritarė tetulė Trat ir nuėjo, mudviem palikusi vieną valgiaraštį.

Gasthof’o „Schloss Wasserfall“5 restoranėlis žvelgė į užtvanką, todėl ir valgiai, ir gėrimai šleikščiai atsidavė tulžimi. Aukštas krioklys spjaudė ant langų putas, kurios almėjo žemyn, margais raštais išskysdamos po visą stiklą. Man beregint supyko širdis, ir vos neapsivėmiau.

– Kažkodėl nematau Galenos, – tariau.

– Tikriausiai ji vonioje, Grafai. Tavęs laukia.

Gatvėje užsidegė žibintai, nors iki tamsos dar buvo ištisa valanda rūdžių spalvos vakaro prieblandos. Žiburių atšvaitai margino krioklį, smelkdamiesi pro vandens srautą ten, kur jis išsilenkdamas almėjo žemyn; upėje raibuliavo tūkstančiai įvairiaspalvėmis skaidulėlėmis pasklidusių miesto atspindžių.

– Aišku, jeigu tik tetulė jai nepasakė, kad tu nesidomi merginomis, – toliau kalbėjo Zigis.

– Už tai turėčiau būti dėkingas tau, – atsakiau. – Dabar man teks viską paaiškinti.

– Ak, Grafai, pamatysi, kad ne taip jau paprasta paaiškinti tokį dalyką.

– Ji vis viena tuo nepatikės, – atrėmiau.

Upėje mirkčiojo parduotuvių žiburiai; tolėliau pasroviui, griūdami į krioklį, liūliavo bokštai.

– Ar nenorite valgyti? – paklausė tetulė Trat.

– Pasisotinau jau vien čia sėdėdamas, – atsakiau.

– Ak, Frau Trat, įsimylėjėliui duona nerūpi, – tarė Zigis.

– Va, dailiausia, – tarė tetulė Trat ir nusinešė valgiaraštį.

– Man regis, Zigi, metas liautis pūtus burbulą.

– Eik jau, Grafai! Tiesiog bandau senutei pėdas sumaišyti.

– Kad ji mums parodytų savo Gasthof’o duris.

– Vis viena ne mūsų kišenei čia vaišintis, – tarė jis. – O tavo mergužėlės Galenos kišenei – juo labiau.

Tavo lovos kojūgaly

Vonios kambaryje Galenos nebuvo, tad Zigis sumanė nusimaudyti.

– Jeigu tu neprieštarauji, – tarė jis.

– Aš tik džiaugsiuos, – atsakiau.

Aš sėdėjau ant palangės, o jis tuo tarpu pliuškenosi vonioje niūniuodamas, delnu aidžiai pliaukšėdamas per vandenį.

Už lango žaliavo geltonais žiedų purslais nutaškytas kiemas; tingiai, neskubėdamos leidosi sutemos. Virš krioklių, gaubdamas pilį, kilo rūkas, ir aš veidu jaučiau drėgną orą.

– Ateik, Grafai, – pašaukė mane Galena.

– Kur tu? – sušukau į sodą.

– Ant jūsų motociklo, – atsakė Galena, bet, išskyrus motociklą, gramozdišką ir negrabų kaip senas jautis, nieko daugiau nepastebėjau: jis niūksojo prie forsitijų krūmų pasakiškoje vakaro prieblandoje, o manosios Galenos nebuvo nė ženklo.

– Ten tavęs nėra, – atsiliepiau. – Aš tavęs nematau.

– Gerai jau, gerai, aš apačioje, po langu, puikiai matau tavo smakrą.

– Pasirodyk.

– Aš nuoga, – atsakė Galena. – Neturiu jokio drabužėlio.

– Negali būti, – atrėmiau.

– Nusileisk apačion, Grafai.

– Aš irgi tuoj nusirengsiu, – atsakiau.

– Melagi! – sušuko Galena ir žengė iš po palangės – su palaidinuke ilgomis rauktomis rankovėmis, prisijuosusi klostytą prikyštę.

Viešpatie, dingtelėjo man mintis, jai ne daugiau kaip keturiolika.

– Ar tavo teta irgi tenai? – paklausiau.

– Na, žinoma, kad ne, – atsakė ji. – Ateik!

Akimirksniu išpuoliau į koridorių šiurkščiu kilimu užklotomis grindimis. Virš galvos suposi šviestuvai, alsiai mirkčiodami, lyg jiems būtų nusibodę stebėti kiekvieną vakarą apačioje rezgamus sąmokslus. Nuo sienų smerkiamais žvilgsniais mane lydėjo įrėmintos vietinės futbolo komandos: bėgo metai, o žaidėjų išraiška nė trupučio nesikeitė. Tiesa, vienais metais jie nusiskuto ūsus. Karo metais atsirado moterų komanda, tačiau veidų išraiška išliko tokia pat sportiškai tauri. Buvo ten veidų, jau mačiusių jus anksčiau, mačiusių begalę nuotykių ieškotojų ir meilužių, sėlinančių koridoriumi, ir jie smerkė visus. Futbolininkų kojų pirštai nekantriai krutėjo batuose. Ko gero, išlipę iš nuotraukų, jie mielai spirtų man į užpakalį, jeigu nebūtų prisižiūrėję tokių kaip mano paslapčių.

Pilis nė neketino manęs sulaikyti, ir Galena sušuko:

– Kas čia?

– Rausvutėlis Grafas, – atsakiau. – Nuogutis ir skaistutis kaip Jėzusėlis.

– Na, pasirodyk, – įsakė ji.

Išvydau ją pasienyje po laukiniais vynuogienojais; susilenkusi, kad kas nors nepastebėtų, ji šmurkštelėjo po langu ir pamojo man ranka.

– Eikš, – tarė. – Eikš, Grafai.

Mes pasukome už pilies kampo, ir nuo krioklio į veidus tvokstelėjo sūdrus gūsis purslų. Vandens šniokštimas gožė svirplių cirpimą, šviesos pluoštai, krintantys upėn pro Vaidhofeno bokštų šaudymo angas, siaurais ruožais raikė žemiau užtvankos putojančius verpetus.

– Viešpatie, Grafai, kaip seniai aš tave mačiau, – tarė Galena.

Mudu atsisėdome vienas šalia kito, atsirėmę į pilies sieną, beveik liesdamiesi pečiais. Kasą ji buvo susivyniojusi ant galvos ir, prieš pažvelgdama į mane, ją paglostė.

– Ar gerai sutvarsčiau tau kojas? – paklausė ji.

– O, Galena, dabar aš jau visiškai sveikas. Ar negalėtum man dar sykį parodyti savo pakaušio?

– O kodėl mes negalėtume šiaip pasėdėti ir paplepėti? – tarė ji.

– Man trūksta žodžių, – atsakiau.

– Na, o tu pabandyk, – tarė Galena.

– Kaip aš norėčiau, kad mudu gyventume gretimuose kambariuose, – pabandžiau aš.

– Aš niekada tau nepasakysiu, kur yra mano kambarys, – tarė ji.

– Tuomet aš iššniukštinėsiu visus.

– Tetos lovos kojūgaly guli šuo.

– O kas guli tavo kojūgaly?

– Jei žinočiau, kad čia ilgai gyvensi, įsigyčiau liūtą. Ar ilgai ketini čia pabūti, Grafai? – paklausė ji.

– Apvaizdos keliai nežinomi, – atsakiau.

– Jei žinočiau, kad ilgiau čia būsi, pasakyčiau, kur mano kambarys.

– Ar teta paruošė tau kraitį?

– Netikiu, kad užsibūsi čia dar bent vieną dieną.

– Kur tu norėtum vykti povestuvinėn kelionėn? – paklausiau.

– O kur tu mane vežtumeis?

– Su vonia aplink pasaulį! – atsakiau. – Su milžiniška vonia!

– Ar Zigis irgi važiuotų su mumis? – paklausė Galena.

– Na, žinoma, – atsakiau. – Juk aš nemoku vairuoti motociklo.

– Prašom, – tarė ji. – Ar matai mano kaklą? Žymė, kurią man padarei, jau baigia išnykti.

Deja, buvo per tamsu, kad galėčiau ką nors įžiūrėti: atsukau į save jos nugarą ir prisitraukiau arčiau. Ak, ji niekada taip į mane neatsiremdavo visu svoriu! Kai ją pabučiavau, ji sėdėjo tiesi, šiek tiek atšlijusi.

– Ir vėl paliksi man žymę, Grafai.

– O dabar paleisk plaukus, – paprašiau.

Ji siektelėjo kasos, suvyniotos ant viršugalvio; pirštais užčiuopiau ilgą, kietą raktikaulių liniją, išryškėjusią jai pakėlus rankas.

– Kokia tu prakauli, Galena! – tariau.

Kasa nusviro ant peties, ir ji atmezgė kaspinėlį, kuriuo buvo surištas kasos galas. Paskiau, ją išpynusi, pirštais perbraukė sau per plaukus, ir jie pasklido krioklio purslų debesyse, puruodami lyg auksinis pienių vynas.

– Todėl, kad neturiu kuo pridengti savo kauliukų, – atsakė Galena. – Jau seniai praradau viltį pastorėti.

– Jau kadai praėjo tie laikai, kai buvai storuliukė, – pridūriau.

– Ar bučiuosi, ar kandžiosies? – paklausė ji.

– O tu vis dėlto putlutė, – tariau, apkabindamas ją per liemenį ir pirštų galais braukdamas per įdubusį pilvuką. Ji susigūžė tarytum svirdama mano glėbyje, ir man pasirodė, kad aš krintu į atsivėrusią jos bedugnę.

– Negąsdink manęs, Grafai, – tarė ji. – Tu nori mane išgąsdinti, ir tiek.

– Nė neketinu.

– O tas tavo draugužis Zigis tyčia nori įgąsdinti tetą, – tarė ji.

– Negali būti!

– Ir dar kaip! – atrėmė ji. – Jis meluoja per akis. Aš pati suprasčiau, jeigu tai būtų tiesa.

– Tikrai? – suabejojau aš.

Išpinti jos plaukai nusviro į šalį, nuslinkdami nuo ausies. Tad pabučiavau jai į tą vietą, ji truputį atšlijo ir prispaudė mano rankas sau prie šonų.

– Na, dar pačiupinėk mano kauliukus, – sukuždėjo ji.

Ji suglebo, paskiau vėl įsitempė ir atšokusi atsistojo.

– Ak, Grafai, – tarė ji, – negalvok, kad aš vaidinu ar turiu kokių kėslų. Aš pati nesuprantu, ką darau.

– Nebijok, nieko bloga apie tave negalvoju, – atsakiau.

– Juk tu geras, Grafai, ar ne? – paklausė ji. – Nors ir gąsdini mane trupučiuką, vis viena tu geras, ar ne?

– Rausvutėlis Grafas, – atsakiau. – Tau vienai.

Skersai upės plykstelėjo kraupūs žaibai, nubalindami geltonus sodo žiedus. Trankiai sugriaudėjo perkūnija, iš tolių toliausių atidundėjusi į pasaulį, kur aš buvau svečias. Galenos plaukai, žaibų nuplieksti, sutvisko skaisčiai rusva spalva.

Ji nuliuoksėjo pilies pasieniu iki kampo, ten stabtelėjo laukdama, kol prieisiu. Aš vėl apkabinau ją per liemenį, ir ji prisiglaudė. Bet neatsisuko, tik prispaudė mano rankas sau prie klubų.

– Vaje, Grafai! – sušuko ji.

– Vaje, mieli kauliukai! – sukuždėjau aš.

Mes dirstelėjome į kiemą. Nuo apšviestų langų nugulę ant vejos giedravo keli grotomis išmarginti ryškūs kvadratai. Viename iš tokių kryžmai nubrūkšniuotų laukelių pamačiau Zigio šešėlį – jis stovėjo sudėjęs ant pakaušio rankas.

– Kas ten? – paklausė Galena.

– Zigis mankštinasi.

Betgi ne, jis darė kažką kita. Įsikibęs į lango grotas, jis pasitempė aukštyn, tarytum stengdamasis prasisprausti pro jas ir išlįsti į kiemą – nelyginant koks naktinis žvėrelis, bandantis savo narvo tvirtumą.

– Jis nesimankština! – paprieštaravo Galena.

– Jis lavina raumenis, – atsakiau.

Aš skubiai pavedėjau ją po kitu langu; prie baisingų pilies vartų netikėtai pakštelėjau jai į lūpas.

– Mums reikėtų pasisaugoti tavo tetulės, – sukuždėjau ir pirmas nėriau į pilį.

Gal futbolininkai netikėtai susidomėjo, kas vyksta? Gal jų akys sužibo pirmą kartą nuo tos dienos, kai kažkas juos įamžino, įrėmino ir pakabino ant sienos?

Tačiau pro mūsų kambario durų apačią nesismelkė nė menkiausias spindulėlis, ir aš stabtelėjęs koridoriuje suklusau – buvo girdėti tik apsimestinis mano bičiulio Zigio knarkimas.

Pranašystės ištrauka

Ar keliausi su manimi?

Sibaritų kalėjime

Vis dar jauku ir sotu.

Ar visada būsi

Lengvas meilikautojų laimikis?

Ar niekada nepripažinsi,

Kad garbinti dera

Tauresnius siekius?

Ar keliausi su manimi?

Kol sibaritai miega,

Mes išvaduosime jų kalinius.

– Tu ne poetas, o miegalius, – pareiškiau aš. – Man regis, tau svarbiau paknarkti.

– Ar tave, Grafai, perkūnija pažadino?

– Aš perskaičiau tavo eilėraštį, žaibams šviečiant.

– Aha, – atsiliepė jis. – Tau kelią šviečia žaibų tiesa.

– Ar tu juos prišaukei? – paklausiau.

– Aš atlikau savo apeigas, – atsakė jis.

– Pro langą, Zigi? Pakibęs ant grotų? Prišaukei aikštingus žaibus?

– Ne iš karto, – atsakė jis. – Iš pradžių aš spoksojau, ir tiek, o paskiau, nakčiai nusileidus, apsireiškusi senutė Lemtis atvėrė man akis.

– Ar girdi, Zigi, kaip artėja lietus? Ir jį tu prišaukei?

– Aš čia niekuo dėtas, Grafai. Lietus – tiesiog nesusipratimas. Ir visa tai, kas mums atsitiko kelionėje, Grafai, nesusipratimas, kurio nevalia nepaisyti.

– Aš irgi norėčiau sutikti Lemtį, – tariau. – Būtų pravartu su ja susipažinti.

– Ar jau išdulkinai ją, Grafai?

– Ne, – atsakiau.

– Tau tiesiog sąžinė neleido atimti jai skaistybės, – tarė jis.

– Kada mes išvykstame, Zigi?

– Aha, atsisveikinimo ašaros! Kada turėsi jėgų nešti muilą?

– Atsiknisk tu nuo manęs, Zigi! O dabar norėčiau numigti.

– Aha, Grafas norėtų numigti! – sukliegė jis ir atsisėdo lovoje, atsirėmęs į priegalvį. – Na ir miegok, – pridūrė.

– Pats miegok, – atrėžiau.

– Kaip ugnikalnis, Grafai. Tavo bičas Zigis miega kriokdamas kaip ugnikalnis.

– Man nusišvilpt į tai, kaip tu miegi, – atrėmiau.

– Na, žinoma, tau, Grafai, nusišvilpt, – tarė Zigis. – Tau nusišvilpt, senas kuine!

– O Viešpatie! – sušukau.

– Jis vonios kambaryje, Grafai, – tarė Zigis. – Ruošia mums staigmeną rytdienai.

Ką Viešpats ruošė vonios kambaryje

Mūsų kambaryje pasidarė šviesu gana anksti, nors lauke pylė kaip iš kibiro; girdėjau, kaip sunkūs lašai barbena į motociklo išmetamuosius vamzdžius. Pasirėmęs ant alkūnių, pažiūrėjau pro grotuotą langą: šlapi grindinio akmenys atrodė kaip kiaušiniai; tetulė Trat jau laukė atvažiuojant pienininko. Tarytum išlindusi į kiemą iš po pilies, ji rideno du tuščius pieno bidonus, paspirdama juos šliurpsinčių kaliošų galais. Iš po dukslaus lietpalčio kyšojo išsipešęs jos rausvo chalato kraštas; plaukų tinklelis buvo užsmukęs ant akių, todėl kakta atrodė kaip koks bumbulas, išžvejotas iš jūros. Tarp klumpių ir chalato apačios bolavo lyg nukapotos blauzdos, balsvos it lašiniai.

Pastačiusi pieno bidonus ant grindinio prieš pat pilies duris, per kiemą ji nuturseno prie vartų ir atrakino juos pienininkui. Tačiau pienininkas nesirodė; tetulė Trat dirstelėjo į vieną gatvės pusę, į kitą ir, palikusi vartus atvirus, nušlepsėjo atgal į pilį, plevėsuodama šlapiais chalato padurkais.

Dabar lietus barbeno į pieno bidonus: garsas atrodė kur kas duslesnis nei barbenant į motociklo vamzdžius.

Netikėtai, lyg pašėlęs vėjo šuoras, įbrazdėjo pienininkas.

Išvydau, kaip tarpuvartėje išdygo bukasnukis arklys sulig kiekvienu judesiu ir išklerusio vežimo kryptelėjimu liumpsinčiais akidangčiais, virš įlinkusios nugaros tolydžio kylančiu grąžulu, sunkių odinių pakinktų tempiamas į šoną, prie kampo, kurį jis nevykusiai bandė lenkti. Paskiau išvydau, kaip vežėjas, įtempęs vadžias, stengiasi suvaldyti žąslais įžabotą arklį; kaip vežimas lengvai įrieda į kiemą įkandin arklio, stumdamas jį grąžulu ir permesdamas visą svorį ant vienos sturplio pusės – panašiai atsitiktų, jei raitelis, nušokęs nuo šuoliuojančio žirgo, pakibtų nepaleisdamas pavadžio: būtų ne ką lengvesnis už arklį.

– Vajėzau! – sušuko vežėjas.

Dviratis vežimas persikreipė, tekiniai užsikirto ir nustojo suktis.

Arklys laukė, kol visos keturios kojos įsirems į žemę ir vežimas pariedės iš paskos. O aš laukiau, kol tas mulkis vežėjas liausis tempęs vadžias, taip užversdamas bėdinam arkliui galvą, kad šis galėjo matyti nebent forsitijų krūmų viršūnes, tik ne savo kanopas, slystančias šlapiu, lyg kiaušiniais grįstu kiemo grindiniu.

Arklys virto ant šono, grąžulas, nusliuogęs nugara, trenkė jam per ausį, dviratis vežimas įsirėmė į sturplį. Standžiu šonu būbtelėjęs ant grindinio, arklys sunkiai sušnopavo.

Nušokęs nuo pasėsto, bukagalvis vežėjas puolė arkliui ant sprando, ir šiaip jau prislėgtam odinių pavalkų su žvangančiais geležiniais žiedais. Siaubingai griaudėdami, pieno bidonai nusirito į vežimo kraštą. Plėškė nuslydo, užversdama uodegą, suplevėsavusią it vėliava.

– Kas per velniava? – sušuko Zigis.

Apžergęs arkliui sprandą, pienininkas strykčiojo nelyginant iš seno čiužinio išsprūdusi spyruoklė.

– Dievulėli! Mano arklys! – subliovė jis.

– Viešpatie, Grafai! – sušuko Zigis. – Kas ten vyksta?

Griebęs tysančiam arkliui už ausų, pienininkas užvertė jo galvą ir ėmė purtyti raudodamas:

– Vajėzau! Mano arklys!

Paskiau trenkė arklio galvą į grindinio akmenis, patempė už ausų aukštyn ir vėl bloškė ant žemės, užguldamas ant jos visu svoriu. Lietui pliaupiant, arklys įniko maskatuoti priešakinėmis kojomis.

Visi pieno bidonai atsivožė – atrodė, lyg būtų išsikišę šlapi apvalūs veidai. Trypčiodama prie didžiųjų durų, tetulė Trat bandė įsispirti į kaliošus. Paskiau taku nušlepsėjo kreivomis kojomis prie pienininko.

– Ei, kas čia tau atsitiko? – sušuko ji.

Vis dar apžergęs arkliui sprandą ir nutvėręs už ausų, pienininkas bandė smakru prilenkti jam galvą. Dabar jis veikė sumaniau: davė arkliui ramybę, tikėdamasis, kad šis pats atsistos, tik dar stipriau įsikibo į ausis nelyginant į kokias rankenas. Tai buvo savotiškas svertas: jis galėjo primygti arklį taip staigiai, kad šis – apsiputojęs, sukandęs žąslus – pakeltų galvą ir vėl trinktelėtų į akmenis, drebėdamas ir stengdamasis pašokti ant kojų.

– Grafai, kad tu sudegtum! Gal tu gali man paaiškinti, kas čia vyksta? – sušuko Zigis ir, apsigaubęs daigstyta atlasine antklode, nušokavo prie lango.

Dabar arklys visai pasiuto; pienininkas, priešingai, atrodė siaubingai ramus. Vežimas su pieno bidonais užvažiavo arkliui ant sturplio, ir grąžulas užsivertė jam virš nugaros – tarytum įtempta lanko styga. Kai tik arklys nustodavo spardytis, grąžulas atšokdavo ir grėsmingai išsilenkdavo nelyginant fantastiškas nugarkaulis.

Tačiau pienininkas nieko neėmė į galvą, laikėsi tvirtai įsikibęs į arklio sprandą ir ausis, o smakru įsirėmęs į pažandę.

– Viešpatie! – kartojo Zigis.

– Iš proto išsikraustė! – sušukau aš. – Matyt, krintant iš vežimo, jam sukrėtė smegenis.

– Ei! – sukliko Zigis.

Tetulė Trat atsargiai mindžikavo įvykio vietoje, apdairiai pasikėlusi savo rausvus padurkus, kad nesušlaptų nuo lietaus.

Tuomet ir Zigis, užsimetęs ant pečių daigstytą atlasinę antklodę ir sugnybęs ją po smakru, šovė pro mane – basa jo koja išsirietė kaip šlapia žole sėlinančios katės nugara, – peršoko per žurnalų stovą, pro duris išpuolė į koridorių. Atlikęs toli gražu ne menišką suktuką prie laiptų, išsipūtusia antklode užkliuvo už turėklų ir, leisdamasis žemyn, vos neapvirto aukštielninkas, metė antklodę ir nuliuoksėjo žemyn, nė neketindamas jos pasiimti. Plačiai atsilapojus paradinėms durims ir patraukus skersvėjui, ji švelniai man pamojo lyg atsisveikindama.

Aš puoliau atgal prie lango.

Ir štai ką išvydau tą pačią akimirką: kieme pasirodė naujas personažas, augalotas vyriškis odinėmis puskelnėmis, rausvais keliais ir plikomis, nėmaž neapžėlusiomis blauzdomis, apsiavęs storapadžiais sandalais, su pižama, o kaklą apsivyniojęs vilnoniu šaliku. Jis stovėjo pusiaukelėje tarp paradinių durų ir tos vietos, kur tetulė Trat suko ratus apie parvirtusį arklį: stovėjo įsisprendęs, tad rankos atrodė be pirštų – tai buvo žmogus be riešų, be kaklo ir be kulkšnių.

– Frau Trat, kas čia per triukšmas? – prabilo jis. – Vakar aš vėlai atsiguliau.

Paskiau, atsisukęs į pilį, staigiai išskėtė rankas, lyg kas nors nuo durų būtų jam metęs puokštę gėlių.

Ir tuomet nelyginant iš visų jėgų sviestas smėlio maišas į jį rėžėsi Zigis, ir vyriškis, nespėjęs sudėti rankų, krito kaip pakirstas, ir Zigis basas perbėgo jo pižamos krūtine.

Tetulė Trat gręždamasi išskėtė rankas ir pasibodėjusi tarė:

– Tas pusprotis vežėjas girtas kaip pėdas!

Pakėlusi akis, išvydo putlų rausvą vyriškį tirtančia galva ir drebančiomis rankomis, įsikniaubusį į kaklaskarę nelyginant į priegalvį.

– Matyt, lis visą dieną, – tarė ji.

Ir tuomet, kai, vos vos ją užkliudęs, pro šalį šmėkštelėjo Zigis, suplojo rankomis.

Prieš akis jai sublizgėjo lietaus nuplautas nuogas Zigio užpakalis.

Dručkis neregimais sąnariais vis dar tysojo aukštielninkas klane su šlapia kaklaskare, užsmukusia ant burnos.

– Va, gražiausia! – suriko jis. – Nuogas! Visiškai, visiškai nuogas!

Zigis šoko ant pienininko, griebė jam už gerklės. Paskiau prisilenkęs kumščiu smogė jam į riebų sprandą.

Šokinėdamas koridoriuje ant dygaus kilimo, stengiausi šiaip ne taip apsimauti kelnes. Apačioje per vestibiulį perėjo tetulė Trat, kinkuodama nelyginant balandis: laiptų narve šmėkštelėjo jos galva.

Galena atėjo paimti dygsniuotos antklodės; užsikvempusi ant turėklų ir skruostu prisiglaudusi prie atlaso, ėmė žiūrėti pro paradines duris, kas dedasi kieme, kur aidėjo siaubingos aimanos ir riksmai, priplumpintas arklys spardė vežimą, dručkis sėdėjo su užsmukusia ant burnos kaklaskare ir spoksojo į praviras pilies duris, lyg laukdamas, kol pro jas išlėks ištisas tuntas nuogų vyrų ir sutremps jį ant grindinio, o Zigis šuoliavo raitas ant pienininko, nardydamas po forsitijų krūmais.

– Grafai, teta skambina į policiją! – sušuko Galena.

Aš ištraukiau jai iš rankų antklodę ir alkūne užkliudžiau pūpsančią mažytę krūtį.

– Žavus pumpurėlis, – tariau. – Gaila, kad šiandien mes išvykstame.

– Aš visą naktį nesudėjau akių, Grafai, – sukuždėjo ji.

Tačiau aš, griebęs antklodę, nudūmiau pro šalį į kiemą.

Vargšas parblokštas žmogėnas skėtriodamasis kilstelėjo platų užpakalį ir vėl klestelėjo ant grindinio.

– Jis čia! – subliovė dručkis. – Atneškite tinklą ir virvių! – suriko kaklaskarės smaugiamas. – Paleiskite šunis! – pridūrė, dusdamas ir skėtriodamas rankomis.

Tuo tarpu forsitijų krūmuose, kur, apsunkę nuo lietaus, svyrojo žiedų varpeliai, šmėkščiojo keistas dvigalvis pavidalas keturiomis rankomis, tai dingdamas tankmėje, tai nerdamas pro motociklą, kraupus žvėriškas staugimas staiga nuaidėdavo ten, kur laukdavau jo pasirodant.

Šalti ir aštrūs kaip adatos lietaus lašai kapojo man nugarą; aš stovėjau laikydamas rankose dygsniuotą antklodę nelyginant toreadoras apsiaustą, saugodamasis neužminti ant jos krašto.

– Zigi! – pašaukiau.

Tarp dviejų didelių forsitijų krūmų blaškėsi blizgančiu lietpalčiu vilkinti žmogystė neveizdžiomis akimis ir perregimomis ausimis, kratydama lietaus lašelius nuo žiedų ir žliugsinčiais kaliošais bumerangu laidydama nukritusius žiedlapius, – blaškėsi, nešina ant kupros nuogu žmogumi, suleidusiu dantis jai į putlų sprandą.

– Uhuuu! – bliovė paklaikęs vežėjas.

Vėl nuskardėjus riksmui, puoliau į priekį ir atsidūriau per du krūmus nuo dviasmenės žmogystės, kuri atsitiesusi klupinėdama pėslino, kur akys veda.

Kai jie atsidūrė per vieną krūmą nuo manęs, aš žvilgtelėjau per keružio krūmokšnio viršų – būčiau palietęs abi galvas, jei tiesdamas ranką nebūčiau susibadęs pirštų į dygliuotas šakas.

– Zigi! – sušukau.

Išgirdau, kaip kieme, pilies prieduryje, stovintis dručkis rėkia:

– Užpjudykite jį šunimis! Kur šunys?

Dabar mes visi bėgome vorele tuo pačiu taku tarp krūmų; aš sekiau įkandin atsikišusio, lietaus vandeniu pažliugusio užpakalio ir ilgapirščių kojų, įsikirtusių į nugarą sumuštam pienininkui, kuris risnojo vis lėčiau, svirduliuodamas, nukoręs galvą. Pagaliau juos prisivijau.

Dabar pienininkas tapo trigalviu: bėgti jis nebegalėjo, tik svirduliavo nusvirusiais pečiais, linkstančiais keliais.

– Dievulėliau! – suvaitojo jis.

Visi mes murkdėmės įklimpę sode į juodą tyrę; pienininkas ropomis stengėsi nusimesti Zigį, vinksėdamas užpakaliu ir tvodamas į visas puses rankomis. Aš plėšiau Zigį, apkabinęs jam galvą, bet jis nė neketino paleisti savo grobio. Aš griebiau jam už smakro, bandydamas jį pražiodinti, bet jis įsikirto dantimis man į ranką, net subraškėjo pirštų kauliukai. Tuomet, užgriuvęs jam ant nugaros, įnikau daužyti per ausis, bet jis laikėsi įsikibęs, ir tiek. Pienininkas pratrūko aimanuoti, stengdamasis sugriebti Zigiui už plaukų.

– Zigi, paleisk jį, – paprašiau. – Paleisk!

Tačiau jis dar stipriau sukando dantis, mygdamas pienininką prie žemės, kad šis negalėtų nė pajudėti.

Tuomet nulaužiau forsitijos šaką ir ėmiau iš visų jėgų pliekti jam per užpakalį, jis pasiuto muistytis, bet aš neatlyžau. Kai rykšte perliejau trečią kartą, jis nusirito nuo pienininko ir degančiu užpakaliu šleptelėjo į vėsų, jaukų purvą.

Pasikišęs rankas po sėdyne ir širdele suraukęs lūpas, jis ėmė purvu teptis sau klubus – lyg bandydamas dangstytis nauju rūbu. Aš atkišau jam dygsniuotą antklodę, ir jis švilptelėjo.

– Zigi, tuojau atvažiuos policija, – tariau.

Pienininkas atsargiai pasislinko nuo mūsų ir taipgi švilptelėjo, nubraukęs saują purvo nuo pamėlusio sprando.

Zigis įsisupo į antklodę. Sugriebęs jį už pažastų, pastūmėjau iš krūmų. Zigis nusvirduliavo pilies pasieniu, paskiau leidosi ilgais žingsniais, kratydamas galvą ir tyškančioje purvynėje palikdamas gilias pėdas.

– Grafai, mano visa subinė purvina, – sukikeno jis.

Vestibiulyje irgi buvo pripėduota. Tetulė Trat kempine valė krėsle bejėgiškai smūksantį dručkį, bandydama nubraukti purvą nuo jo odinių puskelnių. Manoji Galena stovėjo šalia su kibiru vandens, kad ji galėtų sudrėkinti kempinę.

– Tai va, – kalbėjo dručkis. – Išgirdau kažką bėgant ir išėjau pažiūrėti, kas vyksta.

Tuo metu, tarpukojyje prilaikydamas nuo peties nusvirusią dygsniuotą antklodę, į vidų įėjo Zigis.

Apdujęs dručkis loštelėjo krėsle, keistai sušvokštė it dūstanti žuvis ir kumščiu smogė sau per kelius, tarytum servetėle užklotus purvina kaklaskare. Apatinė lūpa buvo išpurtusi ir raudona kaip burokas.

– Frau Trat, lyja kaip iš kibiro, – tarė Zigis. – Toks potvynis, jog, rodos, pralauš užtvanką. Pasaulio pabaiga!

Ir oriai praėjo pro šalį.

Dygsniuota antklodė suplevėsavo, kai jis, įsitvėręs į turėklus, ritmiškai ir įspūdingai ėmė lipti laiptais, peršokdamas per dvi pakopas.

Teisingumas telkia pajėgas

Virš forsitijų krūmų retkarčiais trykštelėdavo purvas, driekdamas ilgą purslų uodegą. Ištrykšdavo statmenai aukštyn, ir tuomet pasigirsdavo keistas trepsėjimas ir itin garsiai sušnarėdavo šakos. Tai pienininkas sode bandė atgauti jėgas.

Nelaimingajam arkliui sekėsi ne ką geriau. Tiesa, jam pavyko pasisukti, tebegulint ant šono: dabar jis gulėjo po grąžulu, statmenai kertančiu jo nugarą, taip susipainiojęs pavalkuose, kad nebegalėjo nė krustelėti. Virš akies, kuria nieko nebematė, jam pūpsojo iššokęs gumbas, didumo sulig teniso kamuoliuku. Antra akimi jis mirksėjo, lietui žliaugiant, krioguodamas ir mosuodamas uodega.

– Grafai, ar tebelyja? – paklausė Zigis.

– Dar smarkiau.

– Bet nebežaibuoja, ar ne?

– Ne, – atsakiau, – nebežaibuoja.

– Ką gi, maudytis žaibuojant nelabai dera, – tarė jis.

– Nesijaudink, tau nieko neatsitiko, – nuraminau jį.

– Baisiai gili vonia, Grafai. Protas neneša, kaip tau pavyko išsikapstyti.

– Pienininkas tebėra krūmuose, – tariau.

– Ar tu, Grafai, maudysies po manęs?

– Aš neišsipurvinau, – atsakiau.

– Tu labai apdairus, – tarė Zigis.

– Jau atvažiavo policija, Zigi, – pranešiau jam.

Stengdamasis išsilenkti pienininko vežimo, žalias folksvagenas su mėlynais švyturėliais vargais negalais prasispraudė pro vartus. Atvyko du policininkai auliniais batais ir dailia apranga, vienodai – taškas į tašką – užverstomis lietpalčių apykaklėmis. Su jais atvažiavo dar vienas žmogus, tačiau neuniformuotas, ilgu juodu odiniu paltu, susiveržęs diržu, nerūpestingai pakreipta ant šalies juoda berete.

– Jie atsivežė žudiką, – tariau.

– Ar policininkai?

– Slaptą agentą.

– Tikriausiai tai burmistras. Ką gi burmistrui veikti tokiame mažame miestelyje lietingą dieną?

Visi trys įėjo į pilį. Išgirdau, kaip kempine valomas dručkis, sugirgždinęs krėslą, garsiai su jais pasisveikino.

– Zigi, kiek kartų tau reikėtų numinti starterį, kad užsivestų mūsų pasakiškojo motociklo variklis? – paklausiau.

Tačiau, užuot atsakęs, jis užtraukė mauduolio dainą:

Bėda, bėda,

Mus ištiko

Bėda.

Jeigu sprukti

Pabandysim,

Tai bėdų

Neatsikratysim.

– Liaukis, nevykęs eiliakaly! – sušukau.

– Tau praverstų išsimaudyti, Grafai, – tarė Zigis. Ir aptėškė mane vandeniu.

Tuo metu vienas uniformuotas policininkas išėjo į kiemą, nešinas didelėmis sodo žirklėmis. Plačiai išsižergęs, pritūpė ant vargšo arklio sturplio; paskiau nukirpo pavalkus nuo grąžulo. Tačiau arklys vis dar gulėjo apdujęs, mirkčiodamas sveika akimi. Švilptelėjęs policininkas pasuko atgal į pilį.

Ir tuomet jis išvydo iš forsitijų krūmo tyškant purvo grumzlus ir išgirdo, kaip sode tapsėdamas blaškosi pienininkas.

– Ei! – sušuko. – Ei! Kas ten?

Pienininkas tėškė į orą dar kelias saujas purvo ir žolių.

– Ei! – sušuko policininkas.

Ir, atkišęs sodo žirkles nelyginant užmestą meškerę, puolė į krūmus.

Pamačiau, kaip pienininkas nardo nuo vieno krūmo prie kito, tolydžio prisilenkdamas, saujomis griebdamas purvą su šapais ir svaidydamas jį į orą; paskiau prigludęs stebi, kaip krinta jo bombikės, ir, komiškai slėpdamasis, neria toliau.

– Zigi, pienininkas visiškai pakvaišo, – tariau.

Atkišęs į priekį didžiules, grėsmingai pražiodytas žirkles, policininkas pasaliai nusėlino prie krūmų.

Ir tuomet išgirdau, kaip jie visi drauge koridoriumi patyliukais artinasi prie mūsų durų. Šviesos ruožą durų apačioje išmargino kojų šešėliai; kažkas alkūne, šonu ar pilvu užkliudė sieną. Kuždėdamiesi jie susibūrė prie durų – buvo girdėti tik prislopinti balsai, „cit“, „ša“, vienas kitas žodis, sakinių nuotrupos:

„aišku kaip dieną“

„tikriausiai čia“

„gyvena drauge“

„gal“

„turbūt“

„įstatymas“

„šunys“

„kur tai matyta“

„nežinia“

Ir taip toliau – lyg kalbėtų pro ventiliatorių ir tik pačios greičiausios nuotrupos spėtų prasmukti pro mentes, sukapotos, prislopintos, susiliejusios į vieną garsą, neatskiriamą nuo drabužių šnarėjimo ir trynimosi į sienas ir duris.

– Zigi, jie jau koridoriuje, – tariau.

– Teisingumas telkia pajėgas? – paklausė jis.

– Ar tu tebeguli vonioje?

– Ei, tu tik pažiūrėk! – sušuko jis. Ir sulig tais žodžiais pasigirdo pliūkštelėjimas. – Plakimo žymės! – pridūrė. – Rumbai! Tokie pat rausvi kaip tavo liežuvis, Grafai! Pasigrožėk, ką tu pridarei!

– Aš niekaip nepajėgiau tavęs atplėšti nuo jo, – atsakiau.

– Dabar mano subinė ypatinga! – sušuko jis. – Kaip padanga!

Ir aš išgirdau jį pliuškenantis ir nardant vonioje.

Tuomet pasigirdo atsargus barbenimas į duris, ir koridoriuje įsivyravo tyla: dabar šviesos ruožą durų apačioje temdė tik viena pora batų.

– Grafai? – pašaukė manoji Galena.

– Ar jie tau paskyrė mūsų Judo vaidmenį? – paklausiau.

– Ak, Grafai! – atsiduso ji.

Paskiau kažkas užgriuvo duris visu svoriu, kažkas bandė jas atrakinti.

– Pasitraukite nuo durų! – įsakė tetulė Trat.

– Jos neužrakintos, – tariau jiems.

Uniformuotas policininkas kojos spyriu atlapojo duris, nuplėšdamas rankeną, šonu įsmuko į vidų, ir durų angą užpakaly jo iškart užtvėrė liudytojai: sunerimusi tetulė Trat sunertomis ant krūtinės rankomis, ką tik kempine nuvalytas dručkis spindinčiais keliais, o tarp jų – žudikas, arba burmistras. Galenos nebuvo nė ženklo.

– Kur kitas? – atkišdamas kelius, paklausė kempine nuvalytasis.

– Tu tik pažiūrėk, Grafai! – sušuko Zigis, verdamas vonios kambario duris.

Ir apžilpino mus visus nuplaktu ir nuplautu užpakaliu. Rausvi rumbai spindėjo nelyginant nedrąsūs mėnesienos šypsniai.

– Tai va! – sušuko tetulė Trat. – Matote?

Ir burmistras – tikrai burmistras! – grėsmingasis Bürgermeister, nenukėlęs beretės prieš tetulę Trat, nukėlė ją dabar, linktelėdamas vonios kambario tarpdury atkištai sėdynei. Puikus gestas, atliktas pačiu laiku, kol Zigis nespėjo paslėpti savo pasturgalio vonios kambaryje ir prieš nosį užtrenkti durų.

– Matom, Frau Trat, – tarė burmistras. – Neabejoju, kad visi mato. – Ir, vos pakėlęs balsą, pridūrė: – Herr Javotnikai! – Ir garsiau pakartojo: – Herr Zigfridai Javotnikai!

Tačiau mes išgirdome nebent, kaip Zigis nušlepsėjo asla, užlipo ant vonios krašto ir pūkštelėjo į vandenį.

Įkaltinimas

Jis atsisakė atidaryti vonios kambario duris, ir visi mes, nusileidę laiptais, ėmėme jo laukti vestibiulyje – visi, išskyrus vieną policininką, įpareigotą mūsų kambaryje atlikti kratą.

– Herr Bürgermeister, – didžiai nusivylęs tarė rausvasis dručkis, – aš nesuprantu, kodėl mes negalime tiesiog išlaužti durų?

Tačiau burmistras stebėjo antrąjį policininką, per kiemą vedantį pienininką prie pilies durų.

– Ir vėl girtas, Jozefai Kioleri? – pagraudeno burmistras. – Pridarai bėdos, muši arklį?

Pienininkas buvo taip išsivoliojęs purvyne, kad iš pirmo žvilgsnio ant sprando nebuvo matyti garsiosios mėlynės. Tačiau burmistras, priėjęs arčiau, atidžiai jį apžiūrėjo.

– Gavai šiokią tokią pamoką, ar ne? – tarė, durdamas pirštu į rumbą, ir pienininkas susigūžė, lyg vėžlys įtraukdamas galvą į pečius. – Gal truputį per griežtą, – pridūrė burmistras.

– Ir visas mano pienas nuėjo perniek, – nusiskundė tetulė Trot.

– Ką gi, Jozefai, tau teks atvežti dar vieną bidoną, – tarė burmistras.

Pienininkas pabandė linktelėti, tačiau tik kaukštelėjo dantimis ir mėšlungiškai susiraukė.

– Jis ne viso proto, – tariau burmistrui.

– Jam sukandžiotas sprandas, sukandžiotas kone iki pat kraujų, – atsikirto burmistras, – taip bjauriai sukandžiotas, kad liko mėlynė, didumo sulig mano kumščiu! Tai kas gi ne viso proto? Kas laksto nuogas po kiemą? Kas jodo žmogų? Kandžioja žmogų? Ir žaidžia vonioje, vidury dienos užsirakinęs vonios kambaryje? Ekshibicionistas ir sadomazochistas! – suriaumojo burmistras.

– Dar blogiau! – pridūrė tetulė Trat. – Iškrypėlis!

– Atsuktuvą! – subliovė rausvasis dručkis. – Paimkit atsuktuvą ir atplėškit vonios kambario duris! Jeigu būtumėte laiku paleidusi šunis, nieko panašaus nebūtų atsitikę.

Aukštai ant laiptų pasirodė policininkas – jis stovėjo taip stipriai suglaudęs batų galus, jog, rodės, tuoj ims ir nusiris žemyn.

– Jis tebėra ten, – pranešė policininkas. – Man padainavo dainą.

– Ką radai? – paklausė burmistras.

– Druskinių, – atsakė policininkas.

– Druskinių? – perklausė burmistras: jo balsas nugriaudėjo taip, lyg perkūnas būtų nusiritęs tuščiavidurėmis čerpėmis dengtu pilies stogu.

– Keturiolika, – tarė policininkas. – Keturiolika druskinių.

– Dieve mano! – sušuko burmistras. – Iškrypėlis, kaip dukart du keturi!

Paieška

Kas vyksta? Ak, tie trikdžiai! Štai kas atsitinka, kai apsistoji kur nors ilgesniam laikui, ir tave spėja pasivyti kvaila tikrovė. Klausykis, Grafai, ilgai neužgaišime.

Mano tėvas Vratnas, Vratnas Javotnikas, gimęs Jesenicėje prieš motociklams atsirandant toje Jugoslavijos dalyje, persikėlė į Slovėngradecą ir pakliuvo pas vokiečius, su motociklais išdarinėjusius tokius dalykus, kokių anksčiau niekas ten nebuvo regėjęs, paskiau drauge su jais nudundėjo į Mariborą, o iš ten geras kelias jį nuvedė kitapus sienos, tiesiai į Austriją. Vienui vieną, nes buvo jis suktas vaikinas.

Jaunasis Vratnas riedėjo tankų įvažinėtu keliu į Vieną, kur gražiai ir stojiškai badavo mama, laukdama, kada įklius į spąstus tokiam sukčiui kaip jis, nors, be abejo, ir nesitikėjo, kad jai teks išnešioti tokį motociklininką kaip aš.

Kartą, srėbdamas sriubą, jaunasis Vratnas man pareiškė: „Dabar vis sunkiau įsigyti tai, kas tau dera ir kas vienaip ar kitaip neatkartoja to, kas jau atgyveno savo laiką ir tau nepriklauso ir niekada nepriklausys. Ir joks daiktas niekada tau nesuteiks laimės.“ Taip, pasak žmonių, ir pareiškė vargšelis.

Ak, mano tėvas buvo jausmingas švilpis, tikras bėdų magnetas, kaip ir aš. Kaip ir tu, Grafai. Tad šis pasaulis dar gali išvengti nykios senos negalios – nuobodulio, varančio žmogų į kapus.

Ak, tie trikdžiai! Tie nukrypimai! Ta neatstojanti mirtis, užklumpanti tave kiekvieną kartą, kai nespėji ištrūkti iš šios žemės varžtų!

Jaunasis Vratnas, keldamas šaukštą prie lūpų ir sriubą atmiešdamas žodžiais, pareiškė: „Klausyk! Tau teks veikti vieną akimirką nuo tada, kai būsi aptiktas, iki tada, kai bus nuspręstas tavo likimas. Tad veržkis pirmyn ir laimėsi!“ Taip jis pareiškė – bent jau taip sakė žmonės.

Zigio žinutė. Prisegta prie paklodės galo, kur ją užkliudė mano antras galas: suglamžytas popiergalis, kurį užčiuopęs turėjau apgraibomis ieškoti elektros jungiklio. Šiaip ar taip, nepastebėjau, kad jis būtų palikęs kokią nors žinutę.

Tiesą pasakius, tuo metu, kai burmistras prašė mane padėti jiems išvilioti Zigį iš vonios kambario ir kai aš vėl įėjau į vidų, Zigis stovėjo švarutėlis ir apsirengęs nuo galvos iki kojų ir valėsi ančių medžiotojo striukę, muilu kruopščiai įtrindamas odą.

Iš vestibiulio atsklido burmistro balsas: „Jeigu jums nepavyks įkalbinti jo išeiti, jis turės užmokėti už duris.“

Zigis ištraukė iš kuprinės lietpaltį, muilą, plastikinius maišelius kojoms susikišti ir gumeles jiems suveržti ant blauzdų. Medžioklinė striukė blizgėjo kaip vaškas ir atrodė lyg susilydžiusi.

– Nesijaudink, – sukuždėjo jis. – Nukreipk jų dėmesį. Aš vėliau grįšiu tavęs pasiimti.

– Jie apačioje, vestibiulyje, Zigi. Išgirs tave brazdant.

– Tuomet pašauk juos čionai. Aš grįšiu, Grafai... kitą dieną arba vėlių vėliausiai po dviejų parų. Palieku tau visą mūsų mantą ir pinigus, pasiėmiau tik tiek, kiek prireiks benzinui.

– Zigi, – prabilau.

Bet jis atidarė langą ir susvyravo, užšokęs ant palangės. Užsidėjo akinius ir šalmą – ruošdamasis šuoliui su parašiutu. Paskiau įkišo kojas į plastikinius maišelius, ir jie išsipūtė: jis atrodė kaip žmogus su stiklainiais ant kojų.

– Zigi?

– Grafai, mums reikia daugiau informacijos! – atsiliepė jis. – Šiaip ar taip, Grafai, mes nespėjome dorai išžvalgyti vietovės – po tavo kūliavirsčių su begemote ir pasibjaurėjimo tavo netikusiomis išdaigomis. Net ir labai norėdami nebūtume spėję.

Man dingtelėjo mintis: „Ką čia paistai? Šneki nei į tvorą, nei į mietą, nesupaisau tavo šnekų.“

Jis šoko pro langą.

Man dingtelėjo mintis: „Kam tas spektaklis? Juk tu galėjai kuo gražiausiai nusileisti vynuogienojais.“

Jis pliūkštelėjo į purvynę sode.

Vėl išgirdau burmistro balsą: „Herr Grafai! Ar jis apsigalvojo?“

– Aha, man regis, jis nusiteikęs pradėti derybas, – atsiliepiau išeidamas į koridorių. – Ateikite čionai! – sušukau ir išgirdau juos bildant laiptais.

Taipgi išgirdau čiaudint motociklą: suurzgė ir nutilo, nelyginant griausmabalsis žmogus būtų suriaumojęs ir staiga užspringęs. Laiptais lipantieji irgi išgirdo: mes sužiurome vieni į kitus per saugų koridoriaus ilgį.

Puoliau atgal į kambarį ir pribėgau prie lango, išgirdau juos bildant laiptais žemyn. Vis dėlto burmistras nusekė paskui mane įtampos paženklintu veidu, grimasos iškreiptu nuo ausies iki lūpų kampučio.

Pagaliau Zigiui pasisekė užkurti variklį: iš išmetamųjų vamzdžių ištrūko tiršti pilki kamuoliai, lengvučiai ir papurę kaip dulkių sankaupos palovyje. Kaip plaukų kuokštai, tokie lengvučiai ir susivėlę, jog vėliau aptikome jų, kabančių ant forsitijų šakų nelyginant perukų draiskanos.

Keliskart numynęs ir atleidęs akceleratorių, Zigis palaukė, kol variklis ims veikti tolygiai, ir nuvažiavo prie apsivertusio vežimo vis dar užgriozdintų vartų.

Gerokai prieš policininkams išpuolant pro pilies duris, prieš apstumdytam pienininkui, rausvai nuplautam dručkiui ir tetulei Trat iš visų plaučių surinkant nuo pilies slenksčio, Zigis susikūprinęs išrūko pro ankštą vartų tarpelį, mindamas akceleratorių. Lyg anties nugarėlė šmėkštelėjo muilu įblizginta medžioklinė striukė. Ir netgi pro lietaus šnaresį išgirdau, kaip jis perjungė trečią pavarą.

Ak, darganų ir itin pavojingų nuotykių mėgėjau! Tai buvo – na, žinoma, bandomasis maratonas į Vieną – Zigio žvalgomasis žygis į Hicingo zoologijos sodą.

Kvaila tikrovė

Man keliskart beskaitant žinutę, Galena pastebėjo pro durų apačią smelkiantis šviesą. Išgirdau lengvus, atsargius jos žingsnius ir pamačiau jos kojų šešėlius.

– Galena, durys nerakintos! – pašaukiau.

Mat niekam neatėjo į galvą taisyti policininko išlaužtos rankenos.

Tikėjausi ją pamatyti palaidais, begėdiškai atvirais naktiniais marškiniais, apkraštuotais juodais nėriniais.

Tačiau ji buvo prisijuosusi prikyštę; į kambarį įėjo susikišusi rankas į dailiai siuvinėtą kišenę, dzingsėdama monetomis.

– Žinau, – tariau aš. – Tu nori su manimi pamiegoti.

– Liaukis, – atrėmė ji. – Užbėgau tik vienai minutei.

– Bet užtruksi kelias valandas, – pridūriau.

– Ak, Grafai! – sušuko ji. – Jie kalba apie tave.

– Ar aš jiems patikau?

– Tu padėjai jam pabėgti, – atsakė ji. – Jie nežino, ką daryti.

– Ką nors sugalvos, – atsakiau.

– Grafai, jie sako, kad tau striuka su pinigais.

– Todėl tu nenori už manęs tekėti, Galena?

– Grafai, jie rimtai ketina tave suimti.

– Eikš, Galena, atsisėsk, – pakviečiau ją. – Aš rimtai ketinu tave paimti.

Tačiau ji atsisėdo ant Zigio lovos, tokios minkštos, kad čiužinys iškart giliai įdubo, o jos keliai nukrypo tiesiai man į akis – žavūs mieli keliukai, didumo sulig smakru.

– Neraudonuok, Galena.

– Ką tu darai lovoje va šitaip? – paklausė ji.

– Skaitau.

– Galvą guldau, kad tu nuogas, – tarė ji. – Tu guli po antklode visiškai nuogas.

– Ir tau velnioniškai knieti patikrinti, ar ne? – paklausiau.

– Jie ketina tave suimti, Grafai, – tarė ji. – Pamačiusi, kad tavo kambaryje dega šviesa, supratau, jog tu nemiegi. Maniau, kad tu apsirengęs.

– Ką gi, juk aš po antklode, – atsakiau. – Eikš, Galena, atsisėsk ant mano lovos.

– Grafai, burmistras su teta kažką rezga.

– Ką gi jie rezga? – paklausiau.

– Žinai, jie išnaršė tavo daiktus. Pamatė, kiek tu turi pinigų.

– Užteks apsimokėti už kambarį, – atsakiau.

– Bet paskiau tau nieko nebeliks, Grafai. Jie gali tave suimti todėl, kad tu neturi pinigų.

– Aš – valkata, – atsakiau. – Man visada buvo aišku, jog anksčiau ar vėliau tai išeis aikštėn.

– Ir, be to, tu jam padėjai pabėgti. Jie gali tave ir už tai suimti.

– Tiesiog vietoj nestygstu, kaip maga sužinoti, ką gi jie ketina daryti, – tariau.

– Jie ketina tave įdarbinti, – tarė ji.

To dar betrūko, kad imčiau dirbti, velniai rautų! Kas be ko, galiu dėti į kojas ir sprukti į kalnus, žvejodamas manytis maisto, pasakyti Galenai, kur Zigis grįžęs galėtų mane surasti, palikti jai pinigų, kad apmokėtų mūsų sąskaitą.

Tokios mintys man atėjo į galvą, tačiau Galena nenuleido nuo manęs akių – tokia miela smaili smakro linija, pasukusi staigiu kampu, leidosi kaklu iki peties linkio, tęsėsi ligi riešo ir baigėsi pirštais, tokiais jusliais kaip, mano įsitikinimu, neregio. Vyšninės lūpos, skaistus skruostų raudonis, strazdanomis nusėta blyški aukšta kakta. Ji man priminė nunokusį, saulės spindulių išmargintą persiką.

– Kokį darbą jie galėtų man pasiūlyti? – paklausiau.

– Bet kokį darbelį, – atsakė ji. – Tiesiog, kad nedingtum iš akių ir jie galėtų sužinoti, kada jis sugrįš.

– Vadinasi, jie įsitikinę, kad jis sugrįš?

– Man irgi atrodo, kad jis grįš, – tarė ji. – Ar jis grįš, Grafai?

– Ar tu ne Judas, Galena?

– Ak, Grafai! – įsižeidė ji. – Aš tik noriu tave perspėti, kad žinotum, ką jie rezga. – Ji prisidengė veidą kasa. – Be to, noriu žinoti, kada tu ketini išvykti. Man reikia žinoti, kur tu važiuosi, kad galėčiau tau rašyti. Ir noriu, kad tu man rašytum, jog grįši.

– Eikš, Galena, atsisėsk šalia, – pakviečiau, tačiau ji papurtė galvą.

– Jie įsitikinę, kad jis grįš, Grafai, nes teta pasakė, jog judu – įsimylėjėliai.

– Kokį darbą jie ketina man pasiūlyti? – paklausiau.

– Gaudyti bites, – atsakė ji.

– Kokias bites? – paklausiau.

– Tas, kur obelyne, – atsakė Galena. – Bitės jau spiečia, metas skirti šeimas. Patogiausia tai daryti naktį. Be to, jie mano, kad jis tikriausiai atvažiuos tavęs naktį.

– O jeigu aš atsisakysiu, Galena?

– Jie tave suims, – atsakė ji. – Jie sako, kad tu – valkata, todėl tave būtina uždaryti. Tu padėjai jam pabėgti, ir už tai jie gali tave suimti.

– Ko gero, šiąnakt ir nešiu muilą, – tariau.

– Tikrai? – susidomėjo Galena ir, apėjusi Zigio lovą iš kitos pusės, atsisėdo nusisukusi nuo manęs. – Jeigu ketini šiąnakt sprukti, aš tau padėsiu, – sukuždėjo ji.

„Puiku, – pagalvojau. – Matyt, nuo forsitijų tokia gelsva mėnesiena, pro mano langą auksinanti tavo plaukus. Kokia žavi tavo galvutė raudonojo aukso atspalvio plaukais!“

– Ne, šiąnakt negaliu, Galena, – atsakiau jai.

Ji sužvangino kišenėje monetas.

– Man metas eiti, Grafai, – tarė.

– Ar negalėtum prieiti ir mane apkamšyti? – paprašiau.

Mikliai atsisukusi ji nusišypsojo.

– Gerai! Tik tu nesigraibyk, – tarė. Ir, priėjusi prie lovos, užgesino šviesą. – O dabar pasikišk rankas po antklode, – įsakė ji tamsoje.

Ji apkamšė mane iš vienos pusės, paskiau priėjo iš kitos. Aš pamažu ištraukiau ranką, bet ji apkamšė akimoju. Paskiau prispaudė mane už pečių: jos kasa nusviro man ant veido.

– Kokia aš nevėkšla! – sukuždėjo, nepaleisdama manęs.

– Kur tavo kambarys, Galena? – paklausiau.

Kol aš išsirangiau iš po antklodės, ji spėjo išsprukti pro duris. Jos kojų šešėlis sliuogtelėjo šviesos ruožu po durų apačia ir dingo. Koridoriuje neišgirdau nė menkiausio garso.

Atsikėlęs pravėriau duris ir dirstelėjau į koridorių: ji stovėjo pasislėpusi už staktos – laukė manęs supykusi, bet ne tiek, kad neparaustų.

– Tau, Grafai, nė nerūpi, kur yra mano kambarys, – rėžė ji.

Grįžau į savo nykią, sujauktą lovą, pasivarčiau nuo vieno šono ant kito, mąstydamas apie pasaulio sąrangą. Ką gi, tariau sau, bitės apdulkino augalus, spiečia prinešusios medaus. Na, nesnausk!

Nesnaudžiu

Mane pažadino saulės kvapas, dvelkiantis nuo priegalvio. Atsibudęs pagalvojau: dabar Zigis išvyksta iš Vienos; spėjo surinkti reikiamą informaciją, kiaurą naktį bešniukštinėdamas po zoologijos sodą.

Įsivaizdavau, kaip jis atsisveikina su žvėrimis, stengdamasis juos nuraminti.

– Telaimina tave Viešpats, Zigi! – tarė nenuspėjamoji žirafa.

O kengūra sugniaužė ašarą saujoje.

– Grafai, – stovėdama už durų, pašaukė mane Galena, – jie laukia tavęs valgomajame.

Ką gi, nieko gera iš to nesitikėjau; vestibiulyje sklandė slogi sąmokslo šmėkla. Buvo toks įspūdis, lyg jie būtų palikę atviras požeminės belangės duris: iš ten dvelkė koktus bręstančių ir pamažu pūvančių suplėkusių minčių tvaikas, tačiau negalėjau rasti tų durų ir jų uždaryti.

Valgomajame jie susėdo prie gretimo stalo: klastingasis Herr Bürgermeister, mieloji tetulė Trat ir dar vienas, sidru dvokiantis žmogėnas – Herr Vindišas, obelyno savininkas ir vargingųjų darbdavys, nuvytusių obelų žiedų prikritusiais kelnių atvartais.

Su jais buvo dar vienas tipas, kuriam nebuvo leista atsisėsti prie stalo, traktoriaus vairuotojas Kefas, Vindišo parankinis, įstrigęs valgomojo tarpduryje. Tvirtai suręstas drimba ožiu dvokiančiomis odinėmis kelnėmis.

Kaip jie mane rengiasi sudoroti? Sėdės ir spoksos, kaip tepu sviestu savo Brötchen^6? Gal Kefas užtvers duris, kad nepasprukčiau? Sulaužys man stuburą savo mėsingu keliu?

O juk Zigis rašė:

Pulk pirmas ir tu nugalėsi!

Tad, greit sudorojęs Galenos patiektus pusryčius, žengiau tiesiai prie jų stalo.

– Atsiprašau už sutrukdymą, tačiau norėčiau paprašyti jūsų patarimo, – kreipiausi į juos. – Pageidaučiau dar pagyventi čia kurį laiką, tad ieškau darbo. Na, kokio nors paprasto darbo, pageidautina naktinio. Gal jūs galėtumėte ką nors man patarti?

Ir ką gi aš išgirdau? Siaubingai žvangėdamos, belangės durys užsitrenkė; visą kelią nuo Vienos ausyse man skambėjo Retų Akiniuotųjų Lokių tapsėjimas; piktai kratydami galvas, jie kaukšėjo dantimis.

– Vaje, kaip šaunu! – sušuko tetulė Trat.

Ir visi prie jų stalo nustebo.

Susigraudinęs ir apsiašarojęs įsivaizdavau, kaip Zigis vis greičiau skrieja keliu. Motociklas riaumojo kaip sužeistas žvėris.

Apmąstymai

Nusinešęs keletą butelių alaus į sodą, atsisėdau ten, iš kur vėrėsi vaizdas į pilį ir krioklį. Radau tą vietą, kur nuo variklio ant žolės buvo nulašėję truputis tepalo. Dar kelios dienos, ir nužydės forsitijos, sužaliuos sodas, nutaškytas rudais šlakais, suvešės piktžolės, gurbios, tarpios, kaip neįžengiama atogrąžų giria. Aplink tiško vandens purslai, ir siaudžiant vėjui grėsmingai ūžė sodas. Nedrėko tik riebios tepalų dėmės: juodi tepalų krešuliai rasojo tarytum prakaito lašais.

Staiga man dingtelėjo mintis: kaip tik dabar jis bus sustojęs pietų. Virpa įkaitę išmetamieji vamzdžiai: jis netausojo savo „žvėries“. Spjovus ant vamzdžio, jis sučirkš, lyg seilės būtų pataikiusios ant kepimo grotelių. Jis išvažiavo labai anksti ir tikrai skriete skriejo keliu. Dunojaus slėnis jau seniai liko užpakaly; ko gero, dabar jis važiavo Ibso pakrante. Ir, žinoma, viską rašėsi į savo sumautą užrašų knygelę, braižė narvų išdėstymo planą, nepamiršdamas nė menkiausių smulkmenų, kurios visada gali praversti.

Aštuoniolika minučių nuo Maksingo parko iki Hicingo pakraščio; aštuoniolika minučių, keturi pavarų perjungimai, du stabdymai, viena Strassenbahn – geležinkelio pervaža – blykčiojanti geltona akis.

O tau iš paskos – pabėgusių iš zoologijos sodo vamzdžiadančių šurmulys.

Ką gi, pagalvojau, tikriausiai jis net nesustojo pietų.

Tetulė Trat vėdino mano kambarį: nusišypsojo man iš viršaus, pro atvirą langą purendama priegalvį.

Ką gi, sena ragana, negi tu tikiesi jį pamatyti motociklu atburzgiant prie pilies durų? Na jau ne, sena nukvakėle, mano bičiulis ne pirštu penėtas kaip tamstelė.

O štai mano lange pasirodė mieloji Galena. Dailiai kloja man lovą, be jokios abejonės, paženklintą tokios pat skaistybės antspaudu kaip šventojo guolis.

– O kurioje lovoje miega Grafas? – paklausė klastūnė Trat.

– Dievaži, nežinau, tetule, bet, man regis, štai šioje visai neseniai miegota.

– Herr Grafai, kurioje lovoje jūs miegate? – sušuko tetulė Trat.

– Toje, kuri arčiau vonios kambario, Frau Trat, – atsakiau.

Nė nežvilgtelėjusi į mane, pro langą šmurkštelėjo Galena.

– Na, žinoma, teisybę sakei, mieloji Galena, – tarė ji, narstydama savo mintis.

Aš irgi gliaudau savo mintis. Frau Trat tolydžio kaišioja nosį į mano kambarį, šnipinėja, kai išeinu į darbą, slapčia siunčia ką nors neva pataisyti durų rankenos – gal nori mane užrakinti? Ūkas, nusidažęs paskutinių nubyrėjusių forsitijų žiedų gelčiu ir pakilęs į padangę, kabo virš galvos lyg atominis grybas.

Kurgi Zigis? Ar jau bus pravažiavęs Ulmerfeldą? Gal Hizbachą, o gal jau netoli Šv. Leonardo? O gal leidosi aplinkiniu keliu?

Kiek laiko jam dar liko važiuoti? Ir kuo vilkės Galena, kai užeis pas mane šį vakarą?

Lietui dulkiant, drėgmė slėgė prie žemės, o sodas vešėjo, maištingas ir neklusnus. Ką gi, pasakytų Likimas, tas lašiniais apaugęs drimba, tas klaikus storžievis: Nesnausk!

Štai kas galėtų įkvėpti Zigį parašyti eilėraštį! Tiesa, savo užrašų knygelėje jis jau buvo brūkštelėjęs pirmąsias eilutes:

Ak, gyvenimas – tai tuščias burbulas!

Likimas smeigtuku jau taikosi į jį.

Eilėraštis būtų niekam tikęs. Vienas prasčiausių.

Smeigtukas grėsmingai artėja

Vos vos pakilusi virš horizonto rubuilė saulė viską nudažė forsitijų spalva – nugeltino praeitos nakties kvadratus, spoksančius pro lango grotas, nutaškė šlakais lovą ir tingius kojų pirštus.

– Ar jis greit atvažiuos, ką? – paklausė Galena.

– Jau nebeilgai teks laukti, – atsakiau.

– Grafai, jeigu jis važiuos nuo Šv. Leonardo, jie pastebės jį. Jeigu per sodą – ten budi Vindišas ir Kefas.

– Na, man regis, jis nelėks kaip akis išdegęs, – atsakiau.

– Galvą dedu, kad jis važiuos į miestą, – tarė ji. – Na, žinoma, neskuos tiesiai į kiemą, bet ir nenorės eiti pėsčias nuo Šv. Leonardo, – jeigu jis toks kvailas ir brauks per Šv. Leonardą, užuot pasirinkęs kitą kelią.

– Tu pati pasuk galvą, – tariau. – Įspėk, kuriuo keliu jis atvažiuos.

– Grafai, tu net neketini su manimi atsisveikinti, ką?

– Eikš, Galena, atsisėsk šalia, – paprašiau.

Tačiau ji papurtė galvą ir nė nekrustelėjo nuo palangės. Gulėdamas lovoje, mačiau jos kojas truputį aukščiau kelių: šlaunys buvo apvalesnės ten, kur rėmėsi į palangę.

– Nespoksok man po sijonu! – sušuko ji ir parietė kojas; paskiau, nusisukusi nuo manęs, pažvelgė pro langą. – Kažkas išbėgo iš sodo, – tarė.

Atsiklaupusi ji išsisvėrė pro langą.

– Kažkas ropščiasi siena, – tarė ji. – Kažkas lipa kabindamasis į vynuogienojus, bet aš nieko nematau.

Aš priėjau prie lango, atsiklaupiau šalia, ir mudu sužiurome lauk. Kasa jai nuslinko ant nugaros, paskiau nusviro ant peties ir uždengė dalį jos veido. Aš apkabinau ją per liemenį, ir ji truputį įsitempė. Mudu tupėjome keturpėsti, ir aš glosčiau jai strėnas.

– Liaukis, Grafai! – sušuko ji ir alkūne niuktelėjo man į gerklę.

Vos gaudydamas kvapą ir šluostydamasis ašaras, atsisėdau ant palangės. Ji atsisėdo priešais, sukryžiavusi kojas.

– Ak, Grafai! – tarė. – Keliauk sau! Viso geriausio!

Ir apsiašarojo. Nukreipęs akis į šalį, žvilgtelėjau pro langą, bet ten nebuvo nė gyvos dvasios. Aš vis dar negalėjau atgauti kvapo – akys buvo padrėkusios, atrodė, lyg būčiau nardęs vandenyje.

– Ak, Grafai, tu irgi verki. Neverk!

Puolė prie manęs ir apkabino. Drėgnu veidu prisiglaudė man prie skruosto.

– Juk aš galėčiau bet kur su tavimi susitikti, Grafai, ar ne? Gaunu algą ir niekad nieko sau neperku.

Užspringęs savo Adomo obuoliu, negalėjau nė žodžio ištarti: lyg ji būtų man vėzdu smogusi.

– Gak... – gaikštelėjau.

Ir ji suglebo, sukandusi kasos galą ir prisiglaudusi prie manęs drebančiu kūnu.

– Galena, ten nieko nėra, – vargais negalais ištariau.

Tačiau ji negirdėjo mano žodžių. Vis dar drebėjo, kai sulig palange raitydamosi pasirodė dvi keistos alkūnės ir smailus smakras, pasigirdo žvėriškas šnopavimas ir inkštimas ir netikėtai radosi Didžioji Graikų Komedijos Kaukė – be vieno plaukelio ant pakaušio, savo plika galva velniškai panaši į mano seną bičiulį Zigį.

– Duok ranką! – sušnopštė jis. – Man koja įsipainiojo į tas suknistas gebenes.

Teko nustumti Galeną nuo kelių ir įsitempti į vidų siaubingai persirengusį Zigį.

– Štai ir grįžau! – tarė jis.

Ir šleptelėjo ant grindų šalia susigūžusios Galenos.

Likimo kaukė

Vargšė sugniužusi Galena negalėjo pakelti į jį akių: užteko vieno vienintelio žvilgsnio – nėmaž neabejoju.

– Zigi? – apstulbau.

– Kaip matai, Grafai! Man regis, tu manęs nebeatpažįsti, ką?

– Be ančių medžiotojo striukės – sunku atpažinti, – atsakiau, nors buvau besakąs: „Be plaukų. Kaip galėčiau tave atpažinti, jeigu tavo galva plika plikutėlė?“

– Pastebėjai, Grafai, kaip aš nusiskutęs? – paklausė jis. – Puikus triukas!

– Kam reikėjo nusiskusti galvą, Zigi?

– Ir antakius nusiskutau, Grafai? Pastebėjai?

– Šiurpiai atrodai, – atsakiau.

– Gyva kaukolė, Grafai! Plikai plika nuo smakro iki pat viršugalvio. Ar tau kada nors buvo dingtelėjusi mintis, kad kaukolė tokia gumbuota?

– Tavo kaukolė, – atsakiau. – Mano visiškai kitokia.

Apskritai gal ir manoji tokia pat – perdėm grioveliai, mazgeliai, kaip išdžiūvęs persiko kauliukas.

– Perėjau tiltu per visą miestelį, – tarė jis. – Ir niekas manęs nepažino, Grafai. Buvau sutikęs net burmistrą, bet jis praėjo pro šalį nelyginant pro karo auką.

Kirpėjo auką: jo galva buvo šalta kaip ledas – aš atšlijau, vos ją palietęs. Ji buvo aplipusi uodais ir stambesniais vabzdžiais, skrydžio metu susidūrusiais su šia grėsminga plike; už vienos ausies strygsojo sumaigytas sparnas, visai galimas daiktas, varnos. Na, žinoma, jis lėkė čionai be šalmo, vėsindamas kirpėjo nemokšiškai nuengtą galvą.

– Zigi, į tave šlykštu žiūrėti, – tariau.

– Kas be ko, Grafai, kas be ko, – atsakė jis. – Aš saugiai paslėpiau motociklą mieste. Susikrauk daiktus.

– Klausyk, Zigi...

– Susikrauk mantą, mes palauksime tamsos, – tarė jis. – Viskas apgalvota, Grafai. Nesirūpink.

Mano Galena vis dar kniūbsojo susirietusi ant grindų – vaisius, beprotiškai išplėštas iš įsčių ir vietoj drobulės suvystytas į tarnaitės apdarą.

– Galena? – pašaukiau.

– Man regis, tu ją patvarkei, – tarė Zigis.

– Nieko panašaus, – atrėmiau.

– Kraukis, – paragino jis. – Aš radau vietą.

– Kokią vietą?

– Kur nusiųsti slapuką!

– Zigi!

– Aš ten ištupėjau visą naktį, Grafai. Ir viską apgalvojau.

– Aš taip ir maniau, – atsakiau.

– Aš nežinojau, kad tu, Grafai, taip manimi pasitiki.

– Pasitikėjimas! – sukuždėjo Galena.

– Nejaugi ji ims šaukti? – paklausė Zigis.

– Pasitikėjimas! – pakartojo Galena. – Jis atėjo čionai per sodą? – Ji stengėsi nežiūrėti į jį. – Tuomet jie matė jo motociklą! – suaimanavo ji. – Ak, visiems įsakyta jį sekti!

– Kas jai rūpi? – sušuko Zigis.

– Ar tu važiavai per Šv. Leonardą, Zigi? – paklausiau.

– Grafai, – tarė jis, – pažiūrėk į mane ir pasakyk, nejaugi prieš save tu matai mėgėją?

Pasitikėjimas

Iš pradžių išgirdau, kaip sugirgždėjo laiptai kažkur apie vidurį, paskiau sučirpė viršutinė pakopa ir turėklas, kažkam ant jo užgulus visu svoriu.

– Kas ten? – sukuždėjo Galena.

– Ne manęs, – tarė Zigis. – Manęs niekas nematė.

Tuomet aš dirstelėjau į koridorių. Tai buvo senoji tetulė Trat: stovėjo atsirėmusi į turėklą, sunkiai gaudydama kvapą.

– Herr Grafai! – pašaukė ji. – Herr Grafai!

Aš išėjau į koridorių, kad ji galėtų mane pamatyti.

– Kefas atėjo, – tarė ji. – Jums metas į darbą.

– Kokį darbą? – sukuždėjo Zigis.

– Per anksti, – atsakiau tetulei Trat. – Pasakykite jam, kad jis pasiankstino.

– Jis žino, kad dar anksti, – atsiliepė ji, – todėl palauks.

Tą pačią akimirką mudu su tetule Trat supratome vienas kitą, ir ji nukulniavo laiptais žemyn.

Plikagalvis Zigis linksojo prie manosios Galenos, sugriebęs ją už kasos, o ji tylėjo sukandusi dantis.

– Jis turi darbą? – kvotė Zigis. – Ar jis turi darbą, velnio merga?

– Zigi... – pradėjau.

– Pasitikėjimas! – sušuko jis. – Tu netikėjai, kad aš grįšiu, ar ne? Susiradai darbą ir suknistą mergą!

– Jie ketino jį suimti, – sumurmėjo Galena pro sukąstus dantis.

– Aš viską apgalvojau, – tarė Zigis. – Nejaugi tu manei, kad aš nešiau muilą?

– Aš žinau, kad tu viską apgalvojai, – atsakiau. – Tačiau, Zigi, jie mane apkaltino valkatavimu. Jie irgi viską apgalvojo.

– Kefas laukia, – priminė Galena. – Ak, viskas baigta, Grafai! Jeigu nenusileisi žemyn, jis pats ateis tavęs ieškoti.

– Zigi, kur mudu galėtume susitikti po darbo? – paklausiau.

– Na, žinoma! – sušuko jis. – Ir tu dar man sakai, kad nepatvarkei tos padraikos!

– Liaukis, Zigi! – sudraudžiau aš.

– Tu dar mane mulkinsi! – sušuko jis. – Tvirtinsi, kad važiuosi su manimi! Žinoma, tik „patvarkęs savo darbą“!

– Girdi, Kefas ateina manęs, – tariau.

Apačioje tyliai suvaitojo laiptai: kažkoks labai sunkus žmogus lipo žengdamas per dvi pakopas.

– Zigi, dink iš čia! – sušnypščiau. – Įkliūsi, kaip kažin ką! Sakyk, kur mes susitiksime.

– Sakyk, kur galėčiau su tavimi susitikti, – tarė jam Galena. – Grafui metas eiti.

– Susitikti su tavimi? – sušuko Zigis. – Susitikti su Grafo padraika! Kurių galų?

Sunkūs žingsniai artėjo koridoriumi – drauge su slogiu šnopavimu, panašiu į traktoriaus gausmą.

– Dink iš čia, Zigi! – paraginau.

– Aš noriu savo miegmaišio ir dantų šepetėlio, Grafai! Ar negalėčiau atsiimti savo daiktų?

– O Viešpatie, Zigi! – sušukau. – Dink iš čia!

Bum bum! Pabeldė Kefas į duris.

– Aha! Įleisk tą drimbą! – tarė Zigis. – Įleisk tą stuburų laužytoją!

Kefas smarkiai pabeldė į duris.

– Aš atėjau daiktų, – pareiškė Zigis.

– Tu visai išprotėjai! – sušuko Galena. – Tu, plikagalvi asile! – pridūrė ji. – Šlykštus susmirdęs pedai!

– Ak, Grafai! – tarė jis, įsispraudęs tarp dviejų lovų. – Ak, Grafai, aš buvau sugalvojęs tokį puikų planą!

– Klausyk, Zigi, – tariau aš.

– Eik po velnių, Grafai, – romiai tarė jis, stovėdamas ant palangės saulėlydžio fone.

– Zigi, aš tikrai noriu su tavimi susitikti, – tariau.

– Ak, tas Kefas, tas Kefas! – sušuko Galena, vis smarkiau šiam beldžiant į duris.

– Zigi, sakyk, kur galėčiau su tavimi susitikti?

– O kur aš sutikau tave, Grafai? Tu spoksojai į merginas Rotušės parke, – tarė jis. – Ir spoksojai į mane.

– Zigi, – neatlyžau aš.

– Gražiai pasityčiojai iš manęs, – tarė jis. – Judu abu su šita jaunute padraika, dėl kurios tu sužlugdei mūsų kelionę.

Iš durų vyrių pamažu lindo vinys, tarytum daigai kišo galvas iš po žemių. Smagiai Kefas kalė kumščiais į duris!

– Kad tu nusprogtum su savo darbu! – sušuko Zigis.

Ir, šokęs nuo palangės, pliumptelėjo į šlykščią sodo purvynę.

Vakaro saulės spinduliai nutvieskė jo pasibaisėtiną pliką galvą. Dar labiau pajuodo šešėlių nugulti kaukolės nelygumai ir pravira it giltinės burna, užgeso gyvas akių spindesys.

– Grafai! – pašaukė Galena.

– Užsičiaupk! – sušukau. – Tu man praneši, Galena, kai jis sugrįš... jei netgi tau tektų pėsčiomis braukti iki pat Šv. Leonardo sodų, ateisi pas mane ir praneši, kai jis sugrįš.

– Po velnių, Grafai! – sušuko ji. Paskiau pridūrė: – Ak, tas Kefas! – išvydusi jį prie slenksčio, kai jis su tokia jėga atplėšė duris, jog net durų rankena išlėkė iš lizdo. Nustebęs jis laikė duris, neišmanydamas, kur jas dėti.

– O Viešpatie! – sušukau,

Tačiau niekas neištarė nė žodžio.

Žvėries tramdymas

Knygelėje parašyta:

Ilgai ir pasiaukojamai tramdydamas savyje žvėrį, Hinlis Gaučas ėmė nebekęsti laisvėje gyvenančių žvėrių.

Tačiau Kefas buvo ne iš tų, kurie savyje tramdo žvėrį. Ypač tada, kai laiptais vilko spurdančią manąją Galeną pas jos tetulę, ir ypač tada, kai, kilstelėjęs plieninį priekabos grąžulą, vienu galingu kefstūmiu prikabino jį prie traktoriaus.

Kefui vairuojant, aš stovėjau priekaboje, stengdamasis išlaikyti pusiausvyrą; po mano kojomis žvangėjo plienas, o staigiuose posūkiuose priekaba šokinėjo kaip pasiutusi. Mes važiavome įkalnėn sodo keliuku, ir kurį laiką vakaras atrodė šviesesnis nei paprastai: mus lepino paskutiniai dienos atšvaitai, ilgiausiai išsilaiką kalnuose.

Kai atvykome į aukščiausią sodų vietą netoli Šv. Leonardo, Kefas sustojo palaukti, kol visiškai sutems.

– Ar jau seniai bitininkauji, Kefai? – paklausiau.

– O tu išminčius, garbės žodis, – atsiliepė jis.

Apačioje mums mirkčiojo retos Vaidhofeno neoninės iškabos ir paupiu išsibarstę blankūs žiburiai. Neseniai išbaltinti aviliai, žalsvai spindintys prieblandoje, kūpsojo sode nelyginant čigonų palapinės – juose vyko ypatingas, slaptas gyvenimas.

Sudribęs į traktoriaus sėdynę, Kefas dūbsojo tarp pavarų perjungimo ir vairo svirčių, kojinių stabdžių, matuoklių ir visokiausių geležėlių, išsipleikęs, ant milžiniškų ratų rankas užkėlęs lyg ant patogios karo mašinos alkūnramsčių.

– Jau tamsu, Kefai, – tariau.

– Bus dar tamsiau, – atsiliepė jis. – Juk tau ir teks rankioti avilius. Argi nenori, kad dar labiau sutemtų?

– Kad bitės kiečiau užmigtų?

– To ir laukiame, išminčiau, – tarė Kefas. – Kad galėtum prisėlinti prie avilio ir užkišti sklendę. Kad prižadintos jos negalėtų išlįsti lauk.

Tad laukėme, kol kalnų viršūnės susiliejo su dangumi, tik mėnulis liko vienintelė šviesi dėmė ir tolumoje mirgantys Vaidhofeno žiburiai bylojo, kad ten, kur šviečia žibintai ir lempos, šiąnakt žmonės nemiega.

Štai kaip mudu dirbome su Kefu: važinėjome tarp medžių eilių iš vieno sodo į kitą, jis – prie vairo, aš – vos išlaikydamas pusiausvyrą priekaboje. Jis sustodavo prie avilio, ir aš tyliai sėlindavau prie bičių namelio. Jame būdavo nedidelis plyšys, šiek tiek platesnis už pašto dėžutės angą. Ant lakos visada pasitaikydavo kelios miegančios bitės; labai atsargiai įstumdavau jas į vidų, paskiau užversdavau prielakį, užtverdamas joms kelią iš avilio.

Kai pakeldavau stogelį, spiečius pabusdavo ir imdavo dūgzti, net rankos pradėdavo drebėti lyg nuo silpnos elektros iškrovos.

Aviliai būdavo labai sunkūs; medus varvėdavo pro dugną, kai keldavau juos ant priekabos.

– Jeigu numesi ant žemės, išminčiau, avilys, dievaž, subyrės. O jeigu jis subyrės, išminčiau, aš nuvažiuosiu ir paliksiu tave čia vieną.

Tad nenumečiau nė vieno. Kai aviliai atsidurdavo priekaboje, daugmaž šeši ar apie tiek, atsiremdavau į juos nugara, kad nenuslystų ant žemės. Jie galėdavo nučiuožti arba traktoriaus link, kai leisdavomės pašlaitėn, arba atgal, kai kildavome įkalnėn.

– Nežiopsok, išminčiau, – sakydavo Kefas.

Priekaboje jų tilpdavo keturiolika; tai būdavo pirmas aukštas. Paskiau reikėdavo juos statyti vieną ant kito. Kai būdavo du aukštai, sunkiai prislėgti jie taip lengvai nebečiuoždavo. Tačiau man tekdavo palikti tarpelį antrame aukšte, kad galėčiau pradėti trečią. Tuomet rabždindavausi ant antrojo su aviliu rankose.

– Gana trijų aukštų, ar ne, Kefai?

– Žiūrėk, neįsmuk, tuomet, dievaž, neišsikapstysi, – perspėdavo Kefas.

– Dievaž, įsmuksiu, Kefai.

Įsivaizduodavau, kaip valkata, ligi pat kelių išsitepęs medumi, nakčia veržiasi pro duris.

Aš laikydavau avilius, o Kefas štai ką darydavo: važiuodavo tai į vieną kelio pusę, tai į kitą, pamažu leisdamasis nuo kalno. Rinkdavo avilius abiejose kelio pusėse, tačiau būdavo sunkiausia pervažiuoti kelią, tekdavo įveikti pakelės griovį iš vienos pusės ir iš kitos, priekaba taip pasvirdavo, kad antras avilių aukštas grėsmingai pakrypdavo. Aš laikydavau avilius įsiręžęs, o Kefas štai ką darydavo: užgesindavo variklį, išjungdavo žibintus ir laukdavo, kol nustos urgzti ir čiaudėti traktorius ir įsitvyros tyla. Paskiau imdavo klausytis, ar niekas nevažiuoja keliu: išgirdęs automobilio burzgimą, laukdavo, kol šis pravažiuos pro šalį.

Taigi ilgokai užtrukdavome, kol traktorius su priekaba pervažiuodavo kelią, be to, kelias buvo pernelyg vingiuotas, kad būtų galima kliautis priekiniais žibintais. Tad Kefas liepdavo man įtempti klausą.

– Ar ten automobilis, išminčiau?

– Aš nieko negirdžiu, Kefai.

– Klausyk, gal norėtum, kad, mums atsidūrus vidury kelio, kas nors rėžtųsi į mus ir pervažiuotų per avilius? – sakydavo jis.

Tad aš įtempdavau klausą. Ir girdėdavau nebent, kaip aušdamas ūžia kolektorius ir be perstojo dūzgia bitės.

Man įgėlė tik viena bitė. Kai bandžiau nuo lakos įginti ją į vidų, ji įsikibo man į marškinių rankogalį ir įgėlė į riešą. Skaudėti beveik neskaudėjo, tik riešas ištino.

Kai trečiam aukštui trūko keturių ar penkių avilių, Kefas sustabdė traktorių, norėdamas patikrinti priekabos padangas.

– Man regis, išminčiau, jie jau bus jį sučiupę, – tarė jis.

– Ką? – paklausiau.

– Tavo bičiulį pedalą, išminčiau. Jam pavyko įsmukti pas tave, bet nepavyks pasprukti.

– Tu girdėjai balsus, Kefai, ir tiek. Girdėjai, kaip kambaryje mudu kalbamės su Galena.

– Ek, išminčiau! – nusišaipė jis. – Na, o sode kas pripėdavo? Argi mes negirdėjome šūkavimo? Matai? Pedalu tapęs, išminčiau, su protu susipykai.

Jis patikrino padangas. Kiek reikia oro išlaikyti vienašei priekabai su sudvejintais ratais, kad pavežtų kelias tonas medaus ir bičių?

Kefas pasilenkė prie tos vietos, kurią buvau palikęs laisvą trečiam aukštui krauti. Dabar, užšokęs ant viršaus, galėčiau ant jo nuversti visą trečią aukštą: stryktelėjau ant antro aukšto avilių.

– Ką ten veikei su mažyle Galena, ką? – paklausė jis, nepakeldamas akių. – Aš laukiu, kol ji paūgės, pastambės, – pridūrė išsišiepęs, pagaliau pakeldamas ketvirtainę galvą, tiesiai užmautą ant liemens. – Ką ten išdarinėji? – sušuko ir pasitraukė atbulas, įsiręždamas lyg šuoliui pasiruošęs bėgikas.

– Kodėl mes neturime bitininkų specdrabužių, Kefai? Kodėl neturime tinklelių, skrybėlių ir visa kita?

Tačiau jis traukėsi atatupstas, nenuleisdamas akių nuo trečio avilių aukšto.

– Ko? – paklausė.

– Specdrabužių. Apsaugos nelaimės atveju.

– Tai bitininkui žinot, – atsitiesdamas atsakė Kefas. – Jausdamasis saugus, išminčiau, nesisaugosi. O jei nesisaugosi, atsitiks nelaimė.

– Kodėl pats bitininkas neina vežioti savo avilių, Kefai?

Tačiau Kefas, išpūtęs akis, vis dar žiūrėjo į trečią aukštą.

– Trečias aukštas beveik baigtas, – tarė. – Dar sykį pervažiuojame kelią ir grįžtame į klėtį.

– Tai važiuojam, – pasiūliau.

– Tikiesi, išminčiau, kad jis tebėra netoliese? Manai, kad spėsime iškrauti šiuos avilius, grįžti atgal, prisikrauti naujų, o jis vis dar bus čia, laisvas kaip paukštis?

„Tai va, Kefai, – pagalvojau, – tu niekada nebuvai laisvas kaip paukštis, ir apskritai tavęs kaip ir nėra šiame pasaulyje. Bitės dūzgia sau aviliuose, o tu niūksai čia bičių sugelta ir ištinusia galva, iki pat ausų įklimpęs į medų.“

Kefas įdėmiai klausėsi – kažkas artinosi.

„Ką gi, – galvojau, – tau nėra ko baimintis. Tu visada jautiesi saugus, Kefai. Matai, Zigi, aš irgi negaliu peržengti tam tikros ribos. Ko gi tu dar tikiesi iš manęs, Zigi, velniai griebtų?“

– Kažkas bėga, – tarė Kefas, nekurdamas variklio.

Bitės, ir tos nuščiuvo suklususios.

– Kažkas bėga, – pakartojo Kefas, atvoždamas įrankių dėžę.

Išgirdau sunkų kvėpavimą kelio gale, žvyro gurgždėjimą ir šnopavimą.

– Tikriausiai tavo pažįstamas, išminčiau, ar ne? – tarė Kefas, imdamas veržliaraktį.

Paskiau nukreipė žibintą kelio pusėn, bet šviesos neįjungė. Tiesiog pasiruošė.

„Tylos, bitės“, – tariau sau. Kažkas bėgo sparčiais, trumpais žingsniukais, kvėpavo greitai, dusdamas.

Kefas nukreipė šviesos pluoštą tiesiai į Galeną, jos palaidi plaukai plevėsavo, nakties vėjelio plaikstomi.

Kiek bičių tau prireiktų?

Nešina svarbia žinia, linkstančiomis kojomis ji bėgo įkalnėn nuo pat Vaidhofeno. Vienu kvapu išklojo, kaip Zigis atkūrė dantų šepetėlio, kaip, it beždžionė peršokęs nuo vynuogienojų, įsikibo į lango grotas ir įsibrovė į vidų, baubdamas perbėgo koridorium, nučiuožė turėklu į vestibiulį ir visus aplojo – ir tetulę Trat, lyg višta perekšlė kudakuojančią savo kampelyje po laiptais, ir ją, manąją Galeną, pasak jo, netekusią skaistybės. Ir mane, pasak Galenos, nepamiršo ir manęs, pranašaudamas, kad būsiu neišvengiamai iškastruotas.

– Ak, jis visai išprotėjo! – vos gaudydama kvapą, pareiškė ji. – Tikrai išprotėjo, Grafai! Zujo po sodą, drabstė purvais pilies sienas!

Dievaž, bitės irgi klausėsi ir sudūzgė toje vietoje, kur ji staigiai atsikalė į avilius, akimoju įsirėmusius į jos liauną nugarą.

– Neleisk jai taip stipriai remtis, išminčiau! – sušuko Kefas. – Žiūrėk, kad nenuverstų avilio!

„Tu man nusibodai, Kefai. Tikrai nusibodai“, – tariau sau.

– Jie pagaus jį, dievaž, pagaus, – pareiškė Kefas.

– Ak, jis visai sužvėrėjo, – toliau kalbėjo Galena. – Grafai, visas miestas jį gaudo. Protas neneša, kur jis dingo.

– Jie turėtų uždaryti jį į narvą, – tarė Kefas.

Užpakaly jo kelyje pašėlusiai šokinėjanti žibintų šviesa nutvieskė ties posūkiu prigludusius medžius. Už rantytų kalvų ir apvalainų medžių pavidalų, tarytum prikepusių prie naktinio dangaus, tyliai mirgėjo miesto žiburiai.

– Ak, Grafai, atleisk! – tarė Galena. – Būk geras, Grafai, atleisk, jeigu jis tikrai tavo draugas, – pridūrė.

– Girdi? – vėl prabilo Kefas, bet aš nieko negirdėjau. – Girdi, išminčiau? – Miesto pusėje pasigirdo silpnas burzgimas. – Ar girdi, lyg automobilis atvažiuoja?

Medžių viršūnėse sumirgėjo melsva šviesa, sulig kelio vingiais švaistydamasi tai į vieną, tai į kitą pusę.

– Ar girdi? – vėl paklausė Kefas. – Tai folksvagenas. Policija važiuoja, dievaži.

Dievaži. Pasaliai, be sirenos.

Automobilyje sėdėjo du vyrai, bet jie tik stabtelėjo.

– Užtversime kelią įkalnėje! – tarė vienas, pliaukštelėdamas juoda pirštine.

– Prie Šv. Leonardo! – pridūrė kitas. – Jeigu jis važiuotų šiuo keliu.

Bitės irgi išgirdo, subruzdo, kai blėstanti melsva šviesa šmėstelėjo, toldama nuo avilių, sujudo už pečių mano vargšei Galenai, šiąnakt per mane antrąsyk patyrusiai tiek baimės.

Man dingtelėjo tik tokia mintis: „Dievaži, jis nevažiuos motociklu iš miesto. Ar bent jau nevažiuos šiuo keliu.“

– Išminčiau, – prabilo Kefas, – aš neketinu čia vėpsoti visą naktį. Jeigu mergina dar pastovi ant kojų, aš važiuosiu į kitą kelio pusę.

– Nieko man neatsitiks, – atsiliepė Galena, tačiau jos balsas suvirpėjo, lyg šaltas kalnų vėjas, nuo pat sausio pučiantis nuo Raksalpės, būtų kiaurai persmelkęs ją lovoje, rytą pabudusią iš miego, nusiklojusią, tokią šiltutę, mielą ir lengvai pažeidžiamą. Ji buvo tokia susikrimtusi, jog man mintys painiojosi galvoje.

– Paklausykim, – tarė Kefas, užtūpęs ant savo aukštos spyruokliuojančios sėdynės ir įsitaisęs tarp visų savo geležgalių.

Mes suklusome, o Kefas ėmė sukinėti traktoriaus žibintus, tad mudu stovėjome, nukreipę šviesos pluoštą skersai kelio. Paskiau jis visu svoriu numynė kojinius stabdžius ir išjungė pavarą. Priekaba krustelėjo iš vietos; bitės sudūzgė.

– Aš nieko negirdžiu, – tariau.

– Tikrai nieko, – tarė Kefas, siekdamas valdymo svirties.

Jau buvo begriebiąs ją, bet aš pašaukiau:

– Kefai?

– Ką, išminčiau? – atsiliepė jis, ir jo ranka pakibo ore.

– Klausykis, – tariau. – Ar girdi?

Jis apmirė, stengdamasis nežvanginti savo geležgalių ir kuo tyliau kvėpuoti.

– Aha, – tarė.

Garsas turbūt dar nebuvo palikęs miesto, bet artėjo – gal netgi ne mūsų link. Aidas sklido tarp obelų eilių lyg po skliautais – staiga pasigirsdavo ir vėl nutildavo. Su pertrūkiais.

– Aha, išminčiau, turi gerą klausą, – tarė Kefas.

Dabar garsas jau skriejo už miesto – mūsų keliu. Garsas duslus, lyg kas nors krenkštų už devynerių durų, krenkštų milžinas, be galo ir be perstojo, vis labiau artėdamas prie mūsų.

– Aha! – sušuko Kefas.

Aha, būčiau jį pažinęs iš milijono kitų garsų. Širdžiai mielas garsas – kimus Zigio jodinamo mūsų žvėries urzgimas!

– Ha! – sušuko Kefas. – Tai jis, išminčiau! Tai jis, pedalas!

Tu pats prisišaukei nelaimę, Kefai. Avilys iš trečio aukšto skirtas tau, Kefai, jis užvirs ten, kur ties dūzgiančiu aukštu dūluoja tiesiai ant liemens užsodinta tavo galva, ten, kur murksai ant aukštos sėdynės, Kefai. Gal ir kitas avilys, o gal ir visa eilė užvirs ant tavęs, storuli Kefai. Jeigu tik pasiryšiu, Kefai, ir jei suvoksiu, jog tai gali išeiti į naudą.

Kiek bičių tau prireiktų, Kefai? Kiek bičių turėtų įgelti tokiam drimbai kaip tu, kad iškeliautum anapus? Kokia tavo norma, šunsnuki?

Kalnais ir kloniais, šen bei ten

Gal vėsi Galenos ranka grąžino mane tikrovėn? Kodėl susiriečiau šalia priekabos mąstydamas: „Ką daryti, Zigi? Kaip tave sustabdyti, kad įkalnėje nesusidurtum su melsva akimi mirkčiojančiu folksvagenu, kad tavęs nenutvertų rankos juodomis pirštinėmis?“

Aukštėliau, kur mudu su Kefu išsukome iš žvyruoto kelio, posūkiai pasidarė staigesni: už trijų S formos vingių buvo dar vienas, įkalnus, stačiais kaip Z sūkiais. Ką gi, tariau sau, jam teks sulėtinti greitį – netgi Zigiui, raitam ant žvėries, tokiu vingiuotu keliu teks važiuoti lėčiau. Gal net pirma pavara, tuomet jis važiuos taip lėtai, kad turės stabčioti, ir tikriausiai pastebės mane ant kelio.

Ir aš puoliau bėgti, nepaisydamas Kefo šauksmų – ne, tiesiog nekreipiau dėmesio į jo vogravimą.

Nakčia, netgi bėgant įkalnėn, visada atrodo, kad bėgi labai greitai – nematai, kaip po kojomis pamažu slenka kelias ir atatupstomis traukiasi medžiai. Aplink niūksojo, pleveno nakties šešėliai; girdėjau vis garsiau riaumojant žvėrį.

Gal atmintis skatina mane įsivaizduoti kiekvieną smulkmeną, kad nuosekliai atsiskleistų nepaneigiami faktai? Ar tikrai girdėjau jas dūzgiant? Bites. Milijoną, milijardą, trilijoną dūzgesių, reiklių, atkaklių, nekantrių.

Tikrai viską prisimenu: tai atsitiko įkalnėje, ties trimis S formos vingiais, kur kelias raitosi stačiais kaip Z sūkiais. Nejaugi man taip puikiai pasisekė, kad kaip tik tada, kai pasukau į Z formos kelio kilpą, išvydau aplink sušvintant žibinto nutviekstus medžius? O gal tai atsitiko paskutiniame S formos vingyje netoli nuo Z? O gal iš tikrųjų tupėjau užsiglaudęs ir laukiau, kol pagaliau Z formos kelio vingyje dusliai suparpė variklis ir sučežėjo padangos?

Šiaip ar taip, aš laukiau; it pro miglą išvydau, kaip žemėliau S formos kelio kilpa palengva kyla įkalnėn motociklininkas, išgirdau, kaip perjungia trečią pavarą, pamačiau, kaip krūpčiojantis priekinis žibintas nuplieskė mane mėnesienos pluoštu, amžinai prikaustydamas toje kelio vietoje.

Paskiau išgirdau perjungiant pirmą pavarą – Z formos vingyje. Ar jis važiavo prie manęs? Ar žibinto šviesa atsitiktinai apžilpino mane?

– Grafai, šunsnuki! – suriko jis, ir žvėris užsikosėjo.

– Ak, Zigi! – sušukau, pasinešęs pabučiuoti jo spindintį šalmą – deja, tai buvo ne šalmas, o jo plika galva, plyna kaip mėnulis, tam tyčia nugremžta jo pabėgimo naktį. Šalta kaip šautuvas.

– Grafai, šunsnuki! – pakartojo jis, bandydamas perjungti pavarą ir užkelti koją ant pedalo.

– Zigi, jie įrengė užkardą kelyje į Šv. Leonardą!

– Tavo smegeninėje užkarda! – atkirto jis. – Praleisk mane!

– Zigi, nevažiuok toliau! Slėpkis!

Jis vėl užkėlė koją, aš spyriau jam į gurnelį, išmušiau jį iš pusiausvyros, ir jam teko atsistoti abiem kojomis ant žemės, kad nenuvirstų drauge su motociklu.

– Grafai, šunsnuki! Tu viską sugadinai, prisvilęs prie tos mergiščios!

Vargais negalais išlyginęs motociklą, jis vėl pabandė užkelti koją ant starterio. Bet aš jam sutrukdžiau.

– Zigi, jie tavęs tyko pasaloje. Niekur nevažiuok!

– Ar turi kokį planą, Grafai? – paklausė jis. – Norėčiau sužinoti, kokį tu turi planą, Grafai, šunsnuki!

Jokio plano aš neturėjau. Žinoma, neturėjau. Bet atsakiau:

– Gesink variklį, Zigi! Nuvaryk motociklą į sodus ir užsiglaudęs palauk ryto.

– Tai toks tavo planas? – sušuko jis. – Ar tu kada nors esi sugalvojęs pakenčiamą planą, Grafai? Ar apskritai sugebėsi sugalvoti ką nors padoresnio, kol šioje žemėje liks bent viena nepraimta mergelė?

Ir jis išplėšė vairą man iš rankų, bet aš prispaudžiau jo kojas prie motociklo, kad jis negalėtų numinti starterio.

– Niekada nesulauksi iš tavęs jokio plano, Grafai, šunsnuki! Jokio tauresnio sumanymo, kol lakstysi paskui kiekvieną sijoną!

Ir jis, tvirtai įsirėmęs kulnais į žemę ir įsikibęs į vairą, pasuko motociklą. Tačiau aš vis dar laikiau prispaudęs jam koją.

– Minkštaproti, siaurakakti Grafai! – suriaumojo jis. – Tau tik nepraimtos mergos galvoj!

Ir, pasukiojęs priekinį ratą, nukreipė jį pakalnėn. Paskiau pastūmė savo žvėrį. Aš įsikibau į ančių medžiotojo striukės užpakalinę kišenę ir leidausi tekinas.

– Tu, Grafai, pakvaišęs dėl mergystės plėvės! – suriko jis.

Jis buvo nepakartojamas, užsispyręs kaip ožys. Motociklas riedėjo keliu, jis bandė įjungti pavarą ir raitas ant žvėries pulti pakalnėn.

– Tu visada viską gadini, Grafai, – staiga neįtikėtinai ramiai tarė jis.

Aš jau nebegalėjau spėti iš paskos. Užšokau ant užpakalinės sėdynės, ir motociklas susvyravo. Įsikibau jam į nugarą, bet jis atlaužė keleivio paminas. Aiškiai taisėsi sprukti vienas.

Staiga pajutau, kaip jis įjungė pavarą.

Bet aš jam sutrukdžiau: persisvėręs per jo petį, visa plaštaka trenkiau per variklio gesinimo jungiklį. Variklis užspringo. Žvėris suparpęs nutilo ir staigiai sustojo. Užgriuvau Zigiui ant nugaros, ir jis apžargom nuslydo ant degalų bako, keliai sulindo po vairu, kojos nusprūdo nuo paminų, ir jis nebegalėjo perjungti pavarų.

Nežinau, kokiu greičiu mes važiavome. Pasidavęs į priekį, mūsų įsiutęs žvėris lėkė pats savaime. Mes lėkėme vis labiau įsibėgėdami, priešaky šokčiojo žibinto šviesos pėdas; mes riedėjome neužkūrę variklio – iš po užpakalinio rato trykštant žvyrui, tyliai šiugždant padangoms, skriejome žemyn. Važiavome be menkiausio garso.

Nejaugi net bitės negirdėjo mūsų artėjant?

S formos vingis ir dar vienas, vos pastebimas, pro šalį pašėlusiai lekiant nakčiai.

– Pasitrauk ant savo sėdynės! – sušuko Zigis. – Aš negaliu pasiekti pavarų perjungimo svirties.

Tačiau nuokalnė pasitaikė labai staigi, ir aš, neįstengdamas susilaikyti, čiuožiau toliau – ant jo, ant degalų bako. Ir kaip tik tuo metu, kai bandžiau atsitraukti, ūmai prasidėjo trečias S formos vingis.

– Nežiopsok, Grafai! – sukliko Zigis. – Ką, negali svirties patraukti, menkysta!?

Ir jis siektelėjo sankabos; aš apčiuopiau svirtelę, bet ji nejudėjo iš vietos.

Strykčiojanti žibinto šviesa išplėšdavo iš tamsos išmalto kelio duobes ir provėžas, baugius krūmų pavidalus, bedugnę sietuvą – ramų, šaltą nakties dangų ir žiburiuojantį angelų miestą, nesuskaitoma galybe kilpų žemyn vingiuojantį kelią. Visa tai skriejo į mus nelyginant pabirų veidrodžio šukių mozaika.

– Pasistenk, Grafai, – beveik abejingai tarė Zigis.

Skausmas sutraukė man kojų pirštus, tačiau pavarų dėžė netikėtai sudžeržgė, variklis sutratėjo kaip kulkosvaidis, sužvengė kaip arklys, ir aš nejučia griuvau ant Zigio, įsikabinau, stengdamasis išsilaikyti ant sėdynės. Sužviegė priekinis stabdys; motociklas pasviro į priekį.

Nuslinkęs per toli, Zigis nebepajėgė atsitiesti; svirduliuodami į šalis, mes dundėjome pirmyn, vingiuodami begaline S formos kelio kilpa, tačiau greitis pastebimai sumažėjo.

– Čia antroji, dabar užgriebk pirmąją, kad galėtume stabdyti, – tarė Zigis.

Priešaky išsirietė pagrindinė kelio kilpa; motociklas stojo piestu ir užlėkė ant kelkraščio, bet mums pavyko nenulėkti nuo kelio. Mums sekėsi, ir Zigis sušuko:

– Dabar pirmąją, Grafai, pirmąją!

Ir aš kojų pirštais vėl užkabinau svirtį, regis, ji pajudėjo, ir Zigis sušuko:

– Neatleisk, Grafai! Spausk, Grafai!

Ir man dingtelėjo mintis: „Na, dabar bus gerai – pagaliau ištrūksime iš tos prakeiktos kilpos!“ Ir kilpa tikrai pasibaigė. Ir aš vėl pagalvojau: „Baigta, viskas gerai!“

Tačiau ką ten veikė Kefas? Kodėl jo traktorius ir priekaba su bitėmis stovėjo kelio pakrašty?

Ar jie nustebo? Kefas, įsikibęs į vairą nelyginant į sprūstantį iš rankų pasaulį, ir Galena, priekabos gale įsirėmusi į trečią avilių aukštą?

Ausylasis Kefas, be abejo, negirdėjęs, kaip mes su išjungtu varikliu leidžiamės pakalnėn. Ką gi tu ketini daryti, Kefai, tykodamas šalikelėje?

– Ak, – atsiduso Zigis taip tyliai, jog tas atodūsis veikiau priminė kuždesį ar aimaną, akimoju vėjo dvelksmo pasigautą.

Ar daug bičių prireiktų?

Žibinto šviesa čiūžtelėjo šokinėdama aviliais, gremėzdiškais, gyvais aviliais, kurie, sukrauti trimis aukštais, niūksojo priešaky, o netrukus grėsmingai pakibo mums virš galvų. Dūzgianti geležinė platforma, įlinkusi nuo medaus svorio, aukštumo sulig mūsų žibintu, savo atšvaitais davė mums žinią, kad mes čia nepageidautini svečiai.

Dusyk alkūne niūktelėjęs man į krūtinę, Zigis nustūmė mane nuo pečių. Tačiau ir aš jam padėjau, krumpliais įsirėmęs į kietą sėdynę ir mudu skiriantį degalų baką. Įsiręžęs atsistūmiau ir pajutau, kaip atšlyju nuo Zigio ir žvėries – labai pamažu, kaip man pasirodė, – per šimtus mylių tolstu nuo nuokalnaus kelio ir žvėries, lekiančio antra pavara, niekaip neįsijungiant pirmai.

Prieš akis sumirgėjo raudoni užpakaliniai žibintai. Ir man dingtelėjo: „Raitas ant oro lėksiu nuokalniu keliu iki pat Vaidhofeno. Per mylią išsklaidysiu bites; niekada nenusigausiu iki apačios, niekada neįveiksiu to šimto mylių.“

Užpakaliniai žibintai staiga šastelėjo į šalį ir sustojo kelio pakraštyje, lyg svarstydami, kur link jiems trauktis, nors trauktis, savaime suprantama, nebuvo kur.

Keisčiausia, kad ta šimtamylė kelionė oru užtruko vieną akimirką. Per tą laiką nenuilstamasis Zigis net nespėjo ištraukti kojų iš po vairo, nors spėjau jį pamatyti bandant – jo plika makaulė loštelėjo atgal, atspindėdama priešakinių ir užpakalinių žibintų atšvaitus, avilius, griozdiškus traktoriaus sparnus ir metalines dantų karūnėles, tviskančias pražiotoje Kefo burnoje.

Sušokusi pasiutpolkę, užpakalinio žibinto ugnelė krito ant kelio, ištikšdama raudonais ir baltais druzgais, ir šoktelėjusi užgeso. Gūždamasis į medžioklinę striukę ir slėpdamas savo pliką makaulę tamsoje, Zigis paguldė žvėrį ant šono.

Priekinio žibinto šviesa, liuoktelėjusi po priekaba, nutvieskė saugų kelią priekyje. Parverstas ant šono motociklas čiuožė toliau, iš perkaitusio išmetamojo vamzdžio į visas puses žerdamas žiežirbas, pamina, starteriu, rato ašimi ir vairu gremždamas nuokalnėn skubantį kelią.

Nejaugi tu nenustebai, Kefai, išvydęs mane skriejant virš visų tų prakeiktų griozdų ir nutūpiant ant Zigio kaip tik tuo metu, kai jis išnėrė iš po tavo baisingojo krovinio?

Ką gi tu padarei, Kefai? Ar tu gerai pagalvojai, ką darai, kai užgesinai variklį, kroviniui pasvirus, arba kai, tau užgesinus variklį, pasviro krovinys? Ką tu ketinai daryti, Kefai? Kokios mintys galėjo gimti tavo nepaslankioje smegeninėje? Kodėl tu, Kefai, sumanei trauktis iš kelio?

Kodėl tu pajudėjai iš vietos, Kefai? Tau pajudėjus, Zigis nučiuožė po priekaba, bet įstrigo pusiaukelėje.

Ak, Kefai, tu pajudėjai trupučiuką, bet to užteko, kad Zigis ar žvėris užkliūtų už kažko – už ašies? padangos? atsikišusios priekabos dugno dalies? Viešpatie, kažkas dunkstelėjo, taip aidžiai sužvangėjo, kad mėnulis krūptelėjo.

Tu, Kefai, pajudėjai trupučiuką, tačiau pasviro priekaba.

Kaip tik tuo metu, kai aš buvau beskriejąs virš tavo įspūdingo krovinio, Kefai, pasviro priekaba. Ir po priekaba dunkstelėjo, lyg Zigis, lyg žvėris būtų užkliudęs dugną; o Galena, savo ilgomis, dailiomis rankomis neįstengdama sulaikyti baisingo avilių trečio aukšto, nušoko! Supratusi, kad žaidimas baigtas ir kad ji bejėgė grumtis su aviliais. Nušoko kaip tik tuo metu, kai aš buvau bedūzgiąs virš tavo bičių, Kefai. Kaip tik tada pasviro priekaba, tu sustojai, užgesinai variklį, žodžiu, padarei viską, ką paprastai darai su savo svirtelėmis, įtaisais ir siaubingais geležgaliais.

Ir trečias avilių aukštas pasviro ties priekabos kraštu, bet aš spėjau nuskrieti oru šimtą mylių, kol jie sujudę ėmė palengva kristi ant puraus dulkėto kelio, atsitrenkdami į geležinį priekabos kraštą. Palengva kritau drauge su bitėmis, Kefai.

Ar aš nutariau tūpti, išvydęs jas krintant? Drėbiausi ant kelio, kuris pasirodė besąs kur kas kietesnis, nei atrodė, ir kruvinai nusibruožiau delnus.

Tačiau aviliai trenkėsi kur kas stipriau nei aš. Jie buvo sunkūs ir silpni kaip pūslės su vandeniu. Plonos jų sienelės suskilo, ir iš avilių išsirito grėsmingi dūzgiantys kamuoliai.

Viešpatie, ką jos dūzgė? Ką jos norėjo pasakyti? Galbūt: „Kas sugriovė mano namus vidury nakties?“ Arba: „Kas mane pažadino – sutraiškė mano korius, sutraiškė mano vaikelius, miegojusius mažytėse vaškinėse akutėse? Ir kas dabar man šviečia į akis?“

Mat žvėris nenugaišo, žibintas neužgeso – švietė po priekaba nuostabia gintarine šviesa, užliedamas ja storus medaus varveklius, tįstančius nuo priekabos krašto.

Šviesa išplėšė ir tave, Kefai, kai bėgai keliu prie manęs, liuoksėdamas it lokys ir mosuodamas virš galvos dideliausiomis rankomis, plevėsuodamas plačiomis kelnėmis, lėkei šuoliais – taip, Kefai, šuoliais, – ir gainiodamas orą, ir globstydamas save, Kefai, ir lankstydamasis, šuoliais lėkei prie manęs.

Ar Galena pribėgo prie manęs greičiau už tave, Kefai? Ar man tik pasivaideno, kad ji šalia, nes tuojau pat tu sugrobei mane lyg sviedinį ir nuboginai, pusiau nešdamas, pusiau risdamas į kalną, – kuo toliau nuo šviesos, bitėms rodančios kelią.

Kada jos pradėjo gelti? Neprisimenu, kad būčiau ką nors pajutęs. Tik prisimenu, kaip dar sykį kažkas dunkstelėjo į priekabą – tik tyliau, dusliau nei pirmą kartą – gal žvėris, gal kažkas kitas. Gerai prisimenu tuos DUNKST DUNKST į priekabos dugną.

Zigi, ar tu bandei nusiversti nuo savęs priekabą – vis dar stengdamasis ištraukti savo vargšus įstrigusius kelius iš po motociklo vairo? Lyg tavo kumštis, lyg petys – lyg galva? – DUNKST ir vėl DUNKST. Ar žinai, kad išgirdęs puoliau bėgti?

Išgirdau tavo balsą. Ir puoliau bėgti. Ir būčiau pribėgęs prie tavęs, jeigu bitės nebūtų užlipdžiusios man akių, užkimšusios ausų ir privertusios mane ropoti keturiomis. Netgi tuomet, ko gero, būčiau iki tavęs nusikasęs, jeigu Kefas nebūtų atkūręs, pasikišęs manęs po pažastimi ir nutempęs įkalniu keliu.

Aš klykiau tik todėl, kad išgirsčiau žmogaus balsą pro bičių dūzgimą. Ką jos dūzgė? Ką jos norėjo pasakyti?

„Štai mūsų namų griovėjas, mūsų jauniklių žudikas! Mes seksime šiuo šviesos taku, ir jis nepabėgs nuo mūsų!“

Apskritai kaip visa tai įvyko?

Kefas pasakojo tai, kas man jau buvo žinoma: „Ak, išminčiau, aš klausiausi. Klausiausi. Išgirdau, kaip nuščiuvo variklis, ir ėmiau klausytis, tikėdamasis, kad jis vėl prabils, bet jis neprabilo. Negirdėjau jo burzgiant, išminčiau! Pasakiau merginai: „Prilaikyk avilius, ir mes pagaliau pervažiuosime kitapus kelio.“ Ak, išminčiau, paklausk jos! Mudu abu klausėmės, bet jūsų nebuvo girdėti nė garso. Nieko nebuvo girdėti. Kaip jūs spėjote taip greit atlėkti, kad aš nieko neišgirdau?“

Ir prieš tai ar tuo metu, ar netgi vėliau nuo Šv. Leonardo atvažiavo folksvagenas su mėlynais švyturėliais: pasak jų, netgi ten, kalno viršūnėje, jie išgirdo dunkstelėjimą.

Vienu tarpu aš bandžiau praplėšti akis. Bet jos neatsimerkė, ir Galena ėmė jas bučiuoti – drėkindama ir vėsindama savo lūpomis.

Ir Kefas dar kartą užtikrino, kad klausėsi.

Paskiau aš ir pats gerai nebeprisiminiau, ko klausiausi ir ką girdėjau: vieną dunkstelėjimą ar du, ar klausiau Kefą: „Kiek bičių, tavo manymu?“ Ir mudu įsileidome į nepaprastai specifinę kalbą apie bičių kiekį avilyje ir apie tai, kiek avilių nusirito nuo priekabos – ar nuvirto tik trečio aukšto paskutinė eilė, ar daugiau, ar mažiau. O apskritai – bene svarbu, kiek jų nuvirto?

Ar Kefas tvirtai atsakė, ar tik spėliojo? Ar visa tai atsitiko ten pat, ar bites ėmiau skaičiuoti vėliau, pusiau be sąmonės gulėdamas Epsomo druskos vonioje. Ar visa tai atsitiko trims minutėms praslinkus po to, kai išgirdau paskutinį dunkstelėjimą, ar praslinkus trims dienoms – triskart pagulėjus Epsomo druskos vonioje?

Ar ten, stačiame nuokalniame kelyje, tą bičių sąmokslo naktį prie manęs budėjo tik trys raudotojai? Ar žvėrys smerkė mane, ar manęs gedėjo? Ar visa tai man irgi pasivaideno begulint Epsomo druskos vonioje?

Raudanti kalnų kengūra, sukrėstas oriksas, nevilties apimti Reti Akiniuotieji Lokiai. Kada aš mačiau juos mane apraudant?

Ar tai atsitiko ten, kai nieko negalėjau matyti užputusiomis akimis? Ar po nesuskaitomos gausybės vidurių laisvinamųjų vonių ir daug vėliau po to, kai Zigis gavo pernelyg didelę dozę bičių gylių?

Antra dalis

UŽRAŠAI

Pirmoji apeiga zoologijos sode:pirmadienis, 1967 m. birželio 5 d., 13 val. 20 min.

Tiesą pasakius, į zoologijos sodą eisiu ne anksčiau kaip popiet. Nepakenks valandą kitą pasikaitinti saulutėje, gal spėsiu apdžiūti. Tikriausiai žinai, Grafai, kad iš Vaidhofeno išvykau merkiant lietui. Ir kelias iki Hicingo buvo slidus, nors lietus liovėsi, kai tik nusileidau nuo kalnų.

Gerai neprisimenu, kelintą valandą išvažiavau. Kada pasirodė tas pienininkas? Viskas atsitiko labai anksti ir netikėtai; tikriausiai išvažiavau apie devintą ir kavinėje užtrukau tik tiek, kiek reikėjo arbatai su romu užsisakyti – šiek tiek peršalau, pakliuvęs į lietų. Jei išvažiavau devintą, o dabar – dvidešimt minučių antros, vadinasi, nuo Vaidhofeno iki Hicingo zoologijos sodo keturios valandos kelio. Juo labiau važiuojant per lietų.

Prisimeni kavinę, kur dabar sėdžiu? Aikštėje, Maksingo gatvės gale, tiesiai prieš pagrindinius zoologijos sodo vartus. Tiesiog ilsiuosi ir džiovinuosi. Popiet neskubėdamas nueisiu į zoologijos sodą, paklajosiu, surasiu vietą, kur galėčiau pasislėpti, kai vakare jie pradės varyti lauk lankytojus ir rakinti vartus. Tad pabūsiu viduje, paseksiu, kada keičiasi budėtojai, jei apskritai sode budima, ir pastebėsiu panaktinį. Tikiuosi, kad turėsiu progą pasikalbėti su kai kuriais žvėrimis ir pasakyti, jog jiems nėra ko manęs bijoti. Palauksiu, kol vėl atsidarys sodo vartai, o kai prisirinks ganėtinai žmonių, kuo gražiausiai išeisiu, apsimetęs ankstyvu lankytoju.

Na, o šiuo metu kavinėje gana jauku. Padavėjas suskleidė stogelį virš galvos, ir dabar mano staliukas užlietas saulės spindulių, o po kojomis – įkaitęs šaligatvis. Padavėjas labai malonus, kokie paprastai būna padavėjai priemiesčių kavinėse. Man regis, jis atvykęs iš Balkanų, kalba su lengvu akcentu, primenančiu taurės skambėjimą.

– Ar atvažiavote čia po karo? – paklausiau.

– Aš viską pražiopsojau, – tarė jis.

– Ką pražiopsojote? – paklausiau.

– Tą prakeiktą karą, – atsakė jis.

Sunku pasakyti, ar jis graužėsi dėl to ir ar apskritai sakė tiesą. Na, o tu, Grafai, tu sakei tiesą, ar ne? Juk jūs iš Zalcburgo, taip? Ir prieš karą, pasak tavęs, išvykote toli į vakarus nuo Ciuricho. Ko gero, Šveicarijoje jums atrodė ne ką blogiau nei bet kur kitur mūsų žemyne, ir, be to, jūs visada galėjote grįžti į Zalcburgą. Juk Zalcburgą užėmė amerikiečiai, ar ne? Ir, sprendžiant iš to, ką girdėjau, jie ten viską gražiai išsaugojo.

Padavėjas man atnešė arbatos su romu.

– Juk amerikiečiai valyvi žmonės, ar ne? – paklausiau.

– Kaip gyvas nebuvau sutikęs nė vieno amerikiečio, – atsakė jis.

Sukti tie balkaniečiai! Jis kaip tik tokio amžiaus, kad galėjo dalyvauti kare, ir galvą guldau, kad jis nieko nepražiopsojo. Pavyzdžiui, aš esu daug jaunesnis. Karą praleidau labai saugioje vietoje, jis prasiautė tuo metu, kai buvau motinos įsčiose, ir netgi atėjęs į šį pasaulį negalėjau dalyvauti jokiuose pokario įvykiuose. Su tuo tenka skaitytis, kai 1967 metais gyveni Austrijoje ir tau tik dvidešimt vieneri; nieko tikra negali pasakyti nei apie praeitį, nei apie artimiausią ateitį. Nieko negali numatyti. Tai yra esi pereinamojo amžiaus ir gyveni pereinamuoju laikotarpiu tarp dviejų, lemtingų sprendimų reikalaujančių laiko tarpsnių – praeities ir ateities. Mes nespėjame žengti į koją su Istorija, ir nežinia, ar ilgai dar vilksimės jai iš paskos. Tai yra tuo metu, kai buvo priimami visuomenei svarbūs sprendimai, nulėmę siaubingas pasekmes, mano gyvenimas apsiribojo tik priešistore – prenataliniu laikotarpiu ir dar ankstesniu, kai vaisius dar nebuvo užsimezgęs. Gal sulauksiu penkiasdešimties, kol įvyks kas nors panašaus; šiaip ar taip, dabar mokslas taip pažengė į priekį, kad siaubingi sprendimai priimami visuomenei nedalyvaujant. Kaip matai, Grafai, mus suformavo priešistorė, ir tik ji viena atsakinga už tai, kuo mes tapome. Mano vita^7 prasideda nuo senelių ir beveik baigiasi tą dieną, kai atėjau į pasaulį.

Padavėjas atnešė man Frankfurto dienraštį. Atskleidė trečią puslapį, ir jis nuslinko man ant kelių. Ten buvo nuotrauka iš Jungtinių Amerikos Valstijų: vokiškas aviganis plėšia nuo juodaodės suknelę. Šalia stovi, be abejo, baltasis policininkas, užsimojęs lazda: regis, pasirengęs tvoti juodaodei, kai tik šuo baigs savo darbą. Fone miglotas vaizdas – prie parduotuvės sienos išrikiuota vora juodaodžių, laistomų stipria srove iš gaisrinės žarnos. Argi aš nesakiau, kad balkaniečiai sukti žmonės? Padavėjas nuėjo, palikęs laikraštį man ant kelių. Nuostabiai valyvi žmonės tie amerikiečiai: savo juodaodžius piliečius prausia vandeniu, nukreipę į juos gaisrines žarnas!

Man regis, jeigu 1967 metais tau dvidešimt vieneri ir tu gyveni Amerikoje, tau nėra ko kvaršinti sau galvos dėl priešistorės: Amerikoje, kaip suprantu, kas dieną vyksta kryžiaus žygiai. Tačiau aš ne Amerikoje. Aš – Senajame Pasaulyje, ir jis senas ne todėl, kad jame viskas prasidėjo. Bet kuris atsilikęs kraštas, laukiantis naujos Nacionalinės Krizės, – tai Senasis Pasaulis, ir dažnai ima apmaudas, kad ten esi jaunas.

Man regis, jeigu imčiau tai į širdį, važiuočiau į Ameriką, dėčiausi prie juodaodžių ekstremistų ir prausčiau baltuosius, nukreipęs į juos gaisrines žarnas. Tačiau tokios mintys tik retkarčiais man dingteli, ir aš neimu jų į galvą.

Padavėjas priėjo laikraščio.

– Jau peržiūrėjote, pone? – paklausė, tiesdamas ranką.

Jam trūko smiliaus. Aš atidaviau laikraštį, nykščiu užspaudęs baltojo policininko veidą.

– Juk tai vokiškas laikraštis, – tariau. – Ar jūs manote, kad kuris nors pagyvenęs vokietis susijaudins išvydęs šiek tiek amerikinio rasizmo? – paklausiau, norėdamas jį paerzinti.

– Šiuo klausimu nieko negaliu pasakyti, – suktai atrėmė jis, kaip to ir reikėjo tikėtis.

Tie padavėjai balkaniečiai palyginti labai jau mitrūs. Regis, bent jau pusė jų, prieš imdamiesi šio kuklaus amato, dėstė universitetuose.

Šiuo požiūriu Viena bet ką gali nustebinti. Ji visa – priešistorė, nudailinta ir paslaptinga. Kiekvienąsyk užmena man mįslę. Tačiau, jeigu mes, kaip manoma, karta, kuriai dera mokytis iš vyresniųjų klaidų, vadinasi, man privalu žinoti kiekvieno jų klaidas.

Arbata atvėsusi, bet romo sočiai. Labai geras padavėjas, nors ir ką būčiau apie jį sakęs. Tačiau kaip jis įsimiklino netekti smiliaus? Jeigu jį paklaustum, atsakytų, kad vaikystėje nukirto tramvajus. Tik tame atkampiame rytų Jugoslavijos miestelyje, kai jis buvo mažas, tramvajų nebuvo nė kvapo. Tačiau, man regis, jeigu būčiau Amerikoje ir bepirščio paklausčiau, kaip jis neteko smiliaus, kurį tikriausiai per sąnarį nusirėžė butelio šuke, jis papasakotų, kad jį nudegino raudonai įkaitęs kulkosvaidžio dirgiklis, kai Mandžiūrijoje jis tratino į priešus.

Vieni tuo didžiuotųsi, kiti abejotų.

Visais atžvilgiais remdamasis priešistore, galėčiau nepaisyti anksčiau minėtų prasimanymų, jei žiūrėčiau į visa tai kaip žmogus, istorijos paliktas užribyje. Galėčiau pareikšti: vienintelė žmogaus savastis – jo priešistorė. Pojūtis, kad tu gyveni pereinamuoju laikotarpiu, paprasčiausiai susijęs su pačiu gimimo faktu, su tuo, kad, tau gimus, nieko panašaus daugiau neatsitiks.

Tačiau kartais gimsta koks nors didis užmojis ir aukštyn kojomis apverčia visą gyvenimą.

Tad nepašykštėsiu arbatpinigių tam šauniam padavėjui ir pereisiu į kitą gatvės pusę. Čia nemaža žvėrių, su kuriais būtų smagu persitarti vienu kitu žodžiu.

(PRADŽIA)KRUOPŠČIAI PERŽIŪRĖTAS ZIGFRIDO JAVOTNIKO GYVENIMO APRAŠYMAS:PRIEŠISTORĖ I

1935 m. gegužės 30 diena: Hilkė Marter, mano būsimoji motina, švenčia savo penkioliktąjį gimtadienį. Pečiais atsirėmusi į dar tuščius špalerius, ji mėgaujasi palaima Grincingo vynuogyne, o žemėliau, už kelių mylių, Vienoje, saulė skinasi kelią tirpdydama paskutinius sniego lopinėlius, centre pasislėpusius tarp barokinių pastatų; aukščiau, kalnuose, Vienos Miške, čiurlena pavasariniai upeliai, o medžių viršūnės, kyšančios virš pažeme dryksančio rūko, siūbuoja nelyginant įmantrūs nėriniai, kokiais apkraštuojami miesto damų apatiniai. Tirpk, liepia diena, ir mama tirpsta iš laimės.

Pirmasis Hilkės vaikinas Canas Glancas – švelnių, drumstų akių. Bet labiausiai mama žavisi ant skaistaus smakro želiančiais plaukeliais, minkštučiais lyg kukurūzų šluotelės. Be to, Canas moka skambiai prakalbinti taurę, lyžtelėdamas jos kraštą, o kai pirštais suspaudžia kojelę, ji pragysta viena oktava garsiau. Tūkstantis devyni šimtai trisdešimt penktaisiais taurių muzika vis dar mėgstama, ypač viešojoje erdvėje, ir tokie meniniai gabumai kaip Cano itin šlovinami.

Canas svajoja tapti žurnalistu arba politiku. Jis niekada neveda Hilkės ten, kur nėra radijo arba kur jis prastai ar ne visada girdimas, – jam būtina sekti įvykių eigą.

– Būk atsargesnė, nesiūbuok špalerių, – sako Canas, ir mama, palinkusi į priekį ir pirštais įsirėmusi į stalą, per petį žiūri aukštyn, kur jai virš galvos ant grotelių kabo garsiakalbis.

Padavėjas, ir tas stengiasi vaikščioti kuo tyliau, kad nenutrūktų Cano ryšys su išoriniu pasauliu, esančiu už vynuogyno ribų; jis sėlina pirštų galais – meduolinis žmogutis, trupinantis po terasą.

Johanesgasės radijas pateisina Cano lūkesčius. Jis praneša, kad Hitleris pareiškė, jog Vokietija nei ketina, nei nori kištis į Austrijos vidaus reikalus, o juo labiau aneksuoti arba prisijungti Austriją.

– Duosiu varpą nukirsti, jeigu bent iš dalies tai bus tiesa, – sako Canas Glancas.

„Ką? Ką jis leidžia nukirsti? – taria sau Hilkė. – Na jau ne, tik ne varpą. Nieku gyvu!“

Antroji apeiga zoologijos sode:pirmadienis, 1967 m. birželio 5 d., 16 val. 30 min.

Vos tik atėjęs į zoologijos sodą, turėjau progą stebėti, kaip maitinamos Didžiosios Katės. Regis, zoologijos sode visi kaip vienas ištisą dieną laukė šios akimirkos.

Ligi tol pasigrožėjau Beneto kazuaru, besparniu paukščiu, priklausančiu tai pačiai šeimai kaip emu ir stručiai. Jis turi ilgas, kaip rašoma, pavojingas kojas. Tačiau mane domina kas kita: šis paukštis ant galvos turi kaulinį šalmą, kuris, kaip rašoma lentelėje, saugo galvą, „kai jis neregėtu greičiu zuja po tankų pomiškį“. Kurių velnių jis zuja po tankų pomiškį neregėtu greičiu? Neatrodo, kad jis būtų itin kvailas. Pagal mano susikurtą evoliucijos teoriją, kazuarai užsiaugino tokį šalmą tik tada, kai žmonės ėmė tankiame pomiškyje spęsti jiems spąstus ir neregėtu greičiu juos medžioti. O gal baimės pagautam paukščiui jį pagamino kokia nors liauka? Dievaži, kam paukščiui būtų reikalingas šalmas, jeigu žmonės duotų jam ramybę?

Žodžiu, man stebint Beneto kazuarą, pasiuto staugti Didžiosios Katės. Ir visi aplink mane subruzdo, sujudo, puolė žiūrėti, kas ten dedasi.

Kačių Paviljone nepakenčiamai dvokia. Lankytojai irgi užuodė smarvę. Ir tuomet išvydau du pasibaisėtinus dalykus.

Pirma: atėjo prižiūrėtojas ir pro narvo grotas įmetė liūtei gabalą arklienos – įmetė tiesiai į jos šlapimo klaną. Visi suprunkštė tikėdamiesi, kad liūtė kaip nors išreikš savo panieką.

Antra: prižiūrėtojas profesionaliau aptarnavo gepardą – nukratė mėsą, įkišęs ją su nedideliu padėklu, ir gepardas, pagavęs ją ore, čekštelėjo dantimis. Kaip naminė katė, perkrimsdama pelei sprandą. Pasigirdo riaumojimas. Tačiau gepardas pernelyg stipriai pakratė mėsgalį, ir jis, iškritęs plėšrūnui iš nasrų, šleptelėjo už grotų. Aplink kilo isterija. Mat, negalėdamas pasiekti mėsos ir baimindamasis, kad ją kas nors pavogs, vargšelis pratrūko kraupiai staugti. Kai kuriuos vaikus teko skubiai išvesti iš Kačių Paviljono, nes sustugo ir kitos Didžiosios Katės. Mat jos pagalvojo, kad gepardas kėsinasi į jų maistą. Visos jos, sutūpusios prie savo mėsgalių, paskubomis ėdė. Virtine išrikiuotuose narvuose pliaukšėjo uodegos, kilsavo ir trūkčiojo spazmų traukomi šonai. Savaime suprantama, žmonės irgi prabliuvo. Kai kurie strykčiojo priešais gepardo narvą, dėdamiesi, kad taikosi griebti nukritusį mėsgalį. Gepardas tiesiog pašėlo, bandė iškišti galvą pro narvo grotas. Tuomet prižiūrėtojas grįžo, nešinas ilga kartimi su vąšu gale. Vąšu užkabinęs mėsą, šveitė ją pro grotas nelyginant sviedinį. Įsikandęs mėsgalį, gepardas puolė į narvo galą. Viešpatie, jis sudorojo mėsą dviem siaubingais kąsniais, prarijo nė nekramtydamas ir, aišku savaime, užspringęs apsivėmė.

Man išeinant iš Kačių Paviljono, gepardas rijo savo vėmalus. Kitos Didžiosios Katės suko ratus, žiūrėdamos, ar kas nors nebus palikęs menko kąsnelio.

Tačiau netgi pusę penktos nepastebėjau jokio ženklo, kad būtų ruošiamasi uždaryti zoologijos sodą. Dabar sėdžiu po skėčiu Biergarten’e. Ar prisimeni tą vietą? Prisimeni Retus Akiniuotuosius Lokius? Jie, dievaži, nesimaudė nuo to laiko, kai mudu čia lankėmės pastarąjį kartą: dar labiau dvokia, nors atrodo tokie mieli, tokie draugiški vienas kitam. Mums reikia nutarti: arba išleisti abu, arba palikti abu aptvare. Nevalia jų išskirti. Tai būtų nedora.

Kas be ko, netikiu, kad galėtume išvaduoti Didžiąsias Kates. Ko gero, joms teks toliau gyventi zoologijos sode. Nors man nemalonu tai pripažinti, mes vieninteliai atsakingi žmonėms šioje žemėje.

(TĘSINYS)KRUOPŠČIAI PERŽIŪRĖTAS ZIGFRIDO JAVOTNIKO GYVENIMO APRAŠYMAS:PRIEŠISTORĖ I

1938 m. vasario 22 diena: rytas Rotušės parke. Hilkė Marter ir Canas Glancas iš vieno maišelio vaišinasi ispaniškais riešutais. Nuleidę akis, vaikščioja per šaltį, skaičiuodami, kiek voverių seka įdurmu, kaulydamos po riešutėlį iš maišelio. Hilkė ir Canas suskaičiuoja keturias: viena smailiu snukučiu, viena be dantuko, viena pamušta akimi ir dar viena raiša. Canas šaukia voveres, o Hilkė sako tai, kuri smailiu snukučiu:

– Ne, tu jau gavai. Kiekvienai – po riešutėlį. Ar dar kuri negavo?

– Visame parke jų viso labo keturios, – sako Canas.

Tačiau mama tvirtina mačiusi penkias; jie vėl skaičiuoja voveres.

– Keturios, – sako Canas.

– Ne, – nesutinka Hilkė. – Raišoji pabėgo.

Tačiau, Cano nuomone, ta pati, ketvirtoji, dabar straksi, todėl jos raišumas nepastebimas.

– Ne, čia kita, – neatlyžta Hilkė, ir jiedu eina prie voverės, gaudančios savo šešėlį. Tačiau šešėlio gaudytojai šešėlis nėmaž nerūpi. Canas priklaupęs užstoja jai saulę, o Hilkė siūlo migdolą. Tačiau voverė nei iš šio, nei iš to ima raišuodama vaikščioti ratu.

– Kažkas panašaus į rytinę mankštą, – sako Canas, ir Hilkė arčiau prikiša migdolą. Voverė atšoka, straksi, sukasi vietoje kaip neišjodytas arklys, bandantis numesti raitelį.

– Ko gero, tai dresuota voverė, – sako Hilkė, pastebėjusi rausvą šlakelį ant jos galvos.

– Nuplikusi, – sako Canas, tiesdamas ranką.

Voverė sukasi, straksi ratu. Tuomet Canas, pasisodinęs ją ant kelių, pastebi, kad plikas lopelis yra tam tikros formos – jis išdegintas voverei ant galvos. Voverė užsimerkusi tankiai kvėpuoja; Canas užima kvapą, kad iš burnos neitų garas. Voverei ant galvos dailiai išdeginta rausva svastika.

– Viešpatie! – sušunka Canas.

– Vargšelė! – atsidūsta mama ir vėl atkiša voverei migdolą. Tačiau voverė apdujusi, rodos, tuoj ims ir susmuks be nuovokos. Randas melsvais krašteliais, tvinksi – aišku, kad voverė nė žiūrėti nenori į riešutus. Canas ją paleidžia, ir ji vėl ima suktis ratu.

Mamą ima krėsti šiurpas. Canas priglaudžia mamą prie krūtinės, ir ji įsikniaubia jam į kavaleristo milinės kailinę apykaklę, dabar itin mėgstamą politikos mokslų ir žurnalistikos studentų: sningant auditorijose taip dvokia drėgnu kailiu, kad universitete tvyro smarvė kaip triušidėje.

Tramvajus siūbuodamas bilda Stadiono gatve: vagonai trūkčioja ir dreba nelyginant sužvarbęs storulis, kėblinantis nutirpusiomis kojomis. Žmonės delnais šluosto apgaravusius langus, pro properšas matyti linguojančios skrybėlės, kažkas, įbedęs pirštus į stiklą, rodo į susiglaudusią porelę Rotušės parke.

Kyla vėjas; voverės gūžiasi, kai vėjas joms šiaušia kailiuką. Nepaisydama vėjo, nepaisydama nieko, penkta voverė saviškai strykčioja, liuoksi, gal ieško pamestos kepuraitės ar stengiasi atgauti tik voverėms būdingą poodinę juslę.

– Eime kur nors sušilti? – siūlo Canas, jausdamas Hilkę Marter gniaužiant ašaras.

Trečioji apeiga zoologijos sode:pirmadienis, 1967 m. birželio 5 d., 19 val. 30 min.

Prisipažįstu, nepastebėjau, kad prižiūrėtojai arba lankytojai būtų žiauriai elgęsi su žvėrimis. Aplaidumo pastebėjau, bet žiaurumo – tikrai ne. Žinoma, aš nesiliausiu stebėjęs, tačiau dabar man geriausia nekišti nosies iš savo slėptuvės. Netrukus sutems, ir aš galėsiu imtis atidesnio tyrimo.

Laiko per akis – galiu slapstytis kiek tinkamas. Prieš pat penkias Biergarten’e pasirodė valytojas, didele šluota šluodamas plokštėmis grįstą aslą. Aš pasikėliau ir nuėjau palengva, lyg pasivaikščiodamas. Kai ėjau pro valytoją, jis perspėjo:

– Zoologijos sodas uždaromas.

Netgi pastebėjau būrelį lankytojų ristele skubant prie vartų – regis, baiminosi, kad gali tekti nakvoti zoologijos sode.

Man dingtelėjo mintis, kad gal neverta bandyti slėptis prie kokio nors žvėries: mat, jeigu pasislėpsiu aptvare su kokiu nors nepavojingu gyvūnu, mane gali pastebėti panaktinis, kurio priedermė – maudyti gyvulius ir aplankyti juos prieš miegą: paskaityti pasaką ar netgi duoti į kailį.

Aš pagalvojau apie didingą Jukono kalnų avino aptvarą, įrengtą ant dirbtinio kalno – į krūvą suverstų ir sucementuotų griuvėsių. Ten buvo geriausia visame zoologijos sode apžvalgos vieta, tačiau aš būgštavau, kad mane gali aptikti panaktinis, ir, be to, buvau įsitikinęs, jog žvėrys tikriausiai turi tam tikrą pavojaus signalų perdavimo sistemą.

Todėl pasislėpiau tarp aukštos gyvatvorės ir Įvairių Antilopių aptvaro. Gyvatvorė buvo ilga ir tanki, tačiau prie pat žemės aptikau spragų, pro kurias matyti, kas dedasi aplink. Vienoje pusėje mačiau taką į Kačių Paviljoną, taip pat Smulkiųjų Žinduolių ir Storaodžių Paviljonų stogus, kitoje – taką į asmeninį orikso aptvarą ir dar toliau, iki pat tos vietos, kur laikomi Australijos gyvūnai. Slėpdamasis už gyvatvorės, galėjau vaikščioti beveik penkiasdešimt metrų į abi puses.

Prižiūrėtojams pasišalinus, man negrėsė joks pavojus. Kai tik buvo paskelbta, jog zoologijos sodas uždaromas, pro mano slėptuvę praėjo valytojai, šluodami takus ir traukdami vienodu balsu: „Zoologijos sodas uždarytas. Kas nors dar liko?“ Atrodė, lyg būtų žaidę.

Paskui pamačiau zoologijos sodo sargybą – du sargus, nors gal viso labo buvo vienas, tik jį pastebėjau du kartus. Jis – arba jie – daugiau nei valandą tikrino narvus: kažką trankė, žvangino, džerškino raktus, paskiau lyg nuėjo didžiųjų vartų link. Tiesą pasakius, iš mano slėptuvės didžiųjų vartų nebuvo matyti, tačiau po valandos išgirdau, kaip jie atsidarė ir užsitrenkė.

Vėliau nebemačiau nė vieno. Tik be penkiolikos septintą išgirdau girgždant vartus. Žvėrys nurimo; kažkas prašneko užkimusiu balsu, lyg būtų persišaldęs. Nutariau dar pasėdėti už gyvatvorės. Manding, naktis neturėtų būti tokia tamsi, kaip norėčiau, ir, nors praėjo daugiau nei valanda, kai mačiau ar girdėjau gyvą žmogų, vis dėlto neabejojau, kad netoliese kažkas tebėra.

(TĘSINYS)KRUOPŠČIAI PERŽIŪRĖTAS ZIGFRIDO JAVOTNIKO GYVENIMO APRAŠYMAS:PRIEŠISTORĖ I

1938 m. vasario 22 diena: Šauflergasė, popietė Kaffeehaus’e. Pavalę apgaravusį langą, mama ir Canas žiūri į Kanclerio rūmus Balhauzo aikštėje. Tačiau šiandien Kurtas fon Šušnigas neketina prieiti prie atviro lango.

Kanclerio rūmų sargybinis mindžikuodamas pavydžiai žvilgčioja į kavinę – regis, ir jį bus paveikęs atlydys: ant jo ūsų slūgso sniegas, ir netgi jo durtuvas pamėlęs. Cano galva, šautuvo tūta pilna sniego, ir sargybinis negalėtų paleisti nė vieno šūvio.

Viso labo tai tik garbės sargyba, liūdnai pagarsėjusi 1934 metais, kai Otas Planeta, praėjęs pro garbingą neužtaisytą šautuvą, nušovė ankstesnį kanclerį, vargetą Engelbertą Dolfusą, iš savo negarbingo, bet užtaisyto ginklo.

Tačiau Oto kėslas pakeisti kanclerį baigėsi nesėkme: jo kandidatas, nacis daktaras Rintelenas, bandydamas nusižudyti, nemokšiškai šovėsi „Imperialo“ viešbutyje. Ir Dolfuso draugas Kurtas fon Šušnigas be jokių ceremonijų atsisėdo į dar šiltą kėdę.

– Ar dabar garbės sargyba stovi su užtaisytu šautuvu? – paklausė Canas.

Pirštinėta ranka brūkštelėjusi per stiklą, Hilkė įbeda nosį į langą.

– Iš pažiūros atrodo lyg užtaisytas, – sako ji.

– Iš pažiūros šautuvas turi atrodyti užtaisytas, – sako Canas. – O šis atrodo tiesiog sunkus.

– O kodėl gi jūs, studente, negalėtumėte stoti sargybon ir patikrinti, ar jis užtaisytas? – įsiterpia padavėjas.

– Prastai girdžiu jūsų radiją, – sako Canas, nejaukiai jausdamasis – nauja vieta, akustika neišmėginta, tačiau arčiau prie Rotušės aikštės nėra kur sušilti.

Radijas groja gana garsiai, net sargybinis girdi, ir jo kojos pačios savaime šoka valsą.

Gatvėje sustoja taksi, keleivis iššokęs puola tekinas į Kanclerio būstinę, mostelėdamas sargybiniui. Vairuotojas priėjęs prisispaudžia veidu prie kavinės lango, nosis susiploja, atrodo kaip žuvies, iš sniego vandenyno priplaukusios prie toliausios, stiklinės savo pasaulio – akvariumo – sienos; jis užsuka į vidų.

– Aha, kažkas atsitiko, – sako jis. Tačiau padavėjas tik paklausia:

– Konjako? Arbatos su romu?

– Laukiu keleivio, – atsako vairuotojas ir žengia prie Cano staliuko. Lango stikle virš mamos galvos išvalo nedidelį apskritą lopinėlį, kad galėtų sekti, kas vyksta gatvėje.

– Tuomet geriau konjako, – nutaria padavėjas.

Vairuotojas linkteli Canui, pasako komplimentą, žavėdamasis grakščiu mamos kaklu.

– Ne kas dieną pasitaiko tokių keleivių, – sako.

Canas ir Hilkė išvalo sau po apskritą lopinėlį lango stikle. Taksi springsta savo išmetamosiomis dujomis, priekinis langas apledėjęs, valytuvai čirpia slysdami stiklu.

– Lenhofas, – sako vairuotojas. – Labai skuba.

– Greičiau gerkite savo konjaką, – sako jam padavėjas.

– Ar leidėjas Lenhofas? – klausia Canas.

– Taip, „Telegrafo“ leidėjas, – pritaria vairuotojas ir, šluostydamas savo kvapą nuo lango stiklo, įsispokso į Hilkės iškirptę.

– Lenhofas visų geriausias, – sako Canas.

– Visada rėžia teisybę, – sako vairuotojas.

– Nebijo gauti per sprandą, – įsiterpia padavėjas.

Vairuotojas pūkščia kaip ir automobilis – su pertrūkiais, atsidūsėdamas.

– Išgersiu konjako, – sako.

– Nespėsite, – atsako padavėjas, jau pripylęs taurelę.

– Ar daug pasitaiko tokių svarbių keleivių? – klausia Hilkė.

– Kas be ko, – atsako jis. – Dideli žmonės neapsieina be taksi. Gana greit prie jų pripranti. Ir sumeti, kaip dera su jais elgtis, kad jaustųsi kaip namie.

– O kaipgi dera elgtis? – klausia padavėjas, statydamas vairuotojui konjaką ant Cano staliuko.

Tačiau vairuotojas stovi, akis ir mintis nukreipęs toli toli į mamos iškirptę, ir tik vargais negalais grįžta į kavinę. Per Hilkės petį siektelėjęs taurelės, pakreipia ją ir ima sukinėti, teliūskuodamas konjaką.

– Na, pats turi laisvai jaustis, – atsako. – Laikytis su jais kaip lygus su lygiu. Kad jie suprastų, jog ir tu esi matęs pasaulio. Štai, pavyzdžiui, Lenhofas... Jam nedera sakyti: „Žinai, aš renku visus tavo įžanginius straipsnius, saugau visas iškarpas!“ Tačiau turi jam parodyti, kad esi ne iš kelmo spirtas – pažįsti jį. Pavyzdžiui, štai dabar jam pasakiau: „Laba diena, pone Lenhofai, šiandien vis dėlto šaltoka, ar ne?“ Matot, kreipiausi į jį vardu, ir jis atsakė: „Taip, šaltoka, bet jūsų automobilyje šilta ir jauku.“ Ir tuomet judu šnekatės kaip lygus su lygiu.

– Ką gi, jie tokie pat kaip visi, – sako padavėjas.

Ir Lenhofas kaip visi gūždamasis eina į šaltį; vėjo šuoras išpeša jam šaliką, ir jis susvyruoja netekęs pusiausvyros – pastūmėtas išpuola iš rūmų ir griūva ant apstulbusio garbės sargybinio, kuris tuo metu kasosi nugarą durtuvu, virš galvos laikydamas šautuvą buože aukštyn. Sargybiniui pasiseka nepersismeigti durtuvu, mikliai apsukant šautuvą nelyginant būgnininkui lazdelę. Lenhofas susigūžia išvydęs į save nutaikytą šautuvą; sargybinis bando gerbti ginklu, bet laiku prisimena, kad laikraščių leidėjai ginklu negerbiami, ir atkiša ranką. Lenhofas irgi tiesia ranką, bet prisimena, kad to nenumato leidėjų elgesio taisyklės. Abu trypčioja vietoje, ir pagaliau Lenhofas pasiduoda vėjui, stumiančiam jį prie šaligatvio krašto, ir per Balhauzo aikštę eina prie trūkčiojančio taksi.

Vairuotojas makteli visą konjaką, didžiąją jo dalį sutraukdamas pro nosį; jam apsiblausia akys. Jis atsiplėšia nuo Hilkės iškirptės, atsipeikėja ir nusiramina, palietęs jai petį.

– Ak, prašom atleisti, – atsiprašo jis ir dar sykį linkteli Canui, girdamas jo pasirinkimą. Canas valo lango stiklą.

Lenhofas pabarbena pirštais į taksi stogą, atidaro vairuotojo dureles ir paspaudžia signalą.

Pasigraibęs kišenėse, vairuotojas stebuklingai greitai randa reikiamą sumą smulkių padavėjui, vėl paliečia mamai petį ir įkiša smakrą į šaliką. Padavėjas palaiko duris; apipustęs batus, sniegas siūbteli jo kelnėmis aukštyn. Jis suglaudžia kelius, lyg stengdamasis pasidaryti plonesnis, ir tekinas skroste perskrodžia pūgą. Jam pasirodžius, vėl pasigirsta automobilio signalas.

Lenhofas, matyt, skuba. Taksi suka ratu aplink Balhauzo aikštę, tolydžio kliūdamas už šaligatvio krašto. Paskiau pasuka tiesiai ir, toldamas per pūgą, atrodo važiuojąs lėčiau ir ramiau.

– Norėčiau vairuoti taksi, – sako Canas.

– Gana nesunku, – sako padavėjas. – Reikia išmokti vairuoti, ir tiek.

Canas užsako dubenį karšto vyno sriubos. Vieną dubenį ir du šaukštus. Hilkė raukosi – jai nepatinka prieskoniai: Canas pribėręs per daug gvazdikų, o cinamonų trūksta. Padavėjas stebi, kaip lenktyniauja šaukštai.

– Reikėjo įpilti į du dubenėlius, – apgailestauja jis.

Staiga Canas išgirsta pažįstamą signalą – Johanesgasės radijas pradeda žinių laidą. Savo šaukštu prispaudžia mamos šaukštą, kad ji netarškintų dubens.

Pasaulio žinios: anot gandų, Prancūzijos pasiuntinį poną Blondelį nepaprastai įžeidęs grafas Čianas; Entonis Idenas atsistatydino iš einamų pareigų.

Austrija: kancleris Kurtas fon Šušnigas patvirtino naujus ministrų kabineto narius – Zeisą-Inkvartą ir dar keturis nacius.

Vietinės žinios: pirmajame rajone, Gumpendorferio ir Nibelungų gatvių sankryžoje, tramvajus suvažinėjo pėstįjį. Pasak penkiasdešimt septintojo Štrasenbano maršruto vairuotojo Klago Bramso, jam lėtai bevažiuojant Gumpendorferio gatve, staiga nuo Nibelungų gatvės pusės pasirodė bėgantis žmogus. Savaime suprantama, bėgiai buvo apledėję, ir vairuotojas, baimindamasis, kad tramvajus gali nušokti nuo bėgių, pabijojo stabdyti. Pasak Klago Bramso, žmogus bėgo labai greitai, lyg vėjo šuoro nešamas. Pasak antrojo vagono keleivės, jį vijosi jaunuolių gauja. Kitas to paties vagono keleivis neigia moteriškės liudijimą: liudytojas, atsisakęs atskleisti savo tapatybę, tvirtina, kad moteriškei amžinai vaidenasi jaunuolių gaujos. Nukentėjęs asmuo ligi šiol dar neatpažintas, policija prašo visus, kurie galėtų būti pažįstami su šiuo žmogumi, skambinti į Johanesgasės radiją. Pagal aprašymą tai pagyvenęs, nedidelio ūgio vyriškis.

– Negyvas, – priduria padavėjas, o Hilkė tuo metu bando prisiminti visus pažįstamus pagyvenusius, nedidelio ūgio vyriškius. Nė vienas jų, jos įsitikinimu, neturėjo įpročio bėgioti Nibelungų gatve.

Tuo tarpu Canas skaičiuoja lenkdamas pirštus.

– Prieš kiek dienų Šušnigas vyko į Berchtesgadeną susitikti su Hitleriu? – klausia jis.

Ir padavėjas irgi ima lankstyti pirštus.

– Dešimt, – sako Canas, pasitenkinęs abiejų rankų pirštais. – Viso labo prieš dešimt dienų, o mūsų ministrų kabinete jau penki naciai.

– Po pusę nacio kas dieną, – sako padavėjas, išskėsdamas pirštus nelyginant erelis sparnus.

– Nedidelis pagyvenęs Herr Baumas, – sako mama. – Ar ne jis turi avalynės krautuvę Nibelungų gatvėje?

Padavėjas klausia Caną:

– Ar jūs nemanote, kad vyriškis iš tikrųjų buvo persekiojamas? Aš pats ne kartą esu matęs tas gaujas.

Hilkė irgi mačiusi, ji gerai prisimena. Tramvajuose, teatre jie kaišioja kojas; surėmę pečius, stumdo praeivius nuo šaligatvių. Kartais smaginasi sekdami tave pėda pėdon, lydi iki pat namų.

– Canai, gal einame namo pietauti? – klausia mama.

Tačiau Canas spokso pro langą. Kai vėjas nuščiūva, pasirodo aiškus, nejudrus sargybinio siluetas, paskiau jį vėl apgaubia sniego skraistė. Kareivis-totemas, virtęs varvekliu, – jeigu kirstum antausį, skruostas atskiltų ir nukristų ant sniego, švarus, be lašelio kraujo.

– Toji sargyba nieko verta, – sako Canas ir priduria: – Dabar prasidės nemalonumai.

– Dabar? – pakartoja padavėjas. – Jie prasidėjo prieš ketverius metus. Šią liepą bus lygiai ketveri metai, tuomet jūs dar nė nestudijavote. Jis užėjo išgerti mokos. Atsisėdo prie to paties staliuko, kur jūs dabar esate. Niekada jo nepamiršiu.

– Ko? – klausia Canas.

– Oto Planetos, – atsako padavėjas. – Gyvatė, išgėrė kavą, žiopsodamas pro langą. Paskiau gatvėje sustojo sunkvežimis, pilnas kareivių. Aštuoniasdešimt devintoji SS divizija, tačiau visi vilkėjo reguliariosios armijos uniformomis. Viską iš anksto apskaičiavęs, tasai Otas Planeta sušuko: „Žiū, mano brolis!“ Išėjo į gatvę, drauge su visais nužygiavo į rūmus ir nušovė vargšą Dolfusą: paleido du šūvius.

– Vis tiek nieko nepadėjo, – sako Canas.

– Jei būčiau žinojęs, – sako padavėjas, – būčiau nudėjęs vietoje, ten, kur jis sėdėjo. – Ir, pagraibęs prijuostės kišenėje, ištraukė žirkles mėsai karpyti. – Štai jomis būčiau jį nuknekcinęs, – priduria.

– Betgi nugalėjo Šušnigas, – sako mama. – Argi ne Šušnigo norėjo Dolfusas?

– Žinoma, – atsiliepia Canas, – mirdamas Dolfusas prašė, kad naujuoju kancleriu būtų paskirtas Šušnigas.

– Ir dar jis prašė pakviesti pastorių, – priduria padavėjas, – bet jie leido jam numirti be paskutinio patepimo.

Mama dar kai ką prisimena – liūdnas šeimos istorijos nuotrupas, geriausiai išlikusias atmintyje.

– Jo žmona su vaikais buvo Italijoje, – sako ji. – Vaikai nusiuntė jam gėlių kaip tik tą dieną, kai jį nužudė, tad jis jų ir negavo.

– Šušnigas nė iš tolo neprilygsta Dolfusui, – sako padavėjas. – Ir, žinote, keisčiausia, kad Dolfusas buvo labai mažo ūgio. Aš matydavau jį atvažiuojant ir išvažiuojant. Atrodė toks mažiukas pernelyg duksliais, lyg skolintais drabužiais. Dievaži, atrodė tikras elfas. Betgi tai neturėjo jokios reikšmės, ar ne?

– Iš kur jūs žinote, kad čia pas jus buvo atėjęs Otas Planeta? – klausia Canas.

Ir tuomet Canas atkreipia dėmesį į padavėjo sudėjimą. Padavėjas – tikras nupiepėlis. Ir ranka su žirklėmis mėsai karpyti atrodo dar mažesnė nei mamos.

Ketvirtoji apeiga zoologijos sode:pirmadienis, 1967 m. birželio 5 d., 21 val.

Taip, tikrai budi panaktinis. Tačiau, kiek man žinoma, tik vienas.

Sutemus laukiau visą valandą, bet nepamačiau nė gyvos dvasios. Šiaip ar taip, daviau sau žodį, kad nelįsiu iš už gyvatvorės, kol nesužinosiu, kur budi panaktinis. Ir po pusvalandžio zoologijos sode pastebėjau žiburį. Šviesa sklido iš Smulkiųjų Žinduolių Paviljono. Galimas daiktas, ji degė jau nuo pat vakaro, bet aš nesumečiau, jog tai zoologijos sodo šviesa, anaiptol ne Hicingo žiburių atšvaitas. Iš pradžių išsigandau pagalvojęs, kad Smulkiųjų Žinduolių Paviljone tikriausiai kilo gaisras. Tačiau šviesa nemirgėjo. Nuėjau iki pat gyvatvorės galo, iš kur vėrėsi geresnis vaizdas. Trukdė medžiai, šen bei ten dunksantys narvai; negalėjau įžiūrėti durų, bet mačiau veikiausiai iš apačios apšviestas pakraiges po čerpių stogu. Taip ir turėjo būti – Smulkiųjų Žinduolių Paviljonas be langų.

Galėjau per daug nesirūpinti, bet elgtis reikėjo atsargiai. Pasilenkęs, kai kur ropomis, centimetras po centimetro sėlinau palei narvus ir aptvarus. Netyčia pabaidžiau kažkokį gyvūną. Jis pašoko visai netoli manęs ir šuoliais nukūrė šalin lyg prunkšdamas, lyg žvengdamas, lyg šnarpšdamas. Ėjau palei tvenkinius su Įvairiais Vandens Paukščiais, aptvertus aukštomis tvoromis, su šen bei ten boluojančiomis lentelėmis – paukščių aprašais. Prie tvenkinių niekas nebūtų galėjęs manęs pastebėti, ir netrukus radau gerą vietą, iš kur buvo matyti Smulkiųjų Žinduolių Paviljono durys. Jos buvo atdaros; iš ilgo koridoriaus sklido šviesa, užliedama priedurį ir atsispindėdama nuo pastato sienų. Dingtelėjo mintis, kad šviečia atviras langas už koridoriaus posūkio. Turbūt prisimeni Smulkiųjų Žinduolių Paviljoną, visus tuos ratu einančius koridorius ir infraraudonųjų spindulių apšviestą dirbtinę naktį?

Belaukdamas susimąsčiau. Gal panaktinio būstas anaiptol ne ten, gal šviesa palikta tyčia, kad naktiniai žvėrys galėtų miegoti dieną, tokią pat apgaulią kaip ir infraraudonoji naktis.

Įsitaisęs krūmuose, rankomis atsirėmiau į tvenkinio kraštą. Mėnesienoje perskaičiau artimiausią alkinių šeimos paukščio aprašą. Hicingo zoologijos sode yra tik vienas tos šeimos paukštis. Tai mažoji alka, aprašyta kaip nedidelis kreivasnapis paukštis, gana kvailas, paprastai klaidžiojantis išmintais takais ir lendantis žmonėms po kojomis. Tiesą pasakius, alkų šeimos karalius buvo toks kvailas, kad visa jo gentis išnyko. Didžioji alka gyva paskutinįsyk buvo pastebėta tūkstantis aštuoni šimtai keturiasdešimt ketvirtaisiais, o nugaišusi – tūkstantis aštuoni šimtai penkiasdešimt trečiaisiais Airijoje, Trejybės įlankoje. Anot aprašo, didžioji alka – labai smalsus ir patiklus paukštis. Ji nebėga, jei ramiai prie jos prieini. Žvejybos laivai anksčiau lengvai apsirūpindavo maistu: tyliai prisėlinę prie jų pakrantėje, jūreiviai mušdavo jas vėzdais.

Koks dviprasmiškas aprašas! Ką norima pasakyti – ar kad didžioji alka buvo be galo kvaila, ar kad žmogus buvo toks kvailas, jog išnaikino visas didžiąsias alkas?

Apsižvalgiau norėdamas pamatyti išlikusią didžiosios alkos giminaitę, tačiau neišvydau nė vienos mažosios alkos – nei klaidžiojančios takais, nei lendančios po kojomis.

Pajutau, jog kažkas mane stebi. Kažkas atšlepsėjo prie tvenkinio krašto, kur stovėjau, stabtelėjo už kelių metrų ir tyliai sugargsėjo – ko gero, domėjosi, ką čia veikiu tokiu neįprastu metu. Paskiau pūkštelėjo į vandenį ir nupliuškėjo pro šalį – gurgėdamas, tikriausiai guosdamasis; sprendžiant iš kuoduotos galvos, tai buvo ausytasis kragas, ir, man regis, jis norėjo mane padrąsinti.

Tarp tų tvenkinių mane perėmė drėgmė ir sustingo sąnariai, bet vis dėlto pamačiau panaktinį. Jis pasirodė apšviestame koridoriuje ir prisimerkė, išėjęs už durų. Uniformuotas, su revolverio dėklu prie šalies, veikiausiai ginkluotas, nors negalėjau gerai įžiūrėti; su žibintuvėliu rankoje blausiu koridoriumi nuėjo į zoologijos sodą, gana tamsų, bet ne tokį, kokio būčiau norėjęs, nes švietė itin skaistus mėnulis.

Tačiau, ak, kaip lengva

Nakčia

Pastebėti

Panaktinį!

(TĘSINYS)KRUOPŠČIAI PERŽIŪRĖTAS ZIGFRIDO JAVOTNIKO GYVENIMO APRAŠYMAS:PRIEŠISTORĖ I

1938 m. kovo 9 diena – kaip ir kiekvieną trečiadienį – arbatos gėrimas: mano močiutė Marter tiesina šakučių dantis. Senelis Marteris nekantriai laukia Pflaumenkuchen’o^8; orkaitėje nuo karščio slyvos susprogo, ir visiems aišku, jog pyragas per karštas – reikia palaukti. Tačiau senelis amžinai nudega liežuvį. Paskiau eina į virtuvę ir slapčia į arbatą įsipila romo.

– Kantrybės neturiu laukti, kol atvės tas prakeiktas pyragas, – niurzgia jis. – Jei būtumėte pašovę anksčiau, galėtume paskanauti su arbata.

Močiutė nusitaiko į jį šakute.

– Tuomet tu dar anksčiau įsigeistum arbatos, – atkerta ji. – Tuomet dar anksčiau imtum laukti, ir viskas taip pasiankstintų, kad arbatą gerti mums tektų prieš pietus.

Canas laiko lėkštutę su puodeliu ant kelių, kad spėtų atkišti arbatą, seneliui einant aplink stalą. Senelis kliūsteli romo, neištraukdamas butelio iš kišenės.

– Būk apdairesnis su mano Hilke, Canai, – sako jis. – Būk apdairesnis, ji ne tokia visažinė kaip jos Mutti.

– Mutti sako teisybę, – įsiterpia Hilkė. – Tu čia bruzdėtum, kol nusiplikytum, nors ir kada ištrauktume pyragą iš orkaitės.

– Ar matai, Canai? – sako senelis.

– Dabar visos šakutės ištiesintos, – paskelbia senelė. – Ir niekas nebesusižeis lūpų! – krykštauja ji. – Matai, Canai, čia grynas sidabras, todėl taip lengvai lankstosi.

– Mutti, Canas gavo darbą, – sako Hilkė.

– Betgi tu mokaisi, Canai, – sako senelis.

– Jis – taksi vairuotojas, – sako Hilkė. – Galės pavežioti mane po miestą.

– Aš dirbu tik pusę dienos, – sako Canas. – Šiaip aš studijuoju.

– Man patinka važinėti taksi, – sako senelė.

– Kada gi tu važinėji taksi? – nustemba senelis. – Kai mudu važiuojame į miestą, visada sėdame į tramvajų.

Senelė smeigia šakute į slyvų pyragą.

– Na, jau bus atvėsęs, – paskelbia ji.

– Visažinė, – sako senelis. – Dabar visur vieni visažiniai.

Ir, prieš sėsdamas prie virtuvės stalo, laiko savo pareiga – ir tuo didžiai nudžiugina Caną – pasukti radijo rankenėlę, kad nustotų traškėti.

Canas laimingas. Johanesgasės radijo žinių laida drauge su arbata, ir jis nekantriai laukia pažįstamo signalo. Trečiadienį galima nežiūrėti į laikrodį: kai šakutės ištiesintos, o pyragas atvėsęs, prasideda žinių laida.

Iš viso pasaulio: Stenokerzelio pilis Belgijoje, Habsburgų sosto įpėdinio būstinė. Legitimistų vadovas Freihenas fon Vizneris ragina visus Austrijos monarchistus priešintis nuolatiniams nacistinės Vokietijos kėslams prijungti Austriją prie Reicho. Fon Vizneris kreipiasi į kanclerį Šušnigą, reikalaudamas sugrąžinti monarchiją, kuri būtų pajėgesnė atsispirti Vokietijai.

Austrija: kreipdamasis į tautą ir pasaulį, Insbruke gausiai į mitingą susirinkusiems kraštiečiams tirolietis Kurtas fon Šušnigas pareiškė, kad po keturių dienų, sekmadienį, šalyje įvyks plebiscitas. Rinkėjai patys nuspręs: arba nepriklausoma Austrija, arba anšliusas, prijungimas prie Vokietijos. Baigdamas savo prakalbą, kancleris Šušnigas tirolietiškai kreipėsi į dvidešimt tūkstančių austrų, susirinkusių Marijos Teresės aikštėje: „Žmonės, išmušė valanda!“ Žinoma, Insbruke šie žodžiai turi ypatingą prasmę, nes prieš šimtą trisdešimt metų didvyris valstietis Andreas Hoferis tais pačiais žodžiais paragino tėvynainius stoti kovon prieš Napoleoną.

Vietinės žinios: jauna moteris, atpažinta kaip Mara Madof, vyriškų drabužių parduotuvės savininko Sigizmundo Madofo duktė, šįryt aptikta su paltu pasikorusi ant vąšo Vienos valstybinės operos antrojo aukšto drabužinėje. Kūną radęs operos sargas Odilas Lincas tvirtina, kad drabužinė niekada nebuvo naudojama – bent jau vakar per vakarinį „Lohengrino“ spektaklį. Odilas patikrino drabužinę Preliudo metu; jis tvirtina, jog tuomet nieko kabant ten nepastebėjo. Pasak valdžios atstovų, jauna moteris mirė nuo penkių durtinių žaizdų, žvaigždės forma padarytų širdies srityje, kaip manoma, prieš pat spektaklio pabaigą. Pasak valdžios atstovų, pasikėsinimo išžaginti nebūta, tačiau nerasta kojinių, o bateliai buvę užmauti ant basų kojų. Vienas liudytojas pareiškęs, jog vėliau tą patį vakarą „Haarhof Keleryje“ matęs būrelį jaunuolių, vienas jų vietoj šaliko buvo pasirišęs moterišką kojinę. Tačiau šiuolaikiniam jaunimui ne naujiena taip puikuotis.

Kitos vietinės žinios: kelių antinacistinių grupių spaudos atstovai jau pareiškė remią Šušnigo pasiūlymą surengti plebiscitą. Karlas Mitleris pažadėjo paramą pogrindžio socialistams; pulkininkas Volfas pasisakė už monarchistus; daktaras Fridmanas – už žydų bendruomenę; kardinolas Iniceris – už katalikus. Kancleris Šušnigas naktiniu traukiniu vyksta iš Alpių į Vieną, kur jis nekantriai laukiamas anksti rytą.

– Dievaži, labai nekantriai! – sušunka Canas. – Jis šį tą nuveikė, šiaip ar taip, bent įrodė, kad mes ne Hitlerio diendaržis!

– Visažinis! – niurzgia senelis. – Kuo jis save laiko? Andreasu Hoferiu, sukilusiu prieš Napoleoną? Jį sveikino tiroliečiai – ką gi, mielai tuo tikiu. O ką pasakys apie Šušnigą Berlynas? Šįkart mes sukylame ne prieš prancūzus!

– Viešpatie! – sušunka Canas. – Pareikškime jam bent truputį pasitikėjimo! Plebiscitas – geras dalykas. Austrijoje niekas nepageidauja vokiečių.

– Dabar šneki kaip taksi vairuotojas, – sako senelis. – Sakai, niekas nepageidauja. Na ir kas iš to? Aš tau pasakysiu, ko aš pageidauju, na ir kas iš to? Aš pageidauju tokio žmogaus, kuris tesėtų savo pažadus. Toks buvo Dolfusas, bet jį nužudė vienas tų menkystų, tavo žodžiais tariant. O dabar mes turime Šušnigą, štai ką mes turime.

– Bet jis siūlo atvirą balsavimą, – neatlyžta Canas.

– Po keturių dienų, – su panieka nutęsia senelis ir, pastebėjęs, jog ant stalo pritrupino pyrago, sutrinka, jam parausta ausys. – Aš tau sakau, studente, taksi vairuotojau ar kas tu ten dar esi, – niurzgia jis, atsargiau valgydamas pyragą. – Laimė, kad žemė ne plokščia, kitaip tavo Šušnigas jau seniai būtų nuo jos nusiritęs.

– Tu tiesiog senas pesimistas, – sako Hilkė.

– Gryna teisybė, – pritaria močiutė, šakute nubraukdama trupinius nuo staltiesės. – Be to, pats didžiausias visažinis. Ir visai nemoki elgtis prie stalo, nors ir sulaukei tokio garbaus amžiaus.

– Kokio amžiaus? – sušunka senelis, trupindamas pyragą. – Kur išmokai taip įmantriai kalbėti?

Ir senelė, pasiseilinusi pirštą, oriai nukabina pyrago trupinį seneliui nuo kaklaraiščio.

– Skaičiau knygoje, kurią tu parnešei, – išdidžiai atsako ji. – Pagalvojau, kad labai poetiškai skamba. Juk tu, visažini, amžinai man prikaišioji, kad aš mažai skaitau.

– Parodyk man tą knygą, kad aš netyčia jos neperskaityčiau, – suniurzgia senelis.

Canas mimika prašo senelį kliūstelėti romo jam į arbatą.

– Ką gi, rytoj švęsime, – sako jis. – Užgrius minios skaitytojų.

Hilkė svarsto, ką rytoj vilksis. Raudoną megztinį atverčiama apykakle. Jeigu nesnigs.

Penktoji apeiga zoologijos sode:pirmadienis, 1967 m. birželio 5 d., 23 val. 45 min.

Panaktinis pradeda pirmą ratą be penkiolikos minučių devintą ir grįžta į Smulkiųjų Žinduolių Paviljoną po pusvalandžio. Antrą ratą eina nuo be penkiolikos minučių vienuoliktos iki penkiolikos minučių dvyliktos ir sugaišta tiek pat laiko.

Antrąsyk, pasislėpęs už gyvatvorės, palaukiau, kol jis praeis pro šalį. Dabar galiu pasakyti, kaip jis atrodo nuo juosmens iki žemės. Karinis šovinynas su dvylika šovinių, prie jo prisegtas odinis dėklas su bukasnukiu revolveriu, kurio dėtuvėje nežinia kiek šovinių. Prie šovinyno kabo ryšulys raktų – būtų per sunkus prikabinti prie paprasto diržo. Žibintuvėlis metaliniu korpusu su kilpa, užmauta ant riešo: aišku, kodėl panaktinis neturi vėzdo. Uniforminės pilkos saržos kelnės be atvartų, platėjančios į apačią. Juokingos margos puskojinės, viena vis smunka, ir jis tolydžio stabteli jos pasitaisyti. Paprasti juodi kasdieniai batai. Ko gero, savo apranga jis nelabai rūpinasi.

Galėjau nė kiek nesibaiminti, kad panaktinis mane pastebės. Jis ėjo nukreipęs žibintuvėlį į gyvatvorę, bet ji buvo pernelyg tanki, kad kiaurai prasiskverbtų šviesa. Galimas daiktas, jeigu jis atsistotų keturpėsčias ir pašviestų pažeme – ir jeigu būtų žvalgių akių, – ir įžiūrėtų mane pro lapus. Tačiau gali neabejoti: aš pasirinkau puikią slėptuvę.

Panaktinis iš pažiūros ne toks jau prastas. Tiesa, retkarčiais jis šviečia bet kur, nieko negalvodamas, tačiau iškart nukreipia žibintuvėlį į tą pusę, kur pasigirsta prunkštimas ar brazdėjimas. Manding, jis gerai išmano savo globotinių naktinius įpročius ir nepuola galvotrūkčiais ten, kur išgirsta kokį šnopavimą. Šiaip ar taip, man regis, jis neblogas žmogus. Gal nervingas, gal jam tiesiog nuobodu, todėl ir stengiasi nieko neišleisti iš akių.

Regis, jis turi net numylėtinių. Mačiau, kaip, priėjęs prie aptvaro, vadino zebrą: „Eik šen, arkliuk dryžuotuk. Eik šen.“ Ir zebras tikriausiai laukė jo ir nemiegojo, pribėgęs iškišo galvą pro aptvarą. Panaktinis kažkuo jį pavaišino – aišku, nusižengdamas taisyklėms, – paglostė jam ausis. Kas be ko, žmogus, mylintis zebrus, negali būti blogas.

Jis taipgi mėgsta bendrauti su viena iš mažųjų kengūrų. Lyg valabe, lyg pilkarusve – iš tolo jos labai panašios, sunku atskirti. Tačiau tai ne didelės pilkosios kengūros patinas; tą pabaisą galėčiau atpažinti netgi stovėdamas tako gale. Šiaip ar taip, panaktinis ją pašaukė: „Ei tu, australe, ei tu, gražuole, eikš, paplepėsim.“ Ir kažkas atliuoksėjo, pastatęs ilgas smailias ausis, stangria uodega plakdamas žemę. Gal panaktinio balsas nuskambėjo truputį pašaipiai, gal jis nelabai gražiai pasielgė žadindamas australės kaimynus, bet vis dėlto, man regis, jis šaunus vyras. Jeigu paaiškės, kad mums reikės surišti ir kur nors palaikyti kaip tik šį panaktinį, norėčiau kuo mandagiau su juo elgtis.

Staiga atsitiko keistas dalykas. Smulkiųjų Žinduolių Paviljone sučirškė skambutis – taip aiškiai, kad ir aš išgirdau. Ir žvėrys išgirdo. Kilo bruzdesys, pabudo visas zoologijos sodas: pasigirdo kosėjimas, kriuksėjimas, šnarpštimas, šnopavimas, kriogavimas, lekavimas. Diduma tų garsų būdingi žvėrims, kai jie bando aptilti: sąnarių girgždėjimas, vidurių urzgimas, atrajojimas.

Iš pradžių sučirškė skambutis, paskiau iš Mažųjų Žinduolių Paviljono išėjo panaktinis. Pamačiau, kaip jis mostelėjo žibintuvėliu. Paskiau pamačiau taku sliuogiant žibintuvėlio šviesą – regis, nuo didžiųjų vartų, manding, panaktinis žibintuvėliu davė ženklą.

Už gyvatvorės, palei aptvarą, sudunksėjo Įvairių Antilopių kanopos. Dievaži, kažkas atsitiko. Kaip kažin ką: jau pusiaunaktis, o zoologijos sodas vis dar nemiega.

(TĘSINYS)KRUOPŠČIAI PERŽIŪRĖTAS ZIGFRIDO JAVOTNIKO GYVENIMO APRAŠYMAS:PRIEŠISTORĖ I

1938 m. kovo 10 diena, ketvirtadienis: šilta, nesninga, puiki diena Hilkei vilktis raudoną megztinį atverčiama apykakle.

Ankstų rytą, prieš pat kanclerio Šušnigo traukiniui iš Insbruko atvykstant į Westbahnhof’ą – ir iškart po to, kai Canas Glancas ant juodo savo taksi variklio gaubto kreida parašė: JA! SCHUSCHNIGG!9, Hakingo apylinkėje gyvenantis vištų augintojas ima rengtis, ruošdamasis miesto šventinėms iškilmėms. Užuot rinkęs kiaušinius, tą rytą Ernstas Vacekas-Trumeris rinko plunksnas. Tai buvo ne ką keisčiau nei tas darbas, kurį jis dirbo visą naktį – badė ir viela rišo skardines pyrago formeles, kol pagaliau sukurpė kažką panašaus į grandijas, paskiau ištepė jas taukais, kad prie jų liptų vištų plunksnos, ir ėmė jomis raičiotis. Jeigu kas nors būtų pamatęs Ernstą Vaceką-Trumerį su tokia apranga, niekada iš jo nebūtų pirkęs nė vieno kiaušinio. Tačiau dabar niekas jo nemato, tik vištos, lakstančios į visas puses jam raičiojantis plunksnomis apkreikta vištidės asla. Šiaip ar taip, niekas negalėtų Ernsto Vaceko-Trumerio kaltinti išlaidumu: apranga nekainavo jam nė vieno pfenigo. Pyrago formelių jis neturi kur dėti, be to, jos ir vėliau bus tinkamos kiaušiniams dėlioti, o vištų plunksnos panaudotos kur kas sumaniau nei anksčiau. Net viršutinė aprangos dalis, primenanti šalmą, sunarstyta iš formelių: dvi vietoj ausinių, viena ant viršugalvio ir viena ant veido, joje dvi skylutės akims, viena burnai ir dar dvi – plaktuku suplotam snapui pritvirtinti. Snapas toks aštrus, kad galėtų žmogų kiaurai persmeigti. Tarpuaky – Austrijos erelis, nuplėštas nuo Ernsto Vaceko-Trumerio sunkvežimio buferio ir priklijuotas taukais. Taigi irgi už dyką. Erelio kostiumas šiurpiai panašus į gyvą erelį – na, jei nelabai panašus, tai bent jau įspūdingas. Plunksnuotos grandijos siekia kelius, rankovės iš pyrago formelių gana plačios, kad būtų įmanoma jomis plasnoti nelyginant sparnais. Šalmo jis neaplipino plunksnomis, bet užtat sutepė taukais – ir kad erelio emblema laikytųsi, ir kad viršus spindėtų. Ernstas Vacekas-Trumeris, dabar erelis – Austrijos erelis, be jokios abejonės, – vištidėje baigia rengtis ir, karingai barškėdamas šarvais, traukia į tolimą miesto kvartalą, tikėdamasis, kad jam bus leista važiuoti tramvajumi.

Tuo tarpu Canas Glancas, važiuodamas pas mamą, stabtelėjo išleisti oro iš padangų, kad čirptų – dabar, duodamasis ratu aplink aikštę tarp technikos universiteto ir Šv. Karolio bažnyčios, jis mokosi posūkiuose čirpinti padangas.

Senelis Marteris šįryt nutarė neiti į darbą, nes Tarptautinių studentų rūmų užsienio literatūros skaitykloje vis viena nebūsią skaitytojų, tad vyriausiojo bibliotekininko vargu ar kas nors pasigesiąs. Senelis laukia, kada pasirodys Cano taksi, nes jis, pasak močiutės, gali bent pasidžiaugti jaunimo optimizmu ir pasilepinti viena kita taurele, privaloma tokią iškilmingą dieną.

Važiuodamas ketvirtą ratą aplink aikštę, Canas mato parapijiečius po ankstyvųjų mišių einant iš Šv. Karolio bažnyčios. Probėgšmais prisiminęs pinigus, Canas pagalvoja, kad būtų ne pro šalį šiek tiek užsidirbti, prieš važiuojant pas mamą. Negesindamas variklio, sustoja posūkyje ties Šv. Karolio bažnyčia ir ima skaityti, išpleikęs ant vairo „Telegrafą“. Lenhofo įžanginis straipsnis kelia į padanges Šušnigo plebiscitą, klastingai užsimindamas apie Vokietijos reakciją.

Tuo tarpu surūgęs 49 maršruto tramvajaus vairuotojas Hiuteldorfo-Hakingo stotelėje atsisako vežti žmogų erelio apdaru. Ernstas Vacekas-Trumeris pasitaiso snapą, pašiaušia plunksnas ant krūtinės ir oriai išlipa iš vagono.

Balhauzo aikštėje, atsargiai dirstelėjęs pro rūmų langą, kancleris Kurtas fon Šušnigas tolumoje pastebi transparantą, ištemptą per visą Šv. Mykolo aikštę tarp Šv. Mykolo bažnyčios ir Hofburgo parodų rūmų. Transparante, sudaigstytame iš kelių paklodžių, didelėmis ryškiomis raidėmis išvedžiota: ŠUŠNIGAS UŽ LAISVĄ AUSTRIJĄ. Kancleriui dingteli, kad jeigu jis gali iš tokio atstumo skaityti šūkį, vadinasi, taškas turėtų būti sulig galva didumo. Pagalvojus, kad už to transparanto visoje Augustino gatvėje iki pat Alberto aikštės ir dar toliau – visame miesto centre – jį sveikina minios, širdį užlieja šiluma.

Jis būtų dar labiau susigraudinęs, jei būtų išvydęs ryžtingąjį Ernstą Vaceką-Trumerį, pažemintą ir išvarytą iš tramvajaus Šv. Vito stotelėje, regint vaikams, per pagarbų atstumą lydėjusiems jį visą kelią nuo pat Hakingo. Erelis netenka kelių riebaluotų plunksnų; jis oriai žygiuoja toliau. Tačiau kancleris Kurtas fon Šušnigas negali žvilgsniu aprėpti visų penkių miesto rajonų ir regėti nepakartojamos patriotizmo demonstracijos.

Senelis Marteris pasakytų, kad kancleris niekada negarsėjo toliaregiškumu. Beje, mano senelio įsitikinimu, jis vienintelis apdovanotas toliaregio gebėjimais. Pavyzdžiui, šiuo metu jis sako mamai: „Hilke, vilkis paltą, Canas jau čia“, nors Canas dar už trijų kvartalų ir tik dabar, suvokęs, jog ankstyvųjų mišių klausytojai – užkietėję pėstieji, ryžtasi palikti jaukų kampelį ties Šv. Karolio bažnyčia. Nežinia, kas paėmė viršų – toliaregiškumas ar nekantra, šiaip ar taip, senelis ir Hilkė jau su paltais, kai Canas įsuka į jų gatvę.

– Nesivelk į peštynes, – perspėja močiutė.

– O tu paskaityk gerą knygą, – pataria jai senelis.

Vakarop pro murziną „Augustiner Keller“10 langą senelis Marteris pastebi keistą vaizdą, apsilaisto alumi ir kikendamas įsikniaubia Canui į krūtinę.

– Tėte! – sutrikusi sušunka Hilkė.

– Ar jums bloga? – klausia Canas, o senelis vėl grįžteli lango pusėn, vis dar laikydamasis Canui už švarko atlapo ir pasiruošęs įsikniaubti jam į krūtinę, jeigu vėl pasirodytų tas padaras.

– Kaip gyvas nesu matęs tokio didelio paukščio, – murma jis, ir tuomet už sukamų durų sušmėžuoja jo regėtas padaras – įlekia į vidų, mosuodamas skardiniais sparnais, ir pabaido ištisą pulką dešreles maumojančių lankytojų, kurie klupdami urmu griūva atatupsti; ant grindų šlepteli mėsos gabalas, ir visi sužiūra į jį, lyg tai būtų kieno išplėšta širdis ar nutraukta ranka.

– Vajėzau! – sušunka senelis ir vėl įsikniaubia Canui į krūtinę.

Padaras mosteli šiurpiais sparnais, ant krūtinės subarška plunksnuotos pyrago formelės.

– Kakū! Kakū! Austrija nepriklausoma! – surinka jis.

Ir, viešpataujant kapų tylai, girtuokliai neskubėdami vienas po kito puola apkabinti nacionalinio simbolio.

– Kakū! – atgavęs orumą, sušunka senelis, o Canas, griebęs ereliui už grandijų, tempia jį prie savo staliuko; erelio snapas vos nepersmeigia senelio, kai jis it meška apglėbia didįjį paukštį.

– Žiū! – sušunka senelis. – Koks puikus erelis!

– Iki pat Europos aikštės kulniavau pėsčias, – pareiškia erelis, – tik ten man leido sėsti į tramvajų.

– Kas gi jums neleido važiuoti? – sušunka pasipiktinęs senelis.

– Vairuotojai, kas gi daugiau! – atsako Ernstas Vacekas-Trumeris.

– Mūsų priemiesčiuose maža patriotų, – pritaria jam senelis.

– Viską pasidariau pats, – aiškina erelis. – Tiesą pasakius, aš prekiauju kiaušiniais. Auginu vištas, – priduria, glostydamas plunksnas ir pirštais barbendamas į skardines formeles. – Į šias formeles paprastai dedu kiaušinius, veždamas juos parduoti.

– Nuostabu! – sušunka Canas.

– Jūs žavus, – sako Hilkė ereliui, taisydama tas vietas, kur plunksnos susivėlusios ir sulipusios – po skarda pamuštu smakru, ant krūtinės, sparnų pažastyse.

– Nusiimkite galvą, – sako Canas. – Su šia galva negalėsite nė lašelio išgerti.

Už erelio susibūrė žioplių minia.

– Na, nusiimkite galvą! – pritaria žiopliai, alkūnėmis skindamiesi kelią arčiau prie erelio.

– Nesigrūskite! – tramdo juos senelis. – Turėkite bent lašelį pagarbos žmogui!

Į balkoną virš jų staliuko užlekia smuikininkas, jam įkandin, kažką niurnėdamas panosėje, nuseka violončelininkas, susimetęs į kuprą. Jie išskleidžia savo nosines.

– Muzika! – sušunka senelis, „Augustinų celėje“ imdamas viršų.

Smuikininkas gnybteli savo stryką. Violončelininkas patempia stygą sulig pirštu storumo; visi atsitiesia, lyg violončelininkas būtų trenkęs jiems per kuprą.

– Tylos! – toliau komanduoja senelis.

Erelis skečia sparnus.

– Nusiimkite galvą, – kužda Canas, ir suskamba muzika – Volkslied^11, išspaudžianti ašarą šios žemės viešpačiams.

Hilkė padeda ereliui nusiimti galvą. Ernstas Vacekas-Trumeris susiraukia – raukšlės išvagoja nusenusio elfo veidą, smakre randasi duobutė. Mamai knieti jį pabučiuoti; senelis jį bučiuoja – nors šiek tiek nusivylęs, nes pastebi ereliui iš ausies kyšant kuokštus žilų plaukų. Tik senelio amžiaus žmogus galėtų būti Austrijos erelis.

Ernstas Vacekas-Trumeris džiūgauja, numanydamas, kad į jo sveikatą geria ir jį bučiuoja išsilavinęs žmogus. Jam pašėlusiai sunku pritarti dainai. Visi pagarbiai vienas kitam perduoda jo galvą; jai einant iš rankų į rankas, pamažu nusitrina riebalai, ir ji nustoja blizgėti.

Langai apšarmoja. Kažkas pakiša mintį paskraidinti erelį – pakabinti ant Šv. Mykolo baliustrados ir pasūpauti. Pakabintą ant Šv. Mykolo bažnyčios, Šušnigas tikriausiai jį pamatytų. Vyrai siūlo savo petnešas. Erelis, regis, susižavi ta mintimi, tačiau senelis griežtai pasipriešina.

– Ponai! – pareiškia jis, grąžindamas vienam geradariui plačias raudonas petnešas. – Ponai, liaukitės! – Jis apžvelgia įraudusius vyrus, rankomis prilaikančius kelnes. – Čia yra mano duktė, – sako senelis, švelniai atgręždamas susirinkusiems mamos veidą.

Sugėdinti vyrai atšlyja, ir erelis išvengia pavojaus – jo skrydis galėtų liūdnai pasibaigti, pakibus ant šiaip ne taip suraišiotų tiek stiprių, tiek ištampytų petnešų.

Ernstas Vacekas-Trumeris sveikas ir gyvas prasibrauna iki Cano taksi. Seneliui pasiūlius, jis užsmeigia ant snapo kamštį, kad eidamas durų link ko nors nesužeistų. Su kamščiu ant kiek sulenkto snapo jis atsisėda ant užpakalinės sėdynės ir apkabina mamą ir senelį, ir Canas veža juos per Šv. Mykolo aikštę po suglamžytomis paklodėmis, šlovinančiomis Šušnigą, paskiau siauromis gatvelėmis pro kavines į patį miesto centrą.

Canas skelbia žinią apie Austrijos laisvę, klykindamas automobilio signalą ir šaukdamas: „Kakū! Kakū! Mūsų šalis nepriklausoma!“ Tačiau nusikamavę žiopliai sėdi prasiblaivę kavinėse ir beveik nekreipia į tai dėmesio, abejingai žvilgčiodami pro „akutes“, išgremžtas apšarmojusiuose languose. Jiems jau nusibodo stebuklai. Juk tai tik didelis paukštis, tupintis ant užpakalinės skriejančio taksi sėdynės!

Jų laukia močiutė – knyga atskleista, arbata ataušusi. Išvydusi virtuvėn įeinantį erelį, ji atsigręžia į senelį tokia veido išraiška, lyg šis būtų parvedęs kokį gyvūną, kurio neįmanoma pašerti.

– Viešpatie, ką aš matau! – sušunka. – Ir duktė nuo tavęs neatsilieka!

– Kakū! – sukarkia erelis.

– Ko jis nori, Canai? – klausia močiutė. Ir kreipiasi į senelį: – Tikiuosi, tu jo nepirkai, tiesa? Tu niekur nepasirašei?

– Tai Austrijos erelis! – sušunka senelis. – Prašom gerbti valstybės simbolį!

Močiutė pažiūri į jį, beje, nelabai pagarbiai: pro užsmeigtą ant snapo kamštį bando pamatyti jo akis.

– Frau Marter, aš esu Ernstas Vacekas-Trumeris iš Hakingo, – kreipiasi į ją erelis.

– Patriotas! – sušunka senelis, plodamas ereliui per petį. Nuo jo byra plunksnos: toks įspūdis, kad jos niekada nesiliaus byrėjusios.

– Mutti, jis pats pasigamino šį kostiumą, – sako Hilkė.

Ir močiutė labai atsargiai paliečia plunksnas ant erelio krūtinės.

– Tai mano paskutinis pasispardymas, Mutti, – romiai sako senelis. – Juo labiau kad mūsų dukrelė patikimose rankose.

– Žinoma, – pritaria Canas, kumštelėdamas ereliui į pašonę.

O senelis liūdnai priduria:

– Ak, Austrijai tai irgi paskutinis pasispardymas, Mutti.

Ir priklaupia prieš erelį.

Ernstas Vacekas-Trumeris rankomis užsiima akis, jo plunksnos ima virpėti, ir jis prapliumpa raudoti, šnopuodamas pro snapą.

– Kakū! Kakū! – vis dar linksmai sukarkia Canas, tačiau erelio šalmas krūpčioja nuo kūkčiojimų.

– Na, gana! – sušunka senelis. – Liaukitės! Juk jūs toks šaunus patriotas, ar ne? Na, liaukitės, liaukitės... Juk mes taip gražiai praleidome šią pavakarę, tiesa? Canas parveš jus namo.

– Ak, vargšelis! – atsidūsta močiutė.

Ir visi palydi erelį iki taksi.

– Patogiai įsitaisykite ant užpakalinės sėdynės, niekas daugiau nevažiuos, – sako Canas.

– Nuimk jam tą galvą, – sako senelis. – Dar ims ir užsprings.

O Hilkė sako tėvui:

– Visa kuo tu vienas kaltas, senas pesimiste.

– Visažini! – priduria močiutė.

Tačiau senelis užtrenkia automobilio dureles ir ima reguliuoti tariamą eismą tuščioje gatvėje. Duoda ženklą Canui, kad jis gali ramiai sau važiuoti.

Canas švilpia per tylius, tarsi išmirusius priemiesčius – Hadiką, Sankt Veitą, Hiuteldorfą-Hakingą, kur, kaip jis spėja, praeities šmėklos ir šių dienų gyventojai lyg nusiteikę, lyg nenusiteikę Hitlerio asmeny sveikinti Šventosios Romos imperijos atgimimą.

Tuo metu erelis bando išsinarstyti ant užpakalinės sėdynės. Galų gale suradęs tamsią sodybą, niūksančią už ryškiai apšviestos miegančios vištidės, užpakalinio vaizdo veidrodėlyje Canas pamato kūkčiojantį susivėlusį senį, o aplink jį – plevenančias plunksnas.

– Liaukitės, – sako Canas, tačiau Ernstas Vacekas-Trumeris įnirtingai bando išnarstyti erelio išnarą, atremtą į priekinę sėdynę. Stengiasi perlaužti jam stuburą, tačiau erelis stebėtinai stipriai suręstas: jis tarytum pritupia – suraišiotų pyrago formelių karkasas tvirtesnis už tikrą nugarkaulį.

– Na, gana jau, gana, – ramina Canas. – Žiūrėkit, kaip sudarkėte savo kostiumą.

Tačiau Ernstas Vacekas-Trumeris saujomis plėšia plunksnas, tvatina išnarą kumščiais, trypia kojomis, bandydamas aptikti ir sutraiškyti nusiritusią galvą.

Canas ropoja ant užpakalinės sėdynės ir bando išstumti jį pro dureles. Ernstas Vacekas-Trumeris muša jam per rankas. Canas užtrenkia dureles ir veda paukštininką į namus.

– Klausykit, jums reikia gerai išmiegoti, – sako Canas. – Paskiau aš atvažiuosiu ir nuvešiu jus balsuoti.

Paukštininkas susmunka ant žemės. Canas jo nelaiko, leidžia jam pulti ant kelių, tačiau užeina iš priekio ir griebia už galvos. Jiedu klūpo vienas priešais kitą.

– Prašom nepamiršti, – sako Canas. – Aš atvažiuosiu ir nuvešiu jus balsuoti. Sutarta?

Ernstas Vacekas-Trumeris įsispitrėja į jį ir atkiša užpakalį lyg bėgikas, starto vietoje laukiantis komandos; jis muisto galvą, lyg ketindamas smogti, ir, apgavęs Caną, apibėga iš kitos pusės – iš pradžių keturpėsčias, paskiau pamažu atsitiesia. Sustojęs žiūri į Caną. Canas nutaria, kad metas važiuoti.

– Liaukitės, – sako Canas. – Eikite gulti, gerai? Juk nebandysite prisivirti košės, ar ne?

Ernstas Vacekas-Trumeris bejėgiškai nuleidžia rankas.

– Nebus jokio plebiscito, – sako jis. – Jie neleis mums taip lengvai išsisukti, kvailas jūs pienburni!

Ir pasuka vištidės link. Canas žengia iš paskos, bet ūmai sustoja. Prieš akis atsiveria durys į šviesą, paskiau Ernstas Vacekas-Trumeris įeina į vidų ir užtrenkia jas. Vištidė sukumpsta suvaitodama po savo stogu; kaip tik tokią akimirką, Cano įsitikinimu, kiaušiniai įstringa pusiaukelėje – nesudėti. Paskiau pasigirsta kudakavimas; Canas mato, kaip pro langą išskrenda arba iškrinta višta; viduje siūbuoja arba liūliuoja šviesa. Sukudakuoja dar viena – o gal ta pati – višta. Paskiau šviesa užgęsta; vadinasi, šiąnakt vištos kiaušinių nebedės. Canas palaukia, kol pagaliau įsitikina, jog Ernstas Vacekas-Trumeris susirado gultą – ar veikiau laktą. Šiaip ar taip, nugintasis – ar nugintoji – nuo laktos bent jau nekėlė balso.

Linkstančiomis kojomis Canas nusvirduliuoja atgal prie automobilio, atsisėda ant sparno ir sriubteli konjako iš senelio palikto butelio. Bando užsirūkyti, bet niekaip nesugeba uždegti degtuko. Jau pasiruošęs sėsti prie vairo ir važiuoti, jis pastebi erelio išnarą, atremtą į priešakinę sėdynę. Canas pasisodina erelį šalia, tačiau šis tolydžio kniumba; radęs erelio galvą, pasideda ją ant kelių ir pavaišina senelio paliktu konjaku.

– Rytoj vietos nerasi, kaip skels tau galvą, – sako Canas, paskiau ima kikenti, kol galiausiai taip užsikosėja, kad vištidėje prasideda baisus kudakavimas. Canas negali susivaldyti, tai tiesiog isterijos priepuolis; staiga jis įsivaizduoja, kaip, persirengęs erelio kostiumu, įsiveržia į vištidę, uždega šviesą ir pratrūksta taip karkti: „Kakū!“, jog vištos lyg išprotėjusios pasiunta dėti kiaušinius – arba suvis nustoja dėti; jis taip garsiai sukarkia: „Kakū!“, kad Ernstas Vacekas-Trumeris padeda patį didžiausią kiaušinį.

Tačiau Canas pasiūlo erelio galvai išgerti dar po vieną, o kai ji nebeatsako, jis supila konjaką tiesiai į burnaskylę.

Canui dingojasi, kad jie šnekučiuoja jau kelias valandas, per rankas leisdami butelį, neatitraukdami akių nuo tamsios vištidės ir saugodami miegančio ant savo poniškos laktos Ernsto Vaceko-Trumerio ramybę.

– Gerk, šaunusis ereli! – sako Canas ir mato, kaip burnaskylė krypsta prie atkimšto butelio.

Šeštoji apeiga zoologijos sode:antradienis, 1967 m. birželio 6 d., 1 val. 30 min.

Panaktiniai pasikeitė vidurnaktį, ir gyvenimas pakrypo visiškai kita vaga. Niekas dar nemiega. Išties šis zoologijos sodas – tikras šurmulynas: niekas nesudeda akių. Vidurnaktį įsiviešpatauja visuotinė nemiga.

Iš pradžių pamaniau, kad visa kuo kaltas aš. Pamaniau, kad pirmosios pamainos panaktinis bus papasakojęs antrosios pamainos panaktiniui, jog kažkas čia šmižinėja. Arba galbūt žvėrys ir paukščiai paskleidė gandą; kažkokiu ypatingu būdu – tapsėdami kanopomis, urgzdami, čiulbėdami ar panašiai – vieni kitiems davė žinią apie mane. Ir štai dabar laukia, ką aš toliau darysiu.

Bet, man rodos, iš tikrųjų anaiptol ne dėl to būdrauja zoologijos sodas. Būdrauja dėl to, kad pasikeitė panaktinis. Išgirdę skambutį, visi žvėrys pasiruošė ir ėmė laukti. Turiu tau pasakyti, kad panaktiniai skiriasi vienas nuo kito.

Jis praėjo pro mane. Šis turi vėzdą; laiko jį įkišęs į dėklą, prisiūtą prie kairiojo bato. Jis avi tam tyčia pritaikytais kareiviškais batais, laisvai suvarstytais per blauzdas. Pilkos saržos kelnės sukištos į aulus. Jis segi atvirą kaubojų tipo revolverio dėklą, pistoleto vamzdis mažų mažiausiai šešių colių ilgio. Labai savotiškai nešiojasi raktus, suvertus ant didelio žiedo: užmovęs jį ant rankos ir prisegęs po antpečiu – beje, jo uniforminė striukė su dviem antpečiais. Raktai kabo po pažastimi, tolydžio žvangėdami. Man tai atrodo nepatogu: jeigu tau po pažastimi raktų ryšulys, turi vaikščioti keistai atkišęs ranką. Beje, tai dešinė ranka, gal taip jam patogiau siektelėti atviro dėklo, prisegto gana aukštai ant dešinio klubo. Man regis, šitaip apsiginklavus, jam nelengva išlaikyti pusiausvyrą. Žinoma, jis turi žibintuvėlį. Laiko jį kaire ranka, ant riešo užmovęs kilpą; tad, prireikus griebtis vėzdo, žibintuvėlis jam negali trukdyti. Viskas gerai apgalvota: kai iš arti tvoji kam nors vėzdu, pasišviesti nebūtina, tačiau, nukreipus į ką nors pistoletą, kita ranka reikia tvirtai laikyti žibintuvėlį. Man regis, šis panaktinis labai rimtai žiūri į savo pareigas.

Jis praėjo pro mano gyvatvorę. Jam einant pro šalį, dirstelėjau pro plyšį gyvatvorės apačioje – pamačiau jį šiek tiek aukščiau juosmens: raktų ryšulį, antpečius, dešinės rankos alkūnę. Apskritai pamačiau jį tik iš užpakalio, ir labai trumpai. Jis nenuspėjamai švaistosi žibintuvėliu. Tai šviečia sau po kojomis, tai staiga pasisuka, brėždamas aplink save šviesos ratą.

Prabėgo jau pusantros valandos, o jis tebevaikščioja po zoologijos sodą, švaistydamasis žibintuvėliu. Gal mano, kad pirmosios pamainos panaktinis gana aplaidus? Gal, perimdamas budėjimą, jis nori įsitikinti, kad zoologijos sode saugu ir ramu?

Tikriausiai žvėris labai erzina toks kasnaktinis landymas. Vėl matau, kaip panaktinis švaistosi žibintuvėliu brėždamas ratus – dažniausiai tris ar keturis toje pačioje vietoje. Be to, jis labai karingai nusiteikęs tikrina visas spynas ir užraktus. Jam negana vien truktelėti dureles – jis tiesiog purto narvus.

Nieko nuostabaus, kad zoologijos sode niekas nemiega.

(TĘSINYS)KRUOPŠČIAI PERŽIŪRĖTAS ZIGFRIDO JAVOTNIKO GYVENIMO APRAŠYMAS:PRIEŠISTORĖ I

Juodasis penktadienis, 1938 m. kovo 11 diena: truputį po pusės šešių ryto pastoriai atveria Šv. Stepono katedros šoninius altorius, ir Kurtas fon Šušnigas užsuka sukalbėti trumpos ir aiškios maldelės. Jis ant kojų nuo tos akimirkos, kai Valstybės saugumo sekretorius Skublis telefonu pranešė, kad ties Zalcburgu vokiečiai uždaro sieną ir išgabena visus muitininkus. Skublis taip pat minėjo, kad vokiečiai sutelkė kariuomenės junginius nuo Raichenhalo iki Pasau. Kanclerio rūmuose Šušnigas randa nemalonią Austrijos generalinio konsulo Miunchene telegramą: LIŪTAS RUOŠIASI KELIONĖN. Visa tai – prieš auštant, prieš persiunčiant į Vieną Šušnigui peržvelgti visą rytinę vokiečių spaudą. Vokiečių nuotaikos aptariamos vien probėgšmais, bet ir to gana. Nacių spaudos agentūra D.N.B. skelbia, kad Vienoje plevėsuoja vėliavos su kūju ir pjautuvu, o įsiaudrinę piliečiai karštligiškai klykia vienu balsu: „Valio Šušnigui! Valio Maskvai!“ D.N.B. praneša, kad fiureriui tikriausiai teks gelbėti Austriją ir atlikti „priešbolševikinį kryžiaus žygį“. Vargšas Kurtas fon Šušnigas norom nenorom suvokia, jog tai yra itin gerai apgalvotas atsakas į jo plebiscitą. Jis skubiai skambina Anglijos ambasadoriui, o šis savo ruožtu muša telegramą į Londoną lordui Halifaksui – nori išsiaiškinti, kieno pusėn stos Didžioji Britanija. Paskiau Šušnigas stebi, kaip pirmieji saulės spinduliai, smelkdamiesi pro apsmilkusius Hofburgo rūmų parodų salių langus, sliuogia prie retų senovinių brangenybių ir aukso.

Vangi kovo aušra vaiko šešėlius apsnūdusiame Sankt Veito kvartale, ir Canas Glancas džiaugiasi nauja diena. Jam smagu, kad dar anksti ir gatvės apytuštės, nes sankryžose jis dažnai sutrinka. Dardant grindiniu, jam ima skaudėti galvą, todėl jis stengiasi kiek įmanydamas važiuoti tramvajaus bėgiais: taksi ratai neatitinka bėgių, bet jam pavyksta įtaikyti bent vieną automobilio pusę.

Veringo gatve pasiekęs senamiestį, jis sustoja įsodinti keleivio. Iš Apžadų bažnyčios po ankstyvųjų mišių knapsėdamas išeina žmogus ir šlepteli ant užpakalinės sėdynės. Nelaukdamas, kol jis pagaliau uždarys dureles, Canas trūkteli iš vietos.

– Kakū! Kakū! – sako Canas. – Kur važiuojam?

Ir vyriškis, braukdamas nuo kelnių vištų plunksnas, atsako:

– Čia taksi ar diendaržis?

Pakėlęs akis, užpakalinio vaizdo veidrodėlyje išvysta Cano kumpą snapą ir prie vairo palinkusius plunksnuotus pečius. Ir beregint išvirsta pro dureles, kurių nespėjo dorai uždaryti.

– Nepatartina palikti atvirų durelių, – sako jam Canas, bet kreipiasi į tuščią, plunksnomis apkreiktą sėdynę.

Canas pasuka į Kolingasę ir sustoja; šiaip ne taip išsiropštęs iš automobilio, oriai žingsniuoja į Veringo gatvę ir už kampo pamato šaligatviu klibikščiuojantį raišą žmogų. Ką tik išėjęs iš bažnyčios, žmogus tikriausiai tariasi regįs serafimą.

Canas puola atgal į taksi, išgąsdindamas kavinės šeimininką, kuris kelia stogelį, tikėdamasis pasidžiaugti šykščiais saulės spinduliais. Jis paleidžia rankenėlę, stogelis krinta jam tiesiai ant galvos, rankenėlė ima pašėlusiai suktis, daužydama jam per rankas.

– Dievaži, šiandien per anksti išvažiavau, – taria sau Canas ir garsiai užkakariekoja pro taksi langelį. Apsikaišiojęs vištų plunksnomis, jis pragysta gaidžiu, užuot karkęs kaip erelis.

Canas jaučia, jog kažkas negerai, ir susivokia, kad neturi nagų. Nors ir koks paukštis jis būtų, reikia nagų. Tad stabteli Kolmarkte prie mėsinės ir nusiperka visą vištą. Paskiau nulaužia jai kojas ir pririša prie grandijų, prie plačių rankovių. Nagai kabo jam virš rankų ir bevažiuojant braižo odą.

Tačiau mėsininkams paprastai trūksta vaizduotės, o Kolmarkto mėsininkas – anaiptol ne išimtis. Jis skambina į Johanesgasės radiją, norėdamas pranešti apie paukščiu persirengusį nemokšą taksi vairuotoją.

– Būkit geri, pasakykit man, kas, nusipirkęs vištą, automobilio durelėmis nukerta jai kojas? Tol varsto dureles, kol nukerta vištai kojas. Ir tuomet vištą meta šalin! – pasakoja mėsininkas, laikantis savo pareiga perspėti žmones.

Tačiau Johanesgasės radijas jau gavo žinią apie plunksnuotą keistuolį – iš sunerimusio taksi parko darbuotojo, kuris paskambino, kai tik Veringo gatvėje buvo suimtas žmogus, trikdęs viešąją tvarką ir rimtį ir skleidęs bedieviškus gandus apie serafimo apsireiškimą. Taigi gandas apie Caną pasklido po miestą. Vienintelis, išgirdęs tą žinią per radiją, ja nesusidomėjo Kurtas fon Šušnigas, kuriam ta diena ir šiaip jau buvo perpildyta įvykių.

Kita žinia, pasiekusi vargšą Kurtą, – kabineto nario nacio Zeiso-Inkvarto pranešimas apie reiklų ir protu nesuvokiamą Gebelso skambutį iš Miuncheno. Zeisui įsakyta perimti vadovavimą vyriausybei ir pareikalauti, kad Šušnigas atšauktų plebiscitą. Zeisas-Inkvartas puola teisintis: ko gero, jam pasirodė, kad įvykiai vystosi pernelyg greitai. Jiedu su Šušnigu vyksta pas prezidentą Miklasą, tačiau prieš tai lyg Šušnigas, lyg kažkas iš jo aplinkos nusiuntė vieną kanceliarijos tarnautoją rinkti sumestų į krūvą paklodžių, Šv. Mykolo aikštėje trukdančių eismui.

Tuo tarpu senelis Marteris nutarė, kad vyriausiajam bibliotekininkui pridera likti namie; tiesą pasakius, vos per radiją išgirdęs žinią apie plunksnuotą taksi vairuotoją, jis nesitraukia nuo lango. Močiutė atneša jam kavos, ir Hilkė drauge su juo ima stebėti Švindgasę. Saulė dar nespėjo įšildyti gatvės. Šiaip ar taip, saulės spinduliai tik retkarčiais užklysta į šią gatvę ir apšviečia nebent viršutinius aukštus ir stogus kitoje pusėje – sutviska tik tada, kai kliudo varinį rutulį, kurį laiko kupidonas ant Bulgarijos ambasados stogo. Kupidonų aplink netrūksta, tačiau varinį rutulį jam į rankas įgrūdo tik bulgarai – arba kas nors kitas, trokšdamas įžeisti bulgarus. Žodžiu, Švindgasėje tai vienintelė ambasada, suteikianti seneliui progą Cano belaukiant ką nors stebėti. Senelis pastebėjo, kad šiandien net bulgarai nesitraukia nuo telefonų. Kresnas, žemaūgis vyriškis, veikiausiai visas apžėlęs, stovi kabinete prie telefono priešais langą visą tą laiką, kol senelis jį stebi.

Išklausęs naujausių žinių santrauką ir išgirdęs apie įvykį Kolmarkto mėsinėje, senelis paprašo močiutę atnešti jam arbatos su romu. Kolmarkto mėsininkas labai pastabus. Johanesgasės radijas praneša pamišėlio paukščio kostiumu žymes: dvokia konjaku, vairuoja taksi, ant variklio dangčio užrašas: ŠUŠNIGUI – TAIP!

Jeigu šis vietinis įvykis ir atkreipė Šušnigo dėmesį, tai tik todėl, kad jis geba įsivaizduoti, kaip nacių naujienų agentūra gali jį pateikti: Slaptos bolševikų teroristų grupės nariai, persirengę paukščiais, bando užgrobti miesto viešąjį transportą ir sutrukdyti rinkėjams dalyvauti Šušnigo paskubomis surengtame plebiscite. Nors, regis, vietinės bėdos Šušnigui nelabai rūpi. Jam ir šiaip nelengva įtikinti nusenusį prezidentą Miklasą, jog nederėtų priimti Vokietijos reikalavimo dėl Zeiso-Inkvarto. Ir nusenęs Miklasas, senokai nesprendęs jokių reikalų, griebiasi progos priešintis.

Galimas daiktas, Šušnigas perskaitė užrašus ant sienų, anksti rytą eidamas per tamsiais paneliais apkaltus rūmų kabinetus; Marija Teresė, Erentalis, nužudytojo Dolfuso atminimui skirta medinė Madonos statulėlė – galerija Austrijos likimo lėmėjų, visada tarusių žodį už ar prieš Vokietiją.

Cano Glanco neslegia tokios sunkios mintys. Jis paukštis, jis skrenda. Lėkdamas Gėtės gatve, vos nesirėžia į tramvajų, sukantį iš Operos gatvės. Deja, Canas pernelyg staigiai stabdo paskutinę akimirką, ir stabdžių žviegimas patraukia dėmesį kelių triukšmingų kelininkų, laukiančių atvežant naujų grąžtų. Vienas jų tikriausiai buvo girdėjęs radijo žinių laidą, nes užrašas ant variklio dangčio: ŠUŠNIGUI – TAIP! – jam pakiša tam tikrą mintį. Laimė, darbininkams nepavyksta sutramdyti susijaudinimo ir tyliai prisėlinti prie automobilio. Jie kraupiai klykdami puola prie taksi, ir Canas laiku spėja pastebėti gresiantį pavojų. Jis kerta sankryžą tokiu greičiu, jog tik vienam darbininkui pasiseka užšokti ant paminos. Iš pradžių darbininkas džiaugiasi patenkintas savimi, pro langelį klastingai šnairuodamas į Caną, tačiau jo džiaugsmas nuslūgsta, kai automobilis, kaukdamas per Šilerio aikštę, išbaido būrį balandžių, kurie apteršia jį, išgąstingai sukdami ratus virš galvos.

– Kakū! – sušunka Canas savo bendrams, plunksnuotiems sparnuočiams.

Darbininkas taria sau, kad verčiau būtų likęs kartu su draugais laukti grąžtų, užuot kabojęs įsitvėręs į uždarytų durelių rankenėlę ir galva daužęs langelį, pro kurį tik vieną kartą pervėrė jį kraupiu žvilgsniu erelio grandijomis apsišarvavęs baubas tuščiomis akiduobėmis.

Automobiliui važiuojant aplink Šilerio aikštę ir įsukus po artimiausia Vaizduojamojo meno akademijos arka, darbininkas, mėšlungiškai glausdamasis prie taksi, išgirsta siaubo klyksmą, bet neatpažįsta savo balso.

Išnėręs į atvirą vietą, Canas Glancas maloningai sulėtina greitį prieš nerdamas po paskutine Vaizduojamojo meno akademijos arka. Paskiau atidaro dureles. Ne per staigiausiai – tiesiog praveria jas, apstulbusį darbininką nustumdamas nuo paminos. Pastebėjęs artėjančią arką, darbininkas paleidžia rankenėlę, ir Canas uždaro dureles. Užpakalinio vaizdo veidrodėlyje jis mato, kaip darbininkas nušokęs bėga ir beveik prisiveja automobilį, tačiau netrukus nevykusiai parpuola ir dingsta iš Cano veidrodėlio.

Nenumanydamas, kas galėtų jį vytis, Canas nutaria verčiau važiuoti siauromis gatvelėmis. Tačiau prie „Ateljė“ teatro jam baigiasi degalai. Taksi sustoja po afiša, kurioje puikuojasi tamsiaakė Katrina Marek, pastarąsias dvi savaites stulbinanti žiūrovus Antigonės vaidmeniu.

– Atsiprašau, – atsiprašo Canas, nes, atidarydamas dureles, užgavo Katriną. Netgi dingtelėjus minčiai, kad aktorė Katrina Marek gana keistai atrodo, kai apsisiautusi paklode eina į gatvę gaudyti taksi, jis per daug to nesureikšmina. Jis pats irgi neatrodo išlipęs iš madų žurnalo.

O seneliui vėl neduoda ramybės pojūtis, kurį jis vadina įžvalgumu.

– Hilke, ar galėtum atnešti paltą? – sako jis. – Man rodos, būtų pravartu pasivaikščioti.

Ir nors į Švindgasę galima išeiti pro dvejas duris, senelis nukreipia žvilgsnį tik į vienas.

Tuo tarpu erelis toliau eina siauromis gatvelėmis; jis sparčiai žingsniuoja palei šiukšlių dėžes, kol galiausiai atsiduria Rilkės aikštėje, visiškai netoli nuo mamos namų. Canas jaučiasi truputį pavargęs – nelengva skubėti vilkint grandijomis. Gushauzo gatvėje jis užšoka į tramvajaus galinę aikštelę, kai tik šis išlenda iš už Technikos instituto. Canas nesiryžta eiti į vagoną, tačiau, tramvajui įsivažiavus, ima žvangėti erelio grandijos – skardinės pyrago formelės. Konduktorius ima šnairuoti aikštelės pusėn, manydamas, jog žvanga atšokusi kokia nors tramvajaus skarda. Canas įsikimba į turėklus ir palipa vienu laipteliu žemyn. Kažkas rodo į jį pirštu pro konditerijos langą. Canas važiuoja vienui vienas aikštelėje; jo uodeginės plunksnos mokosi skraidyti.

Galimas daiktas, viskas būtų baigęsi sėkmingai, ar bent jau pavykę pavažiuoti vieną kitą kvartalą, jeigu Technikos instituto studentai, sulipę į paskutinį vagoną, nebūtų sumanę išeiti į aikštelę parūkyti.

– Sveiki, vyrai, – pasisveikina erelis, tačiau studentai neatsako. Tuomet Canas klausia: – Ar šįryt matėt Katriną Marek? Ji apsigaubusi paklode, dievaži!

Tuomet vienas studentas klausia:

– Ar jūs kartais ne tas pats paukštžmogis, ką?

– Koks paukštžmogis? – klausia kitas studentas.

– Koks paukštžmogis? – klausia Canas.

– Tas pats, kuris terorizuoja žmones, – atsako studentas, žengdamas artyn, ir tuomet vienas jo draugas irgi prisimena ir žengia artyn.

Canas mielai norėtų nebeturėti galvos, kad galėtų matyti viską aplink – prireikus šokti iš tramvajaus, pravartu žinoti, į ką atsitrenksi: stulpą ar šiukšlių dėžę.

– Regis, man metas išlipti, – sako Canas, tačiau tramvajus dunda nelėtindamas greičio. Jis nuleidžia koją ant paskutinio laiptelio ir pakimba įsitvėręs į turėklus.

– Laikyk jį! – sušunka arčiausiai stovintis studentas, pietų dėžute tvodamas Canui per ranką. Tačiau erelis atšoka atbulas, paaukodamas vieną leteną su nagais.

Kraupiai žvangėdamas, Canas teškiasi ant žemės, ir jo pyrago formelės pažyra ant šaligatvio; nutrūkusios vielelės sminga ereliui į nugarą. Tačiau dabar jis jau per vieną kvartalą nuo mamos namų ir neturi laiko gailestauti dėl pyrago formelių, kurios, pasklidusios į visas puses, ritasi šaligatviu ir grindinio pakraščiu.

– Verčiau išjunk tą prakeiktą radiją, Hilke! – tuo metu sako senelis, išgirdęs žinią, kad Operos gatvėje paukštžmogis žvėriškai pagrobė kelių remonto darbininką.

Hilkė jau apsivilkusi paltą ir dabar laisvai vyniojasi ant kaklo šaliką. Ji eina paskui senelį į laiptų aikštelę. Senelis apžiūri geležinius sraigtinius laiptus marmurinėmis pakopomis, įsiklausydamas į varstomų durų ir pašto langelių girgždėjimą. Veda Hilkę laiptais žemyn, paskiau ilgu koridoriumi prie didelių durų su ilgėliausia trisdešimties centimetrų rankena. Hilkė žiūri į abi puses, o senelis tik į kairę – Argentinos gatvės kampą. Jis mato žmogų, kuris, stovėdamas nugara į Argentinos gatvę, nykščiu kemša tabaką į pypkę. Paskiau jis pasisuka gatvės kampo link ir susigūžia, lyg išgirdęs atplasnojant šimtus balandžių. Tačiau iš už kampo išlekia Canas Glancas, nuverčia žmogų nuo kojų, suklumpa, paskiau, netekęs pusiausvyros, nusirita laiptais žemyn ir galva trenkiasi į kažkokio pusrūsio duris. Taip Canas atsiduria žemiau šaligatvio lygio ir dingsta žmogui iš akiračio, kai jis atsistoja, iš plaukų purtydamasis tabako trupinius; pažiūrėjęs į abi gatvės puses, nepastebi nė gyvos dvasios ir puola paknopstomis bėgti Argentinos gatve, kone pats plasnodamas sparnais.

Senelis moja ranka. Canas išsiropščia ant šaligatvio kaip tik tuo metu, kai judri mažytė skalbėja atidaro savo pusrūsio duris. Puskojinių laikikliu smeigusi ereliui į pašonę, ji mikliai išpuola ant šaligatvio ir taikosi sušerti paukščiui, tačiau Canas uždeda jai šaltą, suglebusią vištos koją ant pasipiktinimu degančios krūtinės. Skalbėjai pakerta kojas, ir ji susmunka manydama, jog tai – anaiptol ne pokštas.

Canas puola prie mamos. Paskutinius kelis žingsnius jis skriete skrieja ir vos nesirėžia į stovintį automobilį: snapas užkliūva už antenos, o erelio galva nulekia šalin. Senelis griebia jį už grandijų ir žlegantį tempia pro didžiąsias duris į vidų. Hilkė pasikiša erelio galvą po pažastimi ir uždengia šaliku. Tuo tarpu gatvėje skalbėja tebeklūpo ant šaligatvio, rankomis užsidengusi veidą; ant užpakalio užsivertusiu sijonu ji tarytum laukia kokio lengvabūdiško dievo prisilietimo.

Mama kruopščiai surenka plunksnas ir pūkus, nepalieka nė menkiausio spaiglelio nuo automobilio iki pat močiutės virtuvės. Ten Canas susmunka prie viryklės – beveik plikai nupeštas paukštis, suvyniotas į foliją ir paruoštas pašauti į orkaitę.

– Canai, kur tu palikai taksi? – klausia senelis.

– Katrinai Marek, – atsako Canas.

– Kur? – klausia senelis.

– Man baigėsi benzinas jos panosėje, – atsako Canas.

– Ar toli nuo čia, Canai? – klausia senelis.

– Ji apsigaubusi paklode, – atsako Canas.

– Ar kas nors tave matė išlipant iš taksi? – klausia senelis.

– Proletariatas, – atsako Canas. – Jis sukilo pasiryžęs sunaikinti miestą.

– Ar kas nors matė, kur tu palikai taksi? – surinka senelis.

– Katrina Marek, – atsako Canas. – Turiu grįžti pas ją.

– Paguldyk vargšelį į lovą, – sako močiutė. – Jam galvoje kliuka. Nuvilk tą kostiumą ir paguldyk jį į lovą.

– Viešpatie, kokia ilga diena! – sušunka Canas.

Tačiau mama iš geros širdies nedrįsta jam sakyti, jog diena tik prasideda.

Ir nors, neabejoju, Šušnigas jau numano, kaip toliau klostysis įvykiai, jam irgi diena atrodo labai ilga. Dar tik pusė dešimtos, o Hitleris jau skambina vargšui kancleriui, pateikdamas savo asmeninį ultimatumą: plebiscitas turi būti atidėtas mažų mažiausiai dviem savaitėms, priešingu atveju Vokietija jau šįvakar įsiveržia į Austriją. Tad Šušnigas tariasi su ištikimuoju Skubliu: šaukiami 1915 metų gimimo atsarginiai užtikrinti viešajai tvarkai per artimiausius rinkimus; Austrijos naftos bendrovės „Socony Vacuum“ prašoma papildomų degalų galimiems kariuomenės motorizuotųjų dalinių manevrams. Ir kancleris Šušnigas paniuręs pastebi, jog vidurdienį miestas ruošiasi antrąsyk pagerbti Austrijos nepriklausomybę. Gatvėse skraido atsišaukimai, raginantys remti plebiscitą. Vidurdienį saulė pasidaro dar skaistesnė ir ima itin kaitinti. Žmonės tarytum nepastebi, jog sambūrio vietose padaugėjo šauktinių. Ir šauktiniai irgi trypčioja į taktą valsams ir patriotiniams maršams, kurie sklinda pro atvirus langus iš radijo imtuvų.

Šušnigas trečią kartą skambina Musoliniui, tačiau dučė vis dar nežinia kur dingęs. Kažkas siunčia dar vieną žinią į Prancūziją.

Per vidurdienio žinių laidą Johanesgasės radijas paisto kažką neaiškaus apie tarptautinius įvykius. Siena prie Zalcburgo uždaryta, prie sienos nesuskaitomi kariuomenės telkiniai; naktį tyliai pajudėjo priekin tankų junginiai, prožektoriais šviesdami kiaurai sieną, o paryčiais virš Vokietijos miškų pakilo dūmų uždanga – pagal komandą kareiviai prisidegė milijoną cigarečių, išpūtė dūmą ir iškart užgesino. Ir dar praneša, kad Berlyno radijas transliuoja vakarykštes žinias ir šneka apie šiandien vykstančias bolševikų riaušes Vienoje, kur riaušininkų bolševikų nebūta nuo pat didžiosios apsiausties ir Šlingerhofo rūmų užėmimo tūkstantis devyni šimtai trisdešimt ketvirtais metais.

Vietinės žinios kur kas nuodugnesnės. Atsiradęs pagrobtasis darbininkas; paukštžmogio išmestas iš visu greičiu lekiančio taksi, jis tik per stebuklą atsipirkęs vos keliais įbrėžimais. Paukštžmogis, pasak darbininko, mažų mažiausiai dviejų metrų ūgio. Tai atsitikę Šilerio aikštėje. Paskiau paukštžmogis pastebėtas tramvajuje, Gushauzo gatvėje; būrelis narsių Technikos instituto studentų bandę jį sučiupti, bet jis pasirodęs stipresnis. Pagaliau Švindgasėje paukštžmogis užpuolęs skalbėją Frau Dreksą Nef. Pasak Frau Nef, būtybė – nežemiškos kilmės ir nežinia kur dingusi po užpuolimo. Arčiausiai nuo įvykio vietos esančiame Belvederio parke pareigūnai naršo krūmus, apžiūri medžius. Ir nė menkiausios užuominos apie paliktą taksi su užrašu: ŠUŠNIGUI – TAIP! – ant variklio dangčio.

Tačiau senelis žino kur ieškoti. Peržvelgęs teatrų repertuarus, jis pamato, kuriame Katrina Marek pasakiškai įsijaučia į Antigonę, ir taipgi padaro išvadą, jog „Ateljė“ teatras iš tikrųjų yra tarp Šilerio aikštės, kur buvo nublokštas darbininkas, ir Gushauzo gatvės, kur erelis pirmą kartą be taksi pasirodė tramvajuje. Senelis ima iš virtuvės dviejų litrų talpos ąsotį, sudrėkina kempinę ir įsikiša kišenėn piltuvėlį. Canas neturi raktelio, tad senelis tikisi, kad erelis bus jį palikęs automobilyje. Tuomet Hilkė įsideda kempinę į rankinę, o senelis neša ąsotį taip įsitempęs, lyg jis būtų pilnas kaip akis; jie išeina iš savo būsto Švindgasėje, neabejodami, kad močiutė pasirūpins Canu, paguldytu į Hilkės lovą.

Deja, Kurtas fon Šušnigas linkęs į kompromisus kur kas labiau nei mano senelis. Šiek tiek po pusės trijų Šušnigas priima vieną iš Vokietijos ultimatumų. Jis prašo Zeisą-Inkvartą paskambinti į Berlyną Geringui ir pranešti, kad kancleris atideda plebiscitą; be to, Zeisas-Inkvartas praneša Geringui, jog kancleris neatsistatydina. Kas be ko, mano senelis turėtų ką papasakoti apie nepasotinamą feldmaršalo Geringo godulį.

Tačiau mano senelis užsiėmęs. Jis veda mamą iš degalinės, esančios Karolio gatvėje, po pažastimi nešdamas trimis ketvirčiais pripildytą ąsotį, tad gali sau ramiai eiti nebijodamas išlaistyti degalų. Mama šypsosi kur kas linksmiau, nei įprasta šeimai išėjus pasivaikščioti – todėl degalinės tarnautojui senelis sako, jog ąsotis – tai maloni staigmena dėdei, kuris tiek daug valgo, kad amžinai pritrūksta degalų.

Pakuždomis dalydamiesi šeimos paslaptimis, jie pereina per Getreidemarktą, paskiau, sulėtinę žingsnius, sužiūra į „Ateljė“ teatro skelbimus.

– Štai, žiūrėk, – sako senelis, skaitydamas dieninių spektaklių sąrašą.

O Hilkė priduria:

– Man regis, už kampo kabo dar vienas skelbimas, – ir pasuka į siaurą gatvelę, stengdamasi nesistebėti, kai prieš akis išdygsta Katrinos Marek panosėje stovintis taksi.

– Eikš! – sušunka ji seneliui. – Tai tikrai pati gražiausia iš visų mano matytų jos nuotraukų.

– Luktelėk, – sako senelis, toliau skaitydamas dieninių spektaklių sąrašą. Tačiau tebeskaitydamas atsargiai sėlina ir vis dirsčioja tai į vieną, tai į kitą gatvės pusę; paskiau, iškišęs ranką už namo kampo, pirštu pamoja mamai. Ji išsitraukia iš rankinuko drėgną kempinę ir nuo variklio dangčio nušluosto ŠUŠNIGUI – TAIP! Paskiau, pasitraukusi atbula, grožisi Katrina Marek, lyg nejučia eidama aplink taksi ir šen bei ten šluostydama kreidos dulkes. Paskiau grįžta prie senelio ir įsikimba jam į parankę.

– Na, eikš, pažiūrėk, – sako ji. – Kokia graži jos nuotrauka!

– Tu verčiau paskaityk, – sako senelis. – Paskaityk. Argi ne nuostabu?

Ir jis eina už kampo, pirštu rodydamas į dieninių spektaklių sąrašą. Hilkė linksi galvą, žvalgosi į šalis ir, barškindama apyrankę, duoda seneliui ženklus.

– Tikrai graži, tavo tiesa, – atsiliepia senelis iš gatvelės ir, pirmąsyk apeidamas taksi, atsuka benzino bako dangtelį, paskiau užsikvempia ant sparno ir įkiša piltuvėlį, akimis rydamas Katriną Marek. – Kaip tau patinka spektaklių sąrašas? – klausia, ir mama barkšteli apyranke.

Senelis supila visą ąsotį į benzino baką. Grįždamas jis eina pro vairuotojo langelį ir lengvai atsidūsta starterio spynelėje pastebėjęs kyšant raktelį.

– Tiesiog protas neneša, – sako Hilkė, pirštu rodydama į spektaklių sąrašą.

Ji įsikimba seneliui į parankę, ir jiedu pamažu patraukia gatve. Kiek paėjėjęs senelis nusilenkia, pabučiuoja jai į skruostą ir paduoda ąsotį. Mama pabučiuoja jį ir eina toliau, o senelis pasuka atgal. Atsidūręs prie teatro, šokio žingsniu traukia į gatvelę prie stovinčio taksi.

Mama eina vinksėdama klubais, glausdama ąsotį prie iškilios krūtinės, atlošusi galvą, kad dailiau atrodytų, stebima pro parduotuvių vitrinas; ji mato save, perregimą, einant kiaurai pro pakabus su suknelėmis, lentynose išrikiuotus batus, pyragų ir pyragaičių piramides, pro kavinių vitrinas, mato savo veidą virš puodelių, mato save, perregimą, einant, bet paliekant pėdsaką kiekvieno, žvelgiančio pro langą, mintyse tuo metu, kai ji pažvelgia į vidų. Ji įsivaizduoja, kad Canas irgi ją mato – sapne, kurį sužadina jos mergystės guolio kvapas. Tačiau ji neužsisvajoja taip aklai, kad praeitų pro sutartą gatvės kampą: ties Fulmangasės ir Miulgasės sankryža ji stabteli ir, stabdydama taksi, atidžiai pažiūri vairuotojui į veidą.

– Kur važiuojam? – klausia senelis, įrėmęs smakrą sau į krūtinę, paskiau, trūktelėjęs iš vietos, priduria: – Pašėlusiai apsukrus tavo tėtušis, ar ne? Nulėkė į Elžbietos gatvės galą, prisipylė degalų ir spėjo tave pasivyti prie sutarto gatvės kampo kaip tik tuo metu, kai tu priėjai. Tau netgi neteko laukti. Tikslus kaip laikrodis.

Hilkė susibraukia plaukus už ausų ir skambiai, žaviai juokiasi, o senelis irgi juokiasi, linguodamas galvą.

– Velniškai apsukrus, velniškai apsukrus – eina kaip iš pypkės, dievaži!

Kas nors, išvydęs juos kratantis taksi automobilyje, tikriausiai būtų pagalvojęs: „Ką tas senis galėjo pasakyti, kad šitaip prajuokino tokią gražuolę?“

Senelis viską daro kaip pridera – mandagiai ir truputį puikuodamasis.

Geringas irgi – tik ne per daugiausia puikuodamasis ir visiškai nemandagiai. Sulaukęs pirmosios Šušnigo nuolaidos, po penkiolikos minučių Geringas vėl skambina Zeisui-Inkvartui: girdi, Šušnigo elgesys nepriimtinas, kancleris su visu kabinetu turi atsistatydinti, o prezidentas Miklasas – Zeisą-Inkvartą paskirti kancleriu. Geringas moka labai savotiškai tvarkyti reikalus. Jis žada Austrijai karinę pagalbą, jeigu Šušnigo vyriausybė nesugebėtų pati įvykdyti visų sąlygų.

Zeisui-Inkvartui tai pati sunkiausia užduotis – pranešti naujieną Kurtui fon Šušnigui, ir Šušnigas žengia dar vieną ir paskutinį žingsnį atgal. Pusę ketvirtos, vos pusvalandžiui praslinkus po Geringo skambučio, prezidentui Miklasui įteikia vyriausybės atsistatydinimo raštą. Likimo ironija: po karo visa tai būtų atrodę nors kiek padoriau, jeigu jis būtų palaukęs bent vieną valandą – kol iš Anglijos ambasados Vienoje ateis lordo Halifakso laiškas, perspėjantis, kad Jos Didenybės vyriausybė nepageidautų prisiimti atsakomybės patardama kancleriui užtraukti pavojų savo šaliai, nes Jos Didenybės vyriausybė nebūtų pajėgi užtikrinti Austrijai savo paramos.

Skirtumas tik toks: arba tu pasiduodi tada, kai visi tave palieka likimo malonei, arba pasiduodi anksčiau, žinodamas, kad būsi paliktas likimo malonei. Šiaip ar taip, viskas gerai, bet savo laiku.

Pusę ketvirtos Šušnigui nebereikia oficialaus patvirtinimo, kad jis paliktas likimo valiai. Jis numano, kaip klostysis įvykiai: lordas Halifaksas stengsis išvengti tiesioginio atsakymo; Prancūzijos chargé d’affaires Romoje ponui Blondeliui grafo Čiano asmeninis sekretorius patars nesivarginti, jeigu vizito tikslas – pokalbis apie Austriją; su Musoliniu nepavyks susisiekti telefonu – jis kažkur slapstosi, girdėdamas, kaip be perstojo čirškia skambutis.

Taigi Šušnigas išeina iš prezidentūros, palikęs Miklasui spręsti naujo kanclerio klausimą. Seniui Miklasui tai ne pirmiena. Prieš ketverius metus, įvykus nacistiniam perversmui, vargšas Dolfusas buvo nužudytas savo paties kabinete, o kieme knibždėjo galvažudžių, pasiruošusių užsiundyti minią, nelygu kaip pakryps reikalai; tuomet Miklasas kreipėsi į Kurtą fon Šušnigą. Dabar Miklasas turi laiko iki pusės aštuntos. Tad senasis prezidentas skuba ieškoti naujo kanclerio.

Ištikimas policijos viršininkas Skublis atsisako: jis gerai žinomas Berlyne, ir jo paskyrimas dar labiau suerzinsiąs Hitlerį. Daktaras Enderis, konstitucinės teisės specialistas, pareiškia, kad kanclerystė jo nebedomina – jis jau buvo ankstesnės vyriausybės galva. Generolas Šilhavskis, Ginkluotųjų pajėgų vyriausiasis vadas, pasiteisina, kad jis – karininkas, o ne politikas. Tad Miklasas neranda pageidaujančiųjų.

Gaila, kad jis nepažįsta mano senelio, šis mielai būtų sutikęs įsivelti į naują intrigą.

Senelis, pastatęs taksi šalia Šv. Karolio bažnyčios, vedasi ąsočiu nešiną Hilkę namo. Nepaisydami močiutės draudimo, jie užsuka pas Caną Glancą. Likęs be pyrago formelių, netekęs paskutinės letenos, erelis tyso iškišęs kojas pro vaikiškos lovytės galą. Jaukiai įsitaisęs po rausva antklode, su vištos plunksna už ausies, jis miega tarp visokiausių niekučių mamos nykštukų karalystėje. Hilkė vėl apkamšo jį, ir jis miega iki pat vakarienės, miega iki septintos valandos Johanesgasės radijo žinių laidos. Senelis negali leisti Canui pražiopsoti žinias.

Pranešama, kad plebiscitas atidėtas, o vyriausybė atsistatydino, išskyrus Zeisą-Inkvartą, ir toliau einantį vidaus reikalų ministro pareigas.

Canas Glancas, dar nevisiškai atsigavęs, be žodžių grįžta į lovą, o senis Miklasas tuo metu sėdi vienišas prezidentūroje, stebėdamas, kaip laikrodžio rodyklės artėja prie pusės septintos. Feldmaršalo Geringo ultimatumo laikas baigėsi, o Zeisas-Inkvartas vis dar nepaskirtas Austrijos kancleriu. Miklasas atsisako oficialiai pasiūlyti jam sudaryti vyriausybę.

Tuomet Kurtas fon Šušnigas padaro paskutinį ir lemtingą savo karjeros šuolį atgal – generolui Šilhavskiui įsako Austrijos kariuomenę atitraukti nuo Vokietijos sienos, nesipriešinti, stebėti, galbūt draugiškai pamoti ranka nuo priešingo Enso upės kranto. Šiaip ar taip, Austrijos kariuomenei šaudmenų kovos veiksmams užtektų tik keturiasdešimt aštuonioms valandoms. Tad kuriems galams pralieti tiek daug kraujo? Kažkas skambina iš Zalcburgo, praneša, kad vokiečiai pereina sieną; tai netiesa, apgaulingas aliarmas, dar vienas galvosūkis – viskas gerai, bet savo laiku, ir Šušnigas traukiasi, nelaukdamas patvirtinimo.

Aštuntą valandą jis prašo Johanesgasės radiją suteikti jam galimybę kreiptis į tautą. Ant Balhauzo aikštės rūmų paradinių laiptų baliustrados išvedžioti mikrofonų laidai. Ir senelis vėl žadina Caną.

Šušnigas liūdnas ir niekam nepriekaištauja. Ragina nestoti skersai kelio jėgai, meldžia nesipriešinti. Tvirtina, kad Berlyno radijo pranešimai apie šalį sukrėtusias darbininkų revoliucijas – gryniausias prasimanymas, Kurto fon Šušnigo valdomoje Austrijoje nėra jokių sukrėtimų: joje liūdna. Per visą tą spektaklį seneliui širdį paliečia tik vienas dalykas – kultūros sklaidos įgaliotinio, senio luošio Hameršteino-Ekvordo išpuolis: vos kancleriui baigus kalbą ir technikams nespėjus išjungti aparatūros, jis prišoko prie mikrofono ir suniurzgė:

– Tegyvuoja Austrija! Šiandien man gėda, kad esu vokietis!

Seneliui nemalonu girdėti tokius žodžius. Vadinasi, net toks užsigrūdinęs luošys kaip Hameršteinas-Ekvordas mano, kad jam įgimta germanų dvasia, ir vokiečius laiko rase, kuriai priklausyti pridera austrams.

Tačiau mano senelis niekada nebuvo tos nuomonės.

– Krauk daiktus, Mutti, – sako jis. – Čia pat už kampo stovi taksi su pilnu baku degalų.

Mama ima Canui Glancui už rankos, stipriai kaip niekad suspaudžia ir laukia, kada Canas pakels į ją akis; jos pirštai sako jo rankai: Hilkė Marter neketina kur nors važiuoti, krautis daiktų ar krauti kam nors kitam, kol šis erelis neatsipeikės ir, vadovaudamasis blaiviu protu, aiškiai nepareikš savo nuomonės.

Tuo metu Miklasas, aiškiai išreiškęs savo nuomonę ir griežtai atsisakęs priimti Šušnigo atsistatydinimą, sėdi vienui vienas ir nesiliauja kalbėjęs apie pasipriešinimą, nors tarp Vokietijos sienos ir Enso upės nėra nė vieno austrų kareivio. Austrijos prezidento kabinete – generolas leitenantas Mufas, Vokietijos karo atašė Vienoje, jis tvirtina, kad pranešimas apie tai, jog Vokietijos kariuomenė perėjo Austrijos sieną, – apgaulingas aliarmas. Tačiau ji tikrai pereis sieną, priduria Mufas, jeigu Miklasas nepaskirs Zeiso-Inkvarto kancleriu. Galimas daiktas, senis Miklasas ne be reikalo spiriasi, kaip galėtų atrodyti, gal jis įspėjo Hitlerio slaptą kėslą įteisinti užgrobimą. Tačiau Mufas kantriai kala jam į galvą: argi Federacijos prezidentui nežinoma, kad visos provincijos – vietinių austrų nacių rankose? Argi prezidentui nežinoma, kad Zalcburgas ir Lincas perdavė valdžią vietiniams nacių partijos nariams? Ar prezidentas yra bent kartą iškišęs nosį iš savo kabineto į koridorių, kur Vienos jaunieji naciai rūko cigaretes ir tyčiojasi iš visų, stovėdami paradinių laiptų balkone: leidžia dūmų ratilus apie nelaimingojo Dolfuso atminimui pastatytos medinės Madonos galvą.

Vienuoliktą valandą Mufas vis dar kantriai piešia Austrijos ateitį. Zeisas-Inkvartas peržiūri savo numanomo kabineto narių sąrašą; po dešimties valandų priešinimosi Miklasas pasakoja anekdotą apie Mariją Teresę.

Vienuoliktą valandą mano senelis galutinai išsprendžia sidabro ir porceliano klausimą. Porcelianas dužus ir sunkiai parduodamas. Taigi porcelianas lieka Vienoje, o sidabras keliaus drauge su jais. Ar Canas Glancas keliauja drauge su jais, ar lieka Vienoje, tebesprendžia mamos pirštai.

– Dar neaišku, ar jie ruošiasi įvesti kariuomenę, – sako Canas. – O kur jūs ketinate keliauti su mano taksi?

– Visiškai aišku, kad jie ruošiasi įvesti kariuomenę, – atkerta senelis, – o su tavo taksi mes keliausime pas mano brolį. Jis dirba paštininku Kaprune.

– Betgi ten irgi Austrija, – sako Canas.

– Nesaugu bus tik didžiuosiuose miestuose, – atsako senelis. – Kicbiūhlio Alpės – tolimas užkampis.

– Toks užkampis, kad ten galima padvėsti iš bado? – klausia Canas.

– Bibliotekininkai visada turi santaupų, – atsako senelis.

– Kaip jūs ketinate vidury nakties jas paimti iš banko? – klausia Canas.

– Jeigu tu nutartum dar pabūti Vienoje, – sako senelis, – aš galėčiau parašyti tau įgaliojimą, o tu atsiųstum mums čekį.

– Savaime suprantama, jūsų broliui paštininkui, – sako Canas.

– Kodėl gi mes negalėtume išvykti rytą? – įsikiša Hilkė. – Kodėl Canas negalėtų važiuoti su mumis?

– Galėtų, jei norėtų, – sako senelis. – Tuomet aš palauksiu ryto, o Canas jus veš.

– Kodėl mes visi negalėtume išvažiuoti rytą? – klausia močiutė. – O gal rytą paaiškės, kad viskas klostosi kuo puikiausiai?

– Rytą kelionėn leisis minios žmonių, – atsako senelis. – Be to, šiuo tarpu niekas dar nepasigedo Cano ir jo taksi. Kaip tu manai, Canai, ar jie galėtų pulti ieškoti tavo taksi?

– Būtų geriausia, jei taksi dingtų šiąnakt, – sako Canas.

– Kaip Canas sugebės nusigauti į Kapruną, jeigu liks Vienoje? – klausia Hilkė.

– Canas galėtų ir nelikti Vienoje, jeigu nenorėtų, – atsako senelis.

– O kodėl jis nori?– klausia Hilkė.

– Na, aš nežinau, – sako Canas. – Gal būtų įdomu pažiūrėti, kas čia dėsis artimiausiomis dienomis.

Mama tebetikrina jam pulsą. Hilkė Marter vėl šneka pirštais: „Ak, Canai, gatvėje nė gyvos dvasios, dievaži, nė gyvos dvasios.“

Tačiau prieš pat vidurnaktį Balhauzo rūmų kieme jau laukia keturiasdešimt 89-osios SS divizijos, kuriai priklauso ir žudikas Otas Planeta, galvažudžių. Galbūt kaip tik tada, išvydęs juos, senasis prezidentas Miklasas sutiko su Šušnigo žodžiais, jog Vienoje gali įvykti skerdynės. Galbūt kaip tik tada Miklasas nusilenkė Mufui, atlikusiam tarpininko vaidmenį.

Su storoka senelio banko knygele kišenėje Canas Glancas dabar irgi jaučiasi kaip tarpininkas. Jis traukia Švindgase Šv. Karolio bažnyčios link, o mama tebelaiko jam už rankos. Gushauzo gatvėje jiems tenka trauktis nuo šaligatvio.

Priešais, susikabinę už rankų, stumdydami visus į šalis, koja kojon žygiuoja penki vaikinai, grįžtantys iš Vienos jaunųjų nacių mitingo. Ko gero, tai buvo ketvirtojo rajono nacių mitingas. Tviska ką tik prisiūti antsiuvai su vardais: P. Šnelis, gal G. Šritas, F. Zamtas, J. Špaltas, R. Štegas ir O. Šrutas – patys paprasčiausi vardai.

Canas netaria jiems nė žodžio, mama užspaudė jam pulsą. Jis atrakina taksi, stovintį prie Šv. Karolio bažnyčios, ir kita gatve grįžta į Švindgasę. Neverta važiuoti pro jaunuolius, kad šie nesusivoktų, jog jie taip greitai įsigijo automobilį. Canas važiuoja Švindgase nejungdamas žibintų. Senelis plačiai atlapoja dvivėres duris, ir Canas atgaline eiga pervažiuoja per šaligatvį ir įrieda į kiemą.

Jau vėlus metas, tačiau vargu ar šiąnakt kietai miega viršutinių aukštų gyventojai. Tikriausiai jie girdi variklio ūžesį, prieš Canui jį užgesinant. Šiukliavežė, ko gero, dingteli jiems mintis, atvažiavo išvežti šiukšlių, kurių negalima laikyti iki ryto? Tačiau niekas neneša savo šiukšlių į apačią. Už sraigtinių laiptų turėklų nematyti išsigandusių veidų, tik pro laiškų langelį ir durų plyšius švykso siauri šviesos ruoželiai. Senelis laukia, kol paskutinis, pats silpniausias spindulėlis užges laiptų aikštelėje, paskiau liepia močiutei atsistoti prie laiptų turėklų ir klausytis, ar kas nors nesuka telefono rankenėlės.

Jau buvo šeštadienis, pirma valanda nakties, kai jie ėmė krautis daiktus į taksi.

Septintoji apeiga zoologijos sode:antradienis, 1967 m. birželio 6 d., 2 val. 15 min.

Kai kurie žvėrys sugulė. Vis dėlto zoologijos sode tebetvyro tam tikra įtampa, tačiau panaktinis grįžta į Smulkiųjų Žinduolių Paviljoną, ir kai kam jau merkiasi akys.

Panaktiniui įėjus į vidų, mane irgi ėmė lenkti miegas. Girdėjau, kaip gulasi Įvairios Antilopės, tyliai šleptelėdamos ant žemės. Man iš tikrųjų dingtelėjo mintis nusnausti, tačiau tuo metu, kai patogiai įsitaisiau po gyvatvore, Smulkiųjų Žinduolių Paviljone pasikeitė šviesa. Staiga. Balta šviesa virš narvų tapo raudona kaip kraujas. Panaktinis įjungė infraraudonąjį apšvietimą.

Štai kas vėl atsitiko: šviesai pasikeitus, jie nieko nebemato; štai kas atsitiko: jiems atrodo, jog ūmai stojo naktis.

Slėpdamasis už gyvatvorės, nusėlinau ten, iš kur matyti durys, ir net truputį išlindau iš savo užuoglaudos.

Kodėl panaktinis taip pasielgė? Gal jam patinka žiūrėti į būdraujančius žvėris? Tai gana savanaudiška – žadinti žvėris savo malonumui; jeigu jam tai labai svarbu, galėtų ateiti dieną, kai zoologijos sodas atviras. Tačiau, man regis, priežastis anaiptol ne ta.

Man regis, anaiptol ne dėl to panaktinis taip elgėsi; tuo įsitikinau ypač dabar, geriau į jį įsižiūrėjęs. Kitaip sakant, jis visiškai nepanašus į mane – aš atėjau norėdamas geriau viską apžiūrėti. Man knieste knietė užmesti akį į tą kambarėlį.

Atsitūpiau už narvo. Ne per geriausiai mačiau, kas jame yra: mėnesienoje ryškėjo tik pakraščiai. Tačiau buvau tikras, kad tai Beždžionių Paviljonas. Man bežiūrint į Smulkiųjų Žinduolių Paviljono koridorių, dvi šiurkščios letenos griebė už galvos ir trinktelėjo į grotas. Ištrūkti neįstengiau, bet man pasisekė pasukti galvą. Prieš akis išvydau pliką, skaisčiai raudoną Abisinijos plokščiakalnių plėšrūnės – šunbeždžionės gelados – krūtinę.

– Aš atėjau tau padėti, – sukuždėjau.

Tačiau ji tik išsišiepė.

– Tylos, – paprašiau, tačiau ji stipriai įsikibo man į sprandą; nedaug trūko, kad toji pabaisa mane nugaluotų.

Kyštelėjęs ranką į striukės kišenę, ištraukiau savo jūros putų pypkę.

– Ar nenorėtum pasmilkyti mano tabako? – paklausiau.

Ji dėbtelėjo į pypkę. Letena šiek tiek atleido man petį.

– Na, nesivaržyk, – sukuždėjau tikėdamasis, kad neprireiks suvaryti kandiklio jai į išsipūtusią šnervę.

Ji paėmė: letena nušliaužė man nuo sprando ir apgniaužė mano kumštį drauge su pypke. Paskiau kita letena, siekdama pypkės, atsargiai įsliuogė man į saują. Aš atšlijau, bet negalėjau ištraukti rankos: šunbeždžionė gelada įsikišo pypkę į nasrus ir abiem letenomis nutvėrė už riešo. Nebuvau tam pasiruošęs, tačiau, kojomis įsispyręs į grotas, iš visų jėgų atsilošiau. Virtau aukštielninkas atstu nuo narvo, nepasiekiamas, ir šunbeždžionė gelada, sumetusi, kad ji apmulkinta, pasiuto spiegti, grauždama mano pypkę ir spjaudydama ant žemės jos nuotrupas.

Žviegdama iš įsiūčio, ji blaškėsi narve, karstėsi grotomis, trypė kojomis, lovyje taškydama vandenį. Visas Beždžionių Paviljonas suprato, kad šunbeždžionę geladą apmovė kažkoks žemesnės rūšies gyvis.

Jeigu ten būta jau kietai įmigusių žvėrių, labai jų atsiprašau. Juos prižadino primatų būrio atstovo sukeltas triukšmas; suriaumojo Didžiosios Katės, suurzgė lokiai; atgijo visas zoologijos sodas – nuo vieno galo iki kito sudunksėjo kanopos. Ir tuo metu, kai klupdamas puoliau bėgti takeliu atgal į savo slėptuvę, pamačiau iš už violetinio koridoriaus kampo pasirodant panaktinį.

Labai nustebau. Tikėjausi, kad panaktinis, išjungęs infraraudonąjį apšvietimą, prišliauš iš užpakalio dengiamosios spalvos uniforma, kaip ir dera slapukui kovinės parengties sąlygomis, ir tvos man vėzdu. Tačiau jis stovėjo raudoname kaip kraujas koridoriuje, išsižiojęs iš nuostabos: puikus taikinys priešui.

Aš jaučiausi saugus už gyvatvorės, kol pamačiau taku sukantis šviesos pluoštą; vos tik suspindus šviesai, zoologijos sodas nuščiuvo. Šviesos pėdas šokinėjo nuo vieno krūmo prie kito, nuo vieno narvo prie kito. Kai tik jis priėjo tą vietą, kur buvau užpultas, sustingau, laukdamas bėdos. Tačiau šunbeždžionė gelada, matyt, surinkusi mano jūros putų pypkės šipulius ir tyliai išsliūkinusi pro galinius vartelius, dingo Beždžionių Paviljono takų ir takelių labirintuose.

Regis, panaktinis sumetė, kas sukėlė triukšmą. Stabtelėjęs šviesos pluoštu išnaršė narvų kampus ir aplinkinių medžių viršūnes. Paskiau atsargiai spyrė į šunbeždžionės gelados narvą.

– Ar čia tavo darbas? – sušuko šaižiu balsu, šiek tiek švepluodamas.

Zoologijos sodas nemiegojo, bet aplink viešpatavo tyla; šimtai žvėrių, baimingai kvėpčiodami, tvylojo be žado.

Panaktinis pabidzeno galiuką palei Beždžionių Paviljoną ir vėl stabtelėjo prie mano gyvatvorės kampo, silpnai apšviestas blyškios kruvinai raudonos šviesos, sklindančios iš Smulkiųjų Žinduolių Paviljono. Pamosavęs žibintuvėliu mano pusėn, sušuko:

– Kas atsitiko?

Kažkuris kanopinis kluptelėjo ir sustojo kaip įdiegtas. Žibintuvėlio šviesos pėdas, perrėžęs nakties dangų, liuoktelėjo Australijos gyvūnų zonos link. Panaktinis ūmai nukreipė šviesą į gretimą medį, tikėdamasis pamatyti leopardą arba ocelotą, kuris galėtų tykoti ten, pasiruošęs pulti.

– Ei, tu! – suriko. – Eik miegoti!

Šviesos pėdas kryptelėjęs peršoko nuo klubo prie galvos, nutvieksdamas veidą. Panaktinis apsišvietė.

Pamačiau, kaip jis atrodo: infraraudonųjų spindulių paryškintas pagyvenęs žmogus trumpai kirptais plaukais, veidas su ilgu, siauru randu, einančiu palei ausį nuo kairiojo smilkinio iki pat panosės, o ten kiaurai kertančiu lūpą, todėl šiek tiek atvipusią virš skaisčiai raudonų viršutinio žandikaulio dantenų. Sąžiningoje dvikovoje tokių dalykų negalėtų atsitikti. Ko gero, kirsta rapyra, iš pykčio aptemus protui.

Labai gerai mačiau jį – ir veidą, ir jo keistos uniformos krūtinę. Keistos ne tik todėl, kad jis tebeturi antpečius – tebėra ir antsiuvas su vardu. Jis yra ar kadaise buvo O. Šrutas. O jeigu šia uniforma dabar vilki ne O. Šrutas, tad kodėl jis išsaugojo antsiuvą – per ilga gerokai išblukusį –su O. ŠRUTO vardu? Kokią retą dovaną, man regis, turi žmogus, kuris įspėja kieno nors vardą, dar nematęs jo veido! Šis panaktinis – O. Šrutas.

Keisčiausia, kad šis vardas man šmėkštelėjo mintyse, jis sukosi man ant liežuvio. Galimas daiktas, O. Šrutas anksčiau buvo man pažįstamas, be jokios abejonės, buvau pažįstamas su kokiu nors Šrutu. Vienoje Šrutų – devynios galybės. Tikriausiai esu susidūręs su šiuo vardu, skaitydamas kokią nors knygą. Na, žinoma, kadaise esu turėjęs reikalų su O. Šrutu.

Tačiau šis O. Šrutas – nepramanytas; jis naršo žibintuvėliu medžių viršūnes, ieškodamas ocelotų ar kokių nors kitokių žvėrių. Žvėrys nemiega, kai aplink bastosi O. Šrutas, o ir man visi miegai iš galvos išsiblaškė.

Dabar jau neima miegas, nors O. Šrutas grįžta į Smulkiųjų Žinduolių Paviljoną. Dėdamasis, kad jam viskas nusibodo, jis traukiasi nuo gyvatvorės, už kurios glūdau užsiglaudęs; atsainiai žingsniuodamas takeliu, jis galėtų netikėtai išplėšti iš tamsos kiekvieną pėdą, žibintuvėliu brėždamas šviesos ratilus. Verpetuodamas savo žibintuvėliu, O. Šrutas pripažįsta tik balses.

– Aaa! – rykauja jis, baidydamas žibintuvėliui nepasiekiamus šešėlius. – Ūūū!

Žvėrys minga; kažkas stena, rąžosi, šnopuoja, šlumšteli ant žemės; Beždžionių Paviljone kažkas piktai suspiegia, trenkia trapeciją į sieną, net aidas nueina. Tačiau manęs miegas neima.

Kai O. Šrutas vėl išsiruošia į apeigą, aš ketinu įsmukti į jo raudoną it kraujas užuoglaudą ir pažiūrėti, kodėl senis O. Šrutas uždega infraraudonąsias lempas. Man regis, tik todėl, kad O. Šrutas yra ne iš tų, kuriems patinka rodytis kam nors į akis. Net žvėrims.

(TĘSINYS)KRUOPŠČIAI PERŽIŪRĖTAS ZIGFRIDO JAVOTNIKO GYVENIMO APRAŠYMAS:PRIEŠISTORĖ I

1938 m. kovo 12 diena: pirma valanda nakties Austrijos kanclerio būstinėje, Balhauzo aikštėje. Miklasas kapituliavo. Zeisas-Inkvartas paskirtas Austrijos kancleriu.

Zeisas-Inkvartas tariasi su generolu leitenantu Mufu. Jie nori įsitikinti, kad Berlyne žinoma, jog padėtis valdoma, ir kad Vokietijos pasienio kariuomenė nebeketina pereiti sienos.

Vargeta Zeisas-Inkvartas: jam derėtų žinoti:

Įsileisk liūtus į namus –

Jie įsiprašys pietų.

Apie antrą valandą nakties Mufas skambina į Berlyną ir bando atkalbėti nuo ryžtingų veiksmų. Galimas daiktas, jis sako: „Gerai, galite atšaukti savo kariuomenę; gerai, mūsų politikai ne ką prastesni už jūsiškius; jums nėra ko trainiotis mūsų pasienyje, nes čia iš tikrųjų viskas gerai.“

Pusę trečios, po beprasmiškų barnių su Karo ir Užsienio reikalų ministerija, su Reicho kanceliarija, Hitlerio asmeninio adjutanto prašoma pažadinti fiurerį.

– Pusę trečios nakties pažadink bet ką – net sveiko proto žmogų, – ir pamatysi, kas atsitiks, – sako senelis.

Pusę trečios Canas Glancas prispaudžia mamą vestibiulyje prie didžiųjų durų, o močiutė vis dar nenugirsta, kad kas nors suktų telefono rankenėlę. Senelis išneša lauk smulkius daiktus: dėžę su virtuvės rykais, kelias kartonines dėžes su maistu ir vynu, dėžę su žieminėmis kepurėmis ir šalikais ir megztas lovatieses.

– Jeigu negalima vežtis visų indų, gal paimkime bent padažinę? – siūlo močiutė.

– Ne, Mutti, – atremia senelis. – Vežamės tik būtiniausius daiktus.

Ir paskutinįsyk apmeta akimis mamos kambarį. Erelio kostiumą jis įgrūdo į karišką žieminę kuprinę.

Virtuvėje senelis nukrausto prieskonių lentyną ir visus indelius sukiša į kuprinę, įsitikinęs, kad, pagardintas prieskoniais, bet koks mitalas bus panašus į maistą. Paskiau ateina radijo eilė.

Močiutė sukužda nuo laiptų aikštelės:

– Aš ką tik žvilgtelėjau į automobilį ir pamačiau, kad dar viena sėdynė laisva.

– Žinau, – atsako senelis, mintydamas, jog užtektų vietos dar vienam žmogui, panūdusiam prieš auštant palikti Vieną.

Tačiau ne Šušnigui. Jis palieka Balhauzo aikštę, paspaudžia ranką apsiašarojusiam sargybiniui, apsimeta, kad nepastebi naciškai sveikinančių jį miestiečių, pasirišusių raištį su svastika ant rankovės.

Tolydžio atsiprašinėdamas Zeisas-Inkvartas veža Šušnigą namo – dešimčiai parų namų arešto ir septyneriems metams gestapo kalėjimo. Tik todėl, kad Kurtas fon Šušnigas gynėsi nepadaręs jokio nusikaltimo ir atsisakė prieglobsčio Vengrijos ambasadoje – neprisidėjo prie monarchistų, žydų ir kai kurių katalikų, kurių nuo vidurnakčio knibždėte knibžda Čekijos ir Vengrijos muitinėse.

Senelis pastebi, kad visi automobiliai važiuoja priešinga kryptimi – į rytus. Tačiau senelis, regis, nujaučia, jog toliau seks čekai ir vengrai, ir neketina leistis į kelionę antrą kartą, juo labiau kad nebebus pasirinkimo, kur važiuoti: į rytus ar į vakarus – važiuoti teks tik į rytus, į Rusiją. Senelis nelyginant košmarą įsivaizduoja tokią kelionę: kaip, persekiojami kazokų ir gauruotų turkų, jie atsiduria aklavietėje prie Juodosios jūros.

Todėl, važiuojant į vakarus, pakeleivių nepasitaiko. Sankt Veite tamsu, Hakinge dar tamsiau. Tik apšviesti tramvajai tebevažiuoja ta pačia kryptimi kaip ir senelis; konduktoriai mosuoja vėliavėlėmis su svastikomis; stotelėse dainuoja vyrai su antrankoviais ir vardiniais antsiuvais; kažkas pučia dūda vieną natą.

– Ar tai pats trumpiausias kelias į Vakarus? – klausia močiutė.

Tačiau senelis žino, kur važiuoja. Sustoja prie vienintelės apšviestos vištidės Hakingo priemiestyje.

Nupešęs ir užsmeigęs ant iešmo tris bevardes vištas virš žarijų, žerplėjančių vištidėje ant aslos, Ernstas Vacekas-Trumeris graužia kaulą ant laktos. Senelis su patriotu prirenka pilną kibirą kiaušinių, pripila vandens ir kietai verda kiaušinius. Vacekas-Trumeris papjauna ir nupeša patį geriausią kastruotą gaidį – ir taipgi įmeta į užkaistą kibirą su kiaušiniais. Paskiau suriša kojas keturioms riebiausioms vištoms ir veisliniam gaidžiui. Hilkė žiauriai suvynioja paukščius į antklodę; jie blaškosi ant grindų po užpakaline sėdyne prie ilgos kuprinės, stovinčios tarp mamos ir močiutės. Ernstas Vacekas-Trumeris atsisėda ant priekinės sėdynės greta senelio, tarp jų – dėžė su virtuvės rykais ir kibiras su virtais kiaušiniais. Prieš išvažiuodamas, Vacekas-Trumeris išleido vištas ir padegė vištidę. Į raktų skyrelį pasidėjo savo geriausią mėsinį peilį.

Seneliui vairuojant automobilį, tris bevardes vištas, iškeptas ant iešmo, taipgi ką tik išvirtą kastruotą gaidį, veikiau vos apvirusį, Vacekas-Trumeris supjausto ir išdalija visiems, taip pat kietai virtus kiaušinius. Tuo metu senelis pasuka į pietus link Glognico ir Briuk-an-der-Muro, paskiau į vakarus ir netgi truputį į šiaurę – priekalnių link. Nutaria važiuoti tiesiai į vakarus Šv. Martyno pusėn.

Iš Vienos tai tolimas kelias; jie atsiduria toli į pietus nuo Linco, be to, baigiasi degalai. Mersedeso, kadaise buvusio taksi, variklis taip įkaista, kad radiatoriuje užverda vanduo, nors dabar kovas, ir Ernstui Vacekui-Trumeriui tenka jį vėsinti drungnu vandeniu iš kibiro su kiaušiniais.

Mama sėdi ant užpakalinės sėdynės, netardama nė žodžio. Ji tebejaučia, kaip Cano Glanco keliai spraudžiasi jai tarp kojų, kaip Canas prispaudžia ją visu svoriu, taip priremia vestibiulyje prie didžiųjų durų, kad menkiausia šerpetėlė skaudžiai įsirėžia jai į nugarą.

Močiutė skundžiasi:

– Gyvos vištos dvokia.

– Mums reikia benzino, – atsiliepia senelis.

Prugerne visi tebešvenčia; senelis nuleidžia lango stiklą ir sustoja šalia policininko, vilkinčio uniforma atvira krūtine: raištis su svastika taip išsitempęs, kad, nuslydęs nuo galvos, kabaliuoja ant kaklo. Sunku pasakyti, ar jis pats užsinėrė tą raištį, ar kas nors laikė jam galvą, kitam jį neriant.

Vacekas-Trumeris atidaro raktų skyrelį, kur blizga mėsinis peilis, ir keliu prilaiko dureles. Senelis naciškai pasisveikina neatidarydamas lango.

– Smagu, kad tokią naktį nemiega visa šalis! – sako jis.

Tačiau policininkas nepatikliai sužiūra į vidų – į kibirą su kiaušiniais ir vištieną.

Ernstas Vacekas-Trumeris ploja seneliui per nugarą.

– Jo brolis gavo atsakingą postą valstybės tarnyboje Zalcburge! – sušunka jis. – Būtumėte matę, kas dedasi Vienoje, būtumėte matę visus tuos bolševikus, kuriuos sutikome kelyje, – visi jie neša kudašių į rytus.

– Ar jūsų brolis tikrai gavo postą valstybės tarnyboje? – klausia policininkas.

– Galimas daiktas, mane išsiųs į Miuncheną! – džiugiai atsako senelis.

– Ką gi, duok Dieve, – sako policininkas.

Vacekas-Trumeris paduoda jam kietai virtą kiaušinį.

– Linksminkitės ir džiaukitės! – sako senelis. – Tegu miestas nemiega iki pat ryto!

– Kad aš žinočiau, kas čia dabar atsitiko, – sako policininkas. – Kad žinočiau, kas iš tikrųjų atsitiko!

– Linksminkitės ir džiaukitės! – sako senelis ir pajuda iš vietos, paskiau stabtelėjęs klausia: – Ar kartais neturėtumėte lašelio benzino?

– Galima nupilti nuo vieno kito automobilio, – sako policininkas. – Ar kartais neturite žarnelės?

– Kaip tyčia turime, – atsako Vacekas-Trumeris.

Už tamsaus pašto pastato jie pastebi pašto sunkvežimį. Policininkas netgi patraukia iš žarnelės, kad pradėtų bėgti benzinas, už tai jie duoda jam kastruoto gaidžio šlaunelę.

O mamai vaidenasi Cano keliai tarp kojų; ji delnu šluosto lango stiklą, lyg tai būtų krištolinis rutulys, kuriame galėtų pamatyti, kaip Canas Glancas bando atsargiai, apgalvotai išsigauti iš Vienos.

O visa kita – daugmaž tik gandai. Hilkė vaizduojasi, kad Canas sužino – beveik drauge su apmulkintuoju Mufu, – jog Vokietijos pasienio kariuomenė vis dėlto pereina sieną. Kad, be kita ko, Canas pervedė Kapruno paštininkui senelio indėlius. Kad Canas tikriausiai jau priešpiet spėjo perskaityti Lenhofo straipsnį apie vokiečių pučą, o vėliau išgirdo žinią, kaip šiltai Hitlerį sutiko Lincas – fiureris su tankais ir kareiviais atžygiavo nuo sienos ties Pasau „aplankyti motinos kapo“. Ir kad Canas ar kas nors kitas skolintu ar vogtu taksi ties Kitse pervežė nusikaltėlį leidėją Lenhofą per Vengrijos sieną – nes čekai jų neįsileido. Jei Canas Glancas nevairavo taksi, kodėl jis neatvažiavo į Kapruną pas mamą? Vadinasi, taksi vairavo jis. Ir nusivežė drauge pusę manęs, o aš tuo metu geriausiu atveju buvau tik mintis mamos galvoje, – taigi pusė manęs dingo drauge su Canu Glancu, jeigu jis iš tikrųjų nekirto Vengrijos sienos.

Visa kita – tai tiesiog saugus septynmetis senelio brolio šešėlyje: brolis, Kapruno pašto viršininkas, išsaugojo savo postą, įstodamas į nacių partiją, o kadangi Kaprunas buvo ne toks jau didelis, darbas neatrodė pernelyg sunkus, dėtis naciu buvo labai lengva visur, išskyrus jo paties vadovaujamame „Hitlerio jaunimo“ klube: keli nariai įtarė pašto viršininką veidmainiaujant, ištaikė progą, kai nebuvo sargybos, ir, sučiupę varganoje „Hitlerio jaunimo“ kareivinių išvietėje, sudegino gyvą lengvuoju esesininkų liepsnosvaidžiu, kuriuo tą rytą jis mokė juos šaudyti. Tačiau tai atsitiko tada, kai karas jau ėjo į pabaigą, ir, man regis, nei mama, nei seneliai per daug nekentėjo ir nebadavo, juo labiau kad niekada neseko genialiojo rūpintojo Ernsto Vaceko-Trumerio atsargos ir tie prieskoniai, kuriuos mano senelis Vienoje apdairiai įkišo į paskutinę kuprinę.

Visa kita galima sužinoti iš Geringo telegramos Hitleriui į Lincą, nes jis girdėjo per radiją, kaip džiaugsmingai pirmasis Austrijos miestas sutiko fiurerį. Geringas paklausė: „Jeigu austrai taip džiaugiasi, kodėl mums iškart nebaigus visos bylos?“ Ir Hitleris, žinoma, nužygiavo toliau ir viską padarė, kaip pridera. Vien tik Vienoje gestapas vienu matu sukišo už grotų septyniasdešimt šešis tūkstančius. (Ir jeigu ne Canas Glancas vairavo taksi, kuriuo važiavo laikraščio leidėjas, gal jis buvo vienas iš tų septyniasdešimt šešių tūkstančių? Vadinasi, vairavo ne kas kitas, bet jis.)

Vėliau, kiek tai susiję su manimi, teko laukti antrojo mamos jaunikio. Nesakyčiau, kad jis buvo prastesnis – arba kad aš smerkiu mamą už tai, jog ji neleido Canui Glancui tapti mano tėvu. Nes jei ne genus, tai vis viena kažką paveldėjau iš Cano Glanco. Kitaip sakant, ne kas kitas kaip Canas Glancas įdiegė mamai mintį apie mane. Nesvarbu, kad nieko daugiau jis nepadarė.

Aštuntoji apeiga zoologijos sode:antradienis, 1967 m. birželio 6 d., 3 val.

Beveik visi miega. Sukarkė vienas iš Įvairių Vandens Paukščių, kažką pranašaudamas ar skųsdamasis viduriais. Aš, savaime suprantama, nemiegu ir netikiu, kad O. Šrutas galėtų miegoti. Tačiau visi kiti pagaliau sumigo.

Man neina iš galvos mintis: Iš kur jie žino, jog išmirė didžiosios alkos? Nejaugi airiai Trejybės įlankoje girdėjo paskutinį didžiosios alkos klyksmą? Nejaugi iš tikrųjų ji išrėkė: „Aš – paskutinioji, nė vienos daugiau nebeliko!“

Esu girdėjęs, kad airiai niekada neišsiblaivo. Iš kur jie galėtų žinoti, kad didžioji alka, bangų išskalauta į krantą, buvo paskutinioji? Gal tai buvo sąmokslas. Gal didžiosios alkos, pajutusios artėjant galą, išsiuntė kankinę, paliepusios jai sakyti, kad ji – paskutinioji? Gal kur nors toli toli, negyvenamoje Velso pakrantėje, tebegyvuoja didžiųjų alkų gentis, daugindamasi ir pasakodama savo jauniklėms apie kankinę, puolusią į bangas, idant jos galėtų ramiai gyventi, bet nebūtų pernelyg patiklios.

Įdomu, ar didžioji alka plėšrus paukštis. Įdomu, ar jaunikliai karingi, ar, susitelkę į narūnų būrius, puola žvejų laivelius, anot gandų, tokių pat senų ir neįtikėtinų kaip pasakos apie jūrų gyvates ir undines, – tegu žmonės jais tiki iki tol, kol Didžiųjų Alkų Laivynas įsiviešpataus viso pasaulio vandenų platybėse. Taip pakryps žmonijos istorija. Įdomu, ar išlikusios didžiosios alkos giežia apmaudą?

Be to, mąsčiau ir apie O. Šrutą. Keisčiausia, kad aš išgalvojau jo antrininką. Mintyse išgliaudžiau visas savo versijas, tiek tikras, tiek pramanytas, ir susiradau kitą O. Šrutą. Kur kas jaunesnį nei dabartinis panaktinis O. Šrutas. Keisčiausia, kad mano pramanytasis O. Šrutas turėjo būti antraeilis personažas, statistas, Vienos nacių jaunimo organizacijos narys. Labai keista, ar ne?

Įsivaizduokite: pramanytasis O. Šrutas išgyveno visus mano priskirtus vaidmenis, tai ką gi jis čia veikia? Kas gi dar jam tiktų, išskyrus antros pamainos panaktinio darbą Hicingo zoologijos sode?

(TĘSINYS)KRUOPŠČIAI PERŽIŪRĖTAS ZIGFRIDO JAVOTNIKO GYVENIMO APRAŠYMAS:PRIEŠISTORĖ II

Niekaip negaliu įžiūrėti savo tėvo etnografiniame Jugoslavijos žemėlapyje. Jis gimė 1919 metais Jesenicėje, todėl greičiausiai jis buvo kroatas ar, galimas daiktas, slovėnas. Tik nieku gyvu ne serbas, nors apskritai, kaip įprasta sakyti, Vratnas Javotnikas buvo jugoslavas, man regis, vienintelis jugoslavas, kuriam nerūpėjo, kas jis toks – serbas ar kroatas, ir aiškintis, kuo kroatas skiriasi nuo slovėno, jam būtų buvęs tuščias reikalas. Jis laikėsi grynai asmeninių politinių pažiūrų.

Tai reiškia, kad jis neturėjo šaknų. Gimęs Jesenicėje, veikiausiai buvo krikštytas kaip katalikas. Šiaip ar taip, gyveno palyginti toli nuo Serbijos, kad būtų ortodoksas. Tačiau Vratnui tai tikriausiai neturėjo jokios reikšmės.

Vis dėlto kai kas turėjo reikšmę. Mano tėvas, kaip sakoma, turėjo polinkį į kalbas, o Jesenicė yra daugių daugiausia už penkiasdešimties kilometrų nuo Zagrebo universiteto, kur jis studijavo kalbas. Galbūt, skatinamas nuojautos – įgimto pesimizmo, mokėsi kelių okupacinių armijų šnekamosios kalbos jau tada, kai šalis dar nebuvo okupuota.

Nors ir kokiais sumetimais vadovaudamasis, Zagrebe Vratnas atsidūrė 1941 metų kovo 24 dieną, kai užsienio reikalų ministras Cincaras-Markovičius iš Berlyno išvyko į Vieną ir kai Belgrado universiteto studentai surengė demonstraciją tame Serbijos universiteto studentų miestelyje – degino vokiškus vadovėlius ir piketavo vokiečių kalbos pamokas.

Kroatai Zagrebe tikriausiai jiems nepritarė suvokdami, kad savo beprotiška neapykanta Vokietijai serbai visus pražudys. Vratno nuomone, jie pražiūrėjo tai, kas svarbiausia. Nesvarbu, kieno pusėje būsi – vokiečiams atėjus į Jugoslaviją, gali išgelbėti kailį tik mokėdamas vokiškai. Deginti vadovėlius, be abejo, neprotinga.

Tad rytojaus dieną mano tėvas išvyko iš Zagrebo į Jesenicę. Man regis, jis keliavo be bagažo.

Tą dieną Vienoje buvo pasirašyta Trišalė sutartis; Vratnas tikriausiai išgirdo šią naujieną važiuodamas į Jesenicę. Be abejo, jis spėjo, kad ši santarvė su Vokietija bus nepriimtina daugeliui serbų fanatikų. Esu tikras, kad Vratnas, negaišdamas laiko, įniko kartoti vokiečių kalbos pamokas.

Man regis, vykdamas į Jesenicę, jis be paliovos mokėsi vokiečių kalbos.

Kitą naktį, kai Belgrade Revoliucijos vyriausiojoje būstinėje vyko paskutinis lemiamas posėdis, Vratnas, ko gero, kartojo netaisyklingųjų veiksmažodžių asmenavimą. Kai prasidėjo akiplėšiškas perversmas ir buvo prieita prie išvados, jog priešintis Vokietijai neįmanoma, Vratnas kartojo umliautą.

Belgrade krito kolaborantų vyriausybė; pusę trečios nakties buvo suimtas ministras pirmininkas Cvetkovičius. Princas Paulius buvo sučiuptas vėliau Zagrebo traukinyje ir ištremtas į Graikiją. Belgrade radosi didvyrių: pulkininkas leitenantas Danilas Zobenica, tankų korpuso vadas, išgelbėjęs jaunąjį karalių Petrą; profesorius Radojus Knezevičius, buvęs karaliaus Petro auklėtojas; Ilja Trifunovičius Birčaninas, vadovavęs četnikams, bebaimiams Pirmojo pasaulinio karo metų partizanams, vieninteliams kariams, kaip tvirtinama, sugebėjusiems vyras prieš vyrą grumtis su turkais.

O Jesenicėje mano tėvas mokėsi kalbų, ruošdamasis tapti gyvybę išsaugojusiu gudruoliu.

Devintoji apeiga zoologijos sode:antradienis, 1967 m. birželio 6 d., 3 val. 15 min.

Prieš kelias minutes man kilo mintis žūtbūtinai patikrinti, ar miega drambliai. Esu tikras, jog visi – kaip ir aš – kada nors girdėjo, kad drambliai niekada nemiega. Tad nutariau nueiti ir pažiūrėti į dramblius, netgi nepaisydamas to, kad galiu prižadinti kitus, jau sumigusius žvėris – arba atkreipti į save nepageidautiną profesionalaus būdrautojo O. Šruto dėmesį. Šiaip ar taip, šiame pasaulyje retai kada pasitaiko proga patikrinti mitus. O mitas apie niekada nemiegančius dramblius – tai vienas tų, kurį gana dažnai laikiau reikalingą patikrinti.

Prisipažįstu, jog jau seniai abejojau tuo mitu. Storaodžių Gyvūnų Paviljone tikėjausi pamatyti lauką, nusėtą riedulių – kietai miegančių dramblių, dramblių piliakalnių plotą. Įsivaizdavau, kad jie visi drauge, išsirikiavę ratu kaip vora į Tolimuosius Vakarus traukiančių kolonistų furgonų, susipynę straubliais, kurie atrodo nelyginant saulėkaitoje ant akmenų tysantys milžiniški pitonai.

Ir štai tą naktį mitas pasitvirtino. Neįtikėtina, bet dramblių būstinė nemiegojo. Drambliai stovėjo išsirikiavę taisyklingomis gretomis, iš savo gardų iškorę dideles galvas, nelyginant sunerimę arkliai įprastoje arklidėje. Giliai kvėpuodami, jie lingavo galvas, mosavo straubliais.

Man einant pro jų gardus, jie siekė manęs savo straubliais – jų šnirpšlės pūtavo. Savo straubliais bučiavo man rankas. Vienas jų buvo persišaldęs – parpė užkimusiu straubliu.

– Kai grįšiu tvarkyti rimtų reikalų, – pakuždėjau jam, – atnešiu tau lašų.

Jis pakinkavo galvą: Ačiū, tik nepamiršk. Bet aš ir anksčiau čia persišaldydavau.

Nuobodžiaujantys drambliai irgi pakinkavo galvomis: Atnešk daugiau. Ko gero, visi mes susirgsime sloga. Čia labai lengva užsikrėsti.

Įdomu, pagalvojau. Gal yra koks ryšys, siejantis nemigą su ilgaamžiškumu. Išgyventi septyniasdešimt metų nė karto nesnustelėjus! Sunku patikėti, tačiau, galimas daiktas, esama mito, dramblių perduodamo iš straublio į straublį, kad jei užmigsi – numirsi.

Kas nors turėtų įsimiklinęs jiems pasakyti, jog miegoti labai sveika.

Galiu kirsti lažybų, kad niekam nepavyktų įtikinti O. Šruto, jog tai tiesa.

Girdėjau, kaip jis grįžta iš Storaodžių Gyvūnų Paviljono. Girdėjau, kaip jis trukdo žvėrims miegoti. Sugirgždėjo Smulkiųjų Žinduolių Paviljono durys, sučirpė stumdoma stiklinė pertvara.

O. Šrutas, šliaužiojantis aplink infraraudonųjų spindulių atšvaituose. Galiu kirsti lažybų, O. Šrutas nemiega tik todėl, kad turi kažkokių kėslų. Tačiau tol, kol jis lindi Smulkiųjų Žinduolių Paviljone, turiu laukti patogios progos.

O gal grįžti ir paklausti įtartinai nemiegančių ir, ko gero, išmintingų dramblių: Kodėl O. Šrutui taip patinka žaisti su infraraudonaisiais spinduliais? Ir dar: Ką veikė senis O. Šrutas prieš dvidešimt metų?

(TĘSINYS)KRUOPŠČIAI PERŽIŪRĖTAS ZIGFRIDO JAVOTNIKO GYVENIMO APRAŠYMAS:PRIEŠISTORĖ II

Įdomu, kur buvo mano apdairusis tėtis, kai Luftwaffe, nepaskelbusi karo, bombardavo atvirą miestą Belgradą? Neabejoju, kad Vratnas nesilaikė jokių diplomatinio protokolo taisyklių.

1941 m. balandžio 6 dieną į orą pakilo bombonešiai „Heinkel“ ir „Stuka“. Į Jugoslaviją įsiveržė trisdešimt trys vermachto divizijos – šešios tankų ir keturios motorizuotosios. Jos turėjo tikslą žygiuoti į Rusiją gegužės vidury, šiltu sausu metu, kai keliai nepažliugę. Todėl vokiečių puolimas prieš vos prasidėjusią revoliuciją atrodė itin įnirtingas. Toks įnirtingas, kad gegužės ketvirtąją Vokietija paskelbė, jog Jugoslavijos valstybės nebėra. Tačiau gegužės dešimtąją pulkininkas Draža Mihailovičius drauge su savo nuožmių četnikų gauja iškėlė Jugoslavijos vėliavą Ravnos viršukalnėje. Mihailovičius su savo laisvės ištroškusiais fanatikais taip siautėjo visą vasarą.

Et, sklinda visokie gandai apie tai, kaip Kroatijos kvislingai ir kiti Jugoslavijos kapituliantai veikė ranka rankon su vokiečiais ir medžiojo četnikus. Kaip četnikai, apsimesdami Kroatijos kvislingais, dėjosi, kad vaikosi patys save. Kaip Mihailovičius kalnuose rodė stebuklus – visoje Serbijoje pyškino vokiečius nelyginant triušius. Kaip budrioje Amerikoje žurnalas Time Dražą Mihailovičių paskelbė Metų Žmogumi. O komunistų spauda nesiliovė kelti jo į padanges. Šiaip ar taip, iki gegužės vidurio vokiečiai nepasiekė Rusijos. Jie vėlavo penkias savaites, įstrigę klampiuose keliuose. Ir tai jau buvo nebe anos trisdešimt trys nenugalimos divizijos – beveik dvidešimt teko palikti kaip okupacinę kariuomenę, tebemedžiojančią tuos fanatikus četnikus.

Tačiau tai buvo didvyriai, ir man rūpi, kur tuo metu buvo mano tėvas. Manding, vasarą jis praleido Jesenicėje, mokydamasis būsimųjų nugalėtojų kalbos – netgi stengdamasis įsiminti užsienio vynų ir sriubų pavadinimus, cigarečių markes ir kino žvaigždes. Deja, man nežinoma, kur jis buvo iki keturiasdešimt pirmųjų rudens, kai Vratnas Javotnikas apsireiškė Slovėngradece.

Mieste knibždėjo kapituliantų – slovėnų ir kroatų, kurie, vokiečių okupuoti, jautėsi palyginti saugūs ir keikė pietryčiuose nuožmiai kovojančius serbus. Mano tėvas turėjo bijoti nebent saujelės tremtinių serbų. Jie atkreipė į save dėmesį 1941 metų spalio 21 dieną, protestuodami prieš prieštaringus pranešimus apie kruvinas skerdynes Kragujevace, kur, kaip pranešė radijas, iš kulkosvaidžių buvo sušaudyta du tūkstančiai trys šimtai serbų vyrų ir paauglių, keršijant už dešimt četnikų nužudytų vokiečių kareivių ir dvidešimt šešis sužeistus; kitoje radijo žinių laidoje buvo skelbiama, jog sušaudyta mažų mažiausiai trys tūkstančiai keturi šimtai serbų, kur kas daugiau, negu vokiečių nustatyta keršto norma už savo karius, kritusius nuo četnikų snaiperių rankos: šimtas serbų už vieną nužudytą vokietį ir penkiasdešimt – už vieną sužeistą.

Nesvarbu, kuris radijo pranešimas buvo tikras, nuo trečiadienio iki sekmadienio Kragujevaco moterims vis viena teko kasti kapų duobes, ir Slovėngradece įsivyravo ramybė, kai žmonės sužinojo, kad Kragujevaco savivaldybei vokiečiai skyrė tris šimtus aštuoniasdešimt tūkstančių dinarų vargšams. Po skerdynių tokie buvo beveik visi. Keisčiausia, kad vokiečių labdara, kaip manyta, buvo perpus mažesnė už tuos pinigus, kurie galėjo būti dviejų ar trijų tūkstančių sušaudytų serbų vyrų ir paauglių kišenėse.

Tačiau skerdynės Kragujevace išviliojo iš namų visus Slovėngradeco žmones – tiesiog pasiklausyti prieštaringų radijo žinių ir iš pokalbių gatvėse suvokti vyraujančias nuotaikas. Tiesą pasakius, dėl tų skerdynių išėjo viešumon žmonės, kurie priešingu atveju galėjo likti nuošaly.

Vienas jų buvo mano tėvas, išlindęs viešumon pasiklausyti savo gimtosios Kroatijos serbų tarties ir kavinėse pasirankioti skambesnių vokiškų posakių.

Tarp jų buvo ir pagarsėjusi Slivnicų šeimos gauja – visi kaip vienas išgamos, jie priklausė fašisto Antės Paveličiaus vadovaujamai teroristinei ustašių organizacijai. Ne kas kitas kaip Paveličiaus samdiniai, anot gandų, 1934 metais Marselyje nužudė karalių Aleksandrą ir Prancūzijos užsienio reikalų ministrą Bartù.

Anot gandų, ustašių organizaciją rėmė fašistinė Italija; kaip žinia, naudodamiesi amžinomis serbų ir kroatų rietenomis, viršų paėmė Jugoslavijos kaimynai. Tačiau Slivnicų šeimos gauja buvo ypatingi teroristai ustašiai. Deja, anaiptol ne politiniais sumetimais jie naudojo terorą: paprasčiausiai iš to amato jie neblogai maitinosi. Beje, jie kaip tik maitinosi, kai Vratnas netyčia su jais susidūrė, nors mano tėvo akį patraukė vien žavioji Dabrinka.

Slivnicų šeima sėdėjo prie ilgo stalo atviroje restorano terasoje, žvelgiančioje į Mislinjos upę, šviesiaplaukė Dabrinka pylė vyno dviem seserims ir keturiems broliams. Vis dėlto seserys, kaip pastebėjo mano tėvas, savo išvaizda neturėjo nieko bendra su Dabrinka: Baba buvo kresna, apskrita kaip žuvies burna, o Julka – pikta, apvali kaip arbūzas. Tuo tarpu Dabrinka buvo dailių bruožų, prakauli – daugiau grožio nei kūno, kaip sakydavo mano tėvas. Ji priminė vėsų upelį – veikiau žalią stiebelį nei žiedą. Mano tėvas palaikė ją padavėja, jam net į galvą neatėjo mintis, kad ji galėtų būti iš tos lašininių šeimos, kurią aptarnavo.

Sėdėdamas prie gretimo stalo, Vratnas atkišo savo tuščią taurę.

– Mergele, ar negalėtum ir manęs pavaišinti? – tarė jis.

Ir Dabrinka, stipriau apgniaužusi ąsotį, atsisuko. Visa Slivnicų gauja atsigręžė į mano tėvą poliglotą, šnekantį serbų-kroatų kalba. Mano tėvas pajuto dvelktelėjant pykčio šuorą. Taip, nuo visų keturių: stipruolių dvynių Gavro ir Lutvo, vyriausiojo brolio Bijelo, jų vadeivos, ir šiurpaus drambliūgo Todoro.

– Kuo gi mums tave pavaišinus? – atsiliepė Bijelas.

– Gal vinimis? – pasiūlė Todoras. – Ar grūstu stiklu?

– Aha, jūs visi viena šeima! – sušuko mano tėvas. – Aha, viskas aišku!

Išskyrus Dabrinką, visi jie buvo panašūs kaip du vandens lašai. Giminei būdinga juoda ir žalia spalva švietė tik jos akys. Daugiau nieko ji nepaveldėjo iš savo protėvių. Nei žemos kaktos, nei giminei savito tamsaus gymio. Nei kaip Babos ir Julkos pūpsančių žandų, nei kaip dvynių uždribusių, viena arti kitos įsodintų akių. Nei rauplėto kaip vyriausiojo brolio Bijelo veido, nei drimbos Todoro nerangumo, nei skelto smakro – ilgo juvelyrinio darbo vaisiaus.

– Septyni vaikai! – sušuko mano tėvas. – Čia tai bent šeimynėlė! – Ir pats sau tarė: „Protu nesuvokiama, kokia porelė galėjo susikergti ir atvesti tokių vaikų!“

– Ar pažįsti mus? – paklausė Bijelas.

Dvyniai papurtė galvas, netardami nė žodžio; Baba ir Julka apsilaižė, stengdamosi prisiminti; Dabrinka nukaito net po palaidinuke; Todoras įsiręžė.

– Man būtų didelė garbė su jumis susipažinti, – tarė mano tėvas įprasta serbų-kroatų kalba ir atsistojo linkstančiomis kojomis. Paskiau pridūrė vokiškai: – Būtų malonu! – Ir angliškai: – Malonu susipažinti! – Ir grynų gryniausia rusų kalba, tikėdamasis sužadinti panslaviškus jausmus: – Be galo džiugu!

– Jis – poliglotas! – sušuko Todoras.

– Poliglotas, – pritarė Bijelas.

– Išvaizdus, – tarė Baba.

– Vaikėzas, – atsiduso Julka, o Lutvas su Gavru nepratarė nė žodžio.

– Gal esi apie mus ką nors girdėjęs? – paklausė vadeiva Bijelas.

– Tikiuosi dar išgirsti, – atsakė mano tėvas gražiausia serbų-kroatų kalba.

– Duokš taurę, – įsakė Bijelas.

– Duokš, – pridūrė Todoras, – mes sutrinsime į dulkes tavo taurės kraštą ir leisime tau išgerti iki dugno. Gerai?

– Gana juokauti, Todorai, – tarė Bijelas.

– Įdomu, kokia kalba jis prašnektų pilna gerkle stiklo dulkių? – atkirto Todoras.

Bijelas skėlė dvyniui per ausį.

– Atiduok savo kėdę poliglotui, o sau atsinešk kitą, – tarė.

Gavras ir Lutvas pašoko ant kojų.

Kai mano tėvas atsisėdo, Baba tarė:

– Et, atiduodu jį tau!

– Pati imk, jeigu nori, – atšovė Julka.

Grįžo Gavras ir Lutvas, nešini kėdėmis.

– Pusgalviai, – tarė Baba.

– Mulkiai, – pritarė Julka.

– Dviese jie turi tiek smegenų, kad ir vienam būtų per maža, – tarė Todoras. – Skystoka, kad galėtum gyventi.

– Gana juokauti, Todorai, – tarė Bijelas, ir Todoras tylėdamas atsisėdo šalia dvynių, spoksančių į nereikalingą kėdę.

Atsisukus jaunajai Dabrinkai, mano tėvas pajuto, kad neišgali pakelti vyno taurės.

Štai tada Vratnas Javotnikas susipažino su Slivnicų giminės gauja, ustašių teroristų apmokamais žudikais meistrais, kuriems labai trūko poligloto.

Ustašiai turėjo vieną sumanymą. Tiesą pasakius, tam sumanymui įgyvendinti reikėjo proto, tad pastarąsias dvi savaites Slivnicų šeima stebėtinai nieko neveikė, laukdama pasirodant reikiamo žmogaus. Tikriausiai Slivnicų šeima labai rūpinosi nauja užduotimi, tokia pat neįprasta kaip ir poligloto paieškos. Paskutiniam darbui atlikti prireikė visos šeimos, ir visi buvo patenkinti. Vienas Jugoslavijoje neakredituotas prancūzų žurnalistas panoro pagyventi tipiškoje slovėngradeciečių šeimoje – ištirti vidutinio slovėno arba kroato požiūrį į fašizmą ir italus bei vokiečius. Ustašiai nelabai norėjo, kad būtų pagarsinti tokie duomenys, nujausdami, jog prancūzai ir šiaip jau įširdę dėl ministro Bartù žūties. Tad kaip tipišką prancūzų žurnalistui pasiūlė Slivnicų šeimą.

Tačiau Slivnicų šeima monsieur Pesiliui pasirodė toli gražu ne tipiška – žodžiu, jis pageidavo gyventi šeimoje, kur nebūtų nebylių dvynių ir būtų tėvas ir motina. Turbūt jis, kaip ir Vratnas, suabejojo, kad tokie monstrai galėtų turėti tikrus tėvus, o gal pažemino atvirai savo paslaugas peršančias Babą ir Julką ir įsižiūrėjo Dabrinką, taip įžeisdamas Slivnicų šeimą. Šiaip ar taip, dvyniai Gavras ir Lutvas džiūgaudami ant dulkėto prancūzo automobilio variklio dangčio nupiešė vaizdingą monsieur Pesilio krytį nuo skardaus upės kranto į Mislinjos vandenis.

Dabar jie turėjo kitą užduotį, tikrą šeimos projektą, įjungusį visus į darbą. Tačiau poligloto medžioklė buvo jiems naujiena. Vėliau Todoras prisipažino, jog užduotis pasirodžiusi tokia nuobodi, kad jis išsigandęs baimindamasis, jog bus surūgęs jo humoro pojūtis.

Tai va, Vratnui patikėtas ustašių teroristų darbas iš tikrųjų buvo kur kas subtilesnis nei niekam nežinomo prancūzų žurnalisto pašalinimas. Naujasis objektas buvo vokietis Gotlobas Vutas, asmuo, Jugoslavijoje žinomas ne ką mažiau nei visi kiti jo gentiečiai, o iš Vratno – bent jau tuo metu – nebuvo reikalaujama ko nors pašalinti. Gotlobas Vutas buvo motociklininkų junginio „Balkanai-4“ žvalgybos skyriaus vadas, o ustašiai nenorėjo su vokiečiais turėti jokių nemalonumų. Apskritai jie norėjo, kad mano tėvas kuo greičiau susidraugautų su Gotlobu Vutu.

Slivnicų šeima turėjo paruošti mano tėvą tai svarbiai užduočiai: kiek buvo žinoma, Gotlobas Vutas kaip gyvas neturėjo draugų.

Prasidėjus karui, vargšui Vutui teko keisti gyvenimo būdą, kas vargu bau sakytina apie visus kitus vokiečius. Gotlobas atsižadėjo savo amato ir stojo tarnauti tėvynei, ir ustašiams buvo įdomu, ką jis, ilgėdamasis senų gerų laikų, tokiomis aplinkybėmis būtų galėjęs papasakoti draugui apie savo paslaptingą praeitį.

Buvo neaišku, kodėl ustašiai Gotlobui rezga pinkles, tačiau man atrodo, kad viską lėmė užgauta savigarba. Prieš karą Gotlobas Vutas dirbo lenktyninių motociklų mechaniku Nekarsulmo NSU fabrike. Motociklininkų pasaulyje sklido gandas, kad Vutas turi auksines rankas. Tačiau ustašiai buvo tos nuomonės, kad jo rankos nelemtos, netgi pražūtingos: mat naujas NSU lenktyninis motociklas, anglo Fredžio Harelo vairuojamas, 1930 metais Italijoje netikėtai laimėjo pagrindinį prizą. Ustašiai neabejojo, kad prie tos pergalės rankas pridėjo Gotlobas, tenkindamasis ne vien tik vožtuvų derinimu. Jų kolegos Italijoje netgi pateikė tam tikrų įrodymų, kad Gotlobas Vutas ne tik sėkmingai sutvarkė vožtuvų spyruokles. Anot gandų, Gotlobas Vutas pridėjo rankas taipgi prie italų favorito Gvido Madžakomo, kurio lavonas po lenktynių buvo aptiktas „Grand Prix“ dirbtuvėse – tysojo kaip niekur nieko šalia plačiai išreklamuoto „Veločeto“, nedalyvavusio lenktynėse. Pasak policijos pareigūnų, Gvido Madžakomo smilkinys buvo žvėriškai suknežintas „Amalo“ firmos karbiuratoriumi, rastu nusikaltimo vietoje. Sakoma, kad tomis dienomis Gotlobas Vutas iš rankų nepaleido „Amalo“ firmos karbiuratoriaus. Kaip tik tų karbiuratorių dėka naujas NSU lenktyninis motociklas išvystydavo neregėtą greitį.

Deja, ustašių kolegas Italijoje rėmė kai kurie sindikatai, įdėję pinigus į Gvidą Madžakomą ir jo plačiai išreklamuotą „Veločetą“. Kai laikraščiai išspausdino lažybų rezultatus, paaiškėjo, kad anglo Fredžio Harelo NSU komanda ir vokietis Klausas Vorferis nugriebė patį didžiausią kąsnį. Tačiau pasirodė, kad lažybose dalyvavo mistinis mechanikas Gotlobas Vutas. Ne kas kitas kaip Vutas ir pasiėmė visą laimikį.

Tačiau tai atsitiko 1930 metais, ir jeigu ustašiai ketino šį nusikaltimą atskleisti nacistiniams Vuto viršininkams, vokiečiams buvo į tai nusispjaut. Gotlobas Vutas buvo puikus motociklininkų junginio „Balkanai-4“ žvalgybos skyriaus vadas.

Pastaruoju metu šis junginys nebuvo itin vertinamas. Vokiečiai priėjo prie išvados, kad Jugoslavijos kampanijoje žvalgai motociklininkai nedera: Serbijos kalnuose jie tampa lengvu grobiu, nes četnikai puola iš pasalų, o motociklai krinta į akis. Slovėngradece laikyti Gotlobo Vuto junginį nebuvo prasmės. Nei Slovėnijoje, nei Kroatijoje nebuvo jokio karo – tiesiog paprasčiausia okupacija, o policija turėjo kur kas patogesnių transporto priemonių nei motociklai.

Ramaus miestelio gatvėse žvėriški Gotlobo motociklininkai atrodė nei šiaip, nei taip.

Kas be ko, ustašiai rezgė kėslus prieš Gotlobą ne vien keršydami už kadaise patirtą finansinę skriaudą. Jie svajojo, kad būtų ne pro šalį apkaltinti seną stebukladarį prikišus nagus prie kokio nors naujo nusikaltimo, kurį būtų galima pateikti kaip kenksmingą vokiečiams. Jie jau žinojo nedidelę jo nuodėmę. Gotlobas Vutas neturėjo draugų, bet turėjo moterį – serbę, Slovėngradece laikomą politiškai nepatikima. Tad Gotlobas Vutas – tai buvo įmanoma įrodyti – lengvabūdiškai žiūrėjo į savo vokišką kraują. Tiesą pasakius, jam buvo nusispjaut į karą.

Taip prasidėjo Vuto guitynės, ir mano tėvas ėmė studijuoti motociklininko atmintinę ant Slivnicų virtuvinio stalo. Vratnas atmintinai kalė motociklininkų pavardes ir lenktynių datas; Vratnas mokėsi, ką reiškia stūmoklio žingsnis ir skersmuo, tūrinis suslėgimo koeficientas; Vratnas mokėsi skirti modelį su šoniniu stūmokliu nuo dvicilindrio – tiek 350, tiek 500 kubinių centimetrų darbinio tūrio. Ligi tol mano tėvas niekada nebuvo sėdęs ant motociklo, tad Slivnicų šeima stengėsi padėti jam kaip įmanydama.

Dručkis Todoras atsistojo keturpėsčias, ir mano tėvas jį apsižergė. Todoras atkišo alkūnes kaip rankenas, ir tėvas ėmė mokytis daryti posūkius. Bijelas davė nurodymus.

– Staigus posūkis į dešinę! – sušuko Bijelas.

– Lenkis per juosmenį, – pamokė Todoras. – Nejudink alkūnių, nesuk vairo, už vairo turi tik laikytis. Tu turi versti ant šono motociklą – mano klubus ir galvą. Na, dabar paversk mane truputį į dešinę.

– Staigus posūkis į kairę! – sušuko Bijelas, žiūrėdamas, kaip mano tėvas nuo plačios nugaros atsargiai slysta į kairę, o jo keliai šliaužia žemyn.

– Taip negalima, – tarė Todoras. – Įsijausk kaip reikiant, Vratnai. Na, pajudink kelius, vaikine, suspausk mane keliais!

– Aš norėčiau pabūti motociklu, – sukikeno Baba. – Leiskit man.

– Todoras – puikus motociklas, – pareiškė Bijelas, vyriausiasis brolis.

Jis gerai išmanė motociklus. Kadaise jis pavogė „Nortoną“ iš vieno italo, kitapus sienos, Tarvize, – tada dar nebuvo atsakingas už visą šeimą, – nulėkė per kalnus ir lengvai kirto sieną, vengdamas kelių ir pasienio kontrolės punktų. Tačiau, pagaliau atsidūręs tikrame kelyje, jis taip skubėjo namo, kad Bledo priemiestyje skriete nuskriejo į Savos upę, išbrido kiaurai peršlapęs, bet velniškai laimingas, įsitikinęs, jog, progai pasitaikius, galėtų pakartoti savo žygdarbį, ir grįžo į Slovėngradecą. Taip jis pasakojo.

Šiaip ar taip, jis buvo puikus mokytojas. Priekabiai stebimas Bijelo, mano tėvas jodydavo Todorą kiekvieną vakarą po kelias valandas, šalia stovėdavo Baba, pasirengusi pavaduoti Todorą ir atkišti savo plačią nugarą, ir Julka, tvirtinusi, kad gali kur kas stipriau nei Vratnas keliais suspausti benzino baką, kitaip sakant, brolio krūtinę.

Valandų valandas važinėdamas naktimis po virtuvę, mano tėvas tik kartą kitą matė droviąją Dabrinką. Ji pilstydavo vyną, nešiodavo kavą, kantriai kęsdama seserų gnybius ir nedrįsdama pakelti akių į mano tėvą. Kartą, staigiai sukdamas į kairę, Vratnas nusišypsojo Dabrinkai; buvo pasirengęs laukti ištisą amžių, kad tik išvystų jos akis. Tuomet Todoras pakreipė galvą – pakaušis atstojo priešakinį žibintą ir prietaisų skydelį – ir staigiame posūkyje ūmai nubloškė mano tėvą ant žemės.

– Matyt, per žemai pasilenkei, Vratnai, – tarė jis, taipgi pasilenkdamas prie tos vietos, kur sėdėjo mano tėvas. – Man rodos, tau dera suaugusios merginos, – pridūrė jis. – To gero ir čia gali rasti, nėra ko bėdos ieškoti.

Ir dviem pirštais, smiliumi ir viduriniuoju, storais kaip sodo žirklės Todoras šmaukštelėjo mano tėvui palei šakumą.

Aha, pagaliau, kai pasibaigė poligloto medžioklė, atgijo Todoro Slivnicos humoro jausmas!

Dešimtoji apeiga zoologijos sode:antradienis, 1967 m. birželio 6 d., 3 val. 45 min.

Išvydus dramblius, mane vėl apėmė miegas, tačiau jeigu drambliai gali ištverti nemiegoję septyniasdešimt ir daugiau metų, aš galėčiau išsilaikyti daugių daugiausia kelias valandas. Paprasčiausiai migdo viešpataujanti ramybė. Staiga man pasidarė nuobodu.

Kai grįžau iš Storaodžių Paviljono, buvo taip ramu, kad man nė į galvą neatėjo mintis slėptis už gyvatvorės. Aš nudrožiau taku tiesiai prie orikso aptvaro. Man toptelėjo, kad visai be reikalo nėjau iškart jo aplankyti.

Perlipti per tvorą buvo labai lengva, tačiau, vos atsidūręs aptvare, pamačiau, kad oriksas guli savo pašiūrėje. Jo pasturgalinės kojos buvo išlindusios pro pašiūrės vartus; aukščiau kanopų pastebėjau švelnius baltutėlius plaukus. Jis atrodė taip, lyg kas nors būtų jį nutykojęs pasaloje už vartų ir partrenkęs kūju, vos tik jam įėjus į vidų. Tačiau, man atsargiai prisėlinus prie jo iš užpakalio, jis pakėlė galvą ir atsigręžė į mėnesienos apšviestą tarpuvartę; aš paliečiau jo drėgnas juodas prusnas, ir jis tarytum sumykė. Šiek tiek sutrikau pamatęs, kad jis toks jaukus; tikėjausi, jog priešiškai mane pasitiks – prirems prie pašiūrės sienos, grasins persmeigti ragu ar suspardyti, kol neįrodysiu, kad gali manimi pasitikėti. Tačiau oriksas nereikalavo įrodymų, vėl atsigulė, išsitiesė, pakėlė savo didelį pasturgalį – atsiklaupė prieš mane! Jo didžiulis kapšas šleptelėjo ant lentinių grindų. Jis tingiai pasikėlė, lyg norėdamas pasakyti: Na, gerai, parodysiu tau, kur tualetas. Pats tikriausiai nerasi.

Jis pakvietė mane į pašiūrę, tikrai pakvietė – pasitraukė atatupstas, duodamas kelią ir linguodamas galvą, tarsi svetingai pasiūlė užeiti į vidų: Štai čia aš miegu, kai šalta, o kai šilta – kaip matote, šiek tiek išlendu iš pašiūrės. O štai čia doroju vėlyvuosius pusryčius, žvelgdamas pro neįstiklintą langą. O štai čia sėdžiu ir skaitau.

Jis bilstelėjo į pašiūrės sieną (man regis, tikėdamasis, kad ketinu jį kuo nors pavaišinti), tačiau, kai parodžiau, kad nieko neturiu, pasipiktinęs išėjo lauk. Ant sienų šokinėjo mėnesienos atšvaitai; jo kiaušai liūliavo, kiaurai varstomi šviesos blyksnių.

Apie jų dydį derėtų pakalbėti skyrium. Aišku, ne tokie dideli kaip krepšinio kamuolys – nėra ko perdėti. Tačiau ne ką mažesni už beisbolo kamuolį – kaip kažin ką! – ir didesni už dramblio, ką tik mataravusius man prieš akis. Jie buvo tokie kaip tinklinio kamuoliai, tik pernelyg nusvirę, kad atrodytų tobulai apvalūs. Tinklinio kamuoliai, šiek tiek suploti, lyg ištraukti iš po sėdmenų, lyg truputį subliūškę – įdubę tose vietose, kur išėjęs oras. Priėjau kuo arčiau, kad geriau matyčiau nutįsusį odinį kapšą, kuriame jie pūpso, panašų į pinigų kapšą, kur ne kur apskretusį, nes, manding, vargšo orikso lindynės niekas nevalo.

Įsivaizduokite: oriksas, gimęs Hicingo zoologijos sode! Apdorotas! Jis mano, kad kiaušai jam duoti tik todėl, idant jis turėtų juos visąlaik tampyti. Niekas jam nesakė, ką su jais dera daryti; ko gero, jis nė neišmano, ką veikti vienam likus su dama.

Ir tuomet man dingtelėjo mintis: Kodėl kur nors čia netoliese nėra kokios nors patelės nei kalnų ožkos, nei patyrusios antilopės gnu, kuri galėtų vargšą oriksą pamokyti, kam reikalingi tie tinklinio kamuoliai.

Nėmaž neabejoju: kiaušai taip baisiai išpampo tik nuo susilaikymo!

Tad pasižvalgiau po artimiausius aptvarus, tikėdamasis aptikti damą, kuri galėtų apšviesti naivų ir abejingą oriksą. Tačiau tai buvo nelengva. Ožka buvo per maža ir baugšti – ji nieko nesuteiktų mūsų oriksui, išskyrus nusivylimą. Man pasirodė, kad baltauodegė antilopė gnu pernelyg gauruota, ponia vandeninė ožka – neįtikėtina skaistuolė, mažoji kudu ne kažin ką galėjo pasiūlyti, galvijinė antilopė turėjo pernelyg siaurą sturplį, o antilopė gnu buvo su barzda. Visame Hicingo zoologijos sode oriksui niekas kitas taip puikiai nederėjo, kaip romioji ponia karvė.

Taip ir nusprendžiau. Užuot gundžius oriksą gašlia lama, verčiau laukti tikintis, kad po išvadavimo nutiks kas nors geresnio: kad mūsų oriksas pabėgs į padunojės pievas, o ten poruosis su karališkomis karvėmis, valdydamas drebančias iš baimės bandas.

Tai suteikė man drąsos, ir aš nusėlinau pro Smulkiųjų Žinduolių Paviljoną. O. Šrutas bastėsi kažkur Smulkiųjų Žinduolių Labirinte – girdėjau, kaip girgžda durys, čirpia stumdomos stiklinės užsklandos.

Tačiau drauge su tais garsais, būdingais nevėkšlai O. Šrutui, pro atviras duris išgirdau ir kai ką nauja: O. Šrutas žadino savo globotinius, buvo girdėti muistymasis, krebždėjimas, nagų tarškėjimas į stiklą. Ir kai tik pagalvojau, jog tai ženklas, kad netikėtai pasirodys O. Šrutas, kad jis ūmai išpuls pro atviras duris, – kaip tik tuomet pasitraukiau nuo tako ir užlindau už gyvatvorės, – tolimame Smulkiųjų Žinduolių Paviljono sparne išgirdau gailų kauksmą. Kauksmas staiga nutrūko, lyg O. Šrutas būtų atlapojęs košmarą susapnavusio nelaimingo žvėries būsto duris ir užtrenkęs taip pat greitai, kaip atidaręs, ko gero, baimindamasis pats pakliūti į žvėries sapno žabangas.

Kauksmas, matyt, buvo užkrečiamas. Smulkiųjų Žinduolių Paviljone sukaukė, sustugo visi žvėrys. Kauksmas suskardėdavo, staiga pritildavo, tačiau nenuščiūdavo. Lyg žvėrių traukinys būtų praūžęs pro šalį, ir išgąsdintų žvėrių kauksmas perliejęs tave it botago kirtis; kauksmas akimirką tvyrodavo ore – nelyginant ugninė kirčio žymė, išlikusi ant sprando vežėjui perliejus tave botagu.

Apgraibomis susiradau tarpą gyvatvorėje ir, užgniaužęs kvapą, įropojau į savo slėptuvę.

Kai pagaliau atsikvėpiau visa krūtine, aplink išgirdau tūkstančius atodūsių, ir tuomet susivokiau, kad nebemiega visas zoologijos sodas.

(TĘSINYS)KRUOPŠČIAI PERŽIŪRĖTAS ZIGFRIDO JAVOTNIKO GYVENIMO APRAŠYMAS:PRIEŠISTORĖ II

1941 metų spalio 26 dieną, sekmadienį, Slivnicų šeima nutarė, kad Vratnas Javotnikas puikiai pasiruošęs susitikti su Gotlobu Vutu, sekmadieniais paprastai lengvai prieinamu.

Sekmadienį žvalgai švęsdavo. Prie junginio „Balkanai-4“ kareivinių Smartino gatvėje nebūdavo sargybos, taipgi ir prie motociklų garažo, esančio toje pačioje gatvėje, ten, kur atsiveria vaizdas į Mislinjos upę.

Sekmadieniais Vutas neskubėdamas pusryčiaudavo su savo meiluže serbe, kurią atvirai apgyvendino Smartino gatvėje, pusiaukelėje tarp „Balkanai-4“ kareivinių ir garažo. Sekmadienio rytą Vutas pereidavo per Smartino gatvę, apsisiautęs chalatą ir įsispyręs į nesuvarstytus batus, po pažastimi pasispaudęs aprangą; tai buvo vienintelė diena, kai jis nešdavosi rankoje motociklininko šalmą. Vutas turėjo serbės buto raktą. Visa Smartino gatvė stebėdavo, kaip jis įeina į vidų.

Kartais vienas kuris motociklininkas sekmadienį likdavo budėti kareivinėse. Tuomet gatvėje priešais kareivines stovėdavo NSU modelio 600 kubinių centimetrų tūrio motociklas su šoniniu vožtuvu ir priekaba. Priešingu atveju visi motociklai būdavo užrakinami toje pačioje gatvėje tolėliau esančiame garaže.

Vutas turėdavo ir garažo raktą. Išeidavo iš meilužės pavakare ir traukdavo į garažą prie savo motociklų, įeidavo į vidų uniformuotas, kaip pridera, šįsyk po pažastimi pasispaudęs chalatą. Krapštydavosi prie savo motociklų iki sutemų. Užkurdavo variklį, kažką derindavo, verždavo, strykčiodavo atsisėdęs ant sėdynės, retkarčiais ant vairo palikdavo raštelį – apie pastebėtus nesklandumus, apie nesutaisytus gedimus, kartais grasindamas nubausti aplaidžius motociklininkus.

Dirbdamas jis palikdavo duris atviras, kad išsivėdintų garažas ir nebeliktų išmetamųjų dujų, o svarbiausia – kad neapsinuodytų vaikai, kurie stovėdavo tarpdury, mėgdžiodami variklių burzgimą ir tratėjimą. Vutas leisdavo jiems sėstis į priekabas, tačiau niekada neleisdavo sėstis į tokias, kurios gali apsiversti ir prislėgti vaiką. Gotlobas atnešdavo iš serbės sausainių ir valgydavo drauge su vaikais prieš uždarydamas garažą. Tačiau niekad neįsileisdavo vagišių, nors jie būtų nukniaukę tik ženkliuką. Vutas visada žinodavo, kas ir ką nugvelbia.

Gotlobas Vutas buvo prakaulus vyriškis siaurais klubais ir plokščiu užpakaliu, vaikščiodavo it sustingęs, trūkčiodamas, lyg jam skaudėtų sąnarius. Gal ir tikrai skaudėjo. Gotlobas Vutas buvo susilaužęs visus rankų ir kai kuriuos kojų pirštus, abi rankas per riešą, abi kojas per kulkšnį, vieną ranką per alkūnę, beveik visus šonkaulius kairėje pusėje, kartą – žandikaulį, du kartus – nosį ir tris kartus įdubusį kairįjį skruostikaulį, bet dešiniojo – niekada. Vutas niekada nedalyvavo lenktynėse, tačiau bandydavo visus motociklus ir taisydavo techninius nesklandumus. Niekas kitas netaisydavo motociklų, išskyrus Gotlobą Vutą. Vargšas Vutas, prislėgtas kokio nors modelio motociklo, ranka įsikibęs į priekinio stabdžio svirtelę, ant krūtinės žliaugia benzinas, pavarų perjungimo svirtis įsikirtusi jam į šlaunį, ir, darbininkams keliant nuo jo tą pabaisą, Vutas aiškina: „Ja, sakyčiau, aiškiai nėra užpakalinės pakabos, mums teks sutvirtinti priekinę šakę, jeigu išties reikia pakabos. Šiaip ar taip, labai pasigedau pakabos, kai man nepasisekė posūkis.“

Tačiau dabar Vutas užsiima nuobodžiu darbu, rašo laiškelius: Bronski, tavo padangos amžinai subliūškusios; Gorcai, niekada nieko nekamšyk popierine nosine, trūksta pavarų dėžės plombos, nekaišiok vietoj jos visokio šlamšto; Valneri, per daug guli ant šono posūkiuose, apdraskei išmetamuosius vamzdžius ir kojinį starterį, – jeigu ir toliau taip kvailiosi, prikabinsiu tau priekabą, mulki, kad imtum lėčiau važinėti; Vačai, nuo tavo užpakalinio purvasaugio dingo Geležinis Kryžius, nesiteisink, kad nušvilpė mano vaikai, aš nenuleidžiu nuo jų akių, manding, arba padovanojai kokiai merginai, arba nusiuntei namo, girdamasis, kad dar neturėjai tokio medalio, bet tu nieko neapmulkinsi – jame išgręžtos dvi skylutės, taigi priveržk jį prie purvasaugio; Mecai, tavo žvakės nešvarios, aš neketinu kam nors gremžti apnašų, tokį paprastą darbą gali pasidaryti pats – pirmadienį, per pietus.

Taigi nuobodus darbas Gotlobui Vutui, pašėlusiai nuobodus nuotykių mėgėjui. Jis mielai papasakotų savo geriausiam vairuotojui Valneriui, kaip sutrindavo į dulkes išmetamuosius vamzdžius, kaip žemai palinkdavo posūkiuose, niekais paversdamas išmetamuosius vamzdžius – tik būk atsargus su kojiniu starteriu, jis gali tave išmušti iš balno, todėl jo ir nėra lenktyniniuose motocikluose, beje, kaip dažniausiai ir išmetamųjų vamzdžių. Taigi sekmadieniais Gotlobas rašė laiškelius, kad išsaugotų junginį „Balkanai-4“ sveiką, nors ir neveiksnų; Slovėngradece ne taip lengva rasti atsarginių dalių ir naujų motociklininkų, kaip kitados Nekarsulmo fabrike.

1941 metų spalio 26-ąją, sekmadienį, Slivnicų šeima parinko gana vykusiai, idant mano tėvas pasistengtų šiek tiek paįvairinti nuobodų Gotlobo Vuto gyvenimą.

Beje, tai buvo penktoji – ir paskutinė – diena, kai išvargusios Kragujevaco našlės savo pūslėtomis rankomis baigė kasti kapus.

Be to, tai buvo viena iš daugybės partizaninio karo dienų Mihailovičiaus četnikams ir komunistų partizanams, tuomet rėmusiems četnikų kovą prieš fašistus; komunistų partizanams vadovavo niekam nežinomas kroatas, kalvio sūnus iš Klanieco kaimo, kuris, pašauktas į Austrijos-Vengrijos kariuomenę, pateko į rusų frontą, tačiau perbėgo pas rusus ir pilietinio karo metais kovėsi Raudonosios armijos gretose, paskiau, grįžęs namo, tapo Jugoslavijos komunistų partijos vadu; 1928 metais buvo suimtas kaip komunistas ir penkerius metus išsėdėjo kalėjime; vėliau, anot gandų, jis vadovavo pogrindinei Jugoslavijos komunistų partijai, nors tie, kurie turėjo ryšių su pogrindiniais centrais Vienoje, dievagojosi girdėti negirdėję apie tokį kalvio sūnų. Kai kurie Balkanų pogrindinių centrų nariai tvirtino, kad kalvio sūnus iš tikrųjų – Rusijos slaptųjų tarnybų agentas ir gyveno Rusijoje iki pat vokiečių įsiveržimo. Nežinia, ar tai buvo tiesa, šiaip ar taip, kalvio sūnus buvo paslaptingasis komunistų partizanų vadas, drauge su četnikais kariavęs prieš vokiečius, o kai kada – ir prieš vienus, ir prieš kitus. Jis buvo komunistas dailia, didele slavo galva, kariavo petys į petį su Mihailovičiumi, kol pagaliau atsuko ginklą prieš jį; jis išties buvo paslaptingas.

Tuo metu, kai mano tėvas ruošėsi susitikti su Gotlobu Vutu, mažai kas buvo girdėjęs apie kalvio sūnų Josipą Broz Titą.

Mano tėvas tikrai nieko nebuvo apie jį girdėjęs, nes, kaip minėjau, Vratnas menkai domėjosi politika. Jį labiau domino pastovesni dalykai: „Amal“ karbiuratoriaus naudojimas, stūmokliai ir balansyrai su dvigubu viršutiniu paskirstymo velenu, umliautai ir veiksmažodžių galūnės. Tiesą pasakius, 1941 metų spalio 26 dieną mano tėvas jau mokėjo atmintinai savo vaidmenį.

Vratnas tyliai kalbėjosi vokiškai pats su savimi, net kartojo paties pramanytus Vuto atsakymus. Kai jis nerūpestingai įžengė pro garažo duris, ant galvos puikavosi žydras motociklininko šalmas su raudonu antveidžiu, šiek tiek nusmauktas ant pakaušio, pasmakrėje tabalavo palaidas dirželis, o iš plyšio ties ausimi kyšojo sukryžiuotos lenktynininkų vėliavėlės su užrašu didžiosiomis raidėmis: „AMAL“ KARBIURATORIUS PIRMAS PRADEDA IR BAIGIA!

– Herr vade Vutai! – sušuko jis. – Na, žinoma, aš jus atpažįstu. Savaime suprantama, jūs senstelėjote, tada buvau vienuolikos, aišku savaime, ir aš pasikeičiau. Šaunuolis Vutas! Ak, jeigu mano vargšas dėdė būtų gyvas ir galėtų jus pamatyti!

– Ką? – paklausė Vutas, išblaškydamas aplink įrankius ir vaikus. – Kas tu toks? – vėl paklausė, apgniaužęs galinį raktą putliais pirštais – mano tėvas kaip gyvas nebuvo matęs tokių nešvarių rankų nubrozdintais krumpliais.

– Javotnikas, – tarė mano tėvas. – Vratnas Javotnikas.

– Tu kalbi vokiškai? – paklausė Vutas. – Kodėl tu vilki odinėmis kelnėmis?

– Vutai, aš noriu įstoti į jūsų komandą, – tarė Vratnas.

– Kokią komandą?

– Aš noriu toliau mokytis, Vutai, dabar, kai radau tikrą mokytoją.

– Aš neturiu jokios komandos, – atsakė Vutas. – Aš nepažįstu jokio Javotniko.

– Ar prisimenate 1930 metų Italijos Didįjį prizą? – paklausė Vratnas. – Ak, Vutai, tuomet jūs, dievaži, nušovėte du zuikius...

Gotlobas Vutas atsisegė revolverio dėklą.

– Mano vargšas, amžinatilsį, dėdė, Vutai, tuomet vežėsi mane į Italiją. Man buvo viso labo vienuolika. Dėdė sakė, kad jūs – visų geriausias.

– Kuria prasme? – paklausė Vutas, bet neužsisegė revolverio dėklo.

– Na, geriausiai išmanote motociklus, Vutai. Geriausiai mokate juos taisyti, bandyti ir treniruoti vairuotojus. Genijus, sakydavo dėdė. Jei nebūtų sutrukdę politikai, dėdė, dievaži, būtų įstojęs į jūsų komandą.

– Bet aš neturiu jokios komandos, – pakartojo Vutas.

– Klausykit, – neatlyžo mano tėvas, – mane prispyrė bėda.

– Užjaučiu, – nuoširdžiai tarė Gotlobas Vutas.

– Aš jau mokiausi vairuoti motociklą, bet žuvo dėdė – su savo „Nortonu“ įkrito į Savos upę netoli Bledo, – toliau kalbėjo Vratnas. – Jo žūtis mane palaužė, Vutai. Nuo tos dienos niekada nebesėdau ant motociklo.

– Nesuprantu, ko tu nori, – tarė Gotlobas.

– Noriu, kad jūs, Vutai, mane mokytumėte. Aš noriu iš naujo mokytis vairuoti motociklą. Jau neblogai vairavau, Vutai, bet po to, kai dėdė paskendo Savoje, niekaip negaliu nusikratyti baimės. Dėdė sakydavo, kad jūs – geriausias.

– Kaip tavo dėdė galėjo mane pažinti? – paklausė Vutas.

– Jūs, Vutai, buvote žinomas visame pasaulyje! 1930 metai, Italijos Didysis prizas! Tuomet jūs, dievaži, nušovėte du zuikius...

– Jau sakei, – apsiniaukė Vutas.

– Mane mokė dėdė, Vutai. Jis sakydavo, kad aš gabus mokinys. Bet aš, matot, netekau drąsos. Man reikėtų tokio mokytojo, kuris mane išmokytų vėl sėsti ant motociklo.

– Dabar karas, kvaileli, – tarė Vutas. – Beje, kas tu toks?

– Man regis, kroatas... jeigu jums tai svarbu, – atsakė Vratnas. – Betgi motociklai neturi tautybės.

– Betgi dabar karas, – neatlyžo Vutas. – Aš esu motociklininkų junginio „Balkanai-4“ žvalgybos vadas.

– Ir aš norėčiau įstoti į šią komandą! – tarė mano tėvas.

– Tai ne komanda! – atšovė Vutas. – Dabar karas!

– Ar jūs išties kariaujate, Vutai? – paklausė Vratnas. – Kas atsitiks NSU per karą?

– Karas nublokš mus dešimčia metų atgal, – atsakė Vutas. – Niekas nebegamins lenktyninių motociklų, niekas jų nebetobulins. Galimas daiktas, nebeliks nė fabriko, kur galėčiau grįžti po karo, o mano motociklininkai gal neteks kojų. Visi motociklai grįš namo perdažyti dengiamosios spalvos dažais.

– Aha, gerai sakote, tie politikai neturi nieko bendra su motociklais, – tarė mano tėvas. – Vutai, kaip jūs manote, ar aš galėčiau kaip nors įveikti savo baimę?

– Viešpatie! – sušuko Vutas. – Tu negali turėti nieko bendra su vokiečių kariniu junginiu.

– Jūs galite man padėti, Vutai, žinau, kad galite. Jūs galėtumėte padėti man vėl tapti motociklininku.

– Kodėl tu šneki vokiškai? – paklausė Vutas.

– O jūs mokate serbų-kroatų kalbą? – paklausė mano tėvas.

– Aišku, kad nemoku, – atsakė Gotlobas.

– Tuomet aš verčiau kalbėsiu vokiškai, ar ne? Matot, aš apvažinėjau visą žemyną – kas be ko, daugiausia dalyvaudamas mėgėjų lenktynėse. Tačiau buvau atsarginis 1939 metais. Gaila, kad NSU nelaimėjo 1939 metais – jūsų tų metų modelis buvo sunkokas, ar ne? Tačiau važinėdamas pramokau kai kurių kalbų.

– Kol neapėmė baimė? – sutrikęs paklausė Vutas.

– Taip, kol nenuskendo dėdė su savo „Nortonu“.

– Ir 1930 metais, kai Italijoje vyko Didžiojo prizo lenktynės, buvai vienuolikos?

– Vienuolikos, Vutai. Vaikas, susižavėjusiomis akimis žvelgiantis į pasaulį.

– Ir tau pavyko sužinoti, kad aš esu čia?

– Pavyko, Vutai.

– Kaip tau pavyko sužinoti, kad aš esu čia?

– Pasaulyje viskas žinoma, Vutai, motociklininkų pasaulyje.

– Taip, jau sakei apie tai, – sutiko Vutas.

– Kaip jūs ketinate padėti man įveikti baimę? – paklausė mano tėvas.

– Tau ne visi namie, – tarė Vutas. – Be to, tu išgąsdinsi vaikus.

– Būkite geras, Vutai, – tarė Vratnas. – Aš buvau labai gabus, o dabar jaučiuosi kaip sukaustytas.

– Tau turbūt vieno šulo trūksta, – tarė Vutas, ir mano tėvas stebėdamasis apžvelgė garažą.

– Beveik visi su priekabomis, – tarė jis. – Betgi tai, tiesą pasakius, nebe motociklai. Ir, be to, su šoniniais vožtuvais, – pridūrė. – Beveik visi lėtaeigiai. Karui, manding, tinka, bet lenktynėse nieko nelaimėtų, ar ne?

– Pala, – pertraukė jį Vutas. – Aš turiu du 600 kubinių centimetrų tūrio motociklus su viršutiniais vožtuvais. Jie išvysto padorų greitį.

– Tačiau neturi užpakalinės pakabos, – tarė Vratnas. – Svorio centras pernelyg aukštai, o ir valdyti nelengva, kaip pamenu iš 1938 metų Didžiojo prizo lenktynių.

– Nuostabi atmintis, – tarė Vutas. – Beje, vaikine, kiek tada tau buvo metų?

– Viso labo du 1938-ųjų metų modeliai su šoniniais vožtuvais ir priekabomis, – nusišaipė mano tėvas. – Atsiprašau, Vutai, aš apsirikau, – pridūrė. – Čia nieko gero nėra.

Ir jis pasuko į duris.

– Karui pasibaigus, – pridūrė jis, – NSU vėl ims gaminti mopedus.

– Manęs nebesiunčia ten, kur galima pasivažinėti kaip reikiant! – sušuko Vutas.

Mano tėvas išėjo į Smartino gatvę, o jam iš paskos – Gotlobas Vutas, susigūžęs, su galiniu raktu, įkištu į bato aulą.

– Gal jie nutarė, kad jūs per senas, todėl ir nesiuntė į frontą, – tarė Vratnas. – Gal jie mano, kad jums, Vutai, viskas praeityje. Kad jau nebeturite jėgų. Aišku?

– Tu dar nematei mano lenktyninio, – nedrąsiai tarė Vutas. – Aš jį laikau uždengtą brezentu.

– Kokį lenktyninį? – paklausė Vratnas.

– Tą, kuris dalyvavo 1939 metų Didžiojo prizo lenktynėse, – atsakė Vutas.

Jis stovėjo, narstydamas rankas už nugaros, taip suglaudęs kojas, kad vos išlaikė pusiausvyrą.

– Ar tą, kuris buvo per sunkus? – paklausė Vratnas.

– Galėčiau jį palengvinti, – tarė Vutas. – Savaime suprantama, turėjau prikabinti visokių priedų, kad atrodytų it darbinis arkliukas, kaip ir visi kiti. Tačiau retkarčiais nuimu šį bei tą, kai noriu pavažinėti. Na, paspyrį, įrankių dėžę, bagažinę, radiją ir kuprinę su visokiais rakandais. Man teko jį šiek tiek patvarkyti, kad atrodytų kaip kariškas, bet tai tas pats 500 kubinių centimetrų tūrio lenktyninis motociklas, 1939 metais dalyvavęs Didžiojo prizo lenktynėse.

Mano tėvas nepatikliai grįžo prie garažo durų.

– Juk tai kopija, ar ne? – tarė jis. – Dviejų cilindrų modelis su pertekliniu slėgiu variklio oro siurbimo žiotyse? Su sustiprintu rėmu, užpakaline pakaba ir plunžeriniu stūmokliu?

– Ar norėtum pamatyti, ką? – rausdamas paklausė Vutas.

Po brezentu stovėjo lenktyninis motociklas, iš pažiūros kaip karinis, nudažytas dengiamąja spalva, tik truputį tamsesnis už kitus, nes po dažais buvo juodo emalio sluoksniai.

– Kiek galima išspausti? – paklausė Vratnas.

– Jei pasistengsi – du šimtus keturiasdešimt, – atsakė Vutas. – Kol kas dar sunkokas, sveria du šimtus dvidešimt kilogramų, tačiau dalį sudaro degalai. Pašėlusiai juos ryja, kai bakas tuščias – sveria ne daugiau kaip šimtą aštuoniasdešimt.

– Na, o kaip treke? – paklausė Vratnas, kaip didelis žinovas demonstratyviai pabarškinęs į priekinį sparną.

– Et, dar yra trūkumų, – atsakė Vutas. – Galbūt vairas kietokas, bet užtat galingumo tikrai galingas.

– Įsivaizduoju, – tarė Vratnas, ir Gotlobas Vutas dirstelėjo į vėliavėles, sukryžiuotas ties mano tėvo ausimi. Paskiau vienam berniūkščiui liepė iš kareivinių atnešti šalmą.

– Tavo pavardė Javotnikas, ar ne? – paklausė jis.

– Vratnas. Vratnas Javotnikas.

– Na, o dėl tavo baimės, Vratnai... – prabilo Vutas.

– Sunkiausia ją įveikti, Vutai.

– Man regis, Vratnai, geri motociklininkai privalo mokėti nuslopinti baimę.

– O kaip, Vutai?

– Tarkis, kad bijai ko nors kita, vaikine, – pamokė Gotlobas. – Tarkis, kad bijai todėl, jog tik dabar ėmei mokytis vairuoti motociklą.

– Tartis? – paklausė Vratnas.

– Tai ne taip jau sunku, – toliau mokė Vutas. – Tarkis, jog dar niekada ligi šiol nevairavai motociklo.

– Tai neturėtų būti sunku, – sutiko Vratnas, žiūrėdamas, kaip Gotlobas pritupia – mankštinasi sustingusius senatviškus sąnarius prieš sėsdamas ant monstro, 1939 metų Didžiojo prizo lenktynių dalyvio.

Jei bandysi neatsargiai užkurti variklį, kojinis starteris gali tau kirsti per blauzdą, sužeisti blauzdinį pėdos sąnarį arba net kelio sąnarį, o nuo smūgio per šlaunį skausmas atsiliepia netgi plaučiuose.

Bent jau taip pareiškė Gotlobas Vutas, 1939 metų Didžiojo prizo lenktynių motociklo savininkas ir slaptas sergėtojas, kuris politika domėjosi ne ką daugiau nei mano tėvas, o apie Josipą Broz Titą nė girdėti nebuvo girdėjęs.

Vienuoliktoji apeiga zoologijos sode:antradienis, 1967 m. birželio 6 d., 4 val. 15 min.

Nė neįsivaizduoju, ką su jais išdarinėja O. Šrutas. Aš viską girdžiu – visas zoologijos sodas klausosi. Retkarčiais atsilapoja durys, pliūpteli šiurpi žvėrių muzika, durys ūmai užsitrenkia, ir spiegimas nuslopsta.

Man dilgsi tik tokia mintis: O. Šrutas muša juos vieną po kito.

Jokios abejonės, tai skausmo aimana. Kai tik spiegimas sustiprėja, atsiliepia visas zoologijos sodas. Beždžionės urzgia, Didžiosios Katės riaumoja, Įvairūs Vandens Paukščiai kyla į orą ir leidžiasi; lokiai ima neramiai vaikščioti po narvą; didžiosios pilkosios kengūros šešėlis kerštingai mosuoja kumščiais; tik Roplių Paviljone, kur raitosi pindamosi milžiniškos gyvatės, negirdėti nė menkiausio garso. Atrodo, jog visi gyvūnai rūstybės apimti aprauda infraraudonaisiais spinduliais kankinamus artimuosius.

Man dilgsi tik tokia mintis: O. Šrutas burškiasi paeiliui su visais.

Prie pat mano slėptuvės, už gyvatvorės, – Įvairių Gyvūnų banda; susigrūdę į krūvą, jie rezga kažkokį sąmokslą. Galiu tik spėti, apie ką jie kalbasi, kąsčiodami vieni kitiems ausis savo keistais žolėdžių dantimis: O. Šrutas vėl ėmėsi sena! Girdėjote, kas rėkė paskutinis? Branickio milžinė žiurkė. Puikiausiai atpažįstu jos kraupų kiauksėjimą.

Zoologijos sodas pilnas visokiausių gandų.

Ilgai netrukus išropojau iš po savo gyvatvorės į tuščią Biergarten’ą – vienu kitu žodžiu persitarti su lokiais. Jie buvo kaip ant adatų. O visų labiausiai – garsusis Azijos Juodasis Lokys, kuris, man bėgant pro šalį, staugdamas atsistojo piestu ir įsiutęs įsikibo į narvo grotas. Jis vis dar bandė nutverti mane gauruotomis letenomis, kai bėgau už gero puskilometrio. Garsusis Azijos Juodasis Lokys tikriausiai prisiminė savo medžiotoją Hinlį Gaučą – velniškos O. Šruto šunybės priminė jam apgaviką medžiotoją Hinlį Gaučą. Matyt, baisingajam Azijos Juodajam Lokiui visi žmonės – ir ypač O. Šrutas – atrodė labai panašūs į Hinlį Gaučą.

Bandžiau juos visus raminti, tačiau Azijos Juodojo Lokio mano žodžiai neveikė. Pakuždėjau Poliariniams Lokiams, kad nedera pjautis su kaimynais, ir jie vėl ėmė plūduriuoti baseine, nors ir nelabai patenkinti; nuolankiai paprašiau grizlį atsitūpti ir susikaupti, ir po to nirtulingo puolimo kad ir nenoriai, vis dėlto manęs paklausė; mano miela Retų Akiniuotųjų Lokių porelė labai susijaudino, pašoko ir ėmė glėbesčiuotis.

Man dilgsi tik tokia mintis: O. Šrutai – išprotėjęs fetišiste! – kokiu šėtonišku įgeidžiu gąsdini visą zoologijos sodą?

Tačiau niekas negali man atsakyti. Aš atsidūriau užkeiktoje vietoje, kur tyko nepalyginti daugiau klastų nei Stambule; narvuose ir aptvaruose žvėrys liežuvauja vieni su kitais kažkokia kalba, nuožmesne ir painesne nei turkų.

Bandžiau netgi serbų-kroatų kalba prašnekinti slaviškos išvaizdos didelį rudąjį lokį. Tačiau niekas negebėjo man tarti nė žodžio.

Man dilgsi tik tokia mintis: pastarasis spigus klyksmas galėtų reikšti nebent tai, kad O. Šrutas lėtai, lyg atlikdamas apeigas, smaugia paprastąjį koatį. Klyksmas vargais negalais smelkėsi šviesiai violetiniu labirintu; paskiau staiga nuščiuvo kaip visa kita.

Štai slysteli stiklinė užsklanda. Ir zoologijos sodas atsako man turkiškai.

(TĘSINYS)KRUOPŠČIAI PERŽIŪRĖTAS ZIGFRIDO JAVOTNIKO GYVENIMO APRAŠYMAS:PRIEŠISTORĖ II

Vratnas mokėsi sekmadieniais per išskirtines 1939 metų Didžiojo prizo lenktynių motociklo vairavimo apeigas. Mano tėvas laukdavo Gotlobo Vuto Smartino gatvėje ant šaligatvio prie jo meilužės serbės namo. Vutas visada pasirodydavo laiku – su chalatu, šalmu ant galvos, įsispyręs į (nesuvarstytus) batus, po pažastimi pasispaudęs uniformą. Mano tėvas su Bijelo Slivnicos odinėmis kelnėmis jo belaukdamas blizgindavo savo žydrą šalmą.

Sekmadienį rytą Gotlobas Vutas maudydamasis praleisdavo vonioje dvi valandas. Vonios krašte buvo įtaisytas savotiškas padėklas kavai ir pyragaičiams. Mano tėvas valgydavo pusryčius, sėdėdamas ant unitazo uždengtu viršum. Jie šnekučiuodavo pro šalį šmėkščiojant kūningai meilužei serbei, kuri atnešdavo Vutui kavos, keisdavo vandenį arba tupėdavo tarp vonios ir unitazo, spoksodama į gausybę įvairiomis spalvomis po vandeniu marguojančių Gotlobo Vuto randų.

Meilužė Živana Sloboda atrodydavo ne ką mažiau abejinga nei atsitiktinis svečias. Vidutinio ūgio, plačiažandė ir plačiaklubė, juodais žvilgančiais plaukais, ji žavėjo savo čigoniškais kerais. Vutui nesakydavo nė žodžio, o kai mano tėvas serbų-kroatų kalba mandagiai dėkodavo už visas paslaugas, kilstelėdavo smakrą, puikuodama savo nuostabiu kaklu su dailia tvinksinčia gysla ir blizgančiais stambiais dantimis.

Vutui išsimaudžius, Živana pagrobdavo jį iš mano tėvo ir grąžindavo daugmaž po pusvalandžio. Kruopščiai nusišluostęs, vonioje visiškai suglebęs Vutas, susisupęs į rankšluosčius, galiūnės Živanos lydimas, eidavo į miegamąjį, vienintelį rakinamą kambarį visame name. Vratnas atsukdavo radiją visu garsumu ir triukšmingai leisdavo vandenį iš vonios, kad negirdėtų, kaip milžiniškoje, patalais nuklotoje lovoje – nelyginant ant kalno – brązga Gotlobo Vuto sąnariai. Vratnas kartą matė tą kalną – durys liko praviros vieną rytą, kai Vutas iš miegamojo ėjo į vonios kambarį. Toks įspūdis, lyg miegotum ant kamuolio, nes Živanos lova – jeigu iš tikrųjų tai buvo lova – buvo nukrauta šilkais ir žvėrių kailiais, kailiniais priegalviais ir didelėmis ryškių spalvų skaromis, o to kalno viršūnėje per stebuklą vos laikėsi vaza su vaisiais.

Teatleidžia Viešpats Gotlobui Vutui už tuos tingius sekmadienius. Šis žmogus mokėjo paįvairinti savaičių nuobodulį.

Ir jis puikiai išmanė viską apie savo 1939 metų Didžiojo prizo lenktynių motociklą. Jis galėjo „nurengti“ jį per dešimtį minučių. Deja, jis didžiai sielvartavo, kad negali pakeisti dengiamosios spalvos. Toks dabar turėjo atrodyti motociklas. Vutui pasisekė, kad jam teko vadovauti tokiam padoriam būriui: niekas neįskundė vokiečių žvalgybos vadovybei, jog jis slepia motociklą. Gotlobas pamalonindavo karius leisdamas – nors ir skaudama širdimi – kiekvienam paeiliui juo pasivažinėti. Valneris per daug mūdravo – nesiskaitė su motociklo galingumu; Vačas bijojo motociklo ir daugių daugiausia jungdavo antrą pavarą; Gorcas negrabiai perjungdavo pavaras; Bronskis darydavo posūkius nelėtindamas greičio; Mecas, visiškas bukaprotis, pernelyg piktnaudžiaudavo stabdžiais – taip cypindavo juos, net dūmai rūkdavo. Gotlobas širsdavo netgi tada, kai kas nors kriokindavo jo lenktyninį motociklą lygiame kelyje už Slovėngradeco. Tačiau kai kada tekdavo taikstytis ir aukotis.

Su mano tėvu Vutas buvo labai atsargus. Jie pradėjo važinėti dvisėda – Vutas, be abejo, sėdėjo prie vairo, tolydžio mokydamas keleivį.

– Matai? – būdavo, sako Vutas ir padaro gražų posūkį, sklandžiai, be trūkčiojimų perjungdamas pavarą.

Mano tėvas sėdi kietai užsimerkęs, vėjas plėšia nuo galvos šalmą, švilpdamas pro angas palei ausis.

– Gali net pavarą perjungti darydamas staigų posūkį. Matai? – sako Vutas ir ima palengva didinti greitį, tačiau visada perjungia pavaras atleidęs akceleratorių ir iki galo numynęs sankabos pedalą. – Visada taip daryk, – moko jis. – Užpakaly tavęs pernelyg didelis svoris, kad, perjungdamas pavaras, saugiau išsilaikytum kelyje. – Ir numina sankabos pedalą, kad variklis dirbtų tuščiąja eiga. – Ar matai? – klausia. – Visada perjunk pavaras atleidęs akceleratorių ir iki galo numynęs sankabos pedalą.

– O, Viešpatie, žinoma! – sušunka mano tėvas, stengdamasis kuo greičiau parodyti, jog buvo tikras, kad jie nesugebės įveikti posūkio. Vutas atleidžia sankabą, ir jie pajunta, jog motociklas vėl grįžta į kelio vidurį.

Jei būtum kurčias, niekada nesuvoktum, kada Gotlobas Vutas perjungia pavaras – jis važiavo kur kas sklandžiau, nei būtų važiavęs pasikliaudamas automatine pavarų dėže.

– Matai, Vratnai? – nesiliauja klausinėjęs Vutas.

– Sąlyginis refleksas, – atsako mano tėvas. – Jūs, Vutai, tikras Pavlovas.

Tačiau iki 1941 metų lapkričio, kai iškrito pirmas sniegas, jie netoli pažengė, tad mano tėvui teko ilgai laukti, kol jis persėdo prie vairo. Vutas rodydavo Vratnui, kaip perjungiamos pavaros važiuojant 600 kubinių centimetrų tūrio motociklu su šoniniu vožtuvu, tačiau neleido vairuoti, kol keliuose galutinai nenutirpo sniegas.

Šiaip ar taip, pats Vutas nebuvo toks atsargus. 1942 metų vasarį, vieną sekmadienį, jis paėmė 600 kubinių centimetrų tūrio 1938 metų modelio motociklą ir, pasodinęs Vratną užpakaly savęs, pasuko į šiaurę nuo Slovėngradeco prie Bukovska Vaso kaimo, kur, pasak žmonių, Mislinjos upės vingyje užsitraukė storiausias ledas. Mano tėvas stovėjo drebėdamas pušyne, o Vutas tuo metu atsargiai važinėjo ledu.

– Matai? – paklausė Vutas ir labai lėtai pravažiavo pro mano tėvą – iš kairės į dešinę – pirmąja pavara, paskiau apsisuko ir grįžo atgal iš dešinės į kairę; paskiau vėl apsisuko ir grįžo iš kairės į dešinę – dabar jau antrąja pavara. Kai jis sukosi perjungęs antrąją pavarą, užpakalinis ratas ėmė čiuožti, o išmetamasis vamzdis – kone brėžti ledą; paskiau jis išlygino motociklą, pasviro liesdamas ledą kitu išmetamuoju vamzdžiu ir vėl išlygino motociklą. Paskiau grįžo iš dešinės į kairę – jau perjungęs trečiąją pavarą.

– Matai? – sušuko atkišdamas koją iš pasvirosios pusės, motociklui beveik brėžiant ledą užpakalinio rato stebule, paskiau abiem kojomis įsispyrė į pedalus, išlaikydamas pusiausvyrą, kol pagaliau motociklas pats vėl atsistojo tiesiai. Jis vėl apsisuko kelis kartus vis labiau toldamas nuo kranto, tad mano tėvui teko išeiti iš pušyno ir atsistoti ant ledo, kad galėtų geriau matyti pasakiškus Vuto sūkius. Motociklas skriejo ratu pro šalį, išmetamuoju vamzdžiu ir užpakalinio rato stebule brėždamas ledą, ir Vutas tolydžio atkišdavo koją į priekį, kad jis vėl atsistotų tiesiai.

– Matai? – šaukė Vutas, o po motociklo ratais skambėjo ir gaudė užšalusi upė.

Vis greičiau ir greičiau skriejo jis, brėždamas vis didesnius ratus, kone guldamas šonu ant ledo, rato stebule beveik perrėždamas ledą iki pat sraunaus vandens. Raitydamas įmantrius posūkius, Vutas lengvai nuspausdavo kojinį stabdį ir tarytum pašokdavo nuo sėdynės, atkišęs koją. Galiausiai jis leido motociklui pailsėti, atsargiai paguldė jį ant šono – kone ant degalų bako, kol nustojo suktis ratai.

Visa bėda, kad Vutui buvo nelengva sunkų 1938 metų laidos motociklą vėl pastatyti ant ratų. Gotlobui slydo kojos ant ledo, kai jis bandė jį pakelti. Mano tėvas priėjo jam padėti, jiedu pastatė motociklą ant ratų ir nušluostė degalų baką toje vietoje, kur buvo nutiškę tepalai.

– Žinoma, – tarė Vutas, – tu pats turi tai pajusti. Dabar matai, ką reikia daryti.

– Važinėti užšalusia upe? – paklausė mano tėvas.

– Ne, žioply, – atsakė Vutas. – Kad viskas eitų kaip alyva patepta. Neuždarai droselinės sklendės, ištrauki koją, kad netrukdytų, ir jeigu nelieti stabdžių, motociklas pats atsitiesia.

Stumdami motociklą, jie nubidzeno ledu iki tos vietos, kur kranto būta nuolaidesnio. Kitame upės krante pasirodė rogės su keturiais žvejais, važiuojančiais poledinės žūklės: jie stebėjo visą reginį klegėdami ir – kur tai matyta! – vis dar plojo pirštinėtomis rankomis.

Gotlobas Vutas, ko gero, dar niekada neturėjo tiek žiūrovų: jis atrodė tiesiog apstulbęs. Nusivožęs šalmą ir pasikišęs jį po pažastimi, jis tarytum laukė laurų vainiko arba kokio prizo, o gal tikėjosi, kad jį pabučiuos koks žvejys apšarmojusia barzda. Jis staiga sutriko, neteko drąsos. Tačiau, rogėms su žvejais privažiavus arčiau, mano tėvas išvydo, kad slovėnai girtų girti ir nekreipia dėmesio į Vuto uniformą. Jie pričiuožė prie pat Gotlobo kairės kojos, ir vienas žvejys, prikišęs prie burnos pirštinę it megafoną, serbų-kroatų kalba suriko:

– Tokio keistuolio kaip tu nė su žiburiu niekur nerasi!

Kvatodami jie pašėlo ploti pirštinėtomis rankomis. Vutas nusišypsojo, švelniu žvilgsniu melste melsdamas mano tėvą išversti žvejo žodžius.

– Jis pasakė, kad tokių šaunuolių kaip jūs nebėra pasaulyje, – išvertė Vratnas Gotlobui Vutui, o įsismaginusiems girtuokliams mano tėvas mandagiai pasakė serbų-kroatų kalba: – Šypsokitės, mulkiai, o atsisveikindami malonėkite nusilenkti. Prieš jus aukštas vokiečių karininkas, jis sutrins jus į dulkes, jei dar leptelėsite kokią nesąmonę.

Išgirdę jo žodžius, girtuokliai išsiviepė iki ausų ir išdribo iš rogių, slidinėdami ant ledo. Pats storiausias suklupo ir trenkėsi į pavažą. Apsikabinę jie nudrožė petys į petį, tempdamiesi roges – nelyginant vaikai, atsidūrę tokioje vietoje, kur važinėti rogėmis nedera arba draudžiama.

Mano tėvas laikė motociklą, kol Vutas mojavo savo talento gerbėjams. Vargšas patiklusis Gotlobas Vutas, su šalmu po pažastimi ir aukštai iškelta galva, toks pažeidžiamas ant braškančio ledo!

– Puiku, Vutai! – pagyrė jį mano tėvas. – Tu šaunuolis, kokių reta.

Dvyliktoji apeiga zoologijos sode:antradienis, 1967 m. birželio 6 d., 4 val. 30 min.

Kai, į kaulą sušalęs, įlindau po gyvatvore į savo žaliąją slėptuvę, išgirdau, kaip, žvangindamas raktais, centriniu taku ateina O. Šrutas; tą pačią akimirką, virtinėdamas lyg antis, išropojau iš savo slėptuvės, norėdamas geriau į jį įsižiūrėti. Svirduliuodamas jis išėjo iš Smulkiųjų Žinduolių Paviljono ir nukrypavo raudonais it kraujas blizgančiais laiptais.

O. Šrutas girtauja darbo metu! Rūko žolytę, vartoja LSD arba geria stimuliuojančius vaistus! O. Šrutas švirkščia heroiną – žvėrims! Visai galimas daiktas.

Viešpatie, koks pabaisa! Atrodė kaip tikras smurtininkas. Viena kelniapusė išlindusi iš bato, kabaliuoja atsegtas antpetis, žibintuvėlis virpa, raktų ryšulį neša nelyginant vėzdą.

Gal jam protas sutrūko nuo įtampos, o paskiau nežinomų galių, tokių kaip mėnulio, susijusių su potvyniais ir atoslūgiais, veikiamas virto kažkokia koše? Gal O. Šrutas per naktį išgyvena mažų mažiausiai tris transformacijas?

Tačiau nors ir kokį beprotybės ciklą dabar jis gyveno, nors ir kokią fazę, jis mane tiesiog hipnotizavo. Beveik visiškai išropojau ant tako; būčiau tikrai pasipainiojęs jam po kojų, jeigu jis nebūtų staiga suriaumojęs prie Beždžionių Paviljono ir tarytum spyriu nuvaręs mane atgal į slėptuvę.

– Raus! – suriaumojo jis, ko gero, tebeprisimindamas šunbeždžionės gelados šunybę. – Rauuuus!

Tačiau visi primatai – gal iš neapykantos jam, o gal iš gailesčio – tylėjo.

– Aaaarh, – tyliai suurzgė jis, vėl išėjęs į taką. – Uuuur!

Tuo metu Įvairių Žvėrių susirinkimas bandė apsimesti, kad visi čia būriuojasi atsitiktinai. Tačiau O. Šrutas praėjo pro mano gyvatvorę, akių nuo jų nenuleisdamas. Kai jis pasuko taku Biergarten’o link, aš šokau bėgti, susilenkęs į tris linkas, ligi toliausio kampo, iš kur galėčiau jį matyti. Lėta eisena akimoju pavertė jį kitu žmogumi – sakyčiau, akiplėša, – jis staigiai atsigręžė į Įvairius Žvėris.

– Nemiegame, ką? – sužviegė jis tokiu šaižiu balsu, jog nykštukinis kiangas, laukinis Tibeto asilas, metėsi į šalį nuo bandos.

Ir – iš visa ko sprendžiant – atsainiai nukrypavo Biergarten’o link. Stabtelėjęs per keletą žingsnių nuo Garsiojo Azijos Juodojo Lokio, pasilenkė prie narvo ir sužvangino nelyginant gongu, raktais trinktelėjęs į grotas.

– Tu manęs neapmulkinsi! – sušuko senis O. Šrutas. – Neapsimesk, kad miegi čia atsitūpęs, o ne tykai manęs pasaloje!

Tuo metu Azijos Juodasis Lokys puolė prie grotų, užgriuvo jas visu svoriu, riaumodamas kaip niekad, ir taip išgąsdino Didžiąsias Kates, kad jos netgi nedrįso atsakyti jam staugimu, jos tik sušnypštė ir sumurkė: Ak, duokite man ėsti, priešingu atveju prašom nepykti – suėsiu senį O. Šrutą arba ką nors kitą. Šiaip ar taip, Dieve mano, tik neišleiskite to Rytų lokio. Dėl Dievo meilės, neišleiskite.

Tačiau O. Šrutas įžūliai tyčiojosi; nuo įsiūčio išsekęs Azijos Juodasis Lokys susmuko ant aslos, kuo toliau iškišęs milžiniškas letenas pro grotas tako link, ten, kur buvo ištemptos apsauginės virvės, bet vis dėlto iki O. Šruto dar liko kokia penkiolika centimetrų.

O. Šrutas toliau tyčiojosi iš žvėrių – matyt, tai buvo pati agresyviausia jo budėjimo zoologijos sode dalis. Girdėjau, kaip jis sviedė akmenį į poliarinių lokių baseiną.

Jis dar nebuvo užtektinai nutolęs, kad jausčiausi saugus: man regis, jis ėjo pro Įvairių Vandens Paukščių tvenkinius. Man pasirodė, kad jis laido akmenis tvenkinyje „mušdamas kopūstus“ – retkarčiais kliudydamas ir suklykindamas Vandens Paukščius.

Ką gi, tegu O. Šrutas paeina toliau. Tegu prieina Storaodžių Paviljoną, tegu prikelia raganosį arba pažvangina raktais begemoto panosėje. Kai jis atsidurs kitame zoologijos sodo gale, įsmuksiu į Smulkiųjų Žinduolių Labirintą pažiūrėti, kas ten vyksta.

Ir jeigu spėsiu, seni O. Šrutai, padarysiu tai, ką esu sumanęs. Tai labai paprasta. Perkelti apsauginę virvę penkiolika ar trisdešimt centimetrų arčiau Garsiojo Azijos Juodojo Lokio narvo. Tai visai nesunku. Juk virvė įtempta tarp dviejų stulpelių; kas be ko, jie įmūryti į betono luitą, bet tai nereiškia, kad jų neįmanoma perkelti į kitą vietą.

Ką tu apie tai pasakytum, O. Šrutai? Tiesiog perkeliam apsauginę virvę dvidešimčia ar trisdešimčia centimetrų arčiau narvo, ir kai tu, seni O. Šrutai, atsidūręs arčiau, nei manei, imsi įžūliai linguoti galvą, mes grožėsimės, kai ji paklius lokiui į nasrus.

Ir štai pagaliau, manding, girdžiu, kaip jis šaižiai spiegia, užjausdamas nemigos paranoja sergančius dramblius. Dabar jis jau gana toli.

(TĘSINYS)KRUOPŠČIAI PERŽIŪRĖTAS ZIGFRIDO JAVOTNIKO GYVENIMO APRAŠYMAS:PRIEŠISTORĖ II

1939 metų Didžiojo prizo lenktynių motociklas, pasiekiantis 90 AG galingumą esant 8000 apsisukimų per minutę, galėjo išspausti 210 kilometrų per valandą, tačiau 1942 metų pavasarį, kai mano tėvas pagaliau atsisėdo prie vairo, jam buvo leidžiama važiuoti ne greičiau kaip 80 kilometrų per valandą, užpakaly sėdinčiam Gotlobui Vutui pamokomu tonu be perstojo duodant nurodymus pro mano tėvo žydro šalmo klausomąją angą.

– Dabar perjunk trečiąją pavarą. Paskutinįjį posūkį įveikei su didesniu nei dera posvyrio kampu. Tu pernelyg jaudiniesi, esi įsitempęs, mėšlungis sutrauks rankas. Leisdamasis pakalnėn, niekada nenaudok galinio stabdžio. Jeigu apskritai prireiktų stabdyti, spausk priekinį stabdį. Jeigu dar sykį numinsi galinį stabdį, aš suvis jį atjungsiu. Matai, tu per daug jaudiniesi.

Tačiau Gotlobas Vutas niekada neužsimindavo, kad mano tėvas puikiai apsimeta, jog niekada nėra važinėjęs motociklu. Ir tik tada, kai Vutas buvo priverstas atjungti galinį stabdį, jis paklausė Vratną, kur šis gyvena ir kuo manosi duonos kąsnį. Raštininkauju, atsakė mano tėvas, kartais vertėjauju slovėnams ir kroatams – žemesnio rango valdininkams, tarnaujantiems vokiečiams. Vutas niekada neklausė, ką tai galėtų reikšti.

Tiesą pasakius, vargu ar derėjo ustašius vadinti palankiais vokiečiams – jie veikiau buvo palankiai nusiteikę nugalėtojams, o 1942 metų pavasarį vokiečiai vis dar buvo nugalėtojai. Tuo metu buvo netgi ustašių būrių, vilkinčių vermachto uniformomis. Dvyniai Slivnicos Gavras ir Lutvas irgi turėjo vermachto uniformas, bet vilkėdavo jomis tik ypatingais atvejais arba vakare eidami pasišlaistyti po miestą. Vratnas žinojo, kad jie nepriklauso jokiam junginiui, o kartą Bijelas jiems davė garo už tai, kad jie netinkamai jas įsigijo: pasirodo, jie turėjo kelis komplektus. Ustašių vyresnysis, atsakingas už Slivnicų šeimyną, įspėtas dvynius pavadino „pavojinga draugija“.

– Mūsų šeimyna niekada nesišalino pavojingų draugijų, – pareiškė Todoras.

Tačiau 1942 metų pavasarį Todoras dažnai gieždavo apmaudą. Po tiekos pastangų ustašiai arba nustojo domėtis Gotlobu Vutu, arba neteko vilties, jog jis galėtų iškrėsti ką nors bjauraus, kad būtų įmanoma jį paimti į nagą. Bent jau tuo metu, kol vokiečiai skynė pergales, o ustašiai buvo palankiai nusiteikę nugalėtojams, Vutas atrodė nepažeidžiamas. Vutui buvo galima prikišti nebent tai, kad jis slėpė lenktyninį motociklą, perdažęs jį dengiamąja spalva, tarp karo reikmėms skirtų lėtesnių ir gremėzdiškesnių motociklų. Na, o serbė meilužė Živana Sloboda, griežtų meilės apeigų šalininkė, pasirodo, buvo serbė veikiau per atsitiktinumą nei savo pažiūromis – ši moteris, kaip skelbė jos byla, buvo laikoma „politiškai nepatikima“ tik todėl, kad jos meilužių sąraše rikiavosi visų įmanomų politinių ir nepolitinių tipų atstovai. Tad vargu ar būtų įmanoma įkaltinti Vutą, remiantis vien tuo ryšiu. Sekmadienis – ne darbo diena, tad motociklui ir mano tėvui Vutas skyrė laisvalaikio valandas. Galima netgi tvirtinti, kad sekmadieniais Vutas deda dar daugiau pastangų rūpindamasis savo sportine forma. Ustašiai tiesiog neturėjo ko prikišti Gotlobui Vutui.

– Galėtume pavogti tą jo žaisliuką, – pasiūlė Bijelas. – Gal tuomet jis iškrėstų kokią kvailystę.

– Galėtume pavogti serbę, – įsiterpė Todoras.

– Tą storą karvę, – suniurzgė pavydžioji Baba, besmegenė kvokla, kaip mintyse vadino ją mano tėvas. – Jums prireiktų sunkvežimio jai išgabenti.

– Manding, Vutas labiau įsimylėjęs motociklą nei moterį, – tarė Julka.

– Žinoma, – pritarė mano tėvas. – Tačiau vagystė nieko gero neduos. Jis turi pačių geriausių karinių priemonių jai aptikti ar bent ieškoti. Be to, nemanau, kad vokiečių karinė vadovybė imtų prie jo kibti dėl lenktyninio motociklo.

– Tuomet nužiebiam jį, ir baigta, – tarė Todoras.

– Ustašiai reikalauja susidoroti su juo pagal veikiančius įstatymus, – atrėmė Todoras.

– Tie ustašiai man skersai gerklės atsistojo, – pareiškė Todoras.

– Jie turi atsižvelgti į padėtį, – tarė Bijelas. – Vutas – vokietis, o ustašiai dabar vokiečių pusėje. Reikia pavaizduoti Vutą kaip blogą vokietį.

– Neįmanoma, – tarė Vratnas. – Jam nei šilta, nei šalta, kad jis vokietis, tad kaipgi jis galėtų būti blogas vokietis?

– Ką gi, man regis, Vutas dabar ustašiams ne per daugiausia rūpi. Žmonės nuolatos perbėga tai į vieną pusę, tai į kitą, o ustašiai laikosi nugalėtojų. Dabar ne taip paprasta sužinoti, kas paims viršų.

Mat per karą esti pernelyg daug pusių, ir tos pusės be perstojo keičiasi vietomis. 1942 metų pavasarį komunistinė spauda netikėtai pakeitė savo požiūrį į četnikų pulkininką Dražą Mihailovičių, tuo metu jau tapusį generolu. Laisvosios Jugoslavijos radijas, kažkodėl veikiantis Rusijoje, skelbė, kad Draža Mihailovičius ir jo četnikai kariauja petys į petį su vokiečiais. Laisvosios Jugoslavijos radijas – o įkandin jo ir B B C – tvirtino, kad vienintelis kovotojas už laisvę – tai kalvio sūnus Josipas Broz Titas, tikrojo pasipriešinimo vadas, o Jugoslavijos gynėjai – partizanai komunistai, bet ne gauruotieji četnikai. Atrodė, kad Rusija numato ateitį: su stebėtinu optimizmu vokiečiams per petį žvelgdama į tolimą rytojų, spėja Jugoslavijos likimą. Kas valdys šalį po karo?

– Komunistai, – atsakė Bijelas Slivnica. – Tai aišku kaip ant delno. Četnikai kariauja su vokiečiais, partizanai kariauja su vokiečiais, ilgai netrukus visa Raudonoji armija čia kariaus su vokiečiais. Ir dabar, ir vokiečiams pralaimėjus, partizanai ir Raudonoji armija kariaus su četnikais – girdi, četnikai vokiečių pusėje. Svarbiausia, kad būtų gera propaganda.

– Genialus planas, – tarė Todoras.

– Svarbiausia – informacija, – toliau kalbėjo Bijelas. – Pavyzdžiui, četnikai kala vokiečius Bosnijoje, ar ne? O Laisvosios Jugoslavijos radijas skelbia, kad vokiečius kala partizanai ir kad jie užklupo četnikus, vilkinčius vermachto uniformomis.

Sulig tais žodžiais Gavras ir Lutvas nuėjo persirengti savo uniformomis.

– Avigalviai, – tarė Julka.

Tuo metu gražioji Dabrinka virtuvėje šluostė taures. Mano tėvas bijojo net pažvelgti į jos pusę.

– Vadinasi, vėl tenka grįžti prie Vuto, – tarė Bijelas Slivnica.

– Nesuprantu kodėl, – atsiliepė Todoras.

– Todėl, kad ustašiams reikia aiškumo, – atsakė Bijelas. – Vutas vokietis. Vokiečiai žudo četnikus serbus, o pastaruoju metu ir partizanus. Ustašiai žudys visus, ką norės žudyti vokiečiai, tačiau stengiasi nežudyti partizanų, jeigu tik gali to išvengti.

– Kodėl? – paklausė mano tėvas.

– Todėl, kad ustašiai, padėdami partizanams, netrukus ims žudyti vokiečius, nes galų gale nugalės partizanai.

– Na ir kas? – paklausė Todoras.

– Na, o ką visi nori žudyti? – atsiliepė Bijelas.

– Serbus! – sušuko Todoras.

Ir tuomet Bijelas Slivnica pagaliau pareiškė:

– Todėl Vutą Gotlobą turi nužudyti serbas. Ustašiai pagal vokiečių nustatytą procentinį santykį už vieną nužudytą vokietį, tai yra Vutą, sušaudys šimtą serbų. Tuomet vokiečiai bus patenkinti, o kai Raudonoji armija ir partizanų būriai išvys vokiečius iš Jugoslavijos, ustašiai bus apgynę savo gerą vardą, žudydami serbus, tuos niekšus četnikus. Tad partizanai džiaugsis, kad ustašiai jų pusėje. Ir ustašiai irgi džiaugsis, prisidėję prie nugalėtojų. Ir pagaliau suves sąskaitas su Gotlobu Vutu. Na, kaip jums patinka mano sumanymas? – paklausė Bijelas.

– Kuris serbas užsimanys nužudyti Vutą? – paklausė mano tėvas.

– Tu, – atsakė Bijelas. – Tik tu sugebėsi padaryti taip, kad atrodytų, jog tai Živanos Slobodos darbas, o ji – tikrų tikriausia serbė. Paskiau tau teks nužudyti ir ją. Tad ustašiai ir vokiečiai, išlaikydami teisingą procentinį santykį, turės sumažinti įkaitų skaičių iki devyniasdešimt devynių. Šimtas už vieną, aišku?

– Bijelas moka taip viską apskaičiuoti, kad ir vilkas būtų sotus, ir avis sveika, – tarė Todoras.

– Man regis, aš nebūčiau linkęs žudyti Gotlobo Vuto, – tarė mano tėvas.

Julka staigiai suglaudė kojas, net šlaunys pliaukštelėjo. Dabrinka virtuvėje sudaužė taurę.

– O Viešpatie! – sušuko Baba.

– Ką gi, jeigu viskas vyks taip, kaip tu sakai, karas, šiaip ar taip, nusineš Gotlobą Vutą, ar ne? Be to, juk tu pats sakei, kad Vutas ustašiams neberūpi.

Į kambarį įžygiavo uniformomis persirengę dvyniai.

– Klausyk, – labai ramiai tarė Bijelas, – visa tai turėtų atsitikti sekmadienį. Matai dvynių uniformas? Pasiimsi vieną, suvyniojęs į popierių. Vutas, kaip žinai, valandų valandas mirksta vonioje. Tualeto vandens bakelis uždengtas, ar ne? Dangtis porcelianinis, tiesa? Ir labai labai sunkus. Tad, Živanai išėjus pyragaičių imti iš orkaitės, numesi dangtį nieko neįtariančiam Vutui ant galvos. To visiškai užteks, kad jis nugrimztų į dugną. O kur Vutas kabina dėklą su revolveriu? Vonios kambaryje prie veidrodžio, ar ne? Ištrauksi revolverį ir nušausi Živaną, kai ji atneš pyragaičius. Tuomet persirengsi Gavro arba Lutvo uniforma ir nueisi į komendantūrą. Įsidėmėk, bus sekmadienis – žvalgams išeiginė. Įsidėmėk, bus pavasaris: nemanyk, jog visi smirs sušutę kareivinėse. Komendantūroje tave palaikys vienu iš Vuto būrio motociklininkų – tau žinomos jų pavardės, tad pasirink, kuri tau patinka. Tik nepamiršk netaisyklingųjų veiksmažodžių asmenavimo. Paseksi pasaką apie serbę: atseit tu išgirdęs gandus, kad ji baudžiasi nužudyti Vutą, bet nespėjęs laiku užbėgti už akių. Slovėnijoje ir Kroatijoje – daugiau nei du milijonai serbų. Nė kiek neabejoju, kad ustašiai drauge su vokiečiais Slovėngradeco miesto centre sušluos devyniasdešimt devynis serbus. Nė trupučio nenustebčiau, jei tą pačią dieną sušaudytų.

– Bet man patinka Gotlobas Vutas, – tarė Vratnas.

– Kas be ko, – pritarė Bijelas. – Man irgi patinka.

– Visiems mums patinka Gotlobas Vutas, – tarė Todoras. – Betgi tau patinka dirbti su mumis, Vratnai, ar ne?

– Žinoma, jam patinka! – sušuko Bijelas. – Kodėl gi tau dabar nepasimatavus uniformos, Vratnai?

Tačiau mano tėvas ėmė atatupstas trauktis virtuvės durų link, užpakaly girdėdamas gurgždant stiklą – Dabrinka rankšluosčiu nervingai šluostė taures.

– Kodėl gi jau dabar nepasimatavus, katra uniforma tau tiktų? – tarė Todoras ir, sugriebęs arčiausiai stovintį Lutvą, nusmaukė jam kelnes iki kelių, paskiau timptelėjęs parvertė vargšelį ant grindų.

Kreivakojė Baba pastūmėjo savo uniformuotąjį brolį Gavrą prie nuogo Lutvo, tysančio ant grindų, ir Gavras, tobulas dvynys, beregint nusirengė. Todoras sugraibė abi uniformas ir sviedė mano tėvui, stypsančiam virtuvės tarpdury.

– Pasiimk uniformą, – liepė jis. – Viena kuri turėtų tikti.

Atatupstas traukdamasis į virtuvę, mano tėvas išgirdo, kaip Dabrinka sudaužė antrą taurę. Jis atsigręžė, norėdamas jai padėti, tačiau tuo metu jo nugara čiūžtelėjo laibos Dabrinkos rankos; dailiais pirštukais laikydama nudaužtą taurės kojelę, aštrųjį jos galą įrėmė jam į jungo veną.

– Būk malonus, prisimatuok vieną katrą uniformą, – sukuždėjo ji Vratnui į nukaitusią ausį.

Tai buvo pirmas ir paskutinis jųdviejų pokalbis.

Tryliktoji apeiga zoologijos sode:antradienis, 1967 m. birželio 6 d., 4 val. 45 min.

Dievaži, čia vyksta keisti dalykai.

Storaodžių Paviljone O. Šrutui erzinant nemigos kamuojamus dramblius, aš įsmukau į Smulkiųjų Žinduolių Paviljoną. Ten baisoka – infraraudonųjų spindulių apšviesti žvėrys, įsivaizduojantys, kad gyvena pasaulyje, kur naktis tęsiasi dvidešimt valandų. Nė vienas jų nemiegojo, kai kurie tūnojo susigūžę savo stiklinių narvų kamputyje, bet diduma be perstojo suko ratus.

Nieko nepastebėjau, kas galėtų sukelti nerimą! Nė lašo kraujo, nė žymės, kad kuris žvėris būtų muštas, prievartautas ar prie mirties slenksčio. Tiesiog jie atrodė budrūs, nepatiklūs ir pernelyg subruzdę, o tai visiškai nederėjo naktiniams žvėrims, esantiems įprastoje aplinkoje. Pavyzdžiui, palminė civeta šnopuodama gulėjo ant pilvo, išskėtusi užpakalines letenas nelyginant ruonis plaukmenis. Ji vizgino uodegą, tykodama pelės ar kokio pamišėlio, kuris bet kurią akimirką galėjo įsibrauti pro uždarytas galines narvo dureles.

Kiekviename Smulkiųjų Žinduolių Labirinto bloke galinės narvų durelės, kaip pastebėjau, vėrėsi į takus, išsišakojančius ir jungiančius priešais stovinčius narvus. Tie takai veikiau priminė lovius anglims versti – tikrindamas dureles su prisegtomis lentelėmis, panaktinis turėtų klūpomis šliaužti nuo vieno narvo prie kito. Labai sumanu: panaktiniui arba prižiūrėtojui, arba valytojui tektų ropoti tais loviais ir pagal lenteles susivokti, pas kurį žvėrį jis rengiasi įsibrauti. Labai gudru. Niekas nenorėtų aklai kišti galvos į narvą, nežinodamas, kad pateks ne pas Brazilijos voverinę beždžionėlę, o į aštrius nagus milžiniškai skruzdėdai arba irzliai akiplėšai mangustai.

Žvelgiant iš to tako, galima susidaryti įspūdį, kaip žvėrims atrodo aplinkinis pasaulis. Aš atidariau medolaižio narvą, tikėdamasis pamatyti kokį nors romų žvėrelį, ir didžiai nustebau išvydęs plėšrų, į opšrų panašų plėšrūną, gyvenantį Afrikoje ir Azijoje, švelniu kailiuku ir ilgais nagais, tačiau, užtrenkdamas dureles priešais jo iššieptus dantis, sumečiau, koks jam atrodo aplinkinis pasaulis. Tamsesnis už tamsą, nelyginant kietas juodas stačiakampis, juodesnis nei urvo anga: už jo stiklinės sienelės plytėjo begalinė tuštuma.

Kai uždariau dureles, mane nukrėtė šiurpas pagalvojus, kad jei O. Šrutas grįžtų į savo lindynę, tai, tikrindamas medolaižio narvą, pastebėtų ir mane, netikėtai pasirodžiusį galinių medolaižio narvo durelių angoje, ir staigiai užtrenktų dureles man prieš siaubo iškreiptą veidą. Išropojau iš lovio, tikėdamasis kiekvieną akimirką susidurti arba su keturpėsčia repečkojančiu O. Šrutu, arba su beždžione, tam tyčia išmokyta gaudyti visokius įsibrovėlius.

Tad, vėl atsidūręs pagrindiniame labirinte, nudrožiau tiesiai prie tikslo, nebesiblaškydamas į šalis. Įėjau į O. Šruto kambarį, panaktinio sarginę. Kavos aparatas, puodelis su tirščiais dugne, dienynas ant apšnerkšto stalo – visų zoologijos sodo gyvūnų sąrašas, o prie kiekvieno jų – skiltis ypatingoms pastaboms rašyti. Kaip antai:

Milžinui šernui skauda įaugusi iltis. Jei netvers iš skausmo, duoti druskos tablečių (2) su aspirinu.

Oceloto patelė laukiasi, artimiausiomis dienomis vaikuosis.

Binturongas (iš Borneo) serga reta liga; patartina saugotis.

Bandikutas gaišta.

Visi gyvūnai sunumeruoti; bendrajame zoologijos sodo plane visi narvai irgi sunumeruoti pagal laikrodžio rodyklę.

Viešpatie! Reta liga! Patartina saugotis retos ligos, ir tiek? Binturongas serga reta, nežinoma, nepagydoma liga. Bandikutas gaišta! Gaišta, ir tiek – vargšas strakaliukas! Nepražiopsok, iškart išmesk, kai nusigaluos.

Ir štai šitokiame pasaulyje oceloto patelė ruošiasi vaikuotis! Viešpatie, apsaugok!

O. Šruto irštva. Dienynas, nešvarus kavos aparatas ir už durų prie odinio rimbo, kabančio ant vagio, – elektrinis brūklys gyvuliams varyti, šalia jo – kartis, panaši į žeberklą, su kabliu gale.

Dieve mano, tiesiog protas nenešė, ką čia gali išdarinėti O. Šrutas.

Žvalgiausi aplink, kol pristigo drąsos. Bet paskiau išgirdau jį grįžtant nuo lokių. Išgirdau pažįstamą apmaudų Azijos Juodojo Lokio riaumojimą, kai jis puolęs vėl nesugebėjo pasiekti O. Šruto kareiviškų batų. Tada suvokiau, kad pražiopsojau puikią progą – nespėjau apsauginės virvės perkelti trisdešimt centimetrų arčiau narvo. Ir trūkčiagalviais leidausi Beždžionių Paviljono link.

Šįkart nėjau per arti. Šunbeždžionę geladą šįkart pastebėjau laiku – ji laukė manęs narve, atsitūpusi tamsioje aikštelėje, tikriausiai tikėjosi, kad vėl prieisiu arti prie narvo grotų. Išvydusi, kad ją pastebėjau ir neketinu prieiti, ji liuoktelėjo ant artimiausios trapecijos ir ėmė sūpuotis prieblandoje, stūgaudama ir nenuleisdama nuo manęs akių. Jai suspigus, vienu balsu sužviegė visas beždžionynas, vėl sudirgindamas zoologijos sodą ir sukeldamas įvairiausius gandus.

Pasirodė O. Šrutas, švaistydamasis žibintuvėliu į visas puses, tačiau aš lengvai jį aplenkiau ir atsidūriau savo slėptuvėje už gyvatvorės, dar jam nespėjus prieiti Beždžionių Paviljono.

Beje, jam pasirodžius, aikštelėje nebuvo nieko, išskyrus koatą. Visos kitos beždžionės tyliai sūpavosi narve; kelis kartus kažkas trinktelėjo per trapeciją, šleptelėjo – lyg jos būtų ėjusios kūliais, susidauždamos krūtine ir keliais, be atlydos beždžioniškai kvatodamos ir džiūgaudamos.

– Ir vėl dūksti! – suriko O. Šrutas. – Ko nori?

Jis buvo jau nebe toks agresyvus; pasitraukė atatupstas, žibintuvėlio šviesos pluoštu naršydamas po medžių viršūnes ir lošdamas galvą, lyg saugodamasis įsivaizduojamų beždžionės nagų.

– Kas ten? – suriko O. Šrutas. Ir, traukdamasis saugaus Smulkiųjų Žinduolių Paviljono link, pridūrė: – Tu manęs neapmulkinsi, prakeikta šunbeždžione! Aš tau ne beždžionė, kad imčiau su tavimi kvailioti!

Apsisukęs jis nudūmė Smulkiųjų Žinduolių Paviljono link, paskiau, tolydžio gręžiodamasis, užkopė priebučio laiptais prie durų.

Man dingtelėjo mintis: jeigu šiuo metu tarpdury šmėkštelėtų Azijos Juodasis Lokys ar bent jo šešėlis – šiuo metu, kai O. Šrutas, prieš eidamas į vidų, žvilgteli per petį, – jei siaubingas Rytų lokys uždėtų gauruotą leteną O. Šrutui ant sprando, senis O. Šrutas nė necyptelėjęs nukratytų kojas iš baimės.

Tačiau jis įėjo į vidų. Išgirdau jį nusikeikiant. Paskiau išgirdau sugirgždant duris ir pagaliau supratau, kokios tai durys ir kur jos veriasi. Vėl išgirdau čirpiant stiklinę užsklandą. Ir pagalvojau: Iš kur ta užsklanda? Ten nemačiau jokios užsklandos.

Tačiau netrukus pasigirdo spiegimas ir kauksmas, ir man tapo aišku, jog turiu nedelsdamas eiti į Smulkiųjų Žinduolių Paviljoną, kol O. Šrutas tebėra viduje ir toliau krečia visokias šunybes.

Širdis man pasakė, kad nieko nereikia bijoti. Bent jau todėl, kad gaišta bandikutas – o oceloto patelė blizgančiu kailiuku laukiasi, artimiausiomis dienomis vaikuosis.

(TĘSINYS)KRUOPŠČIAI PERŽIŪRĖTAS ZIGFRIDO JAVOTNIKO GYVENIMO APRAŠYMAS:PRIEŠISTORĖ II

Slivnicų šeimyna pasirodė įžvalgi kaip reta. Ustašiai pritarė sumanymui nuskandinti Gotlobą Vutą vonioje. Nebuvo jiems naujiena ir bausmė – šimtas serbų už vieną nužudytą vokietį. Nuo 1941 metų vidurio jie rengdavo masines serbų žudynes. Serbai atsakydavo tuo pačiu, tačiau ustašiai juos gerokai lenkdavo: jie buvo nustatę tokį pat procentinį santykį kaip ir vokiečiai – šimtas serbų už vieną nužudytą ustašį. Jie laimėjo tik tiek, kad 1942 metų vasarą serbai galutinai įsiteigė mintį, jog visi slovėnai ir kroatai – ustašiai teroristai, o slovėnai ir kroatai laikė visus serbus gauruotais četnikais. Kaip ir buvo numatęs supratingasis Bijelas Slivnica, prasidėjo suirutė, ir sulig kiekvienu priešininkų susidūrimu Tito partizanai vis stiprėjo. Praretėję vokiečių pulkai iš Slovėngradeco nešdinosi Maskvos kryptimi, o italai, įsitvirtinę Jugoslavijos Dalmatijos pakrantėje, karališkai rėmė ustašius.

– Dėl Vuto nebus jokios bėdos, – tarė Bijelas Slivnica, žiaumodamas storą sumuštinį.

Tačiau ir mano tėvas pasirodė besąs gana įžvalgus.

Vieną rugpjūčio sekmadienį, Slivnicų vadinamą Vuto sekmadieniu, ankstų rytą mano tėvas sėdėjo vonios kambaryje, o Gotlobas Vutas tuo metu mirko vonioje. Živanai Slobodai išėjus patikrinti orkaitės, Vratnas tarė:

– Kitoje gatvės pusėje, Vutai, stovi įtartinas automobilis, o joje labai įtartina didelė šeimyna, lyg išsiruošusi iškylauti.

– Na ir kas? – atsiliepė Vutas.

Mano tėvas nukėlė unitazo bakelio dangtį ir pasidėjo ant kelių.

– Nori pasimankštinti? – paklausė Vutas.

– Aš turiu tave nužudyti, – atsakė Vratnas. – Turiu priploti tave šiuo dangčiu ir nuskandinti, o tavo moterį nušauti, kai tik ji atneš sausainius.

– Kodėl? – paklausė Vutas.

– Et, sunku paaiškinti, – atsakė mano tėvas.

– Gal tu četnikas? – paklausė Gotlobas. – O gal partizanas?

– Šiuo metu aš tarnauju ustašiams, – atsakė mano tėvas.

– Betgi dabar jie mūsų pusėje, – tarė Vutas.

– Na, o per 1930 metų Didžiojo prizo lenktynes Italijoje jie buvo Gvido Madžakomo pusėje. Tad, man regis, jie pakliuvo į gana keblią padėtį.

– Aha, viskas aišku, – tarė Vutas. – Žinoma, kebli padėtis, žodžio nėra.

Sutrikęs jis atsistojo vonioje; iš gausybės išmirkusių randų sunkėsi vanduo, lyg jam būtų atsivėrusios žaizdos.

Grįžusi į vonios kambarį, Živana Sloboda pastebėjo, kad jos ritualas eina perniek, ir pati nesusivokė, kaip sausainiai išbiro į vonią, kurioje jau nebebuvo Gotlobo. Vutas dėjo dangtį ant vandens bakelio, o Vratnas vilkosi Slivnicų dovanotą vermachto uniformą. Vutas irgi apsivilko uniformą, o Živana tuo metu žliumbdama žvejojo vonioje riešutinius sausainius. Staigmenų ji nemėgo.

Nemėgo jų ir Slivnicos. Kai Gotlobas Vutas vienui vienas išėjo iš namo į Smartino gatvę ir tingiai patraukė garažo link, Bijelas Slivnica tikriausiai įsakė: „Ramiai!“, nes visa šeimyna liko besėdinti automobilyje, nenuleisdama akių nuo Vuto ir laukdama, kada Vratnas kirs lemtingą smūgį.

Jie sėdėjo ir laukė, kol Vutas užvedė 600 kubinių centimetrų tūrio motociklą su priekaba ir burzgiantį išstūmė prie atvirų durų. Vutas išėmė karbiuratorius iš visų motociklų, išskyrus 1939 metų Didžiojo prizo lenktynių modelį. Paskiau sudėjo visus karbiuratorius į tarpdury stovinčio motociklo priekabą – drauge su įrankių dėže, kištukais, kištukiniais lizdais, žvakėmis, laidais, įvairiomis atsarginėmis dalimis, grandinėmis, Slovėnijos ir Kroatijos topografiniais žemėlapiais ir dvidešimčia granatų. Vieną granatą pasiėmė į ranką ir atsisėdo ant savo lenktyninio motociklo.

Slivnicų šeimynai tebelaukiant, Gotlobas Vutas pasirodė Smartino gatvėje ant palengvinto lenktyninio motociklo, ir jie, ko gero, pagalvojo, kad motociklui kas nors atsitiko, nes Vutas važiavo palinkęs ir vieną ranką pakišęs po benzino baku – gal sunkėsi degalai. Slivnicos stebėjo, kaip Vutas linguodamas artėja gatve, nuleidęs galvą ir užgulęs vairą, ir tikriausiai nepamatė, kaip, ištraukęs žiedą, sviedė granatą po jų automobiliu.

Man regis, Bijelas Slivnica ir visa jo kokti šeimynėlė ramiai sau sėdėjo, kai automobilis išlėkė į orą.

Nugriaudėjus sprogimui, mano tėvas išlėkė į Smartino gatvę ir užšoko ant sėdynės užpakaly Vuto. Gotlobas pasuko atgal prie garažo ir persodino Vratną ant įšilusio 600 kubinių centimetrų tūrio motociklo su priekaba.

– Kodėl tu taip padarei, Vutai? – paklausė mano tėvas.

– Jau senokai norėjau leistis į kelionę, – atsakė Gotlobas Vutas.

Tačiau nors ir ką Vutas būtų sakęs, buvo aišku, kad jiedu dabar atsiskaitę: mano tėvas nenuskandino Gotlobo Vuto, o Gotlobas nepaliko bėdoje mano tėvo.

Niekas jų nesivijo. Sekmadienį buvo nelengva sušaukti žvalgų būrio motociklininkus, o sušaukus dar sunkiau pasodinti ant motociklų – trūko karbiuratorių.

Pasiekę Dravogradą, mano tėvas ir Vutas išgirdo stropiai cenzūruotą žinių laidą. Žuvo ustašiams ištikima šešių asmenų šeima, diversija įvykdyta Slovėngradece, Smartino gatvėje. Ustašiai su vokiečiais suėmė Živaną Slobodą, gerai žinomą serbę prostitutę, šio nusikaltimo kaltininkę. Pagal vokiečių ir ustašių nustatytą tvarką už kiekvieną nužudytą vokietį ir ustašį bus sušaudyta šimtas serbų. Slovėngradece ieškoma serbų, kurie atsakytų už šį nusikaltimą. Už šešis Slivnicas bus sušaudyta šeši šimtai serbų – Živana Sloboda ir dar penki šimtai devyniasdešimt devyni.

Tuomet Dravograde mano tėvui dingtelėjo mintis: betgi Slivnicų būta septynių. Bijelas, Todoras, Gavras, Lutvas, Baba, Julka ir Dabrinka – vadinasi, septyni. Tas, kas išliko gyvas, išgelbėjo gyvybę šimtui serbų, tačiau mano tėvui, visiškai nesidominčiam politika, ši mintis neteikė paguodos.

– Man regis, išsigelbėjo Dabrinka, – tarė Vratnas Vutui. – Ji buvo lengviausia, ir tikriausiai ją išmetė sprogimo banga.

– Abejotina, – atsakė Vutas. – Veikiausiai išsigelbėjo vairuotojas. Jis vienintelis galėjo laiku pastebėti granatą, be to, jis laikėsi už vairo, todėl ir neišlėkė aukštyn, galva pramušdamas automobilio stogą.

Jiedu baigė svarstyti šį klausimą Dravogrado vyninės tualete.

– Paprastai vairuodavo Todoras, – tarė Vratnas. – Tačiau jis visų storiausias, ir, jeigu tu sutinki su mano teorija, vargu ar sprogimo banga galėjo jį išmesti.

– Man nusišvilpt į visas teorijas, – atrėžė Gotlobas Vutas. – Man paprasčiausiai smagu vėl lėkti keliais.

Keturioliktoji apeiga zoologijos sode:antradienis, 1967 m. birželio 6 d., 5 val.

Aš delsiu. Tačiau ne be reikalo!

Pirmiausia, švinta – lyg man nebūtų gana mėnesienos. Ir svarbiausia – neišmanau, kaip galėčiau patekti į Smulkiųjų Žinduolių Paviljoną, kad nepastebėtų O. Šrutas. Jei O. Šrutas įeitų man esant viduje, būtų visai kas kita: išgirdęs jo žingsnius, pasistengčiau jo išsilenkti takų labirinte. Neketinu paknopstomis lėkti laiptais ir pulti pro duris, nežinodamas, kurioje labirinto dalyje tyko O. Šrutas.

Tad nutariau: teks palaukti, kol išlįs klastingoji šunbeždžionė gelada. Dabar, vis labiau švintant, iš už gyvatvorės aiškiai matau Beždžionių Paviljono terasą. Kai tik pasirodys šunbeždžionė gelada, aš ją įsiutinsiu.

Tai labai paprasta. Pasislėpsiu prie pat Smulkiųjų Žinduolių Paviljono, už fontanėlio, iš kurio geria vaikai. Paskiau išviliosiu šunbeždžionę geladą: mesiu į ją akmenuką, iššoksiu iš už fontanėlio, imsiu vaipytis, erzinti nešvankiais mostais. Ji įnirš, kaip kažin ką. Kai ji visai pasius, O. Šrutas nusiris laiptais žemyn, pasiryžęs ją užplumpinti. Ir kol O. Šrutas paranojiškai siautės Beždžionių Paviljone, tyliai, basomis įsmuksiu į Smulkiųjų Žinduolių Paviljoną ir prasiskverbsiu kuo toliau į labirintą. Galimas daiktas, paskubomis išbėgdamas, O. Šrutas šįkart paliks kruvinus pėdsakus. O jeigu jų neaptiksiu, palauksiu tenai, kol jis vėl imsis savo niekšybių.

Šiaip ar taip, iš pažiūros neatrodo, kad jis būtų atsižadėjęs savo bjaurių įpročių. Tas išgama, man regis, niekam neleis užmigti iki pat zoologijos sodo darbo pradžios. Nenuostabu, kad žvėrys visada tokie apsnūdę.

Gal tau, Grafai, atrodo, kad aš perdedu. Jei paklaustum, kodėl slapčia puoselėju mintį sunaikinti zoologijos sodą, atsakyčiau: man rūpi iškelti aikštėn O. Šruto niekšybes, nors iš tikrųjų ir nežinau, kas jis toks.

Aš jau žinau, iš kur jis atsirado. Niekam ne paslaptis, ką daugiau nei prieš dvidešimt metų išdarinėjo visokie O. Šrutai. Man žinoma, kokiu keliu jis čia atėjo, galiu lažintis, kad nemaža žmonių labai stebėtųsi, vėl išgirdę apie O. Šrutą. Šiaip ar taip, kam būtų labai įdomu susitikti O. Šrutą, išsaugojusį užrašą ant krūtinės ir abu antpečius.

Cha cha! Būtų nuostabu, jeigu O. Šrutas pagaliau čia nukratytų kojas, kadaise žvėriškai nugalavęs tiek ir tiek smulkiųjų žinduolių!

(TĘSINYS)KRUOPŠČIAI PERŽIŪRĖTAS ZIGFRIDO JAVOTNIKO GYVENIMO APRAŠYMAS:PRIEŠISTORĖ II

Mano tėvas ir Gotlobas Vutas dvejus metus praleido šiaurės Slovėnijos kalnuose. Dusyk juos įveikė ilgesys, ir jie išsiruošė kelionėn. Pirmoji kelionė, į Austriją, pasibaigė pasienyje, kalnuose ties Radel Pasu. Austrijos kariuomenė gana aplaidžiai saugojo sieną, tenkindamasi tuo, kad nešioja ginklą ir kontrolės punktuose tikrina dokumentus. Vutas nutarė, kad patogiausia pereiti sieną palikus motociklus, todėl tą pačią naktį grįžo į Slovėnijos kalnus. Antroji kelionė, į Turkiją, pasibaigė prie Dravos upės, į pietryčius nuo Mariboro, kur prieš tai naktį ustašiai surengė eilines serbų skerdynes – visas Dravos upės vingis buvo kimšte užkimštas lavonais. Mano tėvas niekada negalėjo pamiršti plausto, užkliuvusio už pakrantėje nuvirtusio medžio. Ant plausto kūpsojo dailiai sukrauta galvų piramidė: architektas, matyt, stengėsi iš paskutiniųjų. Ji buvo beveik tobula, tik viena galva, prie pat viršūnės nusiritusi žemėliau, bet, plaukais užkliuvusi už kitų galvų, lingavo upės vėjo sūpuojama, pasisukdama čia į vieną pusę, čia į kitą; kai kurios galvos žiūrėjo į ją, kai kurios – į šalį. Mano tėvas ir Gotlobas Vutas grįžo į Slovėnijos kalnus, į tokį užkampį netoli Roglos kaimo, ir tą naktį miegojo apsikabinę.

Rogloje senas valstietis, vardu Boršfa Durdas, išgelbėjo juos nuo bado mirties mainais į pasivažinėjimą 600 kubinių centimetrų darbinio tūrio motociklu su priekaba. Boršfa bijojo lenktyninio motociklo – niekaip negalėjo suvokti, kaip jis nenuvirsta, – tačiau, plačiai šypsodamas bedante burna, laimingas sėdėdavo priekaboje, o mano tėvas vežiodavo jį kračiais kalnų keliukais. Boršfa Durdas aprūpindavo juos degalais ir maistu, plėšdamas ustašių sandėlį Vitanjėje – iki 1944 metų rugpjūčio, kai jo lavoną kaimynas parvežė į Roglą mėšlavežiu vežimu. Pasibaisėjęs kaimietis pasakojo, kad ustašiai sugrūdo senį Durdą stačia galva į mėšlą ir užvertė jį gyvą; kai kaimiečiai norėjo jį palaidoti, kaip pridera, tik batų puspadžiai kyšojo iš mėšlo krūvos. Mėšlas buvo drėgnas, taip kietai suplūktas, kad kaimiečiams teko išpjauti apvalų gumulą ir įridenti į duobę; duobę irgi buvo iškasę apskritą, kad tilptų mėšlo luitas, kuriame, pasak žmonių, buvo Boršfa Durdas. Tiesą pasakius, niekas jo nematė, tik batų puspadžius: kaimietis, parvežęs jį namo savo mėšlavežiu vežimu, paliudijo, kad tai iš tikrųjų Boršfa Durdas, o Gotlobas Vutas patvirtino, jog atpažįsta jo batų puspadžius.

Tad Boršfa Durdas buvo palaidotas be karsto, mėšlo luite, ir taip pasibaigė degalų ir maisto tiekimas dviem bėgliams motociklininkams. Mano tėvas ir Gotlobas Vutas nutarė, kad jiems būtų geriau keliauti toliau: jeigu ustašiai susidomėtų, kodėl Boršfa Durdas plėšė jų sandėlį ir kam tiekė degalus ir maisto atsargas, Vratnui ir Gotlobui derėtų laukti svečių. Tad jie paskubomis išvyko, susirinkę visus skarmalus, Boršfos Durdo vadinamus drabužiais.

Pasikliaudami topografiniais žemėlapiais, dieną, persirengę valstiečiais, jie pėsčiomis žvalgydavo pasirinktą kelią – motociklai stovėdavo paslėpti krūmuose; nueidavo per kalnus kokius aštuonis kilometrus, tikrindami, ar kaimuose nėra karinių dalinių, grįždavo atgal prie motociklų, o naktį važiuodavo tuo pačiu keliu motociklais, persirengę vermachto uniformomis. Dieną išžvalgę kelią, jie ne tik žinodavo atstumą iki kaimų, bet ir galėdavo važiuoti, nejungdami žibintų. Jie dar turėjo degalų, atlikusių nuo paskutinio Boršfos Durdo antpuolio Vitanjėje, tačiau, be jokios abejonės, saugiausia jiems būtų buvę suvis atsisakyti motociklų – persirengus valstiečiais, jiems negrėstų nė menkiausias pavojus. Vis dėlto apie tai jie niekada neužsimindavo: savaime suprantama, motociklininkų junginio „Balkanai-4“ žvalgybos skyriaus vadas dezertyravo turėdamas vienintelį tikslą – visą savo laiką skirti motociklams, o ne šiaip leistis į kojas, juo labiau pėsčiomis.

Tiesą pasakius, Gotlobas Vutas pasirodė besąs prastas ėjikas: dažnai jie negalėdavo sukarti penkiolikos kilometrų per dieną. Jį kamavo lyg medialinis blauzdikaulio streso sindromas, lyg stuburo skysčio perteklius, lyg kokia negalia, įsimetusi dar ankstyvoje vaikystėje – jau tada jis nejučia stengėsi ne tiek mokytis vaikščioti, kiek kliautis ratais. Tiesą pasakius, kaip jis prisipažino Vratnui, iš pradžių būta tik vieno rato. Trejus metus pagret jis buvo Nekarsulmo technikos licėjaus vienračių čempionas. Beje, Gotlobui buvo žinoma, kad jis tebėra vienračių čempionas: dar niekas neišlaikė pusiausvyros ilgiau kaip tris valandas trisdešimt vieną minutę, mindamas pedalus ir nė karto nepaliesdamas žemės pėda ar kojos pirštu. Rekordas buvo pakartotas išleistuvių vakarą, tėvams stebint, ant pakylos – šimtai išvargusių suaugusiųjų sustingusiais sąnariais, sėdėdami ant kietų medinių suolų, tris valandas trisdešimt vieną minutę meldė, kad Vutas kuo greičiau nuvirstų ir nusisuktų sau sprandą.

Tačiau, norėdamas bent kurį laiką nugarą išlaikyti tiesiai, Gotlobas Vutas gyventi negalėjo be ratų.

Per visą tą laiką, kol jie slapstėsi kalnuose, atsitiko tik vienas netikėtas įvykis. Paprastai jie apsirūpindavo maistu žvejodami arba nakčia vogdami dieną pastebėtuose kaimuose. Tačiau 1944 metų rugsėjo trečią dieną, jau dvi paras misdami vien uogomis ir vandeniu, jie susidūrė su keistu būriu. Tai buvo kroatai, tuntas apdriskusių valstiečių, pasiryžusių prisidėti prie Mihailovičiaus ir jo narsuolių četnikų. Laimė, Gotlobas ir mano tėvas įkliuvo į jų pasalą slėnyje netoli Švento Henriko, vilkėdami senais Boršfos Durdo drabužiais. Kroatai puolė juos rėkdami, mosuodami vėzdais ir šaudydami aukštyn iš vienintelio senovinio šautuvo. Be kita ko, kroatai buvo pasiklydę ir pasiūlė Vratną ir Gotlobą paleisti, jeigu šie nurodys jiems kelią. Tai išties buvo labai keistas būrys – kroatai, panūdę prisijungti prie serbų! Netyčia tapę skerdynių liudininkais, jie savo akimis išvydo, kaip žiauriai elgiasi ustašiai su serbais. Savaime suprantama, jie pakliuvo į beviltišką padėtį: Slovėnijoje nebuvo ir negalėjo būti nė menkiausio četnikų junginio. Tačiau mano tėvas ir Gotlobas praleido su jais visą dieną ir vakarą, šveisdami ką tik nudaigotos karvės nugarinės kepsnius ir užsigerdami jaunu vynu. Vratnas pripasakojo kroatams, kad sunkiai sužeistas į galvą Gotlobas neteko žado, ir šiems labai pagailo senojo Vuto.

Kroatai pranešė, kad vokiečiai pralaimi karą.

Be kita ko, kroatai turėjo radijo imtuvą, ir taip Vratnas su Gotlobu sužinojo, kad tądien buvo rugsėjo trečioji, ir galutinai įsitikino, jog eina 1944 metai. Tą vakarą per Laisvosios Jugoslavijos radiją jie išgirdo komunistų pranešimą, jog partizanai sumušė vokiečius ties Lazarevacu. Kroatai karštai paneigė tą žinią, tvirtindami, jog iš serbų šaltinių jiems žinoma, jog Lazarevacą apsupo četnikai, vadinasi, jie nugalėjo vokiečius ir paėmė apie du šimtus į nelaisvę. Kroatai tvirtino, kad aplink Lazarevacą nebūta jokių partizanų; paskiau vienas jų paklausė, kur esąs tas Lazarevacas, ir vargšai pasiklydę kroatai vėl ėmė guostis, kad nežinia kur atsidūrė.

Tą patį vakarą Vratnas atsiprašė kroatų, ir jiedu su Gotlobu grįžo prie motociklų. Jis pasiteisino kroatams, kad Gotlobui įsiskaudėjo galvą nuo sužeidimo ir jiems būtina surasti gydytoją. Vargšai kroatai buvo taip sutrikę, kad nė vienas jų nė nepastebėjo, jog mano tėvas ir Gotlobas pasuko visiškai ne ta kryptimi, kokia ėjo prieš įkliūdami į pasalą.

Vratnas išvertė Vutui Laisvosios Jugoslavijos radijo pranešimą.

– Mihailovičiui galas, – pareiškė Vutas. – Visa bėda, kad četnikai ir visi tie mulkiai serbai nieko neišmano apie propagandą. Jie netgi neturi partijos linijos – jokio šūkio! Nieko, ko būtų įmanoma laikytis! – kalbėjo toliau Vutas. – Na, kad ir tie partizanai: jie bent per radiją skleidžia savo idėjas, tvirtai laikosi paprastos linijos – remia Rusiją. Komunizmas – tai kova prieš nacius, o četnikai iš tikrųjų yra vokiečių pusėje. Bene svarbu, ar tai tiesa, ar ne? – paklausė Vutas. – Jie kartoja tai be paliovos, kol įkala į galvą, tai labai paprasta. Labai veiksminga šiuolaikinė propaganda, – užbaigė Vutas.

– Nežinojau, kad turi tokių minčių, – tarė mano tėvas.

– Visa tai surašyta „Mein Kampf“, – atsakė Vutas, – ir tau teks su tuo sutikti. Adolfas Hitleris – vienas didžiausių visų laikų propagandos specialistų.

– Betgi Vokietija pralaimi karą, – tarė mano tėvas.

– Koks skirtumas, laimi ar pralaimi, – atšovė Vutas. – Verčiau pažiūrėk, ką pridarė tas nupezėlis. Kaip toli nuėjo!

Penkioliktoji apeiga zoologijos sode:antradienis, 1967 m. birželio 6 d., 5 val. 15 min.

O. Šrutas per toli nuėjo!

Aha, mano vaidmuo buvo labai paprastas. Kai tik pikčiurna šunbeždžionė vėl išlindo, aš trūkčiagalviais apibėgau Beždžionių Paviljoną ir puoliau tiesiai prie vaikų geriamo vandens fontanėlio. Man netgi neprireikė jos erzinti – ji pamatė mane iškart, kai tik pasirodžiau iš už fontanėlio. Ji subliovė, sulojo, sužviegė ir, netverdama įsiūčiu, pasiuto trankyti trapecijos grandinę. Savaime suprantama, jai vėl pritarė visas zoologijos sodas.

Ir, savaime suprantama, palikęs smulkiuosius žinduolius kankintis, O. Šrutas viesulu išlėkė pro duris.

Šįkart jis nudrožė tiesiai į Beždžionių Paviljoną ir įėjo į vidų. Aš truputį užtrukau, pasibaisėjęs jo ir beždžionių sukeltu triukšmu, kuris išsiveržė pro mažytį Beždžionių Paviljono stoglangį nelyginant šiurpus fleitos švilpesys, išsprūdęs pro vienintelę mažytę skylutę. Tačiau O. Šrutui nespėjus vėl išbėgti lauk, aš nulėkiau laiptais ir įsmukau į Smulkiųjų Žinduolių Paviljoną.

Aš neėmiau apžiūrinėti narvų. Puolęs prie artimiausio tako, pasukau į kairę, paskiau – į dešinę dar siauresniu takeliu, tikėdamasis prieiti lovį, tačiau persigalvojęs pagaliau sustojau, mano manymu, pačioje saugiausioje vietoje: girdėjau, kas dedasi prie pagrindinių durų ir už kelių tako posūkių, iš kur galėjo išnerti O. Šrutas – mudu skyrė takų vingiai ir atšakos, tad galėjau laiku išgirsti jį artėjant ir pasislėpti.

Netrukus susivokiau atsidūręs prie stiklinio vamzdžiadančio voljero. Tačiau tik tada, kai man pavyko atgauti kvapą, pastebėjau, kad vamzdžiadantis ne vienas.

Ten vyko dvikova! Viename narvo kampe, atsirėmęs uodega į žemę ir atkišęs priekin nagus, nelyginant bokso pirštines, tupėjo vamzdžiadantis, o kitame kampe glūdėjo nedidelė, bet labai klastinga viverinė katė – grasi plėšrūnė, pašiaušusi kailį ir išrietusi keterą. Jie beveik nejudėjo. Neatrodė, kad kuris nors ruoštųsi pulti, tačiau kiekvienąsyk, kai vamzdžiadantis susvyruodavo ir vėl ūmai atsitiesdavo, remdamasis uodega, viverinė katė supurkšdavo prisiplodama prie pjuvenomis pabarstytos aslos. Ir vamzdžiadantis – tingus urvinis paršas – sukriuksėdavo atsiliepdamas. Aš buvau besvarstąs, kas čia vyksta, bet išgirdau atbrazdant O. Šrutą.

Atrodė, kad jis tebėra Beždžionių Paviljone, tačiau vis arčiau skardėjo jo priekabus balsas:

– Nieko čia nėra, tu bjauri apsimetėle šunbeždžione! Dar kartą pabandysi mane mulkinti – patupdysiu tave drauge su savo mieluoju jaguarundžiu! Tuomet pažiūrėsiu, kaip tu pakauksi!

Tuo metu šalia manęs, grasindamasi pulti, sustaugė viverinė katė, ir vamzdžiadantis sukriuksėjo, įsiręžęs ant užpakalinių kojų ir pasirėmęs stora uodega. Taip jie baugino vienas kitą – Dieve mano, ar jau seniai?

O. Šrutas! Surengė sau cirko vaidinimą! Vakarinį spektaklį!

O. Šrutas riaumodamas įėjo į Smulkiųjų Žinduolių Paviljoną. Išgirdau jį tyčiojantis iš kažko; paskiau išgirdau, kaip jis kaukši artyn savo kareiviškais batais, po kairei nuo manęs suka už kampo; aš moviau taku į dešinę, basomis kojomis atsargiai šlepsėdamas šalta cementine asla. Paskiau palaukiau, ką toliau darys O. Šrutas.

Tiesą pasakius, man tik dusyk pavyko pamatyti O. Šrutą labirinte.

Pirmą kartą, kai prigludęs prie narvo sienos, po langu, mano manymu, nepasiekiamas infraraudoniesiems spinduliams, ilgo koridoriaus gale pamačiau O. Šrutą einant prie vieno iš savo surengtų spektaklių. Jis atstūmė stiklinį langą! Tai štai ką jis atstumia, visą stiklinį langą! O. Šrutas turi rakčiuką ir atrakina stumdomą langą – labai patogu: jei nugaišta koks sunkus gyvūnas arba susirgęs plėšrūnas neina iš narvo, nereikia vargintis prie galinių durelių ir lįsti į lovį. Prireikus suleisti gladiatorius, O. Šrutas atstumia stiklą, ir baigta! Jeigu jam nepatinka pernelyg ramia poza sustingę gyvūnai, įkiša vidun elektrinį brūklį ir baksteli vienam iš priešininkų. Žinoma, jie nemato jo, stovinčio tuštumoje – ir kišančio savo elektrinę ranką; jis apgraibomis kliudo juos iš tamsos ir kartą kitą taikliai paleidžia elektros iškrovą.

Mačiau, kaip jis dirigavo decibelus, paskiau užstūmė stiklą – kad nebūtų girdėti nė menkiausios dejonės. Paskiau smalsiai spoksojo, kaip blaškosi į šalis ir spiegia, lyg patupdytas ant žarijų, sterblinis velnias, plėšraus medolaižio įvarytas į kampą. Man dingtelėjo, kad O. Šrutas ne veltui ramiai grožisi reginiu – arba jam protas aptemęs, arba jis apkvaišęs nuo narkotikų.

Ir dar kartą mačiau O. Šrutą. Tuomet stebėjau jį, jausdamasis visiškai saugus. Jis įėjo į vieną galinių koridorių, tad aš tiesiog žiūrėjau į stiklinius žvėrių narvus, svarstydamas, kuriame staiga atsivers galinės durelės ir pasirodys O. Šrutas – žinojau, kad jis mato nebent žvėrelius, o už stiklo nemato ničnieko.

Mačiau, kaip, jam pasirodžius, žvėrys keisdavo pozą, kuria, ko gero, tupėdavo labai ilgai. Dvi milžinės skruzdėdos atrodė mirtinai pavargusios, tupėdamos priešais jaguarundį, liesą, ištįsusią atogrąžų katę, kuri šniokštuodama blaškėsi į šalis. Klastingas tas O. Šrutas! Jis netrokšta kraujo! O. Šruto viršininkai iškart ką nors įtartų, išvydę suluošintus smulkiuosius žinduolius. O. Šrutas – apdairus režisierius: stengiasi, kad dvikova baigtųsi lygiosiomis, o visiškai išvargus priešininkams, stebi su elektriniu brūkliu rankoje, pasirengęs įsikišti, jeigu spektaklis pakryptų nepageidautina linkme.

Patikėk, aš viską aiškiai mačiau. O. Šrutas visur primeta savo valią.

Naktinė pusbeždžionė pasibaisėjusi susižvelgia su lemūru. Malajų nykštukinė voverė nustebusi sužiūra į kengūrinę žiurkę. Man buvo gėda: net gaištantis bandikutas priverstas kęsti kalninio kuskuso tyčiojimąsi. O besilaukianti oceloto patelė guli išsekusi narvo kampe, klausydamasi urzgimo ir grumtynių garsų už galinių durelių.

O. Šrutas nežino saiko.

Palaukiau, kol jis dings labirinto gale, ir išlėkiau iš tų tyčinio siaubo namų.

Nugriuvau savo slėptuvėje už gyvatvorės svarstydamas: „Kas jam pakišo tokią mintį? Kur O. Šrutas persiėmė tokia liguista aistra – pamėgo siundyti smulkiuosius žinduolius vienus ant kitų?“

Aplink vis labiau švinta, tačiau dar neturiu bendro plano. Vis dėlto galiu prisipažinti: dėl O. Šruto nėra jokių abejonių, čia turiu aiškų planą.

(TĘSINYS)KRUOPŠČIAI PERŽIŪRĖTAS ZIGFRIDO JAVOTNIKO GYVENIMO APRAŠYMAS:PRIEŠISTORĖ II

1944 metų spalio keturioliktą dieną Raudonoji armija įžengė į Belgradą drauge su buvusiu kolaborantu Marku Mesičium, Jugoslavijos kontingento vadu. Ką gi, laikai keičiasi: sunku buvo ištverti visą karą tiems, kurie nuo pat pradžios išliko toje pat pusėje.

1944 metų spalio dvidešimt ketvirtą dieną rusų partizanų būrys nustebo, ties Čačaku užklupęs četnikus, stojusius į kovą prieš dvidešimt tūkstančių vokiečių. Rusams ir četnikams supant vokiečius iš visų pusių, rusų karininkas pastebėjo, kad partizanai puola četnikus iš užnugario. Po mūšio četnikai perdavė rusams keturiasdešimt penkis vokiečių belaisvius; rytojaus dieną rusai su partizanais nuginklavo ir suėmė četnikus. Četnikų kapitonas Rakovičius pabėgo, ir, jo ieškodami, partizanai kruopščiai išnaršė Čačako apylinkes.

Kai prasidėjo četnikų kapitono Rakovičiaus medžioklė, Gotlobas ir mano tėvas tuomet vis dar buvo Slovėnijos kalnuose, į vakarus nuo Mariboro.

Slovėnijos kalnuose jokių paieškų nebuvo. Vokiečiai dabar gynėsi, o ustašiai laukė, nežinodami, kurią pusę remti. Raudonoji armija artėjo iš vakarų prie Slovėnijos, o partizanai nebuvo itin stiprūs; tiesą pasakius, ustašiai nebekariavo vokiečių pusėje – nenorėjo nuteikti prieš save partizanų, – tačiau ir nedrįso atvirai stoti į kovą prieš vokiečius. Bent jau Slovėnijoje.

Gotlobą Vutą smaugė neviltis. Kojos, nugara ir apskritai visa judėjimo sistema šaukėsi pagalbos, o kalnuose buvo nedaug kelių, kuriais jis būtų galėjęs ramiai ir laisvai važinėti motociklu. Lapkričio mėnesį kalnuose pasidarė labai šalta; motociklui reikėjo lengvesnių tepalų.

Apie lapkričio vidurį pradėjo tarškėti radijo stotelė, gulinti 600 kubinių centimetrų darbinio tūrio motociklo priekaboje. Ligi tol Vratnas ir Vutas manė, kad ji arba neveikia, arba nesiekia vokiečių ginkluotųjų pajėgų ryšio zonos. Gotlobas ėmė klausytis; po dviejų dienų tarškėjimas sustiprėjo, tačiau suprasti nieko nebuvo įmanoma. Trečią dieną Gotlobas Vutas atpažino vieno motociklininkų junginio „Balkanai-4“ žvalgybos skyriaus kario balsą.

– Tai Valneris! – sušuko Gotlobas. – Tas avigalvis užėmė mano vietą!

Ir mano tėvui nespėjus jo nustumti nuo radijo stotelės, vargšas Vutas įjungė perdavimą ir subliovė:

– Kiaule! Neišmanėli!

Vratnas nutraukė jį nuo sėdynės ir, prišokęs prie radijo stotelės, įjungė priėmimą. Jie girdėjo, kaip kone gesdamas urzgia variklis tuščiąja eiga.

Paskiau Valneris, beveik dusdamas, sukuždėjo:

– Vutai! Herr Kommandant Vutai! – Paskiau, Vutui draskant aplink žolę, pakartojo: – Kommandant Vutai!

Iš radijo stotelės buvo girdėti variklio burzgimas tuščiąja eiga, ir Gotlobas tarė:

– Ar girdi, kaip burzgia variklis? Jis neturi taip burgzti, tuojau pat perdegs, jei ir toliau taip veiks.

Tačiau perjungimo svirtelė liko vietoje, ir Valneris neturėjo progos patikrinti, ar jis tikrai girdėjo Vuto balsą. Pasigirdo Valnerio balsas:

– Bronski, ar tu prisijungei? Prisijunk, prisijunk! – Tačiau niekas neatsiliepė, ir Valneris sušuko: – Gorcai, klausykis! Klausykis, Mecai! Juk tai vadas, ar girdėjot? – Paskiau suriko: – Vačai, ar tai tu, Vačai?

Paskiau motociklas nutilo, ir Valneris negražiai nusikeikė. Gotlobas ir Vratnas išgirdo, kaip jis numynė starterį.

– Variklis užspringo, – tarė Vutas. – Ar girdi, kaip jis siurbia orą?

Ir jie išgirdo, kaip jis vėl mina kojinį starterį; variklis sučiaudėjęs užspringo.

– Ar girdit, šunsnukiai! – pasigirdo per radiją Valnerio riksmas. – Ko jie gęsta, velniai rautų? – Ir jis šnopuodamas vėl ėmė spardyti kojinį starterį. – Aš girdėjau senio Vuto balsą!

– Senio Vuto! – pasipiktino Vutas, tačiau mano tėvas neleido jam perjungti radijo svirtelės.

– Senis Vutas kažkur netoliese! – subliovė Valneris per radiją. – Kur tu, Vutai?

– Pabučiuok tu man... – atsiliepė Vutas, teberaudamas žolę.

– Vutai! – suriaumojo Valneris.

Ir iš kitos radijo stotelės kažkas paklausė:

– Kas?

– Vutas! – atsakė Valneris.

– Vutas? Kur? – pasigirdo kitas balsas.

– Tai Gorcas, – paaiškino Vutas mano tėvui.

– Ar Bronskis? – paklausė Valneris.

– Ne, Gorcas, – atsakė Gorcas. – Ką tu ten paistai apie Vutą?

– Aš girdėjau Vutą, – tarė Valneris.

– Ei! – įsikišo dar kažkas.

– Tai Mecas, – tarė Vutas.

– Bronskis? – paklausė Valneris.

– Ne, Mecas, – atsiliepė Mecas. – Kas atsitiko?

– Vutas kažkur netoliese, – atsakė Valneris.

– Aš negirdėjau, – įsiterpė Gorcas.

– Tu nebuvai įjungęs radijo! – subliovė Valneris. – Aš girdėjau Vuto balsą!

– Ką jis pasakė? – paklausė Mecas.

– Et, nepamenu, – atsakė Valneris. – Regis, kiaulė. Ja, kiaulė!

– Esu anksčiau girdėjęs jį tariant šį žodį, – prisiminė Mecas.

– Ja, prieš dvejus metus, – tarė Gorcas. – Aš nieko negirdėjau.

– Avigalvi! Tu nebuvai įjungęs radijo! – suriaumojo Valneris.

– Ei! – įsiterpė ketvirtas balsas.

– Bronskis, – paaiškino Vutas mano tėvui.

– Vačai? – kreipėsi Valneris.

– Bronskis, – atsiliepė Bronskis.

– Valneris girdėjo Vuto balsą, – tarė Mecas.

– Valneris tariasi girdėjęs, – patikslino Gorcas.

– Tikrai girdėjau, ir labai aiškiai! – tarė Valneris.

– Vutą? – paklausė Bronskis. – Vutas kažkur netoliese?

– O kur iš tikrųjų, norėčiau sužinoti, – tarė mano tėvas Gotlobui.

– Balsas skambėjo labai aiškiai, – neatlyžo Valneris.

– Ei! – sušuko Vačas, prisijungęs paskutinis.

– Vačai? – paklausė Valneris.

– Taip, čia aš, – atsiliepė Vačas. – Kas atsitiko?

– Sunku paaiškinti, – tarė Gorcas.

– Avigalviai! – sušuko Valneris. – Aš tikrai girdėjau jo balsą!

– Kieno? – paklausė Vačas.

– Hitlerio, – atsakė Gorcas.

– Čerčilio, – pridūrė Mecas.

– Vuto! – suriko Valneris. – Tu čia, Vutai, kiaule! Atsiliepk, Vutai!

Tačiau Vutas vaipydamasis sėdėjo ant žolės. Klausėsi motociklų tratėjimo ir įsiutusio Valnerio rėkavimo. Tuo tarpu jo bendražygiai vienas po kito išjungė savo radijo stoteles.

Paskiau drauge su traškesiais iš kažkokių tolių atsklido nepažįstamas balsas, šifruoti pranešimai, ir Valneris atsiliepė:

– Aš girdėjau buvusio vado Vuto, to dezertyro, balsą – jis kažkur čia netoliese. – Ir, vėl pasigirdus nepažįstamam balsui, Valneris pridūrė: – Tikrai, Vutas kažkur čia netoliese.

Ir tolimas balsas pro traškesius įsakė:

– Naudokitės šifruotu tekstu, Kommandant Valneri!

Ir Valneris išbėrė virtinę skaitmenų.

– Kommandant Valneris, neblogai! – nusišaipė Vutas.

Jiedu su Vratnu dar pasiklausė kurį laiką, kol vyko pokalbiai, paskiau radijas sutraškėjęs nutilo.

– Kaip manai, kur jie galėtų būti? – paklausė Vratnas.

– O kur mudu esame? – atsiliepė Vutas.

Jiedu palinko prie žemėlapių. Ko gero, jie buvo už aštuonių kilometrų nuo Dravos upės ir Mariboro kelio.

– Dalinių perdislokavimas? – tarė Vutas. – Gal jie palieka Slovėngradecą? Žygiuoja į rytus kautis su rusais? Ar į šiaurę susijungti su austrais?

– Perdislokavimas, ir tiek, – atsakė Vratnas. – Mariboro keliu.

Naktį jie vėl klausėsi radijo. Daugiausia – šifruoti pranešimai ir radijo trikdžiai. Tik po pusiaunakčio vėl išgirdo Valnerio balsą.

– Vutai? – sukuždėjo radijas. – Ar tu girdi mane, Vutai?

Gorcas tikriausiai irgi klausėsi, nes beregint įsiterpė:

– Liaukis, Valneri, nusiramink. Verčiau truputį nusnausk, žmogau.

– Išjunk radiją! – subliovė Valneris. – Gal jis nori pasikalbėti su manimi vienu.

– Taip ir patikėsim, – atkirto Gorcas.

– Išjunk radiją! – įsakė Valneris ir vėl sukuždėjo: – Vutai! Įjunk radiją! Įjunk! Įjunk, Vutai, velniai tave rautų!

Ir jo balsą nustelbė šifruoti pranešimai. Paskiau vėl pasigirdo nepažįstamas valdingas balsas:

– Kommandant Valneri, eikite gulti. Būkite malonus, naudokitės šifrais, kai kalbate per radiją.

Valneris išspjovė keletą skaičių, bet negavo jokio atsakymo. Vratnas sukuždėjo kikenančiam Gotlobui Vutui:

– Palauk, kol jis bus vienas. Kai įsitikinsi, kad niekas daugiau nesiklauso, tuomet sakyk, ką nori.

Ir Vutas, visą laiką klausęsis, įjungė perdavimą.

Netrukus Valneris sukuždėjo šifrą. Atsakymo negavo.

– „Balkanai-4“, – vėl sukuždėjo Valneris. – „Balkanai-4“.

Ir vėl negavo atsakymo. Tuomet truputį garsiau pridūrė:

– Vutai, šunsnuki, įjunk radiją, Vutai!

Gotlobas palaukė tikėdamasis, kad įsijungs dar kas nors. Ir Valneris, negavęs atsako, tarė:

– Vutai, tu – išdavikas, Vutai. Tu – senas šunsnukis, Vutai.

Tuomet Gotlobas švelniai tarė:

– Labanakt, Kommandant Valneri.

Ir perjungė radijo stotelę į priėmimo režimą.

– Vutai! – sušvokštė Valneris. – Vutaaaaaaaaaai! – suriko, ir tuomet pasigirdo radijo trikdžiai ir lyg pleškenimas, lyg plazdenimas.

Matyt, Valneris, nukėlęs radijo stotelę nuo motociklo, sėdėjo kur nors palapinėje; jie girdėjo, kaip plazda palapinės brezentas, paskiau kažkas sutraškėjo, matyt, Valneris išnešė stotelę į lauką, prispaudęs ją prie krūtinės kaip futbolo kamuolį, nes jo riksmai sklido iš tolo, lyg mikrofonas būtų buvęs atstu nuo burnos.

– Jis netoliese, klausykitės! Šunsnukiai, įjunkite stoteles ir klausykitės!

– Liaukis, Valneri, dėl Dievo meilės! – garsiai sukuždėjo Gorcas.

Ir tuomet pasigirdo nepažįstamas valdingas balsas:

– Kommandant Valneri, liaukitės! Malonėkite naudotis šifrais, Kommandant, arba išjunkite radiją!

Ir beveik ritmingai išdudeno savo šaukinį, ir skaičiai melodingai nuskambėjo naktyje.

Vratnas ir Gotlobas besėdėdami užsnūdo; kniostelėję iš miegų, jie apsikabino, juokdamiesi į dvejų metų ilgumo barzdas, ir vėl užsnūdo, palikę radijo stotelę perjungtą į priėmimo režimą. Vienu tarpu išgirdo, kaip apsnūdęs Valneris kužda:

– Labanakt, Kommandant Vutai, labanakt, šunsnuki!

Tačiau Gotlobas tik nusišiepė tamsoje.

Prieš auštant Vutas ir Vratnas susikrovė mantą į motociklus ir pavažiavo apie septynis kilometrus į šiaurę, už Limbuso. Ten paslėpė savo mantą ir motociklus, paskiau, pasiėmę radijo stotelę, nuėjo apie kilometrą į šiaurę palei kalnagūbrį ir pasveikino saulę, tekančią virš Limbuso bažnyčios bokšto; daugmaž per kilometrą nuo Mariboro įsirengė stovyklą, iš kur vėrėsi vaizdas į vieškelį.

Ten jie, vėju misdami, praleido visą dieną ir naktį, tačiau žvalgų būrio motociklininkai nė nosies neparodė. Vakare jie įjungė radijo stotelę, tikėdamiesi išgirsti Valnerio balsą, bet išgirdo tik skaičius, o Valnerio balso – nė garso. Tik paryčiais išgirdo Gorcą garsiai tariant skaičius, o prieš pat vidurdienį jo žodžius: „Gaila Valnerio.“ Bronskis atsiliepė, kad Valneriui visada vieno šulo trūko.

Paskiau nepažįstamas balsas stelbdamas visus įsakė:

– Kommandant Gorcai, malonėkite naudotis šifrais.

Ir Gorcas atsakė: klausau.

Tą pačią dieną popiet Gotlobas pamatė apsileidėlį Heinę Gorcą, važiuojantį 1938 metų laidos 600 kubinių centimetrų darbinio tūrio motociklu be priekabos. Pastebėjo, kad Bronskis rieda iš paskos, gerai nepripūtęs padangų.

Tą naktį per Limbusą užtemdytomis šviesomis pervažiavo didelės pajėgos. Vos tik paskutiniai sunkvežimiai dingo už miesto, mano tėvas įvykdė išpuolį į Limbuso pieninę ir grįžo, nešinas pienu ir sūriu.

Dar dvi dienas praleidę netoli Limbuso, jie vėl pastebėjo vokiečių dalinių judėjimą, tačiau šįkart žvalgų motociklininkų priklausomybė buvo neaiški. Šiaip ar taip, tai buvo ne „Balkanai-4“ – tikriausiai koks nors austrų būrys. Jiems įkandin traukė išsekusi, pakrikusi kariuomenė – be tankų, tik vienas kitas sunkvežimis ir džipas. Žygiavo padrikai, kaip pakliūva. Kai kurie kareiviai be šalmų, daugelis apžėlę visiškai ne kaip vokiečiai. Tai buvo gera proga, ir mano tėvas su Gotlobu nutarė išbandyti laimę. Jie prisijungė prie kolonos ties Mariboru, teisindamiesi, kad dėl variklio gedimo atsilikę nuo „Balkanai-4“ junginio. Jie gavo valgyti, pasipildė benzino ir įvažiavo į Mariborą, nesuvokdami, ar traukiasi, ar vyksta į frontą.

Tiesą pasakius, tai neturėjo reikšmės. Kai pradėta skirstyti po kareivines, Gotlobas pareiškė, kad jis kartu su savo parankiniu bandysiąs prisivyti savo būrį.

Už menką mokestį vadinamajame senamiestyje, vienos prostitutės sandėliuke, jie paslėpė motociklus, paskiau apvogė vokiečių karininką – gudriai persirengę Boršfos Durdo skarmalais, po to surado pirtininką, kuris taip dailiai apkirpo jiems barzdas, kad atrodė kaip iš paveikslėlio. Vėl persirengę uniformomis, jie grįžo į miestą – du kariai, vakare išėję pasilinksminti, ir tiek.

Betgi, Dieve mano, nejaugi Gotlobas Vutas tikėjosi vakare rasti tokią vietą, kur nepasitaikytų „Balkanai-4“ junginio karių?

Gal Vutas tikėjosi, kad, apžėlęs dvejų metų senumo barzda, bus neatpažįstamas? Šiaip ar taip, atsidūręs tarp kareivių Švento Benedikto vyno rūsyje, jis pernelyg atsipalaidavo. Ten buvo turkė pilvo šokėja, įtartinai jugoslavišku Jareninos vardu; jos šokantis pilvas buvo paženklintas cezario pjūviu. Alus buvo silpnas. Ir keisčiausia – nė vieno ustašio vermachto uniforma. Tačiau virš baro kabojo strėlėmis nusmaigstyta nuotrauka: kažkur Kroatijoje ustašiai vermachto uniforma žygiuoja drauge su partizanais!

Mano tėvas stengėsi taisyklingai tarti umliautus; jam dingojosi, kad jų barzdos kelia vokiečiams įtarimą.

Jau buvo vėlus metas, kai Vratnas nusekė paskui svirduliuojantį Vutą į nešildomą vyrų tualetą. Virš pisuarų kilo garas; aplink šiurpią tupyklos angą traškėjo suskeldėjusios plytelės. Vienas vyriškis, nusimovęs kelnes iki kelių, tupėjo ant kulnų – susvyravęs vos neįvirto aukštielninkas į išmatų duobę ir įsitvėrė turėklo. Keturi vyrai leido garus virš pisuaro; dar du įėjo drauge su Gotlobu ir mano tėvu.

Palenkę galvas, stengdamiesi neįkvėpti kylančių garų ir tvaiko, aštuoni vyrai šlapinosi, laikydami savo čiaupus. Vienas išspjovė cigaretę į nutekamąjį lovį.

Staiga vyriškis, tupintis virš išmatų duobės, suriko ir, bandydamas atsistoti, griebėsi už turėklo.

– Vutas! – sušuko jis, ir Gotlobas pasisuko apšlapindamas mano tėvui kojas ir išvydo, kaip turėklas ištrūko iš keraminėmis plytelėmis išklotos sienos, ir nevėkšla Heinė Gorcas nusmukusiomis iki pat aslos kelnėmis virto atbulas ir nuogu užpakaliu šleptelėjo tiesiai ant apdergtos išmatų duobės angos. – Dieve mano! – subliovė Heinė Gorcas, taip staigiai stodamasis ant kojų, kad iš kelnių kišenių pažiro monetos. – Vutas! Bronski, dėl Dievo meilės, juk čia Vutas! Atsibusk, Mecai! Tu meži stovėdamas šalia senio Vuto!

Ir, mano tėvui nespėjus nusišlapinti, Bronskis su Mecu surėmė vargšą Gotlobą iš abiejų pusių ir palenkė prie pisuaro. Heinė Gorcas pagaliau išsiropštė iš išmatų duobės angos. Mano tėvas paskubomis susijuosė kelnes, tačiau nevėkšla Heinė Gorcas sušuko:

– Ei, kas tu toks, Vuto bičiuli?

Tačiau net nežvilgtelėjo Vratno pusėn: iš šalies galėjo atrodyti, kad jie nepažįstami.

Tuomet mano tėvas – stengdamasis kuo taisyklingiau tarti kiekvieną skiemenį – tarė:

– Mudu ką tik susitikome. Matot, abu barzdoti. Žodžiu, toks tokį pažino...

Lyg Bronskis, lyg Mecas sušuko:

– Vutas! Jūs tik pažiūrėkit į jį!

– Šlykštus išdavikas! – suriko Heinė Gorcas.

Ir vienas jų kirto jam keliu į šakumą, kad jis net susilenkė, o kitas patempė už barzdos. Jie nuvilko jį prie tupyklos angos. Paskiau apvertė aukštyn kojomis ir stačia galva įkišo į dvokiančią tyrę. „Balkanai-4“ būrys veikė darniai. Naujasis būrininkas Heinė Gorcas išmatomis išterliota nugara nuo juosmens iki kelių, vis dar nusmukusiomis kelnėmis, stvėrė vargšui Vutui už kojos ir sugrūdo jį į liumpsinčią duobę.

Tuo metu mano tėvas, sagstydamasis kelnių antuką, gūžčiojo pečiais ir kraipė galvą drauge su nustebusiais vyrais, stypsančiais prie garuojančio pisuaro.

– Vutas? – tarė vienas. – Kas tasai Vutas?

– Tiesiog mudu abu barzdoti, – atsakė Vratnas. – Toks tokį pažino... – bandė juokauti, vargais negalais išdauždamas žodžius: jis neteko žado, regėdamas darnų „Balkanai-4“ būrio darbą, – turėjo žūtbūt išrėkti tuos žodžius, nelaukdamas, kol juos užlies kylanti vėmalų banga.

Kai mano tėvas nepastebimai išsmuko iš Švento Benedikto vyno rūsio, vyrų tualete iš siaubingos angos kyšojo tik Vuto batų puspadžiai: kaip ir vargšas Boršfa Durdas, Gotlobas Vutas buvo palaidotas be karsto; kaip ir Boršfą Durdą, Gotlobą Vutą buvo įmanoma atpažinti tik iš puspadžių.

Šešioliktoji apeiga zoologijos sode:antradienis, 1967 m. birželio 6 d., 5 val. 30 min.

Siūlau daryti tai, ką dariau ligi šiol. Pavakare mudu pasislėpsime už gyvatvorės; atsisėsime šalia vienas kito ir ramiai palauksime, kol baigs budėjimą pirmasis panaktinis. Paskiau ateis O. Šrutas, mes palauksime, kol jis porą kartų apeis savo valdas. Mums teks taipgi stebėti šunbeždžionę geladą, juo labiau kad mums gali praversti jos šunybės.

Niekaip negaliu apsispręsti, ar verta palengva įsiutinti O. Šrutą, ar geriau, pirmai progai pasitaikius, įkišti jį į nasrus Garsiajam Azijos Juodajam Lokiui.

Pastarasis dalykas irgi turi tam tikrų trūkumų. Azijos Juodasis Lokys gali pagrobti ir raktų ryšulį, o paskiau, gali neabejoti, nieku gyvu nepavyks jo atimti. Be to, O. Šrutas gali spėti išsitraukti revolverį ir nušauti lokį. Nesvarbu, ar jis išsigelbės, ar ne, tačiau Hicinge tikriausiai budi policininkas ir klausosi, ar kartais kas nors neatsitiko zoologijos sode.

Netgi tuo atveju, jeigu mes pasitelktume pagalbon šunbeždžionę geladą, kuri įsitemptų į narvą O. Šrutą, neaišku, kuo baigtųsi jos pasiutimo priepuolis. Galbūt pašėltų visas zoologijos sodas.

Tai va, kokia bėda. Man regis, mums reikia užklupti O. Šrutą Smulkiųjų Žinduolių Paviljone, kaip sakoma, nutverti nusikaltimo vietoje. Nuginkluoti, surišti, užkimšti burną, paskiau nutempti šunsnukį prie lovio ir įstumti į stiklinį narvą saugumo dėlei.

Mes uždarysime jį drauge su milžinėmis skruzdėdomis! Jos išmokys jį ramiai sėdėti. Puikiai išmanydamas varžytuvių rengimo taisykles, O. Šrutas sugebės laikytis romiai ir nuolankiai, kad jo nesudorotų milžinės skruzdėdos. Tačiau būtų negražu neleisti kitiems žvėrims pažaisti su O. Šrutu. Neabejoju, kad viverinė katė irgi mielai valandėlę su juo pakvailiotų. Neabejoju, kad ir medolaižis opšrus, ir jaguarundis džiaugtųsi, jeigu juos aplankytų O. Šrutas, suraišiotas kaip orkaitėn pašaunama žąsis, pjuvenomis aplipusiu veidu, švelniai veblendamas užkimšta burna: „Ak, mielas medolaižy! Juk tu toks mielas, medolaižėli, ar ne? Būk gerutis, nepyk!“

Būtų dar geriau, jeigu jam užrištume akis, kad turėtų spėti, pas kokį žvėrį pakliuvo – kas uosto šnopuodamas ir šalta, judria nosimi baksnoja į ausį O. Šrutui.

Dantis už dantį, O. Šrutai.

(TĘSINYS)KRUOPŠČIAI PERŽIŪRĖTAS ZIGFRIDO JAVOTNIKO GYVENIMO APRAŠYMAS:PRIEŠISTORĖ II

Mano tėvas tyliai užsiglaudė Maribore. Jis mokėjo gana didelę nuomą prostitutei už sandėlį senamiestyje, bet užtat saugiai laikė motociklus, kad jų nepastebėtų pašalinė akis. Jis nelabai pasitikėjo prostitute, tikra ragana, netgi slepiančia savo vardą: mat vieną vakarą, netikėtai atėjęs į sandėlį apžiūrėti motociklų, užklupo ten seną serbą vagiant benziną iš 600 kubinių centimetrų darbinio tūrio motociklo su priekaba. Serbas irgi nepasisakė vardo, tačiau mano tėvas pašnekino jį serbų-kroatų kalba, ir senis davė valią savo plepiam liežuviui – visuotinio nusivylimo tema. Pirmiausia teko išdavikui karaliui Petrui, šiaip ar taip, Mihailovičiaus išgelbėtam ir išsiųstam į Londoną. Ar mano tėvas girdėjęs vieną serbų dainą? Ne, nes ji politizuota; ir serbas padainavo ją mano tėvui:

Kralju Pero, ti se naše zlato

Churchill-u si na čuvanje dato...

Karaliau Petrai, imki mūsų auksą,

Mes siunčiam Čerčiliui tave,

Kad jis tave mums išsaugotų...

Paskiau senis padejavo, kad britai grasinimais įteigę bailiam karaliui, jog tai geriausia išeitis Jugoslavijos vienybei, ir 1944 metų rugsėjo 12 dieną karalius Petras pareiškė, jog remti maršalo Tito Liaudies armiją – Jugoslavijai geriausia išeitis. Karalius pasmerkė Mihailovičių ir četnikus, paskelbdamas „Tėvynės išdavikais“ visus, kurie neprisijungė prie partizanų armijos. Ar karalius žinojo, paklausė senis, kad vos prieš savaitę tie patys jo išduotieji četnikai, rizikuodami gyvybe, paminėjo jo gimtadienį – kalnų viršūnėse uždegė laužus, nepaisydami pavojaus atkreipti į save priešo dėmesį, ir išdidžiai dainavo dainas apie mylimą karalių.

Ar mano tėvas tai žino? Ir Vratnas prisipažino, kad ir jis buvo priverstas kurį laiką slapstytis kalnuose, tiesa, ne Serbijoje.

Ką gi, ar mano tėvas žino, kokias dainas dabar dainuoja serbai?

Nećemo Tita Bandita –

Hoćemo Kralja, i ako ne valja!

Mes nepageidaujame Tito Galvažudžio –

Pageidaujame karaliaus, nors ir nenaudėlio!

Kam gi jums reikia tokio karaliaus? – atvertė mano tėvas serbui. Tačiau senis jam atkirto:

Bolje grob nego rob!

Geriau mirti nei vergauti.

– Na jau ne, – atrėmė mano tėvas. – Nėra nieko blogiau už mirtį.

Ir nejučia pagalvojo: „Juo labiau tokią mirtį kaip Gotlobo Vuto.“

Tačiau Vratnas nenudėjo serbo už tai, kad šis vogė benziną. Sudarė su juo sandėrį. Motociklą su 600 kubinių centimetrų darbinio tūrio varikliu ir priekaba drauge su dvidešimt trimis atlikusiomis granatomis pasiūlė mainyti į serbų pogrindžio pagamintą asmens liudijimą ir leidimą su nuotrauka kirsti Austrijos sieną lenktyniniu motociklu. Mat jis vykstąs į Berlyną nužudyti Hitlerio, pareiškė jis.

– O kodėl tu negalėtum nužudyti Tito? – paklausė serbas. – Tau nereiktų taip toli važiuoti.

Šiaip ar taip, jie sukirto rankas. Toksai Zigfridas Šmitas gavo vokiečių karinės vadovybės patvirtintą ypatingojo pasiuntinio leidimą, negausaus, bet veiksmingo pogrindžio pagamintą Maribore. Ir vieną šaltą, skaistų 1944 metų gruodžio vidurio rytmetį Zigfridas Šmitas, kitaip tariant, Vratnas Javotnikas, 1939 metų Didžiojo prizo lenktynių motociklu (jau nebe kariniu, bet pritaikytu ypatingos paskirties pasiuntinio reikmėms) kirto Austrijos sieną ir Muro upę ir keliu, dabar vadinamu 67-uoju greitkeliu, nurūko į šiaurę Graco miesto link.

Ir aš esu linkęs manyti, jog tą patį žvarbų 1944 metų gruodžio rytmetį partizanai pagaliau sučiupo četnikų kapitoną Rakovičių ir atgabeno į Čačaką, kur jo sužalotas kūnas buvo numestas turgaus aikštėje.

Galiu tik spėlioti, kas nutiko mano tėvui vėliau, po to skaistaus, šalto ryto, kai jis išvyko į Austriją. Šiaip ar taip, Zigfridas Šmitas negalėjo ilgai kliautis vermachto uniforma, Didžiojo prizo lenktynių motociklu ir ypatingos paskirties pasiuntinio dokumentais, kurie buvo ypatingos paskirties iki tol, kol vokiečiai laikėsi Austrijoje.

Vieną rytą jis išvyko į Gracą, tačiau neaišku, ar ilgai jis ten buvo ir kada nuvažiavo į šiaurės vakarus, į Vieną. Be abejo, Grace jis neužsibuvo, nes jugoslavų partizanai beveik įkandin jo kirto Austrijos sieną – ir be jokių dokumentų. Vienoje negalėjo būti saugu ypatingos paskirties pasiuntiniui, vykstančiam Didžiojo prizo lenktynių motociklu: 1945 metų balandžio 13 dieną, lygiai po keturių mėnesių, kai mano tėvas paliko Mariborą, Austrijos pasipriešinimo kovotojų talkinama sovietų kariuomenė užgrobė Vieną. Žinoma, sovietai išvadavo miestą, tačiau kaip išvaduotojai pernelyg smurtavo ir plėšikavo. Be jokios abejonės, jiems protas nenešė, kad Austrija galėtų būti Vokietijos auka – Rusijos fronte jie matė labai daug austrų, kovojančių petys į petį su vokiečiais.

Tačiau, nors ir kaip ten būtų, 1945 metų balandžio 13 dieną Zigfridui Šmitui teko trauktis į pogrindį.

O balandžio trisdešimtąją Austrijos sieną ties Forarlbergu kirto Prancūzijos kariuomenė; kitą dieną amerikiečiai įžengė į Vokietiją, o daugmaž po savaitės iš Italijos atžygiavę anglai apstulbo išvydę, kad Karintijos ir Štirijos provincijas siaubia jugoslavų partizanai.

Austrija buvo perpildyta, o Vienoje žmonės nekėlė kojos už durų, gavę gerą pamoką, jog nedera sutikti nugalėtojų išskėstomis rankomis.

Tačiau nedaug žinoma, kas nutiko mano tėvui per tuos įvykius. Apleisti butai buvo pats geriausias prieglobstis, dažniausiai kimšte prisikimšęs pabėgėlių, nepageidaujančių įsileisti tokio pusgalvio, kuris nieku gyvu nenori nusikratyti pagrindinio įkalčio – motociklo. Vratnas niekada nepamiršo pro siaurą pašto angą duryse regėtų akių: „Kareiviams nėra vietos, eik slėptis kur nors kitur.“

Maistas kartais atverdavo duris, bet kartais galėdavo ir pražudyti.

Vratnas gerai įsiminė šiltą pavasario dieną, tą savaitę, kai bandė įvilioti į pasalą kokį nors rusą ir atimti uniformą – vilkėdamas vermachto apranga, mano tėvas kažin ar galėjo kalbiniais gebėjimais sudaryti apie save gerą nuomonę.

Geriausiai prisiminė vieną vasaros naktį. Miesto dalį netoli senamiesčio, prožektoriaus šviesą, nutvieskiančią jį kiekvienos variklio griausmu gaudžiančios gatvės gale, Didžiojo prizo lenktynių motociklą, skutantį vingiais, kad ištrūktų iš spindulių pluošto. Prisiminė, jog tai tikriausiai atsitiko prie Belvederio parko: kareiviai medžiuose su žibintuvėliais ir Vratnas, lekiantis motociklu palei pat aukštą betoninę sieną, keliu ir alkūne beveik bruožiantis bombų išdraskytą betoną, kad tik būtų kuo mažiau pastebimas. Prisiminė neveikiantį fontaną – tikriausiai Švarcenbergo aikštėje. Prisiminė, kaip visu greičiu nėrė į prožektorių ir rusų balsų akivarą.

Vratnas turėjo galvoje: užpakaly sėdi Gotlobas Vutas, kuždėdamas į ausį pro žydro šalmo plyšelius, – ir, laikydamasis Vuto nurodymų, mano tėvas užlėkdavo ant šaligatvių ir skusdavo, glausdamasis prie sienos ir staigiai išsilenkdamas atlapotų durų; važiuodamas be žibinto tamsiomis gatvėmis, jis baiminosi, kad gali netyčia trenktis į duris ar sieną ir susiknežinti galvą.

Vratnas gerai įsiminė dideles paradines duris, tabaluojančias ant vieno vyrio, vestibiulį, kur įlėkė, tamsų kaip urvas ir šaltą kaip marmuras. Prisiminė, kaip, staigiai įjungęs šviesą, išvydo sraigtinius laiptus, kylančius į, jo nuomone, apleistus butus. Prisiminė visą gyvenimą, kaip, užkėlęs priekinį ratą ant pirmosios pakopos, užskriejo į pirmąją laiptų aikštelę, pašėlusiai šokinėdamas per plačius, nuolaidžius laiptus, ir, išleidęs benzino išgarų kamuolį, galingu lenktyniniu motociklu įsiveržė į pirmą butą. Tuomet atsimerkė ir užgesino variklį, laukdamas šūvio. Paskiau uždarė išklibusias buto duris ir užstūmė skląsčius.

Prisiminė, kaip gatvėje, o paskiau ir vestibiulyje sušmėžavo žibintuvėliai. Prisiminė rusų balsus: „Čia nematyti jokių motociklų.“

Auštant rytmečiui, jis pamatė nuorūkomis apšnerkštas grindis, brangaus porcelianinio servizo šukes, dvokiantį virtuvės kampą, šios ar ankstesnės okupacijos metu pabėgėlių paverstą išviete. Aišku, tuščias spinteles. Lovas su išskrostais, prišlapintais čiužiniais. Ir vienui vieną žvėrelio iškamšą neišdraskytomis akimis – ant palangės, kambaryje, kur tikriausiai būta mergaitės miegamojo.

Vratnas prisiminė: kaip jam pasirodė keista, kad miestiško buto grindys perdėm apkreiktos vištų plunksnomis. Tačiau dar labiau nustebo pirmąsyk per daugelį dienų tamsioje gatvėje išvydęs ryškų daiktą, kas dieną trumpai sutviskantį saulėje: varinį rutulį kupidono rankose – pusė galvos buvo bombos nutraukta, tačiau jis tebetupėjo ant Bulgarijos ambasados, vienintelio ambasados pastato Švindgasėje.

Septynioliktoji apeiga zoologijos sode:antradienis, 1967 m. birželio 6 d., 5 val. 45 min.

Žinai, Grafai, Vienos zoologijos sode kartą jau bandyta išlaisvinti žvėris. Nežinia, kodėl nepavyko tas bandymas. Jo aplinkybės taipgi nelabai aiškios.

Regis, niekam nežinoma, kas dėjosi zoologijos sode paskutiniaisiais karo metais. Buvo toks metas – lyg 1945 metų pradžioje, kai rusai užgrobė miestą, bet dar nespėjo su sąjungininkais susitarti dėl okupacijos, – kai žmonėms pristigo maisto. Nežinia, kuo apskritai tuo metu mito žvėrys. Tačiau teko girdėti, kaip tuo metu žmonės manėsi maisto, juo labiau kad trūko darbo jėgos ir niekas nesirūpino zoologijos sodo apsauga.

Keturiems vyrams, tarkime, netgi beginkliams, – nors tuo metu beveik visi buvo ginkluoti, – buvo vieni juokai sudoroti gražią antilopę ir net kupranugarį ar nedidelę žirafą.

Taip ir atsitiko. Nemaža būta antpuolių, nors vienas miesto policijos būrys buvo tam tyčia skirtas saugoti zoologijos sodui – turint galvoje tolesnę ateitį, neliečiamą maisto atsargą.

Jūs trise gaunate kairįjį kengūros kumpį. O tu gauni begemoto uodeginės, tik turėk galvoje, kad teks ilgokai virti.

Tiesa, nepaisant miesto apsaugos būrių, kai kurie antpuoliai pasisekdavo. Viena suįžūlėjusi alkana gauja sudorojo netgi Tibeto jaką. O toksai tipas vienui vienas išsinešė gyvą ruonį.

Man regis, buvo ruošiama plataus masto operacija. Regis, anksčiau ar vėliau gerai organizuotas būrys – miestiečių arba bet kurios armijos kareivių – turėjo ryžtis tokiam žygiui: alkstančiame mieste apsirūpinti mėsa.

Tačiau neįvyko nė viena operacija, kad ir kruopščiausiai ruošiama.

Todėl, kad mieste atsirado taurus didvyris, įsitikinęs, jog žvėrys ir šiaip per daug prisikentėjo; jis nujautė didžias skerdynes ir sugalvojo, kaip būtų galima sutrukdyti skerdikams. Niekas nežino, kas jis toks buvo: jo palaikai, ir tie ne visi išliko.

Mat, savaime suprantama, jį suėdė žvėrys. Vieną naktį jis įsmuko į zoologijos sodą ir paleido laisvėn visus žvėris, kuriuos ten rado. Man regis, prieš suryjamas, jis spėjo atidaryti beveik visus narvus. Kas be ko, juk žvėrys irgi buvo išbadėję. Jam reikėjo anksčiau apie tai pagalvoti.

Tad geri ketinimai jam pro pakaušį išlindo. Nežinia, ar spėjo kokie nors žvėrys išbėgti pro didžiuosius vartus, ar visi žuvo zoologijos sodo teritorijoje. Man regis, žvėrys irgi rijo vieni kitus, kol minia nesužinojo, kas atsitiko, ir neįsimaišė į jų gretas, apsiginklavusi senomis granatomis ir virtuvės padargais.

Kas vyko iš tikrųjų – sunku pasakyti. Kas gali žinoti, kiek žvėrių nudaigota, jei daugybė smulkiųjų žinduolių mėtėsi sutrypti gatvėse? Tačiau sumaištis išties buvo nepaprasta: įsivaizduoju, jog tą ilgą naktį, girdėdami nuožmius riksmus, įsikišo rusai, ko gero, manydami, kad pagaliau įvyko revoliucija.

Manding, neteko panaudoti nei tankų, nei lėktuvų, tačiau buvo imtasi visų įmanomų priemonių.

Viliuosi, kad visi paspringo žvėriena, prikišę prie jos nagus. Arba nusprogo, išsipūtus viduriams. Šiaip ar taip, ne žvėrys pradėjo karą.

Jiems derėjo sudraskyti visus O. Šrutus.

(TĘSINYS)KRUOPŠČIAI PERŽIŪRĖTAS ZIGFRIDO JAVOTNIKO GYVENIMO APRAŠYMAS:PRIEŠISTORĖ II

Amerikiečiai okupavo Zalcburgo provinciją drauge su Kaprunu, tokiu ramiu miesteliu, kad nedidelis okupantų kontingentas pamėgo jį visa širdimi. Tiesa, žmonės man papasakojo, kad, prieš atžygiuojant amerikiečiams, įvyko tik viena negraži istorija – miestelėnai sudegino mano senelio brolį, Kapruno pašto viršininką. Apskritai gyvenimas Kaprune tekėjo palyginti ramiai ir maloniai, tad negaliu pasakyti, jog mano senelis pasielgė išmintingai nutaręs su visa šeimyna ir Ernstu Vaceku-Trumeriu grįžti į Vieną. Jiems reikėjo palaukti ir pažiūrėti, kas išeis iš keturlypės miesto okupacijos.

Tačiau 1945 metų vasaros pradžioje mama panūdo grįžti į išvaduotą miestą. Tuomet sąjungininkai dar nebuvo pasirašę galutinės sutarties su rusais. Tačiau jau vien prisiklausę pasakojimų apie rusų okupaciją, mano giminaičiai neturėjo skubėti namo.

Visa bėda, kad Hilkė nestigo vietoje trokšdama kuo greičiau susitikti su Canu Glancu. Dabar, karui pasibaigus, ji buvo įsitikinusi, kad Canas tikrai jos ieško. O ir mano močiutei rūpėjo paliktas butukas ir neįkainojamas porcelianinis servizas. Senelis tikriausiai nekantravo norėdamas grąžinti keturiolika knygų – pavėlavęs septynerius metus ir tris mėnesius – į Tarptautinės studentų bibliotekos užsienio literatūros skaityklą, kur dirbo vyriausiuoju bibliotekininku. Negaliu suvokti, kodėl Ernstas Vacekas-Trumeris veržėsi namo – gal troško apsaugoti Marterio šeimyną arba pasiskolinti knygų iš senelio bibliotekos. Septynerius metus išgyvenęs su mano seneliu, Vacekas-Trumeris ėmė didžiai vertinti išprusimą.

Šiaip ar taip, atsižvelgiant į visas aplinkybes, išvykdami iš Kapruno 1945 metų liepos pirmąją savaitę, jie pasirinko ne per geriausią laiką.

Be kita ko, senelio kelionę apsunkino ir apverktina Cano Glanco seno taksi būklė. Kita vertus, kad būtų lengviau keliauti, senelis prasimanė politinių dokumentų – liudijimų, kitaip sakant, pasipriešinimo vadų laiškų ir rekomendacijų, patvirtinančių, kad mano senelio brolis tik konspiracijos sumetimais bendradarbiavo su nacistais ir kad jie nuoširdžiai užjaučia sudeginto pašto viršininko šeimą ir artimuosius. Vacekas-Trumeris irgi pasirūpino savo žygdarbių liudijimą, kuriame buvo minima, kad jis daugelkart dalyvavo sprogdinant traukinius ir padegant sprogmenų sandėlius Celėje ir Zėje.

Taigi ankstų 1945 metų liepos 9 dienos rytą mano senelis Marteris ir jo būrys, atlikę neregėtą kelionę per griuvėsius ir okupacinių armijų dalinius, vėlai vakare atsidūrė Vienoje – daugiausia bėdos turėjo su sovietų biurokratija.

Kaip tik tą dieną sąjungininkai galutinai susitarė dėl miesto padalijimo į keturis sektorius. Amerikiečiai ir anglai užgrobė pačius geriausius gyvenamuosius rajonus, prancūzai panoro prekybos centrų. Rusai pasirodė besą įžvalgūs realistai: užėmė pramonės ir darbininkų gyvenamus rajonus ir susitelkė aplink senamiestį – prie ambasadų ir vyriausybinių pastatų. Pavyzdžiui, didžiai užduodami širdį mano seneliui, rusai užėmė ketvirtąjį rajoną, kur buvo Švindgasė.

Be to, iš dvidešimt vieno rajono šešiolikoje policijos komisarai buvo komunistai. Ir dabar sovietų sukurtoje laikinojoje Renerio vyriausybėje vidaus reikalų ministras Francas Honeris kovojo prieš jugoslavų partizanus. Na, o Reneris, Austrijos socialistų partijos veteranas, turėjo savo požiūrį į įtartinai ilgalaikius sovietų išvaduotojų šalies okupacijos planus.

Tokia pat nuojauta kamavo ir mano senelį, važiuojant kaip niekad tamsia Švindgase su tuščiomis langų akiduobėmis iš abiejų pusių spoksančiais namais.

– Miesto vaiduoklio gatvė, viena iš tų, kur paprastai atsiduria kaubojai, – tarė Vacekas-Trumeris.

Močiutė, sėdinti ant galinės sėdynės, lyg numykė, lyg sudejavo panosėje.

Kai senelis privažiavo prie paradinių durų, keli rusų kareiviai, kitoje gatvės pusėje stovintys prie buvusios Bulgarijos ambasados, apšvietė juos žibintuvėliais. Vėl teko rodyti popierius, ir senelis, persitaręs su jais keliais žodžiais senąja rusų kalba, kurios buvo pramokęs skaitykloje, mikliai jų nusikratė. Paskiau, neiškraudami daiktų iš taksi, jie užlipo laiptais į pirmąją aikštelę, pamatė, kad spyna aprūdijusi, ir, petimi stumtelėję duris, įėjo į vidų.

– Ak, šunsnukiai, jie čia išvietę įsirengė! – sušuko Vacekas-Trumeris, paskiau tamsoje koja užkliuvo už kažkokio sunkaus metalinio griozdo netoli durų. – Pašvieskite, – pareikalavo jis. – Čia jie paliko patranką ar kažką panašaus.

Močiutei po kojomis kažkas trakštelėjo: matyt, užmynė ant savo buvusio porcelianinio servizo šukių ir aiktelėjo. Senelis žibintuvėliu apšvietė gerokai aplamdytą ir purviną motociklą, atremtą į krėslą, nes neturėjo atraminių kojelių.

Niekas nepratarė nė žodžio, niekas nekrustelėjo, ir visi išgirdo, kaip mamos kambaryje kažkas giliai atsiduso, lyg būtų ilgai sėdėjęs be žado – tarytum, netekęs vilties, išleido paskutinį kvapą. Senelis užgesino žibintuvėlį, o Hilkė tarė:

– Gal pašaukt kareivius, ką?

Tačiau niekas nepajudėjo iš vietos; mama išgirdo, kaip subraškėjo jos sena lova.

– Mano lovoje! – sušuko ji seneliui ir, ištrūkusi iš jo rankų, paskiau užkliuvusi už kėdės ir motociklo, leidosi tekina į savo kambarį. – Canai! – pašaukė. – Ei, Canai! Canai!

Ir tamsoje puolė į atviras savo kambario duris. Vacekas-Trumeris išlupo žibintuvėlį mano seneliui iš rankų ir spėjo sučiupti Hilkę, jai dar nepribėgus durų. Jis patraukė ją atgal į koridorių ir, kyštelėjęs galvą pro durų staktą, pažvelgė į jos kambarį.

Ant lovos sėdėjo barzdotas juodaplaukis vyriškis pabalusiomis, sukepusiomis lūpomis lyg troškulio kamuojamas žmogus vatos prikimšta burna. Sėdėjo vidury lovos, rankose laikydamas motociklininko batus ir plačiai atmerktomis akimis spoksojo į šviesą.

– Nešaudykit! – sušuko vokiškai, paskiau rusiškai, angliškai ir dar kažkokia negirdėta slavų kalba. – Nešaudykit! Nešaudykit! Nešaudykit!

Jis mosavo virš galvos motociklininko batais ne tiek grasindamas, kiek mostais stengdamasis pabrėžti savo žodžius.

– Ar turi dokumentus? – paklausė mano senelis, ir vyriškis sviedė jam piniginę.

– Jie netikri! – sušuko rusiškai, bandydamas įspėti, kas per žmonės žilpina jam akis.

– Tu Zigfridas Šmitas? – paklausė mano senelis. – Ypatingos paskirties pasiuntinys?

– Irgi mat pasiuntinys! – nusišaipė Vacekas-Trumeris. – Gerokai pavėlavai.

– Ne, aš – Javotnikas! – sušuko ant lovos sėdintis vyriškis, tebešnekėdamas rusiškai – matyt, baiminosi, kad įsibrovėliai tyčia jį kalbina vokiškai, norėdami paspęsti spąstus.

– Čia parašyta, kad tu – Zigfridas Šmitas! – tarė mano senelis.

– Netiesa! – atrėmė mano tėvas. – Aš esu Vratnas, Vratnas Šmitas, – suvebleno jis. Paskiau pridūrė: – Ne, Javotnikas.

– Zigfridas Javotnikas? – paklausė Vacekas-Trumeris. – Iš kur tu ištraukei šitą šūdiną vermachto aprangą?

Ir mano tėvas pratrūko kažką pliaukšti serbų-kroatų kalba; visi stovintys tarpduryje išpūtė į jį akis.

– Bolje rob nego grob! – užgiedojo mano tėvas. – Geriau vergauti negu mirti!

– Jugoslavas? – sumetė mano senelis, tačiau Vratnas jo nesiklausė – susirietė į kamuoliuką ant suplyšusio čiužinio, tuomet senelis įėjo į kambarį ir atsisėdo šalia jo ant lovos. – Na, gerai jau, gerai, – tarė. – Nusiramink.

Ir tuomet Vacekas-Trumeris paklausė:

– Nuo kokios armijos slapstaisi?

– Nuo visų, – atsakė mano tėvas vokiškai, paskiau angliškai, rusiškai ir pagaliau serbų-kroatų kalba. – Nuo visų, nuo visų, nuo visų.

– Karo paranoja, – pareiškė Vacekas-Trumeris, perskaitęs ir įsidėjęs į galvą daugelį dalykų iš senelio knygų.

Tuomet jie nuėjo prie taksi pasiimti maisto ir drabužių ir vidiniame kieme iš siurblio prisileido vandens. Paskiau pavalgydino ir išmaudė mano tėvą, perrengė Vaceko-Trumerio naktiniais marškiniais. Vacekas-Trumeris miegojo taksi, budriai eidamas sargybą; Hilkė su mano močiute sugulė didžiajame miegamajame, o senelis sergėjo karo paranojos ištiktą ligonį, paguldytą į seną Hilkės lovą. Iki 1945 metų liepos dešimtos dienos trečios ar ketvirtos valandos nakties, kai jo pakeisti atėjo mama.

Lyg trečia, lyg ketvirta valanda nakties, blausus priešaušris ir dulksna – tiek teprisiminė Vacekas-Trumeris, miegojęs taksi. Lyg trečią, lyg ketvirtą valandą nakties Hilkė ranka palietė mano miegančiam tėvui barzdą, apžiūrinėdama jo kaktą, kaip jai atrodė, panašią į Cano, tokią pat jauną ir tokias pat jaunas kaip Cano rankas. Ir Vratnas, ūmai pabudęs, atsisėdo senoje, išduobtoje mamos lovoje ir išvydo šalia liekną, liūdno veido merginą – labiau išstypusią nei žydinčią.

– Dabrinka! Juk aš sakiau tam mulkiui Vutui, jog tikriausiai tu vienintelė išlikai gyva po to sprogimo.

Šiuos žodžius jis ištarė vokiškai, angliškai, rusiškai ir serbų-kroatų kalba. Apsiribodama viena kalba, Hilkė atsakė vokiškai:

– Cit, nusiramink, viskas gerai. Čia tau saugu. Svarbiausia, kad tu sugrįžai, – nors ir kas tu būtum.

Ir ji švelniai paguldė mano tėvą aukštielninką lovoje ir atsigulė ant viršaus: dulkė lietus, buvo drėgna, žvarbu, pernelyg šalta jiems abiem, vilkintiems vasariniais naktiniais marškiniais.

Jie ilgai kuždėjosi įvairiomis kalbomis; nors dulkė smulkus lietus, jis negreit pasibaigė ir daug prilijo. Niekada nuovargio neįveikiamas Ernstas Vacekas-Trumeris, snūduriuodamas lietui dulkiant, prisiminė, kaip girgždėjo sena lova su išdraskytu čiužiniu, lengvabūdiškai paleidusi mane į šį pasibaisėtiną pasaulį. Tai įvyko apyaušriu. Purškiant dulksnai. 1945 metų liepos dešimtą dieną, lyg trečią, lyg ketvirtą valandą, kai Ernstas Vacekas-Trumeris ne kietai miegojo kaip paprastai, o tik snūduriavo.

Senasis Vacekas-Trumeris, neprilygstamasis istorikas, kruopštusis metraštininkas.

Aštuonioliktoji apeiga zoologijos sode:antradienis, 1967 m. birželio 6 d., 6 val.

Kosi reta liga sergantis binturongas; kerėpla binturongas, Borneo džiunglių gyventojas, serga ypatinga nežinoma liga.

O. Šrutas laukia pamainos pabaigos. Pagaliau nusiramino, apkvaišęs nuo savo paties sugalvoto narkotiko. Smulkiųjų Žinduolių Paviljone ramu, infraraudonoji šviesa išjungta, aptingęs, atsipalaidavęs O. Šrutas pasitinka auštantį rytą papsėdamas cigaretę, lyg tai būtų brangus cigaras. Virš Įvairių Vandens Paukščių tvenkinių kyla dideli ratilai dūmų.

Auštant – taip greitai! – man tampa vis aiškiau, kad mums teks atlikti didžiąją darbo dalį prieš saulei tekant. Teks saugiai nugrūsti kur nors O. Šrutą, paimti raktus ir kai ką paruošti – kol dar neprašvito.

Be abejo, svarbiausia – štai kas: atidaryti narvus labai paprasta, tačiau ką daryti, kad žvėrys išbėgtų iš zoologijos sodo? Kaip išvaryti juos pro vartus? Nukreipti juos į Hicingą ir nurodyti kelią į laisvę?

Štai kas svarbiausia, Grafai. Štai kodėl, be kita ko, nepasisekė pirmas mėginimas išlaisvinti žvėris. Ką daryti su pusšimčiu žvėrių, klaidžiojančių po zoologijos sodą? Mes negalėtume jų visų drauge išvaryti pro pagrindinius vartus arba į Tirolio sodus. Be to, menkiausias kvėkšterėjimas Hicinge mus išduotų ir sukeltų visus ant kojų, mums dar nespėjus užbaigti darbo zoologijos sode. Žvėrys turėtų išeiti urmu.

Ar galėtume tikėtis, kad jie eis vorele?

Regis, juos reikėtų leisti tam tikra seka. Reikėtų pasistengti, kad priešiškumas neįsiliepsnotų iki paskutinės akimirkos, tad stambiausius – išleisti pro galinius vartus į Tirolio sodus: jie galėtų ištrūkti į laisvę apyaušriu per Maksingo parką.

Man regis, mums teks kliautis Likimu.

Tai va, įsivaizduok: drambliai pliuškenasi Įvairių Vandens Paukščių tvenkiniuose; galybė Įvairių Rūšių Žinduolių šlemščia takelių pakraščiais pasodintus dekoratyvinius augalus; laukinės beždžionės erzina zebrus, visu būriu vaikosi išsigandusią žirafą; kai kurie smulkieji žinduoliai gali paprasčiausiai pasiklysti.

Savaime suprantama, reikėtų išleisti laisvėn ir paskutiniąją alką.

Tačiau kaip priversti juos klausyti, kai jie išsisklaidys po visą zoologijos sodą? Kaip jiems įsakyti: „Puiku, tiesiai pro vartus, ir mikliau!“?

Kai kurie, galimas daiktas, nenorės niekur eiti.

Kaip tik todėl niekada netikėjau, kad Nojus įsimiklino taip gudriai sulaipinti į savo laivę visų gyvūnų po porą.

Manding, tai paprasčiausiai tikėjimo dalykas. Manding, beprasmiška ginčytis apie galimą sumaištį, nes viską lemia bandos jausmas. Arba mums pavyks jį pažadinti, arba ne.

Šiaip ar taip, neišeis padėti taško. Bent jau šįkart.

(TĘSINYS)KRUOPŠČIAI PERŽIŪRĖTAS ZIGFRIDO JAVOTNIKO GYVENIMO APRAŠYMAS:PRIEŠISTORĖ II

1945 metų rugpjūčio antrą dieną mamai pabudo įtarimai, kuriuos patvirtino sovietų karo gydytojas; ji ištekėjo už Vratno Javotniko Švento Stepono katedroje, kur įvyko nedidelė, bet gana triukšminga ceremonija: mano močiutė zyzė ir rypavo, o Ernstas Vacekas-Trumeris be perstojo čiaudėjo – persišaldė miegodamas taksi automobilyje.

Būta ir kitokių garsų: prie šoninio altoriaus būrys amerikiečių inžinierių bandė atsargiai išgabenti bombą, prakirtusią mozaikines katedros lubas ir įstrigusią tarp vargonų vamzdžių. Tik keliems mėnesiams praslinkus po bombardavimo, vargonininkas vėl ėmė groti nieko nesibaimindamas ir neklysdamas.

Kaip ir pridera vestuvėse, kai jaunieji vienas kitam prisiekė amžiną meilę, mama droviai pabučiavo mano tėvui į šviežiai nuskustą skruostą. Paskiau visi patraukė pagrindiniu taku durų link, lydimi tvirtai suręstų amerikiečių, nešančių bombą nelyginant labai sunkų, ką tik pakrikštytą kūdikį.

Vestuvės įvyko Grabene, amerikiečių neseniai atidarytame mėsainių restorane. Jaunieji laikėsi labai santūriai. Tiesą pasakius, visos mano žinios apie jų santykius pagrįstos menkai dokumentuotu pasakojimu ar veikiau pamąstymais – vienintelis liudytojas Ernstas Vacekas-Trumeris tvirtina, jog prie žmonių girdėjęs jųdviejų pokalbį: jie svarstę Hilkės pageidavimą, kad Vratnas nusiskustų prieš vedybas. Labai jau kuklus pageidavimas, svarstant šeimynines problemas.

Šiaip ar taip, išliko toks liudijimas. 1945 metų rugpjūčio antrą dieną Hilkę Marter palaimino santuokai tėvas, buvęs bibliotekininkas, septynerius metus ir tris mėnesius pavėlavęs grąžinti keturiolika knygų; jaunikio pabroliu buvo Ernstas Vacekas-Trumeris.

Taipgi yra dokumentas, jog 1945 metų rugpjūčio antrą dieną Potsdame baigėsi rietenos ir Trumenas su Čerčiliu šiek tiek sušvelnino savo reikalavimus. Anglai ir amerikiečiai atvyko į Potsdamą pasiruošę – Balkanuose ir Berlyne stebėję rusų okupacijos metodus ir motyvus ir pagaliau juos perpratę. Tačiau liepos septynioliktąją Čerčilis ir Trumenas susimąstė, ir paskutiniąją dieną darbas Potsdame gerokai sulėtėjo. Buvo svarstomas karo grobio klausimas, ir rusai pareiškė pretenzijas į Rytų Austriją – pasak jų, Rusija patyrė daugiausia karo nuostolių, tad Vokietija privalo juos atlyginti. Rusų statistika, kaip paprastai, pribloškė: sunaikinta 1 710 miestų, 70 000 kaimų, 6 000 000 pastatų, liko 25 000 000 benamių, jau nekalbant apie 31 850 pramonės įmonių ir gamyklų. Vokietija privalo sumokėti Rusijai kontribuciją, bet dalį nuostolių turi atlyginti ir Austrija. Tie reikalavimai sukėlė painiavą: kalbėdami apie Austrijos išvadavimą, rusai tvirtino, kad ji atsakinga už karą drauge su Vokietija.

Vėliau sovietų atstovas ekonomikos klausimais Potsdamo konferencijoje I. M. Maiskis paaiškino, kad karo grobiu laikomas bet koks turtas, kurį galima išgabenti į Sovietų Sąjungą. Tačiau šįkart, gerai perpratę Stalino kėslus, Čerčilis ir Trumenas praleido pro ausis tą nesuvokiamą reikalavimą.

Tuo tarpu Vienai Potsdamo konferencija buvo visiška staigmena. Vis dėlto, netikėtai užklupta, nuo tos akimirkos ėmė energingai ginti savo nepriklausomybę.

1945 metų rugsėjo vienuoliktąją Sąjungininkų taryba, pirmininkaujama rusų maršalo Konevo, susirinko posėdžio Ringštrasėje, sovietų užimtame „Imperialo“ viešbutyje.

Vratnui Javotnikui taip pat buvo staigmena neišvengiamas šeimyninis gyvenimas. Mano senelis parūpino jam teisėtus pabėgėlio dokumentus ir įdarbino savo asistentu vertėju, nes užsikrovė nepakeliamas pareigas – diena dienon protokoluoti visus Sąjungininkų tarybos posėdžius.

Praslinkus dviem savaitėms po pirmojo posėdžio, pirmą kartą po anšliuso Vienoje įvyko laisvi parlamento rinkimai. Ir, nepaisant įnirtingų sovietų pastangų, komunistų partija laimėjo mažiau nei šešis procentus balsų – iš šimto dvidešimt penkių vietų Nacionalinėje Taryboje viso labo keturias. Socialistų ir Liaudies partijos – beveik vienodai.

Vienai išties buvo didžiausia staigmena, kad sovietai gali pralaimėti.

Na, o Ernstui Vacekui-Trumeriui buvo baisi staigmena Hakingo rajono policijos pranešimas, kad 1938 metų kovo dvyliktąją Vacekas-Trumeris žuvo, jo vištidėje kilus gaisrui. Labai abejoju, kad Vacekas-Trumeris būtų rimtai įsižeidęs dėl Hakingo rajono policijos šitaip jam išreikšto nepasitikėjimo. Tačiau, šiaip ar taip, Ernstas atsisakė ieškoti darbo ir mano senelio pasiūlymu ėmėsi Švindgasėje esančio Marterių būsto remonto ir atnaujinimo.

Dieną Švindgasėje likdavo tik moterys ir Vacekas-Trumeris. Tad skalbėjoms įnikus priekaištauti, kad jis – tinginys ir tik dykauja namuose, Trumeris atsikirsdavo:

– Pagal dokumentus aš esu miręs. Argi to negana, kad nereiktų dirbti?

Pirmiausia Vacekas-Trumeris virtuvėje atitvėrė kampą ir įsitaisė miegamąjį. Paskiau, visas septyniolika negrąžintų knygų pasikišęs po pažastimi, išėjo ieškoti Tarptautinės studentų bibliotekos, jau nebesamos – subombarduotos ir išgrobstytos. Tad Vacekas-Trumeris nuskuto nuo knygų bibliotekos numerius ir parsinešė namo, tikėdamasis jas išmainyti į kitas keturiolika, dar neskaitytas. Mano senelis atnešdavo jam naujų knygų, tačiau knygos tuo metu buvo retenybė, ir didžiąją literatūros dalį Švindgasėje esančiame būste sudarė mano senelio ir Vratno iš darbo parsinešti popieriai – Sąjungininkų tarybos posėdžių protokolai, Vaceko-Trumerio nuomone, neaiškūs ir nuobodūs.

Tačiau, kad ir negaudamas tinkamų skaitymų, Vacekas-Trumeris parodė širdį Hilkei ir mano tėvui – vietoj vestuvių dovanos padarė gerą darbą: nuvalė nuo 1939 metų Didžiojo prizo lenktynių motociklo dengiamosios spalvos dažus, pašalino visas kulkosvaidžio tvirtinimo žymes ir perdažė spindžiai juoda spalva, idant atrodytų kaip asmeninė transporto priemonė, kurios rusai negalėtų lengvai nusavinti kaip karo grobį – taip mamai ir Vratnui padarė neįkainojamą paslaugą. Tiesa, benzinas kainavo brangiai, o keliauti iš vieno sektoriaus į kitą būdavo be galo keblu – netgi asistentui vertėjui, Sąjungininkų taryboje tvarkančiam visokius popierius.

Tad Vacekas-Trumeris nedrąsiems jaunavedžiams suteikė galimybę nukakti kur nors, kur galėtų atsipalaiduoti ir pasikalbėti kur kas laisviau ir atviriau nei būste Švindgasėje. Vaceko-Trumerio žodžiais tariant, mano tėvai visada drovėdavosi vienas kito – bent jau žmonėse arba tais atvejais, kai juos matydavo. Jie šnekėdavosi naktimis, tuo metu, kai Ernstas Vacekas-Trumeris kaip paprastai labai jautriai miegodavo virtuvėje už plonytės pertvaros. Pasak Vaceko-Trumerio, jie niekada nekeldavo balso – jis niekada jos nemušdavo, o ji niekada neverkdavo, – ir lova kitapus pertvaros visada girgždėdavo tyliai.

Dažnai po pusiaunakčio Vratnas eidavo į virtuvę pasidaryti sumuštinio ir įsipilti vyno. Vacekas-Trumeris klausdavo, iškišęs galvą iš savo užnarvio:

– Kraujinės dešrytės turim, ar ne? Na, o kokio sūrio?

Ir jiedu sėsdavo slapčia užkąsti, tyliai raikydavo duoną, plonyčiais griežinėliais pjaustydavo dešrą. Kai būdavo brendžio, jie užsisėdėdavo ilgėliau, ir mano tėvas pasakodavo apie pasakiškai genialų motociklininką, su kuriuo kadaise jiedu buvo užsiželdinę ilgas barzdas. Ir vėliau, kai brendį dar atmiešdavo vynu, Vratnas kuždėdavo į ausį Ernstui Vacekui-Trumeriui:

– Canas Glancas. Ar esi girdėjęs tokį vardą? Kas toksai buvo Canas Glancas?

Ir Vacekas-Trumeris atsakydavo:

– Sakei, kad pažinojai Vutą. Kas gi jam atsitiko?

Naktimis jie kalbėdavo apie politiką, dažniausiai nesutikdami su sovietų remiamu laikraščiu Österreichische Zeitung^12. Pavyzdžiui, 1945 metų lapkričio dvidešimt aštuntąją jis rašė, kad, stengdamiesi sugriauti pasitikėjimą sovietų armija, rusų uniformomis persirengę nacistiniai galvažudžiai žagina moteris ir žudo žmones kaimo vietovėse, jau nekalbant apie atskirus atvejus miesto centre. Arba 1946 metų sausio dvyliktąją skelbė, kad Žemutinės Austrijos miestelyje Mistelbache sovietai suėmė tokį poną H. Šjeną, skleidusį gandus, jog rusų kareiviai apvogė jo namus. Arba kartais jie aptardavo mano tėvo ir senelio namų darbus, tai yra Sąjungininkų tarybos posėdžių protokolus, – ypač daug dėmesio skyrė įvykiui, atsitikusiam 1946 metų sausio šešioliktąją amerikiečių kariniame traukinyje „Mocartas“, aptarnavusiame amerikiečių kariuomenę tarp Zalcburgo ir Vienos. Amerikiečių kariuomenės technikas seržantas Širlis B. Diksonas, karinės policijos patrulis, neleido lipti į traukinį įkaušusiai kompanijai rusų, tarp kurių buvo sovietų kapitonas Klementjevas ir vyresnysis leitenantas Salnikovas. Rusai griebėsi ginklo, tačiau technikas seržantas Širlis B. Diksonas, karinės policijos patrulis, apsukrus šaulys, driokstelėjo į abu rusus – kapitoną Klementjevą nukovė, o vyresnįjį leitenantą Salnikovą sužeidė. Per Sąjungininkų tarybos posėdį sovietai pareiškė, kad žuvę karininkai – nesusikalbėjimo aukos, o maršalas Konevas pareikalavo griežtai nubausti apsukrųjį šaulį Širlį B. Diksoną. Tačiau karo tribunolas nustatė, kad Diksonas atliko savo pareigą.

Vacekas-Trumeris, matęs tiek ir tiek amerikiečių vesternų, pareiškė, kad Širlio B. Diksono vardas jam kažkur girdėtas. Ar tai ne tas pats plėšikas, šerifu tapęs Vajominge, kur kažkas nuodijo vandens telkinius? Tačiau mano tėvui atrodė, jog turėtų būti ne Širlis, o Širlė, nes tai veikiau moters vardas, ir Vacekas-Trumeris iškart prisiminė krūtingąją plėšikę, kuri į filmo pabaigą pasitaisė ir ištekėjo už sumoteriškėjusio pacifisto teisėjo. Tad galų gale jie priėjo prie išvados, kad Širlis B. Diksonas, apsukrus šaulys „Mocarto“ traukinyje, buvo ne kas kitas kaip Vakas.

Tačiau Vratnas neatlyžo:

– Tai kas gi tas Canas Glancas? Tikriausiai tu jį pažinojai.

O Vacekas-Trumeris atšovė:

– Dar nesi man pasakojęs, kas atsitiko, kai judu su Gotlobu Vutu atvykote į Mariborą. Gal Vutas ten turėjo širdies brūkšteklę? Kodėl jis nevažiavo čionai drauge su tavimi?

– Kuris iš jūsų buvo tas mitinis erelis? – užuot atsakęs, paklausė Vratnas. – Aš ne kartą kalbinau Frau Dreksą Nef, skalbėją iš priešinio namo, Mutti draugę, bet ji nežinia kodėl pučia miglą. Kai tik ji prabyla apie tą didelį paukštį, jūs visi iškart surūgstate. Kas tai per paukštis, Ernstai? Gal Canas Glancas buvo erelis? Tiesa? Ir kas atsitiko Canui Glancui?

Tuomet Vacekas-Trumeris, neprilygstamasis istorikas, nuosekliausias metraštininkas, ėmė klausinėti:

– Gerai jau, gerai, viską suprantu. Na, kai ta Slivnicų šeimynėlė, visi išskyrus vieną, išlėkė į orą, ir po tų nuotykių su radiju kalnuose – kai Boršfa Durdas buvo jau miręs ir savotiškai palaidotas, – kai jūs praleidote pro šalį „Balkanai-4“ junginį ir, prisijungę prie kito dalinio, atkakote į Mariborą, kas nutiko Gotlobui Vutui?

Taip jie, būdavo, klausinėja vienas kitą, kirsdami sumuštinius, kol kitame kambaryje subrazdėdavo lova, mamai verčiantis ant kito šono, ir mano tėvas staigiai sušveisdavo sumuštinį, išgerdavo vyną, baigdavo kalbas ir palikdavo Ernstą Vaceką-Trumerį iki pat ryto mėgautis prisiminimais. Taip jis ir darydavo, kentėdamas nuo nemigos, tolydžio didėjančios galbūt dėl nepatogumų, kurių radosi pastojus mamai – mat vasario ir kovo mėnesiais itin brazdėjo lova, jai vartantis nuo vieno šono ant kito. Galų gale Ernstas išeidavo iš savo užnarvio, atsisėsdavo virtuvėje prie lango, įpildavo mamai pieno, kai ji apsnūdusi pasirodydavo virtuvėje, o šiaip stebėdavo, kaip naktimis po Švindgasę naršo sargybiniai, kas valandą nuo buvusios Bulgarijos ambasados prožektoriais apšviesdami gatvę ir kas valandą tikrindami visų namų duris.

Rusų karininkas su revolveriu rankoje prieidavo prie pat namo – puikus taikinys gėlių vazonui arba prikaistuviui su verdančiais makaronais, – tikrindamas, ar užrakintos paradinės durys. Jį dengdavo rusų pėstininkas-automatininkas, eidamas pačiu šaligatvio pakraščiu – niekam tikęs taikinys sunkioms gėlių dėžėms, nes prireiktų daug jėgų tokiam griozdui numesti taip toli į gatvę. Automatininkas stebėdavo langus; prieš eidamas prie durų, karininkas iš pradžių apčiupinėdavo staktą. Priešais juos slinkdavo prožektoriaus spindulys, nukreiptas nuo buvusios Bulgarijos ambasados. Komendanto valanda nebuvo paskelbta, tačiau netgi menkiausias žiburėlis po vidurnakčio sukeldavo įtarimą, tad Vacekas-Trumeris virtuvėje ant stalo žibindavo žvakę ir nuleisdavo žaliuzes beveik iki pat palangės, palikdamas dviejų centimetrų plyšelį, kad galėtų stebėti rusų sargybinius: Ernstas tvirtindavo, kad Švindgasėje saugo ramybę, nužiūrėdamas, apkerėdamas, apduodamas negalia arba net laimindamas pro šalį praeinantį automatininką. Mat pirmiausia Vacekas-Trumeris pastebėjo, kad automatininkas labai nervingas, kur kas įdėmiau žiūri į langus užpakaly savęs nei į prožektoriaus apšviestuosius ir be perstojo tarškina automato spyną. Vaceko-Trumerio žodžiais tariant, jo pareiga – sėdėti prie lango ir ramdyti automatininką, taipgi laukti, kol apsireikš skalbėja Frau Dreksa Nef, dar viena naktinė stebėtoja, kuri, staigiai išnėrusi iš savo pusrūsio kitoje gatvės pusėje, šaukdavo Ernstui:

– Na, kaip jos kava, Herr Trumeri? Skinkis, ir tiek, ar ne? Gal pagardintum maniške?

– Ne, jos kava puiki, – paprastai atsakydavo Vacekas-Trumeris, – bet mes dar vaišinamės sūdytais migdolais arba lašeliu geriausio prancūziško konjako.

– Aha! – sušukdavo užsispyrėlė Dreksa. – Jums būtų ne pro šalį numigti, Herr Trumeri! Aha! Štai kas jums praverstų!

Taip praslinko 1946 metų vasaris ir beveik visas kovas, ir Dreksa – kovo mėnesiui einant į pabaigą – ėmė klausinėti Vaceką-Trumerį, ar Hilkė dar manęs nepagimdė, ir per tą laiką nieko ypatinga neatsitiko, išskyrus nebent tai, kad Plioslglasėje, per du kvartalus į pietus nuo Vaceko-Trumerio sekyklos, automatininkas nušovė vyriškį, nakčia po vidurnakčio užsimaniusį nusišlapinti pro langą į gatvę (vėliau paaiškėjo, kad buvo užsikimšęs jo tualetas). Čiurkšlė švirkštelėjo taip garsiai, kad automatininkas ėmė blaškytis po Švindgasę, spoksodamas aplink ir tarškindamas automato spyną – nakties danguje stengdamasis įžiūrėti lekiant gėlių dėžes, virtuvės rykus ir šlapių kojinių gniužulus. Tačiau nieko nepastebėjo, nes būtų atidengęs ugnį.

Ir dar vienas incidentas: sovietai užgrobė visą Dunojaus laivų kompaniją, paskelbę ją karo grobiu. Dėl to irgi įvyko vienas ar du Sąjungininkų tarybos posėdžiai.

Tačiau nieko ypatinga neatsitiko iki to laiko, kai aš taip įspūdingai atėjau į pasaulį.

Vacekas-Trumeris prisimena, jog tuo metu snyguriavo, jog kaip paprastai po vidurnakčio mama krypuodama įėjo į virtuvę, tačiau nepasitenkino vien stikline pieno. Prisimena, jog mano senelis ir Vratnas apsirengė ir kažką sušuko rusų sargybiniui, mindžikuojančiam prie buvusios Bulgarijos ambasados. Visi trys atsisėdo į rusų karinį automobilį ir nuvažiavo į sovietų sektoriuje esančią ligoninę.

Tai atsitiko 1946 metų kovo dvidešimt penktąją, lyg pirmą, lyg antrą valandą. Lyg trečią, lyg ketvirtą, kaip pamena Ernstas, mano senelis paskambino namo ir pranešė mano močiutei ir Vacekui-Trumeriui, kad gimė berniukas. Gimiau aš! Puspenkto kilogramo, beveik penki – gana didelis, turiu pasakyti, atsižvelgiant į prastą mitybą okupacijos metais. Ir mano močiutė, griebusi žvakę, puolė prie virtuvės lango, pakėlė per du centimetrus nenuleistas žaliuzes ir sušuko kitoje gatvės pusėje gyvenančiai skalbėjai:

– Dreksa! Gimė berniukas! Beveik penkių kilogramų!

Vacekas-Trumeris prisimena: jis buvo pusiaukelėje tarp telefono ir močiutės, už kelių žingsnių, kaip mano, – pūstelėjo bandydamas užgesinti žvakę, ir tuo metu prožektoriaus šviesa užliejo virtuvę, ir mano močiutė, lyg stipriai pastūmėta, pralėkė pro šalį. Jų keliai susikirto; jis prisimena pažvelgęs per petį tuo metu, kai ji krito, išvydęs jos nustebusį veidą, dar nekruviną. Tiesą pasakius, Vacekas-Trumeris neprisimena girdėjęs automato šūvių iki tos akimirkos, kai, vienu šuoliu grįžęs atgal, bandė pasodinti močiutę.

Viską, kas atsitiko iš tikrųjų, Vacekui-Trumeriui papasakojo Dreksa Nef. Kaip automatininkas, tuo metu buvęs už kelių žingsnių nuo lango, atsigręžė ir pažvelgė per petį, išgąsdintas močiutės Marter pamėkliškos žvakės ir šauksmo rusams nesuprantama kalba. Ir tada, kai jis ją nušovė – Dreksa tuo nėmaž neabejojo, – gatvę užliejo prožektoriaus šviesa, tačiau veidų languose nebuvo matyti, tik kelių centimetrų plyšeliai palei pat palangę. Bent jau iki tol, kol Vacekas-Trumeris pratrūko rėkti:

– Jie nužudė Frau Marter! Ji tik norėjo pasakyti, kad tapo močiute!

Ir kaip po to į gatvę pasipylė virtuvės rykai ir puodų šukės; kaip gatvėje, vos už kelių žingsnių nuo to namo, kur buvo nušauta Frau Marter, automatininkui sprandą kliudė taikliai paleista puodo šukė, švino ar sidabro skeveldra; ir kaip, priklaupęs ant kelio, pasviręs nelyginant griūvantis boksininkas, jis vėl atidengė ugnį į trečiojo aukšto langus visoje Švindgasėje nuo Argentinos iki Princo Eugenijaus gatvės kampo. Būtų ištratinęs langus visame kvartale, jei jam nebūtų užkirtęs kelio ar veikiau nebūtų spėjęs užkirsti kelio rusų karininkas, kurį kareivis viena papliūpa paklojo ant šaligatvio ir tik tada nustojo šaudyti. Susiėmęs galvą rankomis, jis susirietė ant šaligatvio; ir priešais buvusią Bulgarijos ambasadą, iš kurios niekas neišbėgo jo įnešti į vidų, pliūptelėjo liūtis šukių – Dreksa būtų galėjusi Vacekui-Trumeriui tiksliai pasakyti, kieno tai indai ir kur pirkti.

Taigi aš gimiau 1946 metų kovo dvidešimt penktąją, ir mano gimimo džiaugsmą aptemdė ne vien minėtasis nesusipratimas. Kadangi svėriau puspenkto kilogramo, mama pagimdė mane greitai ir lengvai, ir vėliau niekas to nė neprisiminė. Be kita ko, būta gana rimtų nesutarimų, kažkam pasiūlius krikštyti mane Canu? Tačiau mano tėvas paklausė: „O kas toksai tas Canas?“ – ir negavo atsakymo, o pasiūlius krikštyti Gotlobu, mama paklausė: „Kuo čia dėtas Gotlobas?“ – ir negavo atsakymo, tad mano senelio pasiūlymui buvo pritarta, nes dėl Zigfrido vardo nekilo jokių abejonių: šis vardas Vratną išgelbėjo ir atvedė į Austriją. Šiaip ar taip, nepaisant šių nesutarimų, vargu ar kas nors sieja šią datą su mano gimimu. Nes 1946 metų kovo dvidešimt penktąją, man ateinant į pasaulį, o šis faktas nedaugeliui žinomas, buvo nušauta ne tik mano močiutė – Tito partizanai pagaliau sumedžiojo ir sučiupo četnikų kapitoną Dražą Mihailovičių, paskutinį dorą ir naivų vaduotoją, kitaip sakant, revoliucionierių, dar likusį šiame pasaulyje.

Devynioliktoji apeiga zoologijos sode:antradienis, 1967 m. birželio 6 d., 6 val. 15 min.

Ką gi, Grafai, suprantu, tau gali pasirodyti, kad aš atsižadėjau savo senų principų. Ką gi, kaip dabar pamačiau, esama tokių dalykų, kurių nevalia ilgai svarstyti.

Kitaip sakant, reikia viską daryti iki galo, ar ne? Kuriems galams sugalvoti kokią nors sistemą, jei zoologijos sode žvėrių liks daugiau, nei jų išeis į laisvę? Savaime suprantama, aš neteisinu skerdynių, man regis, pačius didžiausius ir plėšriausius geriausia palaikyti iki galo. Tačiau koks tai bus išvadavimas, jeigu narvuose liks patys didžiausi ir daugiau ar mažiau pavojingi žvėrys?

Patikėk, aš suprantu žvėris – jie suvokia, kam visa tai reikalinga, arba suvoks, jei gerai jiems viską išaiškinsi.

Aš neturiu omeny ko nors konkretaus, tik žinau, kad tvirtų pažiūrų vaduotojai niekada nesugeba sukelti revoliucijos.

Nė kiek neabejoju: jeigu jiems išaiškinsi, jog kovoji jų labui, jų visų, netgi šunbeždžionės gelados labui, jeigu tektų galų gale ir ją išleisti, – kitaip sakant, jeigu atidarysi jų visų narvus, jie išeis pro didžiuosius vartus, kaip kažin ką. Niekas netiki tais, kas turi numylėtinių!

Garbės žodis, išleisiu netgi tą sumautą šunbeždžionę geladą! Aš ne iš tų, kuriems užtemdo protą simpatijos ir antipatijos.

(TĘSINYS)KRUOPŠČIAI PERŽIŪRĖTAS ZIGFRIDO JAVOTNIKO GYVENIMO APRAŠYMAS:MANO TIKROJI GYVENIMO ISTORIJA

Dėl mano močiutės mirties nebuvo imtasi jokių priemonių. Sąjungininkų tarybos posėdžių protokoluose mirgėte mirgėjo incidentų, dar menkiau panašių į atsitiktinumą nei pastarasis. Iš anksto apgalvotų žmogžudysčių, pavyzdžiui, tų, kurias užsakydavo savo samdiniams Upravlenije Sovietskovo Imuščestva v Avstriji, arba USIA, Sovietų turto valdyba Austrijoje, kuri, dangstydamasi karo grobio nuostata, išgrobstė keturis šimtus Austrijos įmonių: liejyklų, tekstilės, mašinų gamybos, chemijos, elektros įrangos, stiklo ir plieno fabrikų, kino studiją. Samdė žudikus, šalinančius iš kelio USIA veiksmams nepritariančius austrus.

Diduma tų žmogžudysčių nė iš tolo nepanėšėjo į mano močiutės mirtį. Rusų sektoriuje kareiviai šeimininkavo kaip namie, šaudė, žagino, sprogdino granatomis. Tačiau Sąjungininkų tarybai didžiausią rūpestį kėlė žmonių grobimas: anot gandų, labiausiai darbavosi pagarsėjusi Beno Bliumo gauja, spekuliuojanti kontrabandinėmis cigaretėmis ir nailoninėmis kojinėmis. Atsidėkodama už teisę nevaržomai veikti rusų sektoriuje, Beno Bliumo gauja mikliai tvarkėsi su varžovais. Beno Bliumo žaliūkai tykodavo savo aukų visoje Vienoje, o kai imdavo degti žemė po kojomis, sprukdavo į rusų sektorių, nors patys sovietai skelbėsi irgi medžiojantys Beną Bliumą. Tiesą pasakius, maždaug dukart per mėnesį koks nors rusų kareivis ką nors nušaudavo ir skelbdavo, jog tai Benas Bliumas. Nors niekas to Beno Bliumo ir akyse nebuvo matęs, vadinasi, ir nežinojo, kaip jis atrodo ir ar suvis tokio esama.

Tad sovietų sektoriuje viešpatavo tokia neteisė ir savivalė, jog Sąjungininkų taryba netgi nepastebėjo visiškai įprastos smurtingos mano močiutės mirties.

Tačiau Vacekas-Trumeris padėjo mano seneliui ištverti likimo smūgį. Naktis leisdavo tai savo užnarvy virtuvėje, tai šeimininkų miegamajame – atsiguldavo ant lovos šalia mano senelio, ir, gulėdami petys į petį, jiedu duodavo valią savo pykčiui – kartais taip garsiai, kad prožektoriai nuo buvusios Bulgarijos ambasados tvieksdavo tiesiai į įsimintiną virtuvės langą ir mirkčiodami tarsi perspėdavo: „Ei, jūs, eikite gulti ir liaukitės virkavę. Tiesiog įvyko nelaimingas atsitikimas. Neregzkite prieš mus sąmokslo!“

Tačiau tų atsitikimų, kurie buvo anaiptol ne netyčiniai, būta tiek daug, kad 1946 metų birželio dvidešimt aštuntąją buvo pasirašyta Naujoji priežiūros sutartis, panaikinusi sovietų veto teisę teisėtai išrinktame Austrijos parlamente. Parlamentas paleido Rusų reparacijų komitetą, tačiau Benas Bliumas, matyt, kerštaudamas, pasidarė dar aktyvesnis ir įniko grobti Vienoje dar daugiau prieš sovietus nusiteikusių žmonių, tad kancleris Figlis, Aukštutinėje Austrijoje sakydamas liūdną prakalbą, buvo priverstas pareikšti: „Mes turime labai ilgą sąrašą žmonių, apie kuriuos galime nebent pasakyti „dingę be žinios“.“

– Kaip ir Canas Glancas, ar ne? – paklausė Vratnas. – Juk ir jis dingo be žinios, ar ne?

Į tai Vacekas-Trumeris suirzęs atkirto:

– Pasiklausk žmoną. O gal lovoje judu šnekatės tik apie antrą galą?

Ne, jie nesipyko, nieku gyvu. Tiesiog šis klausimas jau ne kartą buvo iškilęs, jųdviejų aptartas ir apkalbėtas.

Tačiau vieną sykį jie vis dėlto išsiaiškino iki galo. Tiesa, aš negalėčiau to prisiminti, nes tuomet buvau vos keturių mėnesių. Kaip ir didumą svarbių dalykų vietoj manęs tai įsiminė Ernstas Vacekas-Trumeris.

Šiaip ar taip, vieną vasaros naktį, 1946 metų liepos septynioliktąją, mano tėvas grįžo namo girtas kaip pėdas, sužinojęs, kad Dražą Mihailovičių sušaudė partizanų baudžiamasis būrys.

Ir tuomet Vacekas-Trumeris paklausė:

– Ko tu sergi dėl to Mihailovičiaus? Kas jis toks buvo?

– Jį išdavė!

Ir Vacekui-Trumeriui nupiešė kraupų reginį, pasakodamas, kaip nuostabiausias motociklininkas Maribore buvo žemyn galva įkištas į tupyklos skylę. Vratnas papasakojo ne apie Mihailovičių, bet apie Gotlobą Vutą, kuris buvo užsiželdinęs tokią pat barzdą kaip ir jis. Vratnas prisiminė, kaip nevėkšla Heinė Gorcas jį paklausė: „Ei, kas tu toks, Vuto bičiuli?“ Ir ėmė svarstyti, kaip būtų galėjęs parblokšti Gorcą ir įkišti žemyn galva į tupyklos skylę, paskiau čiupti Bronskį arba Mecą, arba juos abu, ir pririšti prie pisuaro, o Gotlobas tuo metu būtų išsivadavęs pats ir suknežinęs jiems galvas „AMAL“ firmos karbiuratoriumi.

Ir staiga Vacekas-Trumeris sušuko:

– Vadinasi, tu nieko nedarei? Net nebandei jo gelbėti?

– Pasakiau, kad mes ką tik susitikome, – atsakė mano tėvas, – ir Gotlobas buvo toks geras, jog nė neketino prieštarauti.

– Ar tikrai? Ar tikrai? – suriaumojo Vacekas-Trumeris.

– Žodžiu, dabar aš tau viską išklojau, Trumeri! – tarė Vratnas. – O dabar tu man viską klok, gerai? Mainais, Trumeri! Kas buvo Canas Glancas?

Tačiau Vacekas-Trumeris, įsmeigęs akis į mano tėvą, atsakė:

– Aš nemanau, kad mudviejų informacija lygiavertė!

– Kas per vienas tasai Canas Glancas, velniai griebtų? – suriko mano tėvas.

Ir iš kitos gatvės pusės tvykstelėjo prožektorius, šliauždamas per namų langus.

Tuomet iš miegamojo išėjo mama taip plačiai atlapotu chalatu, jog Ernstas Vacekas-Trumeris gavo nukreipti akis į šalį.

– Kas čia vyksta? Kas čia toks? – paklausė ji.

– Canas Glancas! – suriko jai Vratnas. – Čia Canas Glancas! – Ir, išraiškingai mostelėjęs miegamojo link, pridūrė: – Canas Glancas! Taip tu kartais mane vadini pačiomis gražiausiomis mūsų akimirkomis!

Tuomet Vacekas-Trumeris smogė jam skersai stalo – gerai įtreniruota ranka, kadaise kapojusia vištieną, – paskiau nutempė mano tėvą prie kriauklės ir, alkūne atsukęs čiaupą, paleido vandenį.

Senelis Marteris, išėjęs iš didžiojo miegamojo, sukuždėjo:

– Būkite malonūs, nelįskite prie lango. Patys žinote, kaip pavojinga vėlai naktį eiti prie lango. – Sutrikęs jis nužvelgė trijulę, ir visi susigėdę nudelbė akis. Mano senelis pridūrė: – Ir neleiskite taip smarkiai vandens. Dabar juk vasara, ir vandens, regis, ne tiek jau daug.

Paskiau, pasak Vaceko-Trumerio, aš pravirkau, ir mama grįžo į miegamąjį pas mane. Nors ir kaip keista, vaikai paprastai padeda suaugusiems atgauti sveiką protą. Prožektorius, ir tas nusliuogė į šalį, man pravirkus. Vaikas verkia – vadinasi, viskas teka įprasta vaga.

Tai vyko tuo metu, kai viskas kilo į paviršių. 1946 metų liepos septynioliktąją, kai Draža Mihailovičius buvo sušaudytas kaip išdavikas. Ši mirties bausmė paskatino New York Times rusams pasiūlyti Raudonojoje aikštėje pastatyti Dražai Mihailovičiui paminklą, atsidėkojant už tai, jog jis – likimo ironija! – be kita ko, išgelbėjo Maskvą.

Vacekas-Trumeris, tebeskaitęs viską, kas pakliūva į rankas, bandė grąžinti virtuvėn taiką ir ramybę šiais žodžiais:

– Stebuklai, ir tiek! Geros mintys amerikiečiams visada ateina po laiko!

Kas be ko, tai buvo tiesa. Kaip ir apie rusus: jie rūpinasi statistika, o į faktus beveik nekreipia dėmesio.

Pavyzdžiui, užregistruotas ir paliudytas toks įvykis: dvidešimt devynerių metų vienietę, socialinę darbuotoją Aną Helain sovietų sargybiniai išlaipino iš traukinio kontrolės punkte prie Štairego tilto, skiriančio amerikiečių ir sovietų okupacines zonas, išžagino, nužudė ir numetė ant bėgių. Netrukus jai nupjovė galvą pravažiuojantis traukinys. Tačiau ši žmogžudystė nepaskatino Sąjungininkų tarybos imtis tokių energingų veiksmų, kokių buvo imtasi kancleriui Figliui pateikus pastaruoju metu sovietų uniformomis vilkinčių žmonių įvykdytų vienuolikos žmogžudysčių sąrašą. Matai, jiems labai didelį įspūdį padarė skaičiai. Tačiau Figlio reikalavimas apginkluoti austrų policiją, kad ji galėtų tiek apsiginti pati, tiek apginti piliečius nuo bet kokios šalies karine uniforma vilkinčių žmonių, nebuvo patenkintas, nes sovietai pateikė savo sąrašą: iš kažkokių nežinomų šaltinių jie suskaičiavo, kad policijoje tarnauja trys šimtai šešiasdešimt buvusių nacių. Ir vėl, kaip matai, padarė įspūdį skaičiai.

Tiesą pasakius, priežastis buvo lėtas policijos valymasis nuo komunistų, prasidėjęs maždaug prieš penkerius metus. Todėl policijos apginklavimas – tai yra jos virsmas tokia jėga, kokia ji privalėjo būti, – vyko labai lėtai. Net 1952 metų kovo trisdešimt pirmąją, kai man sukako šešeri, sovietai savo sektoriuje neleido policijos viršininkui siųsti ginkluoto būrio malšinti gaujos maištingų komunistų, kurie puolė Graikijos ambasadą, protestuodami prieš Belojanio ir dar trijų graikų komunistų sušaudymą. Beje, riaušininkai protestuoti važiavo sovietų kariniais sunkvežimiais.

Netgi vėliau, kai įvyko tikros riaušės, sovietai savo sektoriuje nuginklavo policiją – atėmė gumines lazdas, kurios jiems atrodė itin grėsmingos, nors, kalbėdamas apie policijos „apginklavimą“, kancleris Figlis turėjo galvoje visai ką kita.

Tačiau sovietams Viena jau sprūdo iš nagų, todėl jie nepaisė jokios logikos; tiesą pasakius, beveik visur jų laukė nesėkmė.

1948 metų birželį Jugoslavijos komunistų partija buvo pašalinta iš Kominterno – Titui nebereikėjo ramentų, – o 1948 metų lapkritį sovietų kareiviai bandė kažką suimti pačiame Vienos centre ant Švedijos tilto, tačiau gavo atkirtį – įtūžusi minia puolė ginti žmogaus. Įtūžę žmonės priešinosi rusams netgi jų pačių zonoje.

Nebesutardami su Jugoslavija, sovietai nustojo remti jos pretenzijas į pietų Austrijos žemes, Karintiją ir Štiriją, tad Jugoslavijai teko atsisveikinti su svajonėmis praplėsti savo teritoriją Austrijos sąskaita.

Beje, po to Vienoje radosi neįprastai daug jugoslavų, keistų jugoslavų, pasak žmonių, ustašių, po pralaimėjimo dalyvavusių daugybėje vienokių ir kitokių sąmokslų Austrijos ir Jugoslavijos pasienyje. Reikia manyti, jiems pasiūlė darbo Benas Bliumas, kuris vis dar siautėjo ir grobė žmones. Nepaisant oficialių pareiškimų, kad Beno Bliumo gauja sunaikinta 1950 metų kovo dešimtąją, tą pačią dieną, kai Sąjungininkų taryba svarstė gaujos nario Makso Blero bylą, dar būta abejonių, jog jo nebėra gyvo.

Bent jau taip tvirtino Ernstas Vacekas-Trumeris, o aš rašau istoriją, remdamasis jo liudijimais.

Šiaip ar taip, 1953 metų kovo penktąją Ernstas gyveno Vienoje. Kai, likus dvidešimčiai dienų iki mano septintojo gimtadienio, mirė Josifas Stalinas, mano senelis su Vaceku-Trumeriu surengė kuklias vaišes – viena kita taurelė konjako virtuvėje prie stalo ir smagi nuotaika, nuo kurios galva svaigo labiau nei nuo alkoholio. Tačiau mano tėvų nebuvo namie, tad man tenka kliautis Vaceko-Trumerio pasakojimu apie tai, kas tuomet vyko. Nepasakyčiau, kad retai būdavau su tėvais, tačiau tą šventės dieną jų nebuvo. Ir netgi turėčiau pripažinti – nors man, be abejo, labai didelį poveikį padarė Vacekas-Trumeris, – kad tėvų santykiai man atrodė geriausiu atveju nedrąsūs ir bežadžiai. Kartais jie išsinešdavo mane iš namų, kai kur nors išsiruošdavo: geriausiai prisimenu, kaip vieną saulėtą dieną visi važiavome Didžiojo prizo lenktynių motociklu, motina laikė apsikabinusi mane ir tėvą, o aš, prispaustas jam prie pilvo, tupėjau apžergęs benzino baką. Tėvas kuždėjo man į ausį kažką panašaus į Vuto vairavimo pamokas.

Tačiau 1953 metų kovo penktąją, Josifo Stalino mirties dieną, Vratnas ir Hilkė nakvojo ne namie, norėdami atšvęsti tą įvykį, o mane paliko švęsti drauge su dviem seniais virtuvėje. Aš netgi neprisimenu, kaip mama grįžo namo, nors tikrai būčiau turėjęs nustebti.

Ji grįžo viena labiau sunerimusi nei sutrikusi ir atsisėdo virtuvėje prie stalo, kur jau sėdėjo mano senelis ir Vacekas-Trumeris (o gal ir aš), balsiai stebėdamasi, kur būtų galėjęs dingti Vratnas.

Pasak jos, jiedu gražiai išgėrė vyno ir papietavo serbų restorane, kur Vratnui labai patikdavo, kažkur prie Südbahnhof^13, vis dar rusų sektoriuje, ir staiga įėjo tasai vyriškis, tamsaus gymio, barzdotas, nedidelio ūgio, piktų akių. Šiaip jau laikėsi jis draugiškai, pabrėžė mama Vacekui-Trumeriui, ir atsisėdo prie jų staliuko.

– Galvažudys mirė! – sušuko jis vokiškai, ir jie susidaužė.

Paskiau vyriškis griebė Vratnui už rankos ir, pasak mamos, išdrožė kažką panašaus:

Bolje grob nego rob!

Verčiau mirti nei vergauti!

Ir Vratnas nustebo, bet vos vos, beveik nepastebimai: gal nemanė, kad labai panašus į jugoslavą, sėdėdamas ten ir vokiškai šnekučiuodamas su vieniete.

Tačiau vyriškis nesiliovė kalbėjęs – tai serbų-kroatų kalba, tai vokiškai – ir labai mandagiai elgėsi su Hilke. Jis apkabino mano tėvą per pečius ir, kaip mamai pasirodė, ketino jį vieną kur nors nusivesti išgerti. Tačiau Vratnas vokiškai atsakė, kad nenori niekur eiti be žmonos – netgi akimirkai, taurelei ar dviem, nenori netgi susitikti su tėvynainiais. Beje, buvo labai smagu ir gera, kol vyriškis ištarė vieną žodį, Hilkei nuskambėjusį šitaip:

Todoras.

Kartą ar du, vien tik tą vardą ar drauge su kitais žodžiais serbų-kroatų kalba. Vratnas atrodė nustebęs, netgi apstulbęs. Tačiau vyriškis nesiliovė šypsojęsis.

Tuomet Vratnas bandė gana nemandagiai pakuždėti mamai į ausį, kad negirdėtų vyriškis: lyg liepė eiti į moterų tualetą, surasti telefoną ir paskambinti Vacekui-Trumeriui, kad jis kuo greičiau atvažiuotų. Tačiau vyriškis tebesijuokdamas paplojo Vratnui per pečius ir prisikišo taip arti Vratno ir mamos, kad jie nebegalėjo kuždėtis.

Ir tuomet, pasak mamos, įėjo dar vienas vyriškis.

Hilkės Marter-Javotnik žodžiais tariant, ji niekada nemačiusi tokio augilos, ir tuo metu, kai jis įėjo, mano tėvas pasilenkė per stalą ir stipriai pabučiavo ją į lūpas, paskiau atsistojo, pažvelgė sau po kojomis lyg kažką svarstydamas, o pirmas vyriškis, žemesnis, vokiškai tarė:

– Tavo žmona žavi, tačiau su manimi jai bus saugu.

Ir Vratnas, dirstelėjęs į augilą, nusekė paskui jį durų link.

Augila, pirmojo vyriškio pavadintas Todoru, išlydėjo jį į gatvę.

Pasak mamos, nemaloniausia buvo žiūrėti tam augilai į veidą – jo dalis buvo lyg nukąsta, lyg nuplėšta, o likusioji išmarginta violetiniais randais, kai kur it išdrėkstais, tarytum priklijuotais kaip kramtomoji guma, kai kur siauručiais, tokiais giliais, kad aplink juos buvo susiraukšlėjusi oda.

Mažesnysis kaip niekur nieko sėdėjo prie staliuko. Išgėrė su ja vyno, paskiau atsistojo ir pareiškė, kad eina ieškoti Vratno, bet nebepasirodė. Kaip ir mano tėvas.

Mama pasakė, kad Didžiojo prizo lenktynių motociklas tebestovi prie serbų restorano, tad Ernstas Vacekas-Trumeris su mano seneliu nuėjo jo parsivaryti ir pakeliui pakalbino rusų kareivius.

– Tasai augila, man regis, vardu Todoras Slivnica, – sakė mano senelis kareiviams. – Jo veidas vienų randų nuo to laiko, kai granatos kliudytas sprogo jo automobilis. Jis kažkur su mano žentu, o gal ir su dar vienu žmogumi.

Tačiau niekas jų nei matė, nei regėjo, išskyrus mamą, kurią parlydėjo namo rusų kareivis, labiausiai panašus į džentelmeną iš visų pasitaikiusių gatvėje: kaip tik todėl ji ir išdrįso jį paprašyti palydėti ją namo. Jis buvo labai jaunas; netoli namų jis ryžosi paimti ją už parankės, bet, man rodos, nieko daugiau ir nepageidavo.

Sutikti kareiviai tą vakarą nieko nepastebėjo.

Ir kai mano senelis su Vaceku-Trumeriu nukako ligi serbų restorano, lenktyninis motociklas stovėjo gatvėje, salėje serbų-kroatų kalba dainavo dainininkė, o tamsaus gymio vyrų būreliai plodami pritarė jai prie staliukų. Labai linksma ir smagu.

Tačiau Vacekui-Trumeriui pasirodė, kad visi tie serbai – viena gauja.

– Todorai Slivnica! – sušuko jis.

Ir dainininkė nutilo, grąžydama rankas. Niekas nepavadino Vaceko-Trumerio nemandagiu; tik kelneriai kraipė galvas.

Kai jie buvo jau beišeiną, mano senelis staiga sušuko:

– Viešpatie, Ernstai!

Ir parodė į milžiną, vienui vieną sėdintį prie staliuko pas duris: jis buvo iš stiklinės taurelės bevalgąs plaktą grietinėlę. Įėję į restoraną, jie neatkreipė į jį dėmesio.

Tad jie žengė prie to vyriškio, kurio veidas, žvakės apšviestas, mirgėjo visomis spalvomis ir mainėsi it perskelta prizmė.

– Todoras Slivnica? – paklausė Vacekas-Trumeris.

Augila šypsodamasis atsistojo – kone visu metru ūgiu lenkdamas mano senelį ir Vaceką-Trumerį. Todoras bandė nusilenkti, lyg būtų mažas vaikas.

Mano senelis nemokėjo serbų-kroatų kalbos, tad sugebėjo nebent paklausti:

– Vratnas Javotnikas?

Randai Todoro veide pritvinko kraujo, jo visas veidas sutvisko lyg neonas; griebęs nuo staliuko stiklinę vazelę, letena iškabino plaktą grietinėlę ir prikišo varvančius pirštus mano seneliui panosėn, paskiau tvojo kumščiu per tyrę – tekšt! Plekšt!

Paskiau Todoras Slivnica vėl atsisėdo šypsodamasis, giliame rande pūpsojo įstrigęs plaktos grietinėlės dribsnis. Jis mostelėjo ranka rodydamas į grietinėlę, ištėkštą ant sienų, ant stalo, ant senelio ir Ernsto ir netgi ant aprūkusio, žemai kabančio žibinto. Visur grietinėlė – šypsodamasis parodė Todoras Slivnica.

Kur Vratnas Javotnikas? Štai jis – jūsų panosėje, štai čia ir ten, ant žibinto, ir visur! Kur pažvelgsi!

Tad Vacekas-Trumeris gerai įsiminė visa tai, įsidėjo į galvą tą pantomimą, kad galėtų įminti mįslę – atsakymą, kur dingo mano tėvas, simboliškais mostais davė Todoras Slivnica. Ne veltui Todoras garsėjo savo humoro jausmu.

Dvidešimtoji apeiga zoologijos sode:antradienis, 1967 m. birželio 6 d., 6 val. 30 min.

Įdomu. O. Šrutas persirengė kitais drabužiais. Veikiau ne persirengė, bet įsislaptino. Apsivilko lietpaltį, kad nebūtų matyti antpečių ir antsiuvo su pavarde. Ir užleido kelnes ant kariškų batų. Pažiūrėti atrodo lyg avėtų paprastais batais – ar bent jau sportbačiais.

O. Šrutas visiškai pasiruošė pasitikti dieną – ir tarnautojus, kurie ateis jo pakeisti. O. Šrutas nekvailas: moka puikiai dangstyti savo polinkius. O. Šrutas nepageidauja išsiduoti turįs priklausomybių. Jis gavo savo porciją, dabar galės visą dieną ištverti nesmurtaudamas.

Nebijodamas veltis į ginčus, galiu drąsiai pareikšti, kad esama dviejų būdų ilgai gyventi šiame pasaulyje. Pirmas: smurtauti atvirai, nesislapstant, nesidangstant gerais ketinimais nei meile, nei teiginiais apie smurto naudą; ir jei tiesiai neatsakai į klausimus, niekada nebūsi apkaltintas, kad meluoji gelbėdamas kailį. Tačiau negaliu tiksliai pasakyti, koks yra antras būdas, nors, man regis, jis pagrįstas neįtikėtina sėkme. Antro būdo tikrai esama, nes ne vieni O. Šrutai ilgai gyvena. Pasitaiko ir kitokios prigimties išlikėlių.

Man rodos, tai savotiškai susiję su kantrybe.

Pavyzdžiui, galiu eiti lažybų, kad išliko gyvų ir vienas kitas O. Šruto prižiūrimų smulkiųjų žinduolių. Jeigu jie ganėtinai kantrūs ir tęsi gyventi, kada nors pagaliau paregės tą, kurio taip kantriai laukė. Sukretės jų galvos, palinkusios prie laikraščio, mėšlungiškai suvirpės gumbuotos rankos ant išgverusių kelių – spazmo pamėtėti, jie pašoks iš krėslo priešais televizorių: ar tai vėl O. Šrutas? – sušuks atpažinę jį iš baisaus rando, surietėjusio prieš dvidešimt ar daugiau metų. Išklypusiomis kojomis jie nukrypuos prie telefono; pamiršę apie savo dėtinius dantis, paskambins operatoriui ir vienu atsikvėpimu išblerbs į telefono ragelį dvidešimties metų kantrybę.

Tavo teisybė, mielas Francai, tai jis, esu matęs jo nuotrauką, dėl Dievo meilės, kuo greičiau skambink Šteinui – tegu pagaliau lengvai atsikvepia. Tai O. Šrutas, be jokios abejonės, klykdamas spardė laukinius žvėris; kas be ko, jų prižiūrėtojas. Ir, savaime suprantama, budi naktimis, vilki seną uniformą. Taip, ir antsiuvas su pavarde tebėra – aiškiai mačiau televizoriaus ekrane. Pasakysiu Vešeliui, jis neturi telefono, o jo akys tokios, kad nei laikraščio jam reikia, nei televizoriaus. Greičiau skambink vargšeliui Šteinui. Kaip jis apsidžiaugs išgirdęs naujieną!

Nes dingusiųjų be žinios ieškoma visą laiką. Tik išties mirusieji negali baigti savo gyvenimo taip, kaip tu norėtum ar kaip tikėtumeis.

Ši mintis man suteikia jėgų gyventi, O. Šrutai; pagaliau aš imu tikėti, jog kai kurie tavo globotiniai smulkieji žinduoliai gyvens ilgiau už tave.

(TĘSINYS)KRUOPŠČIAI PERŽIŪRĖTAS ZIGFRIDO JAVOTNIKO GYVENIMO APRAŠYMAS:MANO TIKROJI GYVENIMO ISTORIJA

1953 metų kovo dvidešimt penktoji. Per mano septintąjį gimtadienį mama nuvežė mane traukiniu į Kapruną – vos dvidešimčiai dienų praslinkus po Stalino mirties ir mano tėvo pasakiškojo dingimo. Ernstas Vacekas-Trumeris ir senelis pasitiko mus Kaprune, raiti ant Didžiojo prizo lenktynių motociklo, kuris, nepatyrusių rankų vairuojamas, lėtai ir baugščiai atliko jaudulių kupiną kelionę iš Vienos.

Taip mūsų šeimynos išlikėliai įsikūrė Kaprune, tuomet visai mažame miestelyje, dar gerokai anksčiau, nei kalnuose prie užtvankos radosi elektros jėgainė ir slidžių keltuvai priviliojo devynias galybes ne per drąsiausių slidininkų.

Senelis tapo Kapruno pašto viršininku, Vacekas-Trumeris – devynių galų meistru ir laiškininku, žiemą vežiodavo šiurkščius rudus maišus rogutėmis, kurios atliekamu laiku atitekdavo man. Kartais važinėdavau, sėdėdamas rogutėse ant pašto maišų, ir Ernstas vežiodavo mane skriaudžiomis žiemovidžio gatvelėmis. Mama nupynė raudoną virvę maišams surišti ir numezgė man vilnonę kepuraitę su raudonu spurgu viršugalvy.

Vasarą Vacekas-Trumeris vežiodavo paštą dviračiu vežimėliu, prikabinamu prie Didžiojo prizo lenktynių motociklo. Jei Gotlobas Vutas žinotų – kape apsiverstų, aišku, jei įmanoma pavadinti kapu tą vietą, kur jis buvo palaidotas.

Kaprune gyvenome palyginti gerai, juo labiau kad buvome amerikiečių zonoje ir galėjome klausytis Zalcburgo radijo. Vakarais klausydavomės amerikiečių stoties – juodaodžių muzikos, gomurinių moterų raudų, ir dūdelėmis bei gitaromis atliekamų tirolietiškų melodijų, širdį gnaibančių bliuzų. Prisimenu tą muziką ir be Vaceko-Trumerio, tikrai prisimenu. Kartą miestelio Gasthof’e vienas juodaodis amerikietis kareivis, pritardamas radijui, griežė armonikėle ir dainavo – toks įspūdis, lyg lietus būtų barbenęs į skardinį kibirą. Buvo žiema, sniego fone jis atrodė juodų juodžiausias visame Kaprune, žmonės lietė jį, norėdami įsitikinti, ar jis toks kaip medis. Jis parlydėjo mamą namo iš Gasthof’o, tempdamas rogutes su pašto maišais, ant kurių sėdėjau aš. Jis padainuodavo porą eilučių, paskiau duodavo man ženklą, ir aš liurlindavau jo armonikėlę, taip mes ir traukėme naktovidžiu siauromis gatvelėmis. Senelis kalbėjosi su kareiviu angliškai, ir vėliau juodaodis atsiuntė Vacekui-Trumeriui iliustruotą knygą apie pilietines teises Amerikoje.

Beje, daugiau nieko neprisimenu, o Vaceko-Trumerio atrankinė atmintis nieko doro neišsaugojo apie mūsų gyvenimą Kaprune tuos trejus metus, kai buvau aštuonerių, o paskiau – devynerių. Išskyrus vieną dalyką: 1955 metų rugsėjo devynioliktąją, kai paskutinis sovietų kareivis paliko Vieną, senelį ištiko silpnas širdies smūgis – jis sukniubo ant laiškų krūvos. Žmonės matė, kaip iš pašto maišų į visas puses pasklido mažyčiai laiškų ketvirtainiai. Tačiau senelis greitai atsigavo. Tik atsitiko dar vienas dalykas: per naktį visiškai pabalo žili senelio antakiai. Pats tai prisimenu, o gal man priminė Vacekas-Trumeris – arba greičiausiai tai bendras mudviejų abiejų prisiminimas.

Pats prisimenu tik svarbius dalykus, kas be ko. Nes Vacekui-Trumeriui arba nemalonu tai prisiminti, arba nesmagu prisiminti balsu, man girdint.

1956 metų spalio dvidešimt penktąją, nacionalinės šventės dieną, man buvo dešimt su puse. Tai buvo pirmosios oficialios okupacijos pabaigos metinės. Devynias valandas Gasthof’e be perstojo pylę į kaklą, senelis su Ernstu įniko naršyti po senas skrynias, sukrautas pašto rūsyje, kur taipgi buvo mūsų šeimos sandėlis. Nežinia, kas jiems šovė į galvą, tačiau senelis aptiko erelio kostiumą (tikriausiai jo ir ieškojo), jau suvis nusišėrusį, nes riebalai jau kadai buvo išgaravę: poglites, kur ne kur blizgančias gerokai aprūdijusių pyrago formelių grandijas, galva ir snapas buvo perdėm surūdiję. Tačiau senelis užsitempė jas, tvirtindamas Vacekui-Trumeriui, kad dabar jo eilė būti ereliu, nes ir Ernstas, ir Canas Glancas jau atliko savo vaidmenį. O kokia diena geriausiai dera Austrijos ereliui, jeigu ne nacionalinė šventė?

Šiaip ar taip, tais metais šventė nenusisekė. Bent jau mamai. Kaip tyčia prieš dvi dienas Budapešto gatves užliejo kraujas; laimė, vengrai turėjo kur bėgti, nes, rusams pasitraukus iš Vienos, Austrijos valdžia įsakė Vengrijos pasienyje išgriauti spygliuotų vielų užtvaras ir išminuoti niekieno žemės ruožą. Gerai padarė. Kai tik komunistinė vengrų policija ir sovietinė armija išvarė iš šalies daugiau kaip šimtą septyniasdešimt tūkstančių pabėgėlių, Viena, kaip paprastai užjausdama okupuotas tautas, priglaudė juos po savo erelio sparnu. Jie traukė būriais net nacionalinės šventės dieną.

Ieškant atsakymo, kodėl tie įvykiai taip skaudžiai paveikė mamą, man regis, reikėtų grįžti į 1938 metų kovą, kai Canas Glancas kirto Vengrijos sieną ties Kitzs arba apskritai jos nekirto. Ir jeigu tartume, kad 1938 metais Canas kirto sieną, vadinasi, galėtume daryti prielaidą, kad jis kirto ją dar sykį – ko gero, drauge su 170 000 vengrų pabėgėlių.

Aš taip manau tik todėl, kad tokia mintis tikriausiai dingtelėjo Hilkei, išvydus, kaip mano senelis didingai įžygiavo Kaprune į mūsų virtuvę su nuplikusio paukščio šalmu ant galvos, spygaudamas: „Kakū! Kakū! Austrija nepriklausoma!“

Mama suvaitojo, įsikirto nagais į mane, nes kaip tik matavo man mezgamą megztinį. Paskiau pašoko, puolė įkandin nušiurusio erelio, pasivijo jį apstulbusį tarpdury ir prirėmė prie staktos. Bandydama pakelti grandijų apačią, įspraudė kelį jam tarp kojų ir ėmė plėšti šalmą nuo galvos.

– O Viešpatie, Canai! – sudejavo ji, kai senelis, staigiai atšokęs, pats nusivožė šalmą.

Nedrįsdamas pažvelgti jai į akis, nukreipęs žvilgsnį į šalį, jis suvebleno:

– Na, aš tiesiog radau jį pašto sandėly. Ak, Hilke, atsiprašau, betgi jau praėjo aštuoniolika metų!

Tačiau vis viena nedrįso pakelti į ją akių.

Ji stovėjo sugniužusi, prisišliejusi prie durų staktos; jos veidas atrodė be jokių amžiaus ir net lyties požymių, be jokios išraiškos. Radijo diktorės balsu ji tarė:

– Jų srautas plaukia be perstojo. Dabar jų – jau šimtas septyniasdešimt tūkstančių. Visa Vengrija plaukia į Vieną. Ar tu nemanai, kad mums derėtų grįžti į Vieną – tam atvejui, jeigu jis bandytų mūsų ieškoti?

– Ak, Hilke! – tarė senelis. – Ne, ne, ne! Tame mieste mums nėra ko veikti.

Vis tuo pačiu radijo diktorės balsu ji kalbėjo toliau:

– Laikraščio leidėjui Lenhofui pasisekė pabėgti iš Vengrijos. Tai faktas.

Senelis stengėsi nejudėti, kad nebarškėtų skardinės pyrago formelės, tačiau ji išgirdo jas tarškant ir atsigręžė į jį, atgavusi įprastą veido išraišką ir balsą.

– Kartą jau pametei jį, prisimeni? – tarė mama. – Palikai jį, liepęs paimti tavo banko knygelę, nors iš tikrųjų jis turėjo važiuoti kartu su mumis,

– Laikyk liežuvį, mergele! – sušuko Vacekas-Trumeris, viena ranka griebdamas jai už plaukų. – Žiūrėk, ką šneki, girdi?

– Tu palikai Caną Vienoje! – suriko mama paukščiui, kuris, tarškėdamas skardinėmis pyrago formelėmis, bandė nuo jos nusisukti.

– Liaukis! – sušnypštė Vacekas-Trumeris, timptelėdamas mamai už plaukų. – Kad tau liežuvis nuspuogtų, Hilke, tavo Canas Glancas negalėjo taip ilgai užsibūti! Juk jis neturėjo vežti Vengrijon jokio leidėjo, ar ne? Ir kas tau įkalė į galvą, kad jis ten važiavo, ką?

Tačiau mama ištrūko iš jo gniaužtų ir vėl puolė prie manęs, o aš stovėjau svyruodamas ant kėdės, nelyginant nukryžiuotasis su tuo smeigtukais prismeigtu mamos mezgamu megztiniu.

Vacekas-Trumeris nunešė tą sukiužusį erelį atgal į pašto rūsį, ir tą naktį mama pažadino mane, glausdamasi prie manęs šaltu ir šlapiu skruostu ir kutendama kailine apykakle – tą paltą ji vilkdavosi tik kelionėje. Ir ji tikrai išvyko. Nepalikusi jokių simbolinių ženklų, pagal kuriuos galėtume spręsti, pavyzdžiui, ar ilgai ji ketina užtrukti arba kaip ir su kuo ketina baigti savo gyvenimą.

Nieko panašaus ji mums nepaliko – nei plaktos grietinėlės dribsnių ant sienos, nei pėdų, iš kurių galėtume ją atpažinti.

Beje, seneliui neprireikė jokių įrodymų – jis ir šiaip suprato, kad ji niekada nebegrįš. Maždaug po dviejų savaičių, 1956 metų lapkritį, Kaprune ir kalnuose aplink Zalcburgą pirmąkart tais metais smarkiai pasnigo – prasiautė slogi drėgna pūga, per naktį sniegą pavertusi ledu. Tad po vakarienės senelis – nors niekas jo nematė – apsitaisė skardinėmis erelio grandijomis ir išėjo, vilkdamas pašto rogutes; nužygiavo daugiau nei keturis kilometrus, kopdamas į Kicštainhorno ledyną. Jis turėjo žibintuvėlį, ir po kelių valandų Vacekas-Trumeris virtuvėje pasikėlė nuo stalo ir pro langą pažvelgė į kalnus. Pamatė blausią švieselę, mirgančią beveik vienoje vietoje, žemiau juodos Kicštainhorno viršūnės, per patį ledyno vidurį. Paskiau švieselė nusileido žemiau – rogutės tikriausiai slydo žemyn, nes švieselė judėjo pakalnėn šokinėdama, vingiuodama į šalis kur kas labiau nei kildama – matyt, rogutės čiuožė medkirčių taku, iškirstu šlaite žemiau ledyno. Anksčiau šį taką slidininkai vadino Katapulta. Jis leidosi šešis kilometrus stačia atšlaite, mesdamas keturiolika kilpų.

Šiandien, savaime suprantama, į kalną galima pasikelti keltuvu, ir nūnai slidininkai šį taką vadina Savižudžių trasa.

Tačiau senelis leidosi vadinamuoju Katapultos taku, ir mudu su Trumeriu sekėme švieselę pro virtuvės langą.

– Ten tavo senelis, vaike, – tarė Ernstas. – Matai, kaip jis lekia.

Mudu neišleidome jo iš akių, kol jis sumezgė aštuonias, paskiau devynias kilpas – tikriausiai sėdėjo ant rogučių, vairuodamas kojomis, – bet paskui žibintuvėlio švieselė sutavaravo, atrodė nelyginant greitkeliu visu greičiu lekiančių automobilių virtinė. Pasak Vaceko-Trumerio, senelis sumezgė dar vieną kilpą, tik tada dingo mums iš akių. Vadinasi, dešimt iš keturiolikos, o tai jau visai neblogai, naktovidžiu čiuožiant pašto rogutėmis.

Ernstas liepė man sėdėti namie ir užrakino mane virtuvėje, ir aš iki pat priešaušrio stebėjau slankiojant siaurutę žibintuvėlių virtinę – jie išnaršė visą Kicštainhorno šlaitą. Paskiau rado senelį: Katapulta jį katapultavo, rogutėms užkliudžius po pirmuoju sniegu gulintį rąstą. Pašto rogutės, lyg paslaptingos rankos nukreiptos, pačios savaime parčiuožė į miestelį.

Kai žmonės miške rado senelį, Vacekas-Trumeris paprašė surasti ir pašto rogutes. O kai rado rogutes ir pristatė jas Vacekui, šis paguldė ant jų senelį, nusileido nuo kalno ir per visą miestelį atvežė velionį į Gasthof’ą. Ten išgėrė keturis puodelius kavos su konjaku, belaukdamas kunigo, kuris didžiai susikrimto, kai Vacekas-Trumeris griežtai atsisakė nuvilkti erelio kostiumą. Vacekas-Trumeris iškilmingai pareiškė, kad senelis bus palaidotas toks, koks yra: su grandijomis, be plunksnų, bet su kauke. Ta proga Ernstas tarė trumpą žodį. Girdi, vienu tarpu senelis aiškiai pasakęs, kad po kardinolo Inicerio išdavystės 1938 metais katalikai niekada negalėsią prie jo kūno atlikti įprastų apeigų. Į pabaigą, nenorėdamas ilgiau ginčytis, Vacekas-Trumeris tarė:

– Ar jūs prisimenate kardinolą Inicerį, dvasiškasis tėve? Jis patarė tikintiesiems susitaikyti su fiureriu.

– Tačiau Vatikanas niekada tam nepritarė, – atrėmė kunigas.

– Vatikanas garsėja tuo, kad istorijoje visada atsilieka nuo laiko, – tarė Vacekas-Trumeris.

Mat senasis Ernstas vis dar skaitydavo viską, ką galėdavo gauti.

Paskiau žmonės atvedė mane, ir mudu drauge su Ernstu išlyginome vargšo senelio skardines pyrago formeles ir apdėjome sniegu iš visų pusių, kad kūnas išliktų šaltas, kol daromas karstas.

– Širdies smūgis ištiko, – tarė man Vacekas-Trumeris. – Žodžiu, širdis neišlaikė. Šiaip ar taip, būta ir prastesnių laidotuvių, kaip teko girdėti.

Paskiau mudu su Ernstu grįžome namo. Buvau savimi pasitikintis dešimtmetis vaikigalis; jeigu ir jaučiausi pamestinis našlaitis, bent jau džiaugiausi į geras rankas patekęs. Vargu ar kas turėjo tokias geras rankas kaip Ernstas Vacekas-Trumeris, šeimos albumo sergėtojas, vištininkas, paštininkas, metraštininkas, išlikėlis. Be kita ko, atsakingas už tai, kad aš išgyvenčiau ir perimčiau savo paveldą.

Dvidešimt pirmoji apeiga zoologijos sode:antradienis, 1967 m. birželio 6 d., 6 val. 45 min.

Šiek tiek po pusės septynių pasirodė narvų valytojai. O. Šrutas įleido juos pro didžiuosius vartus. Vartų neužrakino, bet ištempė grandinę, nors ten ir kabo lentelė su užrašu ĮEITI DRAUDŽIAMA, tiesa, ji kabo taip, kad aš negaliu nieko perskaityti.

Narvų valytojai – atgrasūs niurgzliai; sugužėjo į Roplių Paviljoną ir išėjo, nešini savo pabūklais, o paskiau urmu nugūbrino Storaodžių Paviljono link.

Paskiau pagalvojau, kad jeigu tik O. Šrutas paėjės toliau nuo vartų, pabandysiu iškart smukti lauk. Norėjau lyg atsitiktinai atsidurti už zoologijos sodo tvoros tuo metu, kai O. Šrutas eis namo. Galimas daiktas, net pamatysiu, kur link jis eina!

Ar O. Šrutas pusryčiauja kaip visi žmonės?

Tačiau prie vartų jis sutiko lyg rytinį sargą. Jie persitarė vienu kitu žodžiu. Galbūt naujasis sargas pasišaipė iš senio O. Šruto, tokį saulėtą rytą vilkinčio lietpalčiu. Tačiau O. Šrutas išnyko kaip dūmas: peržergė grandinę, ištemptą skersai vartų, ir aš net nepastebėjau, kur link jis pasuko.

Man teko palaukti, kol naujas sargas palengva, neskubėdamas apeis savo valdas. Kai jis pagaliau įėjo į Smulkiųjų Žinduolių Paviljoną, narvų valytojai vis dar trynėsi Storaodžių Paviljone. Tačiau, prieš palikdamas savo slėptuvę prie gyvatvorės ir išeidamas pro vartus, pastebėjau, kad naujasis sargas įjungė infraraudonąją šviesą! Keisčiausia, kad aš neprisimenu, kada O. Šrutas ją išjungė. Regis, visiškai nusikamavau bebudėdamas.

Išėjęs pro vartus, nepastebėjau jokių O. Šruto pėdsakų. Skersai Maksingo gatvės nudrožiau į kavinę. Atsisėdau lauke prie staliuko, bet padavėjas man pasakė, kad teks palaukti – lankytojai aptarnaujami tik nuo septintos valandos.

Mane sudominęs balkanietis padavėjas dėliojo ant stalų pelenines. Matyt, dirba nuo ankstaus ryto iki popietės, o vakare kurpia slaptas ataskaitas rytojaus dienai.

Jis nužvelgė mane be galo klastingu žvilgsniu. Pamatęs, kad žiūriu į jį, nenukreipė akių į šalį, bet kreivu žvilgsniu parodė, jog pastebėjęs mano motociklą toje pačioje vietoje kaip ir vakar popiet. Ir tiek: tiesiog parodė, kad daug žino.

Ir staiga man pasidarė neramu pagalvojus apie grįžimą į Vaidhofeną – juk šis suknistas padavėjas mane atpažins tą dieną, kai žvėrys išsiverš į laisvę. Man reikia pasikeisti išvaizdą! Tad aš nutariau nusikirpti plaukus.

Tačiau, kai padavėjas atnešė peleninę ir dailiai pastūmė ją mano pusėn per stalą – panašiai meta kortą įgudęs lošėjas, pradrįsęs paklausiau, ar jis jau gyveno Hicinge, kai kažkas išleido žvėris iš zoologijos sodo – daugmaž prieš dvidešimt metų.

Jis atsakė, kad tuomet jo čia nebūta.

– Tikriausiai vis dėlto esate apie tai girdėjęs, – neatlyžau. – Niekad nepaaiškėjo, kam šovė į galvą ši mintis. Niekas jo neatpažino.

– Savaime suprantama, – atsakė padavėjas. – Juk iš jo nieko nebeliko: kiek jo ten žvėrims kliuvo – nė ant danties.

Matai, koks suktas, gyvatė! Viską žino iš panagių.

– Kaip jūs manote, kas galėjo tai padaryti? – paklausiau.

– Pamišėlis, – atsakė jis. – Pusprotis!

– Kitaip tariant, žmogus su įgimta psichikos liga? – paklausiau. – Arba vienas tų, kurie priskiriami rizikos grupės vaikams, iš nedarnios šeimos, patyręs nuoskaudų ir nepriteklių?

– Visiškai teisingai, – žaismingai pritarė jis, niekšelis, nenorėdamas manęs skaudinti. – Tai ir turėjau galvoje.

– Paveldėjimo kliauda, – pridūriau.

– Žmogus be nuovokos, – pareiškė jis.

– Logikos trūkumas, – tariau.

– Absoliučiai jokios logikos, – plačiai šypsodamasis, pritarė padavėjas.

Saulė, atsispindėdama rietuvėje briaunotų stiklinių peleninių, margino jam veidą mažyčiais trikampiais atšvaitais.

Tačiau aš numaniau, kas galėtų būti tasai pamišėlis, žvėrių vaduotojas. Šiaip ar taip, labai pravartu turėti savo požiūrį šiuo klausimu: juk byla neužbaigta. Puikiai įsivaizduoju, kas būtų tikęs tokiam darbui; bent jau sprendžiant iš to, ką esu apie jį girdėjęs, jis tikrai buvo subrendęs – tiek beatodairiškam jaunatviškam polėkiui, tiek nuostabiam sumanymui įgyvendinti, kaip tik todėl ir pasmerkė save mirčiai žvėrių naguose. Apskritai laikau jį savo artimu. Anot gandų, jis pervežė per sieną į Vengriją persekiojamą laikraščio leidėją ir atgal nebegrįžo. Tačiau taip pat žinoma, kad leidėjas išsigelbėjo, ir visai galimas daiktas, jog vairuotojas nuvažiavo į Vengriją ir grįžo – deja, tų, kuriuos labiausiai troško sutikti, jis nerado. Ką gi, gali būti. Tas žmogus labai mylėjo žvėrelius. Girdėjau, jog vieną dieną jis baisiai susisielojo, parke išvydęs voveraitę su išdeginta svastika ant galvos – taip žiauriai išdeginta, kad ji galėjo straksėti tik ratu.

Gal tai buvo jis, o gal kas nors kitas, pavyzdžiui, sąžinės priekaištų graužiamas tolimas Hinlio Gaučo giminaitis.

– Pone, jums bloga? – paklausė suktasis balkanietis.

Stengdamasis įteigti, kad man iš tikrųjų negera – girdi, aš keistai elgiuosi: skėtrioju rankomis, vaipausi.

Su tais balkaniečiais reikia būti atsargiam. Kadaise man teko susidurti su tokiu, kuris išvietėje išsižadėjo savo geriausio bičiulio.

Tačiau aš neketinau nusileisti tam šikniui balkaniečiui, kad jis man per nosį braukytų.

– Kodėl man turėtų būti bloga? Ar jums galvoj negerai? – atkirtau.

Įsivaizdavau, kas atsitiks jo peleninių rietuvei vieną gražų rytą, kai jis, pakėlęs savo suktas akis, staiga praskys išvydęs skersai Maksingo gatvės atšuoliuojant Retą Akiniuotąjį Lokį.

– Man pasirodė, pone, kad gal jūs norite vandens, – tarė padavėjas. – Jūs atrodote lyg apdujęs ar kaip nesavas – kaip sakoma.

Negi jis tikisi taip pigiai mane nupirkti? Ir aš jam rėžiau:

Bolje rob nego grob!

Verčiau vergauti nei mirti!

– Ar ne tiesa? – pridūriau. – Tiesa, ar ne?

Neįtikėtinai suktas, kietas kaip titnagas, jis paklausė:

– Ar nepageidautumėte ko nors užkąsti?

– Tik kavos, – atsakiau.

– Tuomet jums teks palaukti, – tarė jis, manydamas, jog ilgą nosį man parodė. – Iki septintos neaptarnaujame.

– Tuomet pasakykite man, kur čia artimiausia kirpykla, – tariau.

– Betgi jau beveik septynios, – atsiliepė jis.

– Man reikia kirpyklos, – neatlyžau.

– Iki septintos niekas jūsų nekirps, – pareiškė jis.

– Kas jums sakė, kad aš noriu kirptis? – atrėžiau.

Jis iškart užsičiaupė ir ranka parodė į aikštę; aš apsimečiau, jog nepastebėjau kirpyklos iškabos.

Paskiau, norėdamas išmušti jį iš vėžių, iki pat septintos sėdėjau prie staliuko – keverzojau savo knygelėje. Dėjausi, kad piešiu jo portretą: jam aptarnaujant kelis ankstyvuosius lankytojus, sekiojau jį žvilgsniu, gadindamas jam kraują.

Septintą valandą atsidarė zoologijos sodo vartai. Nors niekas ten taip anksti neina. Bilietų būdelėje sėdi toks lašininis su žaliu lošėjo priekakčiu, pasipūtęs kaip sultonas. Virš būdelės retkarčiais šmėkšteli žirafos galva.

KRUOPŠČIAI PERŽIŪRĖTAS ZIGFRIDO JAVOTNIKO GYVENIMO APRAŠYMAS:EPILOGAS

Užaugau Kaprune apsiskaitęs, nes Vacekas-Trumeris išmanė knygų vertę, taipgi nestokodamas istorinio išprusimo, nes Ernstas stengėsi tolydžio papildyti mano žinias – šen bei ten palikdamas spragų, idant galėtų mane deramai apšviesti, kai būsiu subrendęs ir sugebėsiu viską suvirškinti.

Prieš siųsdamas mane į Vienos universitetą, Vacekas-Trumeris pasirūpino, kad išmokčiau vairuoti 1939 metų Didžiojo prizo lenktynių motociklą – jo akimis žiūrint, beveik genetinį paveldą. Tad, tiesą pasakius, man nieko netrūko – turėjau netgi savo plieninį žirgą, tiesa, gerokai nujodytą. Beje, pirmiausia atkabinau tą kledarą pašto vežimėlį.

Tačiau vėliau, kai ėmiau mąstyti apie Gotlobą Vutą, pagaliau priėjau prie išvados, jog lenktyninis motociklas išties pernelyg vertingas, kad beprasmiškai trankyčiausi paauglio kvailysčių pilna galva, o iš Ernsto išgirdęs visą istoriją – pirmąsyk išvykau iš Kapruno į ilgesnę kelionę. Tai buvo 1964 metų vasarą. Man buvo aštuoniolika.

Savo lenktyniniu motociklu nuvažiavau į Nekarsulmą, į NSU gamyklą, ten bandžiau su vienu vadybininku pasišnekėti apie paveldėtą neįkainojamąjį motociklą. Iš pradžių papasakojau mechanikui, pirmam pasitaikiusiam gamykloje, jog motociklas priklausė Gotlobui Vutui, neprilygstamam meistrui, paslaptingam mechanikui, 1930 metais dalyvavusiam Italijos Didžiojo prizo lenktynėse. Tačiau mechanikas nebuvo girdėjęs apie Vutą, nebuvo apie jį girdėjęs nė galų gale rastas jaunas vadybininkas.

– Kas čia per daiktas? – paklausė jis. – Traktorius?

– Vutas, – pareiškiau jam. – Gotlobas Vutas. Žuvo kare.

– Nejuokauji? – atsiliepė jis. – Esu girdėjęs, jog ne vieną ištiko toks likimas.

– 1930 metų Italijos Didžiojo prizo lenktynės, – paaiškinau. – Vutas ten buvo svarbiausias.

Tačiau jaunasis vadybininkas prisiminė tik tokius motociklininkus kaip Fredis Harelas ir Klausas Vorferis. Apie Vutą nieko nebuvo girdėjęs.

– Ką gi, pašnekėkime apie motociklą, – tarė jis. – Kiek prašai už šitą kledarą?

Kai pasakiau, jog tai, ko gero, muziejinė retenybė, ir paklausiau, ar NSU gamykloje jie turi tokią garbingą vietą, kur laiko senus lenktyninius motociklus, vadybininkas nusikvatojo.

– Iš tavęs išeis puikus verslininkas, – tarė jis man, ir aš neprisipažinau, kad motociklą ketinau jiems padovanoti – aišku, jeigu jie turėtų jam deramą vietą.

Motociklų stende rikiavosi galybė narčių atgrasių modelių, žiauriai čiaudinčių, paspaudus starterį. Tad užkūriau savo lenktyninį žirgą ir – mintyse – visus tuos suknistus aliumininius griozdus išardžiau į atsargines dalis.

Grįžęs į Kapruną, pasakiau Vacekui-Trumeriui, kad turime kur nors saugiai laikyti motociklą ir važinėti juo tik kraštutiniu atveju. Aišku, atsižvelgdamas į jo istorinę perspektyvą, jis sutiko.

Paskiau nuvykau į Vieną ir bandžiau pasinerti į universiteto gyvenimą. Tačiau nesutikau nė vieno įdomaus žmogaus; diduma nebuvo netgi taip apsiskaitę kaip aš, ir savo žiniomis nė vienas negalėjo lygintis su Vaceku-Trumeriu. Tiesa, įsiminė vienas studentas – žydukas, atliekamu laiku šnipinėjęs buvusius nacius medžiojančiai slaptai žydų organizacijai. Vaikinukas buvo netekęs visų aštuoniasdešimt devynių šeimos narių – pasak jo, visi jie dingo, tačiau, kai paklausiau, ar jis tikras, kad bent jau priklauso tai šeimai, prisipažino visus juos „įsivaikinęs“. Nes, tiesą pasakius, esąs visiškas našlaitis. Neprisimenąs nieko, išskyrus anglų karališkųjų oro pajėgų lakūną, išvežusį jį iš Belseno, kai buvo susprogdinta koncentracijos stovykla. Tačiau tuos aštuoniasdešimt devynis šeimos narius jis „įsivaikino“, iš dokumentų patyręs, jog tai didžiausia šeima, išnykusi be jokio pėdsako. Pasak jo, tik jų labui jis tapęs devyniasdešimtuoju šeimos nariu, vieninteliu išlikėliu, išsaugojusiu bent jau žuvusiųjų pavardę.

Jis buvo labai įdomus tipas, tas šnipas atliekamu laiku, tačiau, matyt, persistengė, pasigarsino, išgarsėjo – jo nuotrauka pasirodė viename Vienos dienraštyje, paskelbusiame jį didvyriu, kuris vienui vienas susekė ir perdavė policijai tokį Richterį Mulą, nacistinį karo nusikaltėlį. Tačiau tokia šlovė vaikinukui sugadino nervus, ir jo atsižadėjo slapta žydų organizacija. Paprastai jis lankydavosi studentų mėgstamuose vyno rūsiuose; nepamiršdamas, kas atsitiko amerikiečiui Vaildui Bilui Hikokui, jis niekada nesisėsdavo nugara į duris arba langą. Kai papasakojau apie jį Ernstui Vacekui-Trumeriui, jis tarė:

– Karo paranojos auka.

Matyt, kažkur buvo apie tai skaitęs.

Dar turėjau gerą draugą Dragutiną Svetą. Susipažinau su juo slidinėdamas Tauplice, kai mokiausi antrame kurse. Jis buvo iš Balkanų, kilimo serbas, mudu dažnai slidinėdavome. Jis troško susipažinti su Vaceku-Trumeriu.

Tačiau mudu susipykome. Dėl niekų. Kartą nuvažiavome į Šveicariją slidinėti ir vieną dieną viešbučio hole pastebėjome būrelį serbų-kroatų kalba šnekančių žmonių. Pasirodo, ten vyko lyg serbų tremtinių suvažiavimas; diduma jų buvo atšiaurios išvaizdos pagyvenę žmonės, tik vienas kitas karingai nusiteikęs idealistas jaunuolis. Kai kurie seniai, kaip girdėjau, kariavo petys į petį su četnikų generolu Draža Mihailovičium.

Mes pietaudavome su jais toje pačioje salėje, nors mūsų amžius ir energija jiems kėlė įtarimą. Man bandant prisiminti keletą šmaikštesnių posakių serbų-kroatų kalba, vokiškai užšnekino pagyvenęs serbas, atšiauriai žvelgdamas per stalą:

– Iš kur tu, vaikine?

Ir aš gana nuoširdžiai atsakiau:

– Iš Mariboro, netoli nuo Slovėngradeco.

Tuomet kai kurie pastatė ant stalo savo kokteilius ir rūsčiai paklausė:

– Kroatas? Slovėnas?

Nenorėdamas užduoti širdies savo bičiuliui serbui Dragutinui Svetui, išveblenau vienintelį posakį serbų-kroatų kalba, dar išlikusį atmintyje:

Bolje rob nego grob!

Verčiau vergauti nei mirti!

Kaip vėliau man paaiškino Vacekas-Trumeris, turėjau pasakyti priešingai. Ši anaiptol ne didvyriška mano tėvo improvizacija sugadino mano santykius su četnikais, visada kovojusiais ligi paskutinio kraujo lašo. Stalo gale sėdintis mirtinai įžeistas vyriškis palinko į priekį; jis buvo vienarankis, tačiau sugebėjo vienintele ranka puikiai apginti savo garbę, šliūkštelėdamas man į veidą stiklinę škotiško viskio.

Mano bičiulis Dragutinas Svetas nenorėjo pripažinti, kad taip atsitiko netyčia: jis pamanė, jog aš norėjau nevykusiai pajuokauti iškreipdamas serbams šventą šūkį. Tad vėliau mudu labai retai susitikdavome.

Aš susiradau darbo pas Herr Faberį, kad galėčiau ir matyti, ir tvarkyti motociklus. Be to, reikėjo mokėti už mokslą, kuris užsitęsė ilgiau, nei buvau apskaičiavęs. Ir tik todėl, kad toksai Herr Doktor Fichtas atsisakė patvirtinti mano disertacijos temą.

O mano disertacija turėjo būti KRUOPŠČIAI PERŽIŪRĖTAS GYVENIMO APRAŠYMAS, gana nuosekliai ir kūrybiškai išdėstytas. Tačiau Fichtas įsiuto. Jis pareiškė, kad aš tyčia vienpusiškai ir neišsamiai išdėsčiau istorijos faktus, be to, nepridėjau nei išnašų, nei paaiškinimų. Ką gi, bandydamas jį pateisinti, sužinojau, kad Herr Doktor Fichtas kadaise buvo Herr Doktor Fichtšteinas, žydas, visą karą kaip žiurkė lindėjęs Olandijos pajūryje: buvo sučiuptas tik vieną kartą, bet pabėgo, kai jam į dantenas suleido skausmo malšinamųjų vaistų, visiškai naujų, bandomųjų, vadinasi, pavojingų gyvybei. Buvęs Fichtšteinas tiesiog pasiuto: girdi, aš toks šališkas, kad peržvelgiau visą karą, beveik neužsimindamas apie žydus. Bandžiau jam paaiškinti, kad jis turėtų žiūrėti į mano gyvenimo aprašymą kaip į grožinę literatūrą – tarkime, romaną. Nes aš ir neketinau rašyti tikro istorijos veikalo. Be to, pridūriau, kad, mano nuomone, daktaras pernelyg laikosi rusų ir amerikiečių požiūrio, tvirtindamas, jog, nepaminėjus milijonų žuvusių žydų, karo žiaurumų vaizdas negali būti išsamus. Vėl skaičiai, kaip matai. Fichtas, arba Fichtšteinas, regis, nesuprato mano požiūrio, tačiau tenka pripažinti, jog statistika – dalykas rimtas. Skaičiai patys savaime lemia viską, nors ir kokie būtų žiaurumai.

Tačiau dėl visų tų nesutarimų mano mokslas užsitęsė. Teks likti universitete tol, kol pagaliau pasirinksiu deramą akademinį dalyką arba dar ką nors, užuot dėstytojams įrodinėjęs, kad jau viską išmanau ir sugebu pats viską daryti.

Kas be ko, Vacekas-Trumeris ničnieko neišmano apie universitetus. Pasak jo, dėstytojai, matyt, per daug skaitė, kol pagaliau kuo nors susidomėjo, todėl vėliau nesugebėjo susidomėti tuo, ką skaitė. Šiuo požiūriu jis mane išmuša iš vėžių. Savamoksliai, kaip žinia, nepalaužiami.

Ernstas tebeskaito kaip išprotėjęs. Lankau jį per kiekvienas Kalėdas ir atvežu jam krūvą knygų. Tiesa, priešingai nei diduma pagyvenusių žmonių, jis atsirenka knygas: neskaito visko, kas pakliūva į rankas. Iš tikrųjų mano atvežtos knygos nedaro jam didelio įspūdžio. Jis ima skaityti, pasklaido, sustoja, priėjęs dešimtą puslapį. „Man tai jau žinoma“, – sako jis ir deda knygą į šalį.

Tiesą pasakius, per Kalėdas grįžtu namo veikiau paskaityti Vaceko-Trumerio knygų ir nepuoselėju vilties, kad vežu jam ką nors ypatinga.

Dabar Vacekas-Trumeris pensininkas, visų gerbiamas žmogus miestelyje. Nuomojasi tris kambarius Gasthof’e; kartais, gražiai prašomas, net pasirodo turistams kaip miestelio įžymybė, aišku, kai leidžia sau tokią pramogą.

Vienas Trumerio kambarys pilnutėlis knygų; antrame stovi 1939 metų Didžiojo prizo lenktynių motociklas, o trečiame – virtuvinis stalas, nors paprastai valgo Gasthof’o restorane. Prie virtuvinio stalo patogu sėdėti užsikvempus, šnekėtis – pasak jo, neįveikiamas įprotis, nors dabar jis ir gyvena vienas.

Kiekvienąsyk, kai grįžtu namo, miegu kambary, kur stovi 1939 metų Didžiojo prizo lenktynių motociklas. Ir, be to, man labai patinka Kalėdos.

Patikėk, Ernstas Vacekas-Trumeris gali daug ką papasakoti.

Dvidešimt pirmoji ir paskutinė apeiga zoologijos sode:antradienis, 1967 m. birželio 6 d., 7 val. 30 min.

Sustojau išgerti kavos Hiuteldorfe-Hakinge, daugmaž per du kilometrus nuo Hicingo. Čia aplink plyti laukai, nors apskritai – tai nedidelis vynuogynas; norėdamas pamatyti karvę, turėtum paėjėti dar vieną kitą kilometrą.

Tad pačią pirmąją dieną oriksui tektų nueiti kelis kilometrus.

Hiuteldorfe-Hakinge pritrenkiau visus. Vis dėlto Hicinge man pavyko apsikirpti.

Sekdamas sukto padavėjo nurodymais, Maksingo gatve apėjau aikštę ir buvau pirmas Hugelio Furtvenglerio klientas.

– Skusimės ar kirpsimės? – paklausė tas nedidelis žmogutis. Be jokios abejonės, jis norėjo, kad ir skusčiausi, ir kirpčiausi, ar bent jau kirpčiausi, nes skustis atsieina pigiau.

– Skusimės, ir tiek, – atsakiau. – Bet ištisai.

Ir jis, oriai linktelėjęs, lyg būtų supratęs, ko pageidauju, apdėjo man skruostus karštais rankšluosčiais. Bet aš pridūriau:

– Ir antakius, gerai?

Tuomet jis nustojo dėtis, kad puikiai viską supranta.

– Antakius? – paklausė Hugelis. – Jūs pageidaujate, kad nuskusčiau antakius?

– Prašom nuskusti ištisai, Hugeli, – paprašiau. – Ir prašom nekalbėti nesąmonių!

– Puiku, – atsakė jis. – Kadaise esu dirbęs ligoninėje. Kartais pakliūdavo muštynėse smarkiai apdoroti vaikinai, tad tekdavo ir antakius jiems nuskusti.

– Viską, – pasakiau. – Prašom nuskusti visą galvą.

Jis ir vėl neteko žado, nors ir apsimetė, kad jam vis viena.

– Kitaip sakant, pageidaujate, kad jums nukirpčiau plaukus, ar ne?

– Tiesiog nuskuskite, ir tiek, – neatlyžau. – Aš neprašau kirpti man plaukų, aš prašau nuskusti man galvą – taip švariai kaip nosies galiuką!

Ir jis, išpūtęs akis, įsispoksojo į mano nosies galiuką, lyg norėdamas geriau suvokti, ko aš prašau.

– Jeigu norite, kad nuskusčiau jums galvą, pirmiausia turiu trumpai nukirpti plaukus, – tarė jis. – Taip trumpai, kad paskiau galėčiau skusti.

Tačiau aš nesutikau, kad jis kalbėtų su manimi kaip su mažu vaiku ar pamišėliu, kuriems būtina pataikauti.

– Hugeli, – tariau jam, – darykite viską, kas, jūsų manymu, reikalinga. Tik neįpjaukite, dėl Dievo meilės! Galiu kaip niekur nieko nukraujuoti, mano giminėje beveik visi iš kartos į kartą – hemofilai. Taigi, prašom neįpjauti, o nukraujuosiu jūsų krėsle kaip kastruotas buliukas.

Ir Hugelis Furtvengleris paikai sukikeno – vėl pataikaudamas man ir manydamas, jog vedžioja mane už nosies.

– Jūs labai jukus, Hugeli, ar ne? – paklausiau.

Ir jis užkibo ant kabliuko.

– Jūs turite gerą humoro jausmą, – tarė jis. – Ir dar iš pat ankstaus ryto!

– Kartais aš prapliumpu taip garsiai juoktis, kad man iš ausų pliūpteli kraujas, – pridūriau.

Tačiau jis vėl tik sukikeno, ir aš supratau, kad jis galutinai įsiteigė sau mintį esąs už mane pranašesnis. Todėl pakeičiau kalbą.

– Ar seniai gyvenate zoologijos sode, Hugeli? – paklausiau.

Jis suprunkštė kaip arklys.

– Ar matėte, kaip čia kažkas bandė paleisti žvėris į laisvę, Hugeli? – paklausiau.

Jis pasilenkė slėpdamasis man už galvos – apsimetė, kad kerpa plaukus ant sprando.

– Juk būta tokių dalykų, ar ne? – neatlyžau aš.

– Bet jie neišbėgo, – atsiliepė jis.

Viską žino, gyvatė.

– Vadinasi, tuomet čia gyvenote? – paklausiau.

– Et, tai buvo labai seniai, – atsakė jis. – Net nebeprisimenu, kur tuomet buvau.

– Ar jūs visada buvote kirpėjas, Hugeli? – paklausiau.

– Tai mūsų giminės tradicija, – atsakė jis. – Kaip jūsų – hemofilija!

Tardamasis labai sąmojingai pasakęs, taip susijuokė, kad vos nenupjovė man ausies.

– Atsargiau, – perspėjau, gūždamasis krėsle. – Tikiuosi, kad neįkirpote, ar ne?

Sulig šiais žodžiais jis šiek tiek atsipeikėjo ir ėmė darbuotis apdairiau.

Tačiau paskui, daugmaž įprastai mane pakirpęs, tarė:

– Dar ne vėlu. Galėčiau jau baigti.

– Nuskuskite man galvą, – įsakiau, akmeniniu veidu žvelgdamas į veidrodį.

Ir jis pakluso.

Tuo metu, kai, jam vėl kikenant, iš visų pusių apžiūrinėjau savo galvą, į vidų įėjo antras klientas.

– Aha, Herr Rurai, tuojau pat galėsiu jus aptarnauti, – tarė Hugelis.

– Labą rytą, Hugeli, – pasisveikino kūningasis Ruras.

Tačiau aš, atšokęs nuo veidrodžio, sužiurau į Rurą. Jis atrodė šiek tiek sunerimęs, ir aš pakursčiau ugnį:

– Žinot, kirpėjas be paliovos juokiasi kaip koks kvailelis. Aš prašiau mane pakirpti, o jis štai ką man padarė.

Hugelis vos susitvardė neriktelėjęs, skutimosi kremu išteptais pirštais laikydamas skustuvą.

– Saugokitės, Herr Rurai, – perspėjau, ranka braukdamas sau per blizgančią galvą. – Nežinia ką jis gali padaryti su tuo skustuvu.

Ir Ruras sužiuro į skustuvą mažytėje Hugelio rankoje.

– Jam ne visi namie! – sušuko Hugelis Furtvengleris. – Jis pats prašė, kad jį taip nuskusčiau!

Tačiau su skustuvu trūkčiojančioje rankoje, visas išraudęs, Hugelis pats atrodė kaip išprotėjęs.

– Negana to, jis serga hemofilija! – sušuko Hugelis.

– Hugelis šįryt ištroškęs kraujo, – tariau Rurui.

Ir užsimokėjau Hugeliui už skutimą.

– Už skutimą ir kirpimą! – pasipiktinęs sušuko mažasis Furtvengleris.

Tačiau aš tik šyptelėjau atsigręžęs į Rurą.

– Matot, kaip jis man pakirpo plaukus? – paklausiau, vėl ranka braukdamas sau per pliką kiaušą. – Aš prašiau tik nuskusti.

Dirstelėjęs į savo laikrodį, Ruras suvebleno:

– Protas neneša, kaip greit šįryt bėga laikas. Atsiprašau, Hugeli, šįryt teks apsieiti nesiskutus.

Tačiau Hugelis mostelėjo skustuvu, bandydamas Rurui užtverti duris. Ruras paskubomis iškurnėjo į gatvę, o aš – jam įkandin, palikęs Hugelį Furtvenglerį, skutimosi kremu ištepta ranka mosuojantį skustuvu.

Dingtelėjo mintis, jog vargšelis Hugelis tikriausiai taip atrodys išvydęs, kaip skersai aikštės, pašiaušęs šerius, dvoklina vamzdžiadantis – į kirpyklą galvos trinktis.

Paskiau apžergiau motociklą ir, kad tas sukčius balkanietis padavėjas nespėtų pastebėti mano naujos šukuosenos, greit užsimoviau šalmą, tad, pamatęs, kaip aš minu starterį, nė nesusivokė, kaip labai aš pasikeitęs. Tačiau šalmuotas nuvažiavau tik iki Hiuteldorfo-Hakingo, nes šalmas mane erzino – pasidarė per didelis, tabalavo, peršėjo kur ne kur supjaustytą galvą: ne kažin ką laimėjau neatsiskaitęs už kirpimą – Hugelis pats atsiskaitė su manimi.

Dirželiais pririšau šalmą prie striukės diržo – man jo nebereikėjo. Turėjau savo – kietą kaip kiautą.

Paskiau išgėriau kavos, gardžiuodamasis saulėkaitoje įkaitusių mažyčių vynuogių kvapais, dvelkiančiais iš kitapus kelio, ir stengdamasis prisiminti, kur šioje vietovėje vienas žmogus kadaise turėjo vištidę, tiesą pasakius, laboratoriją, kurioje išsirito paukštis, sukėlęs daug kalbų. Tačiau aš jaučiausi kaip pagautas tarp šių namų, iš pažiūros naujų, o gal paprasčiausiai atstatytų.

Sunku aptikti vaizduotėje išsaugotą valdą, nes vištidė jau seniai sudegė.

Nieko baisaus. Manęs laukia didelis darbas.

Aš jau važiuoju, Grafai, nesijaudink. Būsiu atsargus. Į Vaidhofeną prasismelksiu kitu keliu; motociklą paliksiu netoli miesto ir toliau eisiu pėsčias – be ančių medžiotojo striukės, nauja, neregėta šukuosena. Kaip matai, aš viską apgalvojau.

Dėl kelionės Italijon nesirūpink, Grafai, mudu ten dar nuvažiuosime. Gal ir dar ką nors pasiimsime!

Važiuosime pasigrožėti tavo suknistais paplūdimiais, Grafai. Važiuosime pasigrožėti jūra.

Tiesą pasakius, žinau vieną gražią vietą Neapolyje. Ten yra didelis akvariumas, o jame – galybė neregėtų žuvų, už stiklų, seniai nekeistame jūros vandenyje. Esu matęs nuotraukų. Ta vieta – už kelių žingsnių nuo uosto.

Tiesą pasakius, nieko sudėtinga. Nereikės ilgai laikyti žuvų, ištraukus jas iš vandens, arba labai toli nešti. Teks pereiti vieną kitą gatvę – jei gerai prisimenu, regis, ten, prie pat skardaus jūros kranto, yra parkelis. Ir mudu paleisime jas į Neapolio įlanką.

Tiesą pasakius, Grafai, ten bus kur kas paprasčiau nei Hicingo zoologijos sode.

Trečia dalis

Į LAISVĘ!

P. S.

Žinoma, knygelėje prirašyta kur kas daugiau. Ir, žinoma, originale zoologijos sodo apeigos ir gyvenimo aprašymai neina pakaitais – aš tyčia viską taip išdėsčiau. Mano galva, būtų beveik neįmanoma ištverti Zigio ištęstos gyvenimo istorijos, to pilstymo iš tuščio į kiaurą, nei fanatizmo, kurio apimtas jis užsikniso zoologijos sode, – jeigu tektų viską skaityti nuo pradžios iki galo. Bent jau man: aš susigriebiau, jog šokinėju iš priekio į pabaigą, ten ir atgal, nors iš dalies tokį elgesį galiu pateisinti tuo, kad buvo nepatogu skaityti tetulės Trat vonioje, kur, bičių sugeltas, buvau priverstas mažų mažiausiai visą savaitę mirkti vandenyje.

Vis dėlto aš laikausi nuomonės, kad abu Zigio veikalus dera skaityti skyrium – bent jau literatūriniu požiūriu. Be to, ir pats Zigis aiškiai nurodė tam tikrus ryšius, siejančius jo stulbinančią gyvenimo istoriją ir sumanymą išvaduoti žvėris iš zoologijos sodo, nors aš, pavyzdžiui, nematau jokio loginio ryšio.

Taipgi, bent jau literatūriniu požiūriu, man regis, dera atsisakyti visų priedų, kurių gana gausu jo užrašų knygelėje. Visų tų suknistų eilėraščių ir posakių. Visų šauktukų, adresų ir telefono numerių, atmintinių su knygų grąžinimo į biblioteką datomis, visos tos kreivai šleivai sukurptos bibliografijos.

Ko gero, daktaras Fichtas ne be reikalo priekaištavo Zigiui dėl išnašų ir paaiškinimų. Be jokios abejonės, didžiąją jų dalį jis pasiskolino iš Vaceko-Trumerio bibliotekos ir paties įvykių liudininko pasakojimų.

Štai kai kurios Zigio pastabos:

Bruk-Šeferdo „Anšliusas“ – puiki knyga. B-Š gerai išmano tai, apie ką rašo.

D. Martinas atskleidžia esmę knygoje „Išduotasis sąjungininkas“!

L. Adamiko „Gimtasis kraštas“ – apgailėtina propaganda.

Visa informacija – Stirmano knygoje „Sovietų Sąjunga ir Austrijos okupacija“. Tačiau pastabų ir paaiškinimų daugiau negu teksto.

Stojano Pribičevičiaus „Begalinis pasaulis“ ir Gero Gedijo „Įveikti bastionai“ – pernelyg lyriški.

Ir dar daugiau nuorodų, bet jau be komentarų:

Kurto fon Šušnigo „Austrijos Requiem“ ir Šeridono „Kurtas fon Šušnigas“.

„Šmito bylos protokolai“, ypač Skublio, Miklaso ir Raabo parodymai, ir „Niurnbergo liudijimai“, ypač Geringo ir Zeiso-Inkvarto.

„Sąjungininkų tarybos ir Vykdomojo komiteto posėdžių oficialūs protokolai, 1945–1955“.

Plamenaco „Tiesa apie Mihailovičių“.

Vaso Trivanovičiaus „Mihailovičiaus išdavystė“.

Pulkininko Živano Knezevičiaus „Kodėl sąjungininkai paliko likimo valiai generolo Mihailovičiaus jugoslavų armiją“.

Ir begalė tokių nuorodų kaip: pasak Vaceko-Trumerio.

Tiesa, tik po kelių dienų galėjau skaityti jo užrašus – iš pradžių mirkau vonioje. Kas valandą keičiamame vandenyje su karčiąja druska.

Žinoma, žmonės man atnešė medumi aptekusius Zigio daiktus. Kartais būdavo neįmanoma atskleisti sulipusių užrašų knygelės lapų: gaudavau ją laikyti virš garuojančio vandens. Kas be ko, man teko laukti keletą dienų, kol galėjau aiškiai matyti – kol plačiau atsimerkė akys, užtinusios nuo bičių įgėlimo. Be to, man pakilo karštis, pykino – į organizmą pateko pernelyg daug bičių nuodų.

Tačiau jeigu man į organizmą pateko pernelyg daug bičių nuodų, tai vargšas Zigis jų gavo nepalyginti daugiau. Ir niekas man negalėjo pasakyti, ar bitės jį apniko anksčiau, nei jo galva dunkstelėjo į žemę ir jis iškeliavo anapus, o gal man tiesiog pasivaideno tas dunkstelėjimas, gal tik įsivaizdavau, kad jis daužosi priekabos prislėgtas, avilių rietuvei nuvirtus. Kaip sakoma jo užrašų knygelėje:

Dievas jį žino. Jeigu apskritai ką nors žino.

Tačiau, kai ėmiau skaityti, garbės žodis, pasitaikydavo tokių vietų, kad man būdavo skaudžiau nei nuo bičių gėlimo. Pavyzdžiui, štai tokia:

Šiandien susipažinau su Hanesu Grafu, ir mudu su juo nusipirkome motociklą. Jis šaunus vaikinas. Nors iš pažiūros kažkoks kaip nesavas.

Ir, nepaisant begalės gydomųjų vonių, galiu pasakyti, kad Hanesas Grafas tebėra kažkoks kaip nesavas.

Ir dar keletas pastabų iš jo užrašų knygelės:

Štai ką pareiškė Draža Mihailovičius per teismą: „Aš daug ko norėjau... Daug ko ėmiausi... Tačiau ir mane, ir mano žygį nušlavė pasaulyje įsisiautėjęs viesulas.“

Ką gi, Zigi, aš tuo abejoju. Netikiu, kad tave nušlavė pasaulyje įsisiautėjęs viesulas. Netikiu ir daugeliu ginčytinų tavo istorijos teiginių ir tavo sumanymų, manęs neįtikina tavo palyginimų logika – pilna užuominų, netikėtumų ir neaiškumų.

Anaiptol ne pasaulyje įsisiautėjęs viesulas tave nušlavė, Zigi. Tu pats pakėlei vėją, ir jis nušlavė tave.

Kaip nesavas

Bitės (gentis – Apis), augalų apdulkintojos, gyvena šeimomis, neša medų, ypač naminės bitės (Apis mellifera), gyvena Europoje, auginamos dėl medaus ir vaško, taipgi beveik visame pasaulyje apdulkina augalus.

Bitės kūną sudaro trys pagrindinės dalys: galva, krūtinė ir pilvelis.

Sumaigytų, sutrupėjusių bičių aptikau visur – Zigis būtų pasakęs:

Kelnių atlankuose

Ir puskojinėse,

Ir kelnaitėse,

Ir pažastyse –

Visur, kur akį mesi,

Bičių dalelių rasi.

Sutrinta krūtinėlė – Zigio užrašų knygelės spiralėje, gauruotos kojytės – ant grindų, ten, kur, man regis, buvau iškratytas iš savo drabužių ir pirmąsyk panardintas į gaivinantį karčiosios druskos tirpalą; ūseliai, akys ir galvos, atgrasūs pilveliai ir žavūs sparneliai – nesuskaitomose beviltiškai medaus sugadintos Zigio ančių medžiotojo striukės klostėse ir kišenėse.

Radau ir visiškai sveikų bičių. Vieną jų palengva paskandinau vonioje, bet, man regis, jau nebegyvą.

Keletą dienų Hanesas Grafas, jausdamasis kaip nesavas, mirko vandenyje – lankyti jį buvo draudžiama. Mane slaugė Frau Trat.

„Likimo ironija, – pagalvojau aš, – ši moteriškė, kurią taip papiktino akiplėšiška Zigio nuogybė, kuo ramiausiai žiūri į mane nuogą. Tai netgi užgaulu“, – pagalvojau. Tačiau tetulė Trat pasiteisino, prasimetusi savo amžiumi.

– Kas nors turi tave slaugyti, – tarė ji. – Ar gali sau leisti tokią prabangą ir šauktis daktaro? Ir šiaip jau esi man kiaurai prasiskolinęs. Be to, aš galėčiau tau būti močiutė, ar ne? Tokių nuogų užpakaliukų esu prisižiūrėjusi kiek gana.

Ir aš pagalvojau: Vargu ar tiek jau daug tų nuogų užpakalių esi kada nors mačiusi.

Tačiau ji ateidavo kas dieną, nešina sriuba ir kempinėmis; kūno patinimai slūgo, jai bežiūrint.

– Joms labai jau patiko tavo sprandas, – tarė toji bjauri ragana ir išsisuko neatsakiusi į klausimą apie Zigį. Ar jis pašarvotas, ar ką?

Kas be ko, man ir šiaip buvo aišku, kad jis miręs. Apie tai nedviprasmiškai bylojo atnešti daiktai – jo atsarginės dalys. Ančių medžiotojo striukė, pypkės, užrašų knygelė.

Tetulė Trat pasiteiravo valdišku tonu:

– Kur siųsti jo palaikus?

Tačiau tai atsitiko anksčiau, nei buvau skaitęs jo užrašų knygelę ir ne kažin ką išmaniau apie jo artimuosius.

Vėliau, kai jau galėjau skaityti, įsivaizdavau išvargusį, laidotuvių rūpesčių nukamuotą Vaceką-Trumerį. Šiaip ar taip, jis palydėjo Anapus tos šeimos dvi kartas – vienus mirusius tiesiogiai ir nepaneigiamai, kitus – dingusius be žinios.

Savaime suprantama, Zigį derėjo siųsti į Kapruną, tačiau aš niekaip negalėjau jo įsivaizduoti ten – skendinčio tarp gėlių tame pačiame kambaryje, kur stovi 1939 metų Didžiojo prizo lenktynių motociklas.

– Ką gi, šiaip ar taip, tau pasisekė, – tarė tetulė Trat. – Tokie dalykai brangiai atsieina, tačiau Kefas pats kala jam karstą.

– Kefas? – nustebau. – Kodėl Kefas?

– Ką aš žinau? – atsiliepė tetulė Trat. – Kala karstą, ir tiek, labai paprastą. Už dyką ne kažin ką gali gauti, pats supranti.

„Juo labiau iš tavęs“, – pagalvojau. Ir paklausiau:

– O kur Galena?

– Kas tau darbo? – atšovė tetulė Trat.

Aš nė neketinau jai aiškintis. Gunksojau lovoje ant rankšluosčių po paskutinio tądien mirkimo vonioje, baimingai laukdamas pūslėtų tetulės Trat rankų prisilietimo – baisiai dilgsėdavo man kūnas, kai ji, nekreipdama dėmesio, trindavo mane gardžiai riešutais kvepiančiu hamamelio tepalu!

– Kas tau darbo, kur yra Galena? Gal turi kokių planų? – vėl prabilo tetulė Trat.

– Man tiesiog įdomu, kur ji galėtų būti, – atsakiau. – Nė karto manęs neaplankė.

– Ir neaplankys, kol negalėsi padoriai apsirengti, – atrėmė doruolė tetulė Trat.

Ir sulig šiais žodžiais tėkštelėjo man ant nugaros ledinio hamamelio tepalo, o kai aš žioptelėjau bandydamas atsitiesti, alkūne taip primygo man sprandą, kad galva atsidūrė jai tarp kelių. Ji ištrėškė tepalo man ant pečių ir, plekšnodama delnais, įniko taip smagiai trinti, jog keli hamamelio lašai pataikė man į ausį. Girdėjau jos balsą lyg pasinėręs į vandenį, jis sėlino prie manęs, tarytum būčiau ungurys, kurį derėtų ištraukti iš po akmens ir patėkšti į keptuvę.

– Tikiuosi, Herr Grafai, kad šiuo metu tamsta neturi jokių planų, – neatlyžo ji, kišdamasi ne į savo reikalus.

– Jokių, – beregint atsakiau, suvokdamas, jog po suknistų bičių antpuolio man pirmąsyk į galvą atėjo išganinga mintis. Be abejo, prisiminus tai, kaip sykį Zigis atsiliepė apie planus. Kartą jis paaiškino, ką reikia daryti, kad sektųsi. Svarbiausia, Grafai, jokių planų! Jokių žemėlapių, jokių grafikų, kada nuvyksi kur nors ir kada grįši. Ir tuomet prapliupau atgrasiu juoku – išties juokinga pagalvojus: toks buvo jo pagrindinis iškilmingas reikalavimas, kad mums sektųsi išvykus į kelionę. Turint galvoje šiuos jo žodžius, išties ima juokas, prisiminus jo kruopščiai apgalvotą beprotišką sumanymą išlaisvinti žvėris iš zoologijos sodo.

– Gal skauda, Herr Grafai? – paklausė tetulė Trat, matyt, pajutusi keistą kretėjimą sugrubusiais, pūslėtais delnais.

Tuomet aš jau garsiai susijuokiau.

– Jokių planų, Frau Trat! – sušukau. – Jokių! Neketinu jų kurti! Jokių planų! Tegu juos skradžiai! Tegu mane skradžiai, jei kada nors sumanyčiau kurti planus! – suriaumojau jai.

– Gerai jau, gerai, – nuramino mane neprilygstamoji tetulė Trat. – Aš tiesiog paklausiau iš dyko buvimo, kad būtų apie ką šnekėti.

– Meluojat! – surikau.

Ji atšlijo, hamamelio tepalas taip greitai džiūvo ant jos rankų, kaip rausta pabalusios apynagės, atgniaužus kumštį.

Kur buvo Galena

Pagaliau, kai mažumą pasveikau ir jau galėjau prisidengti bent į strėnjuostę panašiu drabužiu, kai atitinkamai įžeidžiau tetulę Trat, idant kas nors kitas imtų mane slaugyti, rūpintis manimi vėl pradėjo Galena.

Man buvo leista, neperžengiant padorumo ribų, parodyti jai bičių sugeltas vietas, vis dar paraudusias, nepaisant atgrasaus gydymo. Nes, kaip man buvo pasakyta, po trisdešimt penkto ar šešto gylio mano bėdini antikūnai nustojo cirkuliavę kraujyje ir beveik visiškai susilpnino mano imunitetą.

– Kaip jautiesi, Grafai? – paklausė Galena.

– Mano imunitetas labai menkas, – atsakiau, ir mudu keliais žodžiais aptarėme mano bėdinus antikūnus.

– Ką tu ketini daryti? – paklausė ji.

– Aš neturiu jokių planų, – skubotai atsakiau.

Ji vaikščiojo aplink lovą, neva nerūpestingai skėsčiodama rankomis. Pernelyg ištįsusi, suapvalėjusi, ji vargiai dangstė savo kūno formas mergaitės drabužėliais, kurie visiškai jai nebederėjo – aklinai iki pat kaklo susagstyta klostyta palaidinuke pūstomis rankovėmis. Be jokios abejonės, senutės Trat išmonė. Kruopščiai apgalvota merginos gynyba. Kad ji nusprogtų!

– Sėskis, Galena, – pasiūliau ir pasislinkau, kad jai būtų daugiau vietos.

– Tu beveik neturi imuniteto, – įžūliai priminė ji, lyg jos drabužiais dangstytųsi gyvenimo mačiusi moteris, patyrusi ir šilta, ir šalta: tai buvo jos mėgstamiausias išpuolis.

– Ką tu darei visą tą laiką? – paklausiau.

– Mąsčiau, – atsakė Galena, ranka parėmusi smakrą. Judesiu patvirtino savo žodžius, kad įtikimiau atrodytų.

– Apie ką? – paklausiau.

– Apie tai, ką tu dabar darysi, – atsakė ji.

– Neturiu jokių planų, – pakartojau. – Tačiau privalau ką nors sugalvoti dėl Zigio.

– Kefas sukalė dailų karstą, – tarė Galena.

– Koks rūpestingas! – tariau. – Kaip jis tau atrodo?

– Ak, Kefas baisiai sielvartauja, – atsakė Galena.

– Aš klausiu apie Zigį, – atkirtau. – Kefas man buvęs nebuvęs.

– Kefas labai liūdnas, – atsakė ji. – Be perstojo klausinėja apie tave.

– O kaip Zigis? – paklausiau. – Kaip jis atrodo?

– Kad aš jo nemačiau, – atsakė ji.

Tačiau, pastebėjęs, kaip sulig paskutiniu žodžiu jai krūptelėjo pečiai, supratau, kad ji sako netiesą.

– Ištinęs? – pyktelėjęs paklausiau. – Antra tiek kiek aš?

Ir sugnybiau didoką rumbą, iškilusį man ant hamamelio tepalu įtrinto pilvo.

– Kefas nieko prie jo neprileidžia, – tarė Galena.

– Gyvatė Kefas! – sušukau. – Ko jis nei iš šio, nei iš to šoko rūpintis Zigiu? Gal tai jam teikia malonumą?

– Jis buvo labai mielas, Grafai, – tarė ji.

– Todėl taip dažnai judu ir susitikdavote, – atrėmiau. – Be jokios abejonės.

Ji man papasakojo, kas atsitiko vėliau. Kaip bitininkas su apsaugine apranga ištraukė vargšą Zigį iš po priekabos. Kaip nuvežė pas gydytoją skrodimo atlikti – ir pažiūrėti, ar pavyktų bent kiek sumažinti patinimą, – ir kokį atsisveikinimo žodį tarė burmistras. Paskiau Kefas pareikalavo atiduoti jam kūną ir pasisiūlė sukalti karstą.

– Kur jį derėtų palaidoti? – paklausė Galena. – Kefas prašė tavęs paklausti.

– Kaprune, – atsakiau, – aišku, jeigu Kefui nepristigs jėgų atsisveikinti su velioniu.

– Kefas niekuo dėtas, Grafai, – tarė ji. Ir pridūrė, kad Zigis tikriausiai išprotėjo.

Tuomet papasakojau jai apie jo beprotiškus užrašus ir visiškai netikusį sumanymą, ir apie išvadas, skubotai jo padarytas apie O. Šrutą ir Garsųjį Azijos Juodąjį Lokį. Pasakiau, kad pritariu jai, kad vargšas Zigis, ko gero, tikrai išėjo iš krašto. Paskiau atsisėdau ant lovos ir pasisodinau ją šalia.

Kadangi dabar mudu sėdėjome vienas šalia kito, paklausiau ją, kokią mirties priežastį nustatė gydytojas.

– Nuo ko jis mirė? – užsispyręs pakartojau. – Na, nuo ko?

– Nuo širdies smūgio, – atsakė Galena, – ištikusio nuo stipraus sukrėtimo.

– Ar nuo gausybės bičių, – tariau, pagalvojęs, kad Zigiui į kraują pateko labai daug bičių gličių, kurios ir užkimšo širdies vožtuvą.

Ilgiau besėdint, panižo visą kūną, ir aš ėmiau pašėlusiai kasytis.

– Gal patepti hamameliu, Grafai? – pasisiūlė Galena.

Pajutęs poreikį beregint sukurti kokį nors planą, pareiškiau kuo greičiau ir valdiškiau:

– Pasakyk Kefui, kad nebūtų jokių fanfarų nei gėlių, žodžiu, nieko panašaus. Karstas turėtų būti užantspauduotas. Antkapyje – tik vardas, jokių pagražų. Tegu siunčia traukiniu į Kapruną tokiam žmogui, vardu Ernstas Vacekas-Trumeris. Jis apmokės už pristatymą, nė kiek neabejoju. Paskiau atnešk man telegramos blanką. Aš nusiųsiu jam pranešimą.

– Kefas klausia, ar nenorėtum ko nors paskaityti, – tarė Galena. Lyg nebūčiau sočiai prisiskaitęs.

Ji uždėjo man ant akių hamameliu sudrėkintą rankšluostėlį, tad man tapo lengviau jai atsakinėti – nemačiau, kaip ji palinksta prie manęs.

– Atnešk kokį nors erotinį skaitaliuką, – atsakiau. – Nė kiek neabejoju, kad Kefas žinos, kur jų gauti, aišku, jeigu nebus pernelyg užsiėmęs – juk tiek jėgų iššvaisto judviem su Zigiu.

Kai nusiėmiau rankšluostėlį nuo veido ir nurijau gurkšnį bekvapio oro, Galena jau buvo išėjusi ir palikusi mane vieną. Kankinamą abejonių. Ir siaubingų minčių apie galimą Kefo nekrofiliją.

Ką veikė Kefas

Kefas nupirko knygą ir atsiuntė ją man per Galeną, tardamasis, jog tai visiškai padori, pamokoma knyga apie seksą – pravartus dviejų danų parašytas vadovas, antrašte „Meilės abėcėlė“.

– Yra ir paveiksliukų, – nežiūrėdama į mane, tarė Galena. Tikriausiai baiminosi, kad pulsiu juos žiūrėti, jai bematant.

– Veikiausiai perskaitei nuo pradžios iki galo, ar ne? – paklausiau.

– Ne, – atsakė ji, aiškiai tardama kiekvieną raidę, ir išėjo palikusi mane vieną su keistoka Kefo dovana.

Tiesą pasakius, tai buvo padori, graži knyga, griaunanti senus tabu ir skatinanti sveiką, malonų seksą. Tačiau aš tik perskleidžiau ją ir susidariau klaidingą nuomonę, aptikęs nei šiokį, nei tokį anekdotą.

Praeitame šimtmetyje viena dama pabudo naktį, lyg stumtelėta. Kažkas vaikščiojo pro duris, graibė ją kur pakliuvo. Kadangi ji nelaukė svečių ir miegojo viena, taip nusigando, jog nualpo. Vėliau ji atsipeikėjo ir, brėkštant rytui, pastebėjo, kad jos vyresnysis liokajus (pasirodo, apsigimęs lunatikas) ant jos lovos ruošia pietus keturiems asmenims. Tačiau tokie dalykai vargu ar atsitinka mūsų laikais, juo labiau kad retas kuris turi tarnų.

Tai galutinai išmušė mane iš vėžių. Kokias pinkles rezga tas Kefas?

Šiaip ar taip, skaičiau toliau, nusikratydamas sąmonės gilumoje nejučia kylančių minčių. Telegramą Ernstui Vacekui-Trumeriui nutariau parašyti vėliau. Netikėtai mano dėmesį patraukė štai šios eilutės:

Gardžiai nusičiaudėti – tai paprastas, savaime suprantamas ir nevaržomas veiksmas, kurio kai kas gėdisi, kaip gėdisi paprastai, nesivaržydamas pasiduoti lytiniam potroškiui.

Galima tvirtinti, jog esama tiesioginio ryšio tarp gebėjimo gardžiai nusičiaudėti ir gebėjimo mėgautis orgazmu.

Ši mintis mane taip sužavėjo, kad nutariau nemiegoti ir laukti, kol ateis Galena ir paklaus, ar nereikia manęs įtrinti hamamelio tepalu.

– Ar patiko knyga? – sumurmėjo ji.

– Ji dar labiau susilpnino mano imunitetą, – atsakiau nuotaikingu, žaismingu tonu, laukdamas, kol ji prieis su riešutais kvepiančiu rankšluostėliu. Tačiau ji tik padavė man rankšluostėlį, kad užsidėčiau ant veido, ir atsisėdo lovos kojūgalyje. Užsikėlė vieną ant kitos dailias kojas, akimirkai kilstelėdama ilgo nelyginant prijuostė sijono kraštą.

Aš spėjau pastebėti nudegimų žymes – dvi ryškiai raudonas, sulig plaštaka didumo dėmes vidinėje kojos pusėje tarp kulkšnies ir blauzdos, kaip tik toje vietoje, kurią nusideginau į motociklą.

– Kas tau atsitiko? – staigiai atsisėdęs lovoje, paklausiau tokiu tonu, kad ji iš karto suprastų, jog man, velniai rautų, viskas aišku.

– Kefas pataisė motociklą, – atsakė Galena. – Jis mokė mane vairuoti. – O kai įsmeigiau į ją akis, pridūrė: – Man labai gerai sekasi, tik nemoku paleisti variklio. Kefas sako, kad per silpnai minu starterio pedalą. – Aš žiūrėjau į ją, išplėtęs akis, o ji kalbėjo toliau: – Aš sustabdžiau motociklą, Grafai. Ir kai pabandžiau važiuoti toliau, jis užvirto ant manęs. Na, kai myniau starterio pedalą.

– Galena, kas vyksta, dėl Dievo meilės? – kreipiausi aš.

– Tai va, taip ir nusideginau, – tarė ji. – Garbės žodis! Matai, prisiliečiau prie išmetamųjų vamzdžių.

– Kurių velnių tas susna Kefas moko tave vairuoti? – surikau.

– Kas nors turi mokėti vairuoti, – tarė Galena. – Vienas kuris iš mudviejų, kai mane išsiveši išvykdamas... Na, žinoma, jeigu norėsi, Grafai.

Šįkart ji nepašoko nuo lovos ir neišlėkė pro duris, kai aš atsisėdęs ją paliečiau.

– Tik tuo atveju, jeigu panorėsi mane išsivežti, Grafai, – tarė ji.

Tačiau, kai prisilenkiau taip arti, kad ji galėjo padėti galvą man ant peties, ant grindų klestelėjo Kefo knyga, nuslydusi man nuo kelių. Mudu sužiurome į ją, ir intymumo nuotaika staiga išsisklaidė.

Kai ji tebesėdėjo nenukreipdama akių nuo „Meilės abėcėlės“, aš truputį atšlijau ir prapliupau perkūniškai čiaudėti – ir taip įsivariau, kad ji pakėlė akis ir pažvelgė man į veidą.

Tai va, ji paraudo, nes buvo anksčiau už mane skaičiusi tą knygą. Vargu ar kas galėtų pamiršti tai, kas parašyta apie čiaudėjimą. Ir kai ji žaibiškai išlėkė iš mano kambario, man nieko kita nebeliko, kaip dėti viltis, kad ne per daugiausia ją išgąsdinau ir kad ji neatsižadės savo planų.

Beje, vargu ar galima tai pavadinti planais ar ketinimais, jie nebuvo tokie konkretūs kaip mudviejų su Zigiu, kai leidomės į kelionę. Svarstydamas juos džiaugsminga širdimi, pagalvojau, kad jie bent jau išmintingesni ir ne tokie griežtai apibrėžti kaip tie, apie kuriuos neseniai buvau skaitęs. Be to, aš tikėjausi, kad jie nukreips mano mintis nuo vargšo Zigio kliedesių apie zoologijos sodą.

Ir kaip gera, kai mintyse va šitaip straksi Galenos siluetas! Kaip gera, kad ir šiandien dar nereikės rašyti telegramos Vacekui-Trumeriui.

Aš netgi užmigau ir sapnavau bailio svajonių vertą sapną apie pabėgimą nuo pasaulio. Nežinoma vietovė, ir, išskyrus mudu su Galena – nė gyvos dvasios; diena tęsiasi tik tiek, kiek mums patinka, ir oras toks, koks mums dera, miške, ant sausos paklotės, prie ežero, kur nėra jokių vabzdžių. Visiškai vieni, niekieno netrukdomi, mudu šokome mėgdžiodami „Meilės abėcėlėje“ vos įžiūrimais škicais pieštas scenas.

Zigis, gulėdamas Kefo karste, negalėjo mums trukdyti savo šiurpiais užmojais. O žvėrys, grūmojantys mano tobulai ramybei, jaukiai ilsėjosi Hicingo zoologijos sode.

Ką Ernstas Vacekas-Trumeris gavo paštu

1967 metų birželio dešimtąją, šeštadienį, Zigis iškeliavo užkaltame karste vakariniu traukiniu iš Vaidhofeno į Kapruną. Mano telegrama keliomis valandomis pralenkė palaikus – Ernstas Vacekas-Trumeris laiku gavo žinią, kad sekmadienį vidurdienį pasitiktų traukinį.

Aš parašiau keletą juodraščių. Pradėjau taip:

Herr Vacekai-Trumeri / sužinojau kad buvote Zigfrido Javotniko globėjas / draugas / žuvo važiuodamas motociklu / bus atgabentas į Kapruną šį sekmadienį / vidurdienį / Hanesas Grafas / laukite mano laiško/

Paskiau parašiau taip:

Gerb. Herr Vacekai-Trumeri / sekmadienį vidurdienį traukiniu bus atgabentas jūsų globotinis / Zigfridas Javotnikas / žuvo važiuodamas motociklu / buvo mano draugas / netrukus susisieksiu su jumis / jūsų / Hanesas Grafas/

Ir dar taip:

Mielas Vacekai-Trumeri / su liūdesiu pranešu jums apie jūsų globotinio ir savo draugo mirtį / Zigfridas Javotnikas / žuvo važiuodamas motociklu eismo nelaimėje Vaidhofene / bus atgabentas į Kapruną sekmadienį vidurdienį / netrukus tikiuosi susitikti su jumis / Hanesas Grafas/

Ir galiausiai parašiau taip:

Gerbiamasis Ernstai Vacekai-Trumeri / man labai skaudu jums pranešti kad mano geriausias draugas ir jums artimas asmuo / Zigfridas Javotnikas / žuvo motociklu atlikdamas slaptą užduotį / išsamiau papasakosiu susitikęs su jumis artimiausiu metu / galite didžiuotis jo žygiais / nuoširdžiai užjaučiu / Hanesas Grafas/

Nesitikėdamas, kad sugebėsiu parašyti ką nors geresnio, ir nedrįsdamas pagalvoti, ką turėsiu sakyti susitikęs su tuo Vaceku-Trumeriu, kuriam, man regis, bus sunku meluoti, išsiunčiau telegramą. Tačiau šiuo metu nieku gyvu nebūčiau galėjęs dalyvauti laidotuvėse, įprastose Vacekui-Trumeriui.

Be to, mano nuomone, Ernstui būčiau padaręs prastą įspūdį, negebėdamas nė įsivaizduoti, kaip turėtų liūdėti žmogus, toks kaip jis, netekęs artimųjų. Nes Zigis buvo teisus bent jau šiuo atžvilgiu: nei aš, nei mano artimieji nematėme karo, ir dėl to nežinia kodėl jaučiuosi šiek tiek kaltas.

Apie karą prisimenu tik tiek: Zalcburge, baigiantis amerikiečių okupacijai, mama, aistringa bibopo mėgėja, kartą nusiskundė, kaip jai liūdna, kad Zalcburge vėl įsiviešpataus ankstesnė muzika – juk amerikiečiai išsiveš savo radijo stotį drauge su juodaodžių pučiamaisiais.

Man regis, tai vienintelė netektis, kurią per karą patyrė mano artimieji. Ir mama nebūtų dėl to liūdėjusi, jeigu nebūtų buvę karo.

Tad negalėjau ramia širdimi galvoti apie Vaceką-Trumerį. Vien prisiminus jį, apimdavo siaubas. Dievaži, aš puikiai suvokiau, kad širdis nelinksta lydėti Zigio palaikų tik todėl, jog, mano galva, nesu patyręs tiek negandų, kad turėčiau teisę uždegti žvakę, regint Vacekui-Trumeriui, metai po metų einančiam šiurpias laidotuvininko pareigas, tiesiogiai ar netiesiogiai, nesvarbu, ar mirtis būtų nepaneigiama, ar galima.

Tad viską patikėjau Kefui, pažadėjęs, kad Vaceką-Trumerį aplankysiu artimiausiomis dienomis, tačiau nekūriau jokių planų. Absoliučiai jokių. Jau turėjau progų įsitikinti, ko galima sulaukti.

Vargšas Zigis! Keisčiausia, kad jis, nepaisant visų išankstinių planų, vis viena prakišo, net ir turėdamas galimybę sėkmingai įgyvendinti savo sumanymą. Į pabaigą suvis susirgo paranoja, tad jeigu išties būtų bandęs išleisti žvėris iš zoologijos sodo, jį būtų išdavęs ir smalsusis padavėjas balkanietis, ir mažasis Hugelis Furtvengleris. Be saiko klausinėdamas apie zoologijos sodą, jis, tiesą pasakius, išpažino kaltę, dar nespėjęs padaryti nusikaltimo. O nusiskusti galvą konspiracijos sumetimais galėtų nebent paskutinis kvailys.

Nevalia atkreipti žmonių dėmesio savo keistybėmis, esu tuo įsitikinęs.

Dievaži, vargu ar mes važiuotume į Italiją tiesiog padūkti paplūdimiuose – be jokio plano, kaip jis žadėjo. Jeigu Neapolyje yra akvariumas, tai Romoje tikriausiai – zoologijos sodas. Siektume galutinio tikslo, visuotinio sprogimo: visame žemyne atidaryti žvėrių aptvarus, kol Londone Ridžent Parkas sustiprintų prižiūrėtojų pulkus, laukdamas garsiųjų žvėrių vaduotojų antpuolio.

Tačiau, nakčia tūnodamas lovoje ir spoksodamas į forsitijas, išties jo ilgėjausi – būčiau apsidžiaugęs, jeigu jis pasirodytų ant palangės. Toks įspūdis, lyg sėdėčiau laukdamas jo grįžtant iš žvalgybos. Ir pagaliau man atėjo mintis, kad jeigu jis būtų įkliuvęs užblokuotame kelyje arba aš būčiau pabėgęs su juo, kai jis pirmąsyk įlindo pro langą, man regis, būčiau drauge leidęsis į žygį. Kas be ko, sumanymas buvo kvailas, gaila, kad jis peržengė saiką ir nežinia kodėl ryžosi išlaisvinti visus žvėris, net plėšriuosius, tačiau, mano galva, nebūčiau paleidęs jo vieno. Būčiau ėjęs drauge, pataręs laikytis atsargumo, turėti bent kruopelę blaivaus proto, kurio man nestinga, – žiūrėjęs, ar įmanoma jį parvesti gyvą ir sveiką, apsaugoti nuo grobuonių nagų ir, galimas daiktas, nuo vieno kito antilopės spyrio.

Nuo to keisto jausmo apsvaigo galva, tarytum apsiautė gelsva migla, drauge su krioklio dulksna plūstanti iš forsitijų darželio: mielai būčiau ėjęs su juo, bet tik todėl, kad derėjo nenuleisti nuo jo akių.

Mat, blaiviai galvojant, jo sumanymas buvo beprotiškas ir neįgyvendinamas.

Tačiau dabar būsiu su Galena, galima sakyti, dėl tos pačios priežasties, dėl ko pataikavau Zigiui. Nors, turiu prisipažinti, nieko iš jos nesitikiu. Bent jau iki šiol nesitikėjau. Tiesą pasakius, užlaužti Galeną, mano galva, taip pat neįmanoma, kaip pralaužti Hicingo zoologijos sodo tvorą.

Ką dar padarė Kefas

Viską surikiavo Kefas. Aš nieko nenorėjau apie tai girdėti, ir Galena jam persakė mano žodžius.

Taigi 1967 metų birželio dešimtąją, šeštadienio vakarą, sėdėdamas lovoje, mąsčiau, kur galėtų būti Zigis, tačiau aš nežinojau, kokiu keliu važiuoja traukiniai. Ar, gulėdamas Kefo sukaltame karste, Zigis važiuos į Zalcburgą, o paskiau pasuks į pietus, ar iškart pasuks į pietus, ties Šteiru – vadinasi, jis suka šiuo metu, nes Šteiras ne per toliausia nuo Vaidhofeno į vakarus, o Zigis iškeliavo viso labo prieš valandą.

Mintyse vaizdavausi tą melodramatišką kelionę. Zigis, sustingęs karste, neatšaukiamas keleivis, ir aš, svarstantis, ar mano telegrama jau išsiųsta iš Vaidhofeno, nors tai nesvarbu, ji vis tiek pralenks Zigį, kad ir kur jis būtų, pirmoji atsidurs Gasthof’e, Ernsto Vaceko-Trumerio kambaryje.

Vacekas-Trumeris, be abejo, sėdės prie nenaudojamo virtuvinio stalo. Tuo metu Zigis lėks smegčia, gulėdamas karste.

Ir tuomet išgirdau kažką rabždinantis už lango, kariantis vynuogienojais, ir man pasirodė, kad mane vėl sugylė spiečiai bičių. Pamačiau dideles rankas, grabinėjančias palangę, išgirdau švokštimą. Vienu šuoliu lovoje atšokęs atgal, surikau:

– Gerai, gerai, einu! Išvaduosime juos visus, jeigu jau nori!

Tačiau tai buvo Kefas. Atrodė labai nustebęs, kad šaukiu. Negalėjau pajudėti iš vietos, padėti jam įsiristi į vidų, ir jis, regis, dėl to užsigavo: nedrąsiai nukreipęs akis į šalį, užmetė ant palangės savo storas kojas.

– Nenorėjau tavęs išgąsdinti, – liūdnai tarė jis. – Bet jau metas nešti muilą, išminčiau.

– Kuriems galams? – paklausiau, nemanydamas, kad verta kliautis milžinu Kefu.

– Todėl, kad dabar esi spąstuose, – atsakė jis. – Esi kiaurai prasiskolinęs. Kuo ilgiau čia smirsi, tuo labiau įsiskolinsi – bent jau vien už šį kambarį. Be to, ana nelaimė. Pasak Vindišo, turėsi sumokėti ir už bites, kaip kažin ką. Jie pasiruošę tau devynis kailius nulupti, išminčiau. Ir jeigu nepabėgsi, jie tave supūdys kalėjime.

Nežiūrėdamas į mane, jis kinkavo didelę kaip beždžionės galvą.

– Kur Galena, Kefai? – paklausiau.

– Sode, – atsakė Kefas. – Pakalnėje, miesto pusėje.

– Su motociklu? – paklausiau.

– Aš jį perregistravau savo vardu, – tarė Kefas. – Tad jie negalės jo atsekti, aišku, jeigu per daug nesistengs. Tau išvažiavus, aš pabūsiu čia. Jei atšliauš senė Trat, pasistengsiu ją sulaikyti čia iki ryto. Spėsi tolokai nubildėti, išminčiau.

– Kodėl tu taip darai, Kefai? – paklausiau, stebėdamas, kaip jis rauko antakius, dideliais gauruotais kuokštais nusvirusius virš akių.

– Ak, išminčiau, – atsiduso jis. – Tiesiog, man regis, taip būtų tau geriau. – Jis pažvelgė į mane, ir jo akys grėsmingai sužaibavo. – Tavęs laukia tavo gražuolė, ir tu eisi pas ją, išminčiau, jeigu net man prireiktų tave tempte tempti.

– Neprireiks, – tariau, rankiodamas savo daiktus. Užrašų knygelę, miegmaišius, šalmus sukišau į kuprinę arba pririšau ant viršaus. Ančių medžiotojo striukės imti buvo neverta, Zigio pypkes atidaviau Kefui. Paskiau grąžinau „Meilės abėcėlę“.

– Et, išminčiau, – atsiduso jis.

– Tu čia niekuo dėtas, Kefai, – nuraminau jį, spausdamas didžiulę leteną, kurią vos gebėjau apimti pirštais.

Tuomet Kefas nutvėrė mane už pažastų ir nuleido pro langą ligi pilies sienos vidurio, kad nereiktų iš aukštai kristi ir kad, plumptelėjęs į sodą, nesukelčiau triukšmo. Akimirką man pasirodė, kad jis neketina manęs paleisti. Laikė mane tiesiai, šiek tiek atstu nuo sienos; net girdėjau, kaip jis šnopuoja. Kabodamas tariau jam:

– Gaila, Kefai, kad tu nepažinojai Todoro Slivnicos. Galvą guldau, kad lengvai su juo susidorotum.

Pažvelgęs aukštyn, virš trigubo pagurklio pamačiau kiek sutrikusią jo šypseną – dūdele sudėtas lūpas.

– Keliauk, išminčiau, – paleisdamas mane, tarė Kefas.

Šleptelėjęs į sodą, galvotrūkčiais puoliau į forsitijų krūmus. Pasislėpęs kieme augančiuose krūmuose, pažiūrėjau pro vartus, apsižvalgiau. Tikėjausi pamatyti tuščią kelią ir nė gyvos dvasios aplink.

Prieš lėkdamas į kelią, pažvelgiau atgal į savo buvusio kambario langą ir pamačiau prigludusį prie grotų Kefą – jo milžiniškas šešėlis klojo visus sodo krūmus ir lysves; grotų suskaidytas langeliais, jis atrodė nepalyginti didesnis nei Zigio, ir, nepaisant to, kad dičkis Kefas man buvo toks malonus, jo grotuotas šešėlis pasirodė kur kas grėsmingesnis ir ryžtingesnis nei kadais mano bičiulio.

Ir kažkur laukianti manęs Galena dabar atrodė visiškai nepanaši į aną merginą, kurią švelniai apkabinau pirmąjį vakarą ir palikau dulksnoje prie krioklio, kai nukūriau į mudviejų kambarį pažiūrėti, kodėl Zigis kraiposi už lango grotų nelyginant orangutanas narve.

Galvoje ūžė, o aš dūmiau keliu per tamsų sodą, iš visų jėgų stengdamasis išrauti iš šaknų net menkiausias plano užuomazgas, bręstančias mano braškančioje makaulėje.

Zigis tuo metu nesipriešindamas keliavo vis toliau nuo tos vietos, kur ketino įgyvendinti savo planus, O. Šrutas tuo metu, mano nuomone, dar nebuvo pradėjęs savo pamainos, o Garsusis Azijos Juodasis Lokys dar turėjo laiko pailsėti ir miegojo tokiu pat kietu miegu kaip Zigis.

Tačiau tą akimirką sutramdžiau savo vaizduotę. Paspartinau žingsnius ir leidausi bėgti, kiek kabina išglebusios nuo gydomųjų vonių kojos, – skubėjau pas Galeną, vydamas iš galvos visus planus, išskyrus pačius artimiausius. Pačius būtiniausius.

Ar ji laukia ten, kur sakė Kefas? Ar užsives variklis? Ir jeigu Kefas išmokė ją vairuoti, kur dėsiu rankas, kai važiuojant reikės už jos laikytis?

Nakties pojūčiai

Man reikėjo sekti savo rankas. Mergina jų bijojo ir, be to, vairavo, ne per daugiausia pasitikėdama savimi. Galena gana neblogai išmoko vairavimo pradmenis – pavarų perjungimą, posūkius, tačiau buvo pernelyg atsargi. Visko bijojo, netgi to, ko nebuvo kelyje.

– Kefas nemokė manęs važinėti naktimis, – teisinosi ji.

Šalmas juokingai kioksojo jai ant pakaušio, kasa plaikstėsi į šalis, jai žvalgantis kažko tai į vieną kelio pusę, tai į kitą. Lyg tas kažkas būtų tykojęs mus užpulti.

Tad, vengdamas dar labiau ją dirginti savo rankomis, laikiau apkabinęs per liemenį, tik retkarčiais, kai leisdavomės pakalnėn, švelniai apimdavau klubus – idant rankos pailsėtų. Ji vilkėjo ruda odine moteriška striuke, susijuosusi senu diržu, Kefo dovana. Laikydamasis jos už liemens, palengva įkišau rankas po striuke ir priglaudžiau delnus prie šiltos palaidinukės. Tačiau po ja pajutau tokius stangrius raumenis, kokių kaip gyvas nebuvau lietęs, tad tuo ir pasitenkinau.

Kartą sušukau jai į klausomąją angą šalme:

– Galena, tu šauniai vairuoji!

Tačiau ji net dabar išsigando. Atsigręžusi paklausė:

– Ką?

Ir vos neapsivertė su motociklu.

Kai, mums važiuojant per miestelius, ji sulėtindavo greitį, mudu galėdavome ramiau pasikalbėti. Vienu tarpu jai pasiūliau:

– Jau temsta. Gal paieškotume vietos nakvynei?

Tačiau ji buvo pasiryžusi važiuoti visą naktį ir atsidurti kuo toliau nuo Vaidhofeno – į pietryčius, į kalnus. Tuo atveju, jeigu jie užsimanytų rimtai mūsų ieškoti, turėtų gana didelių sunkumų.

Tačiau man atrodė, kad ji nenori nakvoti su manimi po atviru dangumi. Tiesą pasakius, man buvo įdomu, ar ji sudarė tokį kelionės planą, kad mums netektų vieniems miegoti tamsoje. Taip ir numačiau, kad tol, kol būsime drauge, lėksime kaip pasiutę kiaurą naktį netgi tuomet, jei patiktų kokia nors vietelė, kur būtų gera apsistoti, mes važinėtume aplink – iki pat ryto.

Tačiau netrukus ji mane nustebino. Prieš pat vidurnaktį sustojo pačiame didžiausiame iš visų pakelėje pasitaikiusių miestelių. Tai buvo Mariacelis, kone didmiestis, ūžiantis nuo turistų, tarytum koks kalnų slidinėjimo kurortas, tik vasaros sezono metu. Triukšmingame naktiniame klube iki pat vėlumos šėlo jaunimas, šoko madingiausiais drabužiais išsipusčiusios poros – nuo rokenrolo muzikos siūbavo gėlės ant palangių sustatytose dėžėse.

Manoji Galena, pristabdžiusi motociklą priešais klubą, sužiuro į atvirus langus ir poreles, rūkančias ant laiptų. Tos irgi spoksojo į mus išsižiojusios.

Tik tuomet susivokiau, jog Galena niekada nebuvo nukilusi toliau Vaidhofeno, todėl miesto gyvenimas jai atrodė nepaprastas. Ir kerintis.

Tai, kad ji – ir ji – gali susižavėti tokiomis žemiškomis pagundomis, mane pribloškė ir netgi truputį nuliūdino.

Kai mes leidomės toliau, išdrįsau pirštų galiukais paliesti jai pilvą. Man pasirodė, kad dabar raumenys truputį atsileidę. Tuomet nemokšiškai pabučiavau ją per šalmo klausomąją angą, ir ji nugara tvirčiau atsirėmė į mane.

Išvažiuodama iš miestelio, posūkyje ji taip paguldė motociklą, kad aš išsigandęs dar stipriau įsikibau jai už pilvo; be abejo, ji pajuto mano baimę ir suprato, kad akimirką ji paėmė viršų. Pajutau, kaip sugurgėjo jos pilvas.

Tačiau sustoti ji nė neketino. Dabar mes lėkėme tiesiai į pietus, ir pakelės miesteliuose degė vis mažiau žiburių. Ji netgi įsijautė ir spaudė kiek išgalėdama. Ir – keisčiausia – visa naktis prabėgo be jokių nutikimų, lyg būtume nepasiekiami pasaulyje įsisiautėjusiam viesului, kaip kadaise Zigiui sakė senis četnikas, – lyg būtume nežinioje – ir skrietume į nebūtį.

Tačiau mano atminties užkaboriuose kažkur dar buvo beprasmiškas, alkūnėmis nuzulintas virtuvinis stalas ir karste keliaujantis sustingęs Zigis. Vis dėlto didžiąją nakties dalį man pavyko jo neregėti. Tik tuomet, kai už Štiubmingo pasukome į rytus, mano ramybei atėjo galas.

Dar vienas miesto girtuoklis šlapinosi į fontaną, tarytum kažkas tyčia surengė man tą reginį, kad aš tolydžio užklupčiau kokį nešvankėlį nusikaltimo vietoje! Juo labiau kad šis nė neketino slėptis; galbūt Galena neįlėkė taip griausmingai kaip andai Zigis. Šis švilpis tik išsižiojo vėpsodamas į mudu su savo žarnele saujoje. Tarytum suakmenėjo, žibinto nutviekstas, kai prazvimbėme pro šalį; ir aš pajutau, kaip šiek tiek susitraukė Galenos pilvo raumenys.

Tačiau to prisiminimo užteko, kad sudrumstų man paskutinę naktinės kelionės valandą. Visą tą valandą iki pat aušros buvo mano eilė regėti visokius vaidalus abipus kelio – kaip aną naktį, Zigio pavadintą proto aptemimu, kai abiejose kelio pusėse mudu regėjome spoksančius į mus vaidalus.

Kartą vidury vynuogyno man pasivaideno senasis oriksas apsamanojusiais ragais. Kitąsyk – dar baisiau – erelis su skardinėmis pyrago formelių grandijomis: stovėjo lyg įaugęs ar prieš daugelį metų nukritęs iš padangių be sparnų ir žemėn suleidęs šaknis.

Prie Kriglacho, jau švintant, pervažiavome Miurco upę, ir ūmai nuo upės siūbtelėjo toks stiprus vėjo šuoras, kad motociklas atsidūrė vidury kelio. Galena, staigiai pasvirusi į šoną, grąžino mus į ankstesnę kelio juostą, ir tuomet vėjas papūtė mums į nugarą.

Tai vis tas pats suknistas pasaulyje įsisiautėjęs viesulas, pagalvojau. Pučia tai į veidą, tai į nugarą, kad lėktum greičiau, nei norėtum. Galbūt net vairuoja.

Tačiau neišsakiau savo minčių: tegul Galena įsivaizduoja, kad ji valdo vairą.

Ką pagaliau padarė Galena

Ji sustojo pačioje Zemeringo perėjos viršūnėje, ir mudu neskubėdami sočiai papusryčiavome. Šiaip ar taip, jai pavyko mus vežti į pietus, paskiau į rytus ir net truputį į šiaurę, tad dabar buvome į pietryčius nuo Vaidhofeno, gana toli rytuose, ir galėjome beveik tiesiai rauti į pietus – į Vieną arba į šiaurę – į Italiją arba Jugoslaviją, nors neketinome vykti iš šalies, bent jau ji neketino. Beje, kai mes aptarėme savo išteklius, aš jai užsiminiau, kad neturiu jokių planų – va šitaip keliaujant, pinigų mums užtektų vos dviem savaitėms. Nieko daugiau negalėjau numatyti. Pirkdami maisto ne daugiau kaip kartą per dieną, lenkdamiesi gyvenamųjų vietų, maitindamiesi sužvejota žuvimi, miegodami po atviru dangumi, kad nereiktų mokėti už nakvynę, galėtume išsilaikyti dvi savaites, kol pristigtų maisto ir degalų, o paskiau tektų ieškoti darbo.

O ieškoti darbo galėtume tik Austrijoje. Atsidūrę kitapus sienos, turėtume bėdos su darbo leidimais užsieniečiams.

Tokie pokalbiai labai pravartūs nuvaikyti įkyrioms mintims, ir aš puikiausiai būčiau su tuo susidorojęs, jeigu perėjos viršūnėje būtume atsidūrę ne dienovidžiu, kai visame Zemeringo slėnyje gaudžia bažnyčių varpai, iškilmingai skelbdami vidurdienį.

Dabar Zigis atkeliauja į Kapruną, kur vienu ar kitu metu atgulė diduma jo artimųjų, pagalvojau. Ir įsivaizdavau senį Vaceką-Trumerį prie negrabiai sukalto karsto.

– Ar gersi dar alaus, Grafai? – paklausė Galena.

O aš atsakiau:

– Tikriausiai jis jau ten. Ir aš turėčiau ten būti.

– Liaukis, Grafai, – sudraudė ji.

Tačiau mano galvoje buvo tik senis Trumeris, ir šiaip jau palaidojęs pernelyg daug artimų žmonių, kad pastarąsias laidotuves turėtų atbūti vienui vienas. Tačiau tai buvo pernelyg graudi mintis nuo turistų lūžtančiame „Zemeringo perėjos“ motelio restorane, kur šeimininkai stengėsi pagardinti mums sriubą Senojo Pasaulio muzika.

Netikėtai Galena pasiūlė man mokytis vairuoti motociklą, nes tai būtų pravartu mums abiem. Ji ištempė mane iš restorano ir leidosi į šiaurės vakarus – į slėnį. Iš ten pasukome į kalnus, atsidūrėme aukščiau Zemeringo perėjos, Voise, kur nupirkau du butelius baltojo vyno ir pakelį sviesto.

Netoli Zingerino miestelio, sraunios tamsių vandenų Švarcos upės pakrantėje, aptikome gražią, pušų skujomis nuklotą laukymę. Čia buvo užtektinai vietos mokytis vairuoti, vėsaus vandens vynui atšaldyti ir žuvų, kurių galėjome pasikepti Freinos Gipel keptuvėje, be to, apsistojome kuo toliau nuo kelio, kad naktį mums niekas netrukdytų.

– Kefas sakė, kad pirmiausia reikia išmokti perjungti pavarą, – mums leidžiantis šlaitu prie upės, pakuždėjo Galena, įsitaisiusi ant užpakalinės sėdynės.

Tačiau aš beveik negirdėjau jos žodžių. Staiga pasidingojo, jog sėdžiu raitas ant augalotojo Todoro Slivnicos, o gyvenimo matęs Bijelas įsakinėja: „Staigus posūkis į kairę, Vratnai, vaikeli.“ Paskiau pavažinėjau paupiu šen bei ten, Galena, sėdėdama užpakaly manęs, bandė kažką droviai pasakyti, tačiau mano rankomis vairavo Gotlobas Vutas, garsiai ir aiškiai mane mokydamas: „Matai? Va šitaip!“ Paskiau aš kopiau marmuriniais laiptais, aš, bėglys Zigfridas Šmitas, ypatingasis pasiuntinys, Vienos senamiesčio klajūnas. Staiga užkliuvau už medžio šaknies ir atsidūriau ant benzino bako, o vargšė Galena užgriuvo ant manęs, ir man teko kojų pirštais siekti starterio. Paskiau vėl pamačiau nuokalnėn per sodus vingiuojantį kelią, ir Zigis tarė: „Dabar įjunk pirmąją pavarą, Grafai. Pasistenk.“

Keliai įstrigę po vairu, ant plyštančios galvos medumi sulipusių bičių vainikas – buvau tikras, kad esu amžinai prikaustytas prie to senojo Žvėries, kai skriete perskriejau per mūsų būsimą stovyklą, pervažiuodamas per kuprinę.

– Viešpatie, Grafai, žiūrėk, kur važiuoji! – sušuko Galena.

Tačiau, nušokusi nuo motociklo ir užbėgusi iš priekio – tikriausiai paklausti, kodėl negesinu variklio, ko gero, išsigando, išvydusi mano paklaikusias akis.

– Ak, Grafai! Liaukis! Gana! – sušuko.

O kai aš, užuot atsakęs, vis garsiau kriokinau motociklą tuščiąja eiga, ji paukštelėjo ranka per mygtuką, ir variklis užgeso. Ūžesys nutilo.

– Grafai, parodyk man, kaip tu gaudai žuvį, – paprašė ji.

Taip ir padariau, nors upė toje vietoje buvo srauni ir krantas nelabai patogus nusileisti prie vandens. Kelios veikiai užkibo, bet nutrūko, kol pagaliau sumeškeriojau tris nedidelius upėtakius – gana nesunkius, tad mikliai ištempiau juos ant kranto.

– Ką gi, sveika eiti gulti neprivalgius, – paguodžiau.

– Kodėl? – paklausė Galena.

– Ir išplempus du butelius vyno, – pridūriau nusišiepdamas.

Tačiau ji patempė lūpą ir vėl baikščiai atšoko į šalį.

Šiaip ar taip, upėtakiai buvo skanūs. Pavalgiusi Galena nejučia nusičiaudėjo – tik vos vos, ir spėjo prisidengti delnu.

– Aha! – sušukau.

– Kas per „aha“? – paklausė ji.

Ir aš jai priminiau:

– „Gardžiai nusičiaudėti – tai paprastas, savaime suprantamas ir nevaržomas veiksmas, kurio kai kas gėdisi...“

Ir aš nutilau, norėdamas pažiūrėti, ką ji atsakys.

– Grafai, – suvapėjo ji ir išlaistė vyną.

– Ne bėda, – tariau. – Upėje turime dar vieną butelį.

– Viską apgalvojai, ar ne? – tarė ji, bet nė kiek nesupykusi.

Tuomet mintyse apmečiau dar kai ką – kitaip tariant, savo artimiausius planus. Prisiminiau, jog Zigis nupirko du miegmaišius toje pačioje vietoje ir tuo pačiu metu ir jog tie maišai gali būti naudojami ir atskirai, ir drauge, sujungti užtrauku. Tad labai lengva juos paversti vienu dviguliu.

Dvigulis maišas – tau, Galena, pagalvojau. Tačiau dar buvo šviesu, o upėje vėso dar vienas butelis vyno.

– Galena, atnešk antrą butelį, o aš tuo tarpu užkursiu laužą, – tariau Galenai. – Dūmai išvaikys uodus.

Tiesą pasakius, ačiū Dievui, nebuvo jokių uodų. Mes buvome palyginti aukštai kalnuose, kur gana vėsu.

Sutemus bus dar vėsiau, pagalvojau, žvelgdamas į žiemiškai atšiaurią upę, netgi vasarą sunkiai įsivaizduojamą neapšarmojusiais krantais, prie kurių leidžiasi atsigerti sužvarbę elniai, aukštai kilnodami ir kratydami kojas, lyg būtų nušalę kanopas. Gal taip ir atsitiko?

Viskas įmanoma, kartą pasakė Zigis. Ir manęs vos neištiko širdies smūgis, kai pasilenkiau pakurstyti laužo.

Jeigu viskas įmanoma, Zigis kelionėje galėjo pasimesti – gal keliauja nusiųstas į Miuncheną ar Paryžių. Jau įsivaizdavau Zigį, pastatytą ant kojų Paryžiaus sandėliuose.

O gal atsitiko nelaimė ankštuose Vaceko-Trumerio kambariuose? Be abejo, Zigis gulės kambaryje su motociklu, ir ten, žinoma, degs žvakės. Viena žvakė degs labai arti Didžiojo prizo lenktynių motociklo. O jo bake tikriausiai bus palikta benzino, idant bakas nerūdytų. Jau įsivaizdavau, kaip Gasthof’as išlekia į orą.

Tačiau visi tie vaizdiniai man nežadino jokių jausmų, kol malkos nevirto pelenais ir negrįžo Galena su vyno buteliu. Jaučiausi tiesiog apkvaišęs ir nekreipiau dėmesio netgi į pelenus, kuriuos maišiau su nuodėguliu. Pakilę jie leidosi tiesiai žemyn – nebuvo nė menkiausio vėjelio.

Vadinasi, naktį nurimsta pasaulyje įsisiautėjęs viesulas, pagalvojau. Ir dar pagalvojau: ir kas iš to? Jeigu aš visiškai sumaišiau sau protą dalykais, su manimi susijusiais arba nė kiek nesusijusiais.

Visa tai įvyko tuo metu, kol susidarė užtektinai pelenų ir kol Galena nuėjo atnešti vyno – ar bent jau man taip atrodė; nors buvo jau tamsoka, vis dėlto pastebėjau, kad Galena atnešė tik pusę butelio vyno – kitą pusę išgėrė pati viena. Kadangi jau buvo tamsu, aš pasiūliau:

– Metas paruošti miegmaišį.

„Miegmaišį“ pasakiau vienaskaita, nes norėjau, kad tai būtų dvigulis maišas.

– Paruoštas, – atsakė Galena, irgi vartodama vienaskaitą.

Ir aš supratau, kad ji bus sujungusi juos užtrauku – tikriausiai norėdama mane paguosti. Iš pasigailėjimo, nors vyliausi, kad gal ne.

Nuėjau prie upės išsiplauti burnos, kad nedvoktų žuvimi. Paskiau prislinkau prie miegmaišio, jau įšilusio nuo Galenos. Tačiau ji gulėjo apsirengusi. Su velvetiniais džinsais ir palaidinuke. Tiesa, nusisegusi liemenėlę: vienu tarpu pastebėjau, kaip ji bando ją paslėpti po striuke šalia kuprinės.

Kas be ko, tokios smulkmenos neturi reikšmės, pagalvojau.

Tačiau, vos man įsliuogus šalia jos į miegmaišį, ji tarė:

– Labos nakties, Grafai.

O aš dar nebuvau spėjęs ištiesti kojų! Negana to, buvau toks nedrąsus, kad nenusimoviau savo pasigailėtinų ištampytų kelnaičių.

Netoliese šniokštė srauni upė. Kitoje pusėje kvarkė varlės. Visada pasitaiko pelkių ten, kur mažiausiai to tikiesi.

Taip aš mąsčiau, nejučia ateinant į galvą kukliai filosofinei išminčiai. Galena atsuko man nugarą – susirietusi į kamuoliuką ir parietusi kelius.

– Turbūt pavargai, Galena? – šmaikščiai paklausiau guviu balsu.

– Labai, labos nakties, – atsiliepė ji dirbtinai vangiu balsu, lyg alpdama miego.

Prisislinkau prie jos, petimi glausdamasis prie jos drungnos nugaros. Ji įsiręžė.

– Tu nusirengei nuogas! – priekaištingai tarė ji.

– Ne, esu su trumpikėmis, – atsakiau.

– Su kuo? – paklausė Galena.

– Su trumpikėmis, – atsakiau. – Apatinėmis kelnaitėmis.

Man pasirodė, kad ji pareikalaus uždegti šviesą, kad galėtų žvilgtelėti į mano palaikes trumpikes: dievaži, būčiau miręs iš gėdos. Ji atsisėdo miegmaišyje. Ir tiek tepasakė:

– Kokia graži naktis, ar ne, Grafai?

– Žinoma, – atsakiau, gūždamasis į savąjį miegmaišio kampą – laukdamas, kada ji vėl atsiguls.

– Ir taip garsiai šniokščia upė, ar ne? – tarė Galena.

– Žinoma, – atsakiau tokiu pat abejingu tonu.

Tūnodamas savo miegmaišio kampe, laukiau, kada išmuš mano valanda; pamačiau nebent, kaip vėjas plaiksto jos palaidinukę.

Pamenu, ilgokai laukiau, kol ji atsiguls, ir pagaliau užsnūdau nesulaukęs. Užmigdamas dar pagalvojau: „Tikriausiai ji ketina vėl užsisegti savo liemenėlę.“

Žodžiu, leidausi pasroviui ir nuplaukiau sraunia, tamsia žiemiška upe. Srovės nešamas, sapnavau, ir kniostelėdavau iš miegų tik retkarčiais, bandydamas plaukti prieš srovę. Tačiau ramiai, nedėdamas jokių pastangų. Nesipriešindamas plaukiau, srovės nešamas, pro vandenyje atsispindinčius skaisčius miestų žiburius, pro lentpjūvę, pakrantėje plūduriuojančius sakais kvepiančius rąstus, pro plonas drobeles skalaujančias merginas. Plaukiau, putomis aptrauktas, pro skardžius, sniego nuklotus krantus, buvo lyg naktis, lyg vėlus vakaras, ir paupin atsigerti nusileido elnias. Stambus elnias, vedinas ištisu haremu baugščiai susigrūdusių patelių. Man regis, elnias gerokai panėšėjo į oriksą. Jis drąsiai žengė ant plonyčio ledo, užsitraukusio upės pakrantėje. Visu svoriu palinko į priekį, dailiomis smailiomis nagomis palengva, atsargiai stodamas ant ledo. Patelės stovėjo susiglaudusios. Aš nustojau plūduriuoti – paleidau į darbą rankas ir kojas.

Elnės pernelyg brazda, trinasi viena į kitą, pagalvojau. Tačiau brazdėjo Galena – sėdėdama šalia manęs, kaip kažin ką, segėsi savo suknistą liemenėlę. Tik jos kojos pašėlusiai malėsi šalia manęs miegmaišyje. Lyg ji būtų važiavusi dviračiu, dingtelėjo mintis. Ką darys toliau? Užsimaus šarvuotas kelnaites, susijuos skaistybės diržu? Ši mergelė nemėgsta žaisti su ugnimi.

Tačiau ji vėl nėrė į miegmaišį, išsitiesė šalia manęs, ir aš pajutau, kaip ji sulenkė koją per kelį ir lengvai palietė juo man ranką.

Ji nusirengusi! Aš apsimečiau, kad miegu.

– Grafai? – pašaukė Galena, pėdomis nelyginant rankomis apkabindama man koją per kulkšnį.

Prisiglaudžiau prie jos – tarsi per miegus.

– Ei, Grafai! – pašaukė ji. – Atsibusk pagaliau!

Tačiau dabar, nors mudviejų kojos lietėsi, atstūmė mane, abiem rankomis įsirėmusi man į pilvą. Paskiau pasislinko toliau. Ir staiga užvirto ant manęs miegmaišyje; pirmiausia mane apklėtė jos palaidi plaukai. Mus abu nudegino – lyg šalčiu, lyg karščiu, ir mudu akimoju įsiliepsnojome. Pajutau, kaip ledas atitrūko nuo kranto, ir milžinas elnias nuplaukė ant lyties.

– Pabusk pagaliau! – neatlyžo Galena. Ir taip stipriai prisiglaudė, kad negalėjau nė pajudėti.

– Aš nemiegu, – išstenėjau.

Bet labai neaiškiai, ir pabandžiau išsprūsti iš po jos peties, primygusio man kaklą, būdamas tikras, kad ji nesuprato, ką sakau. Tačiau, man nespėjus darsyk sukarkti, ji pašliaužė žemyn ir pabučiavo į lūpas. Aš vėl sustenėjau. Ji prisiglaudė drėgnu veidu: čia tai bent – pasirodo, ji verkia!

Prisipažįstu, aš sutrikau.

– Man nereikia iš tavęs jokių malonių, jeigu tau manęs taip baisiai gaila, – tariau.

– Neišsigalvok! – truputį per karštai išsigynė ji.

– Eik jau! – įsižeidžiau aš ir pakėliau ją per alkūnę virš savo krūtinės. Jos plaukai dengė mudviejų veidus. Ji primygo keliais man pilvą, ir aš susiriečiau dvilinkas – regis, ji to ir norėjo: griebė man už pečių, nusliuogė nuo manęs ir užsivertė mane ant savęs.

Dabar ji jau raudojo balsu, ir aš pabučiavau ją į lūpas, kad liautųsi. Mudu voliojomės tame suknistame maiše, stengdamiesi patogiau įsitaisyti.

– Aš tikrai tave myliu, Galena, – tariau, laikydamas pareiga pasakyti šiuos žodžius.

Ir ji man pasakė tą patį.

Tai buvo vienintelis dalykas, pareikalavęs tam tikrų pastangų, bent jau tiek išliko atmintyje iš tos privalomosios įžangos, kurios nemokėjome tinkamai atlikti.

Jos plaukai apsivijo man apie kaklą; ji priglaudė mano galvą prie krūtinės – tokios aukštos, virpančios ir gležnos, jog mane perėmė baimė, kad galiu įlūžti. Primerkęs vieną akį, priglaudžiau ją prie miego arterijos: ji tvinksėjo lengvai ir greitai.

Kaip ir žiemiškoji upė, nešanti pasroviui narsuolį elnią ant tirpstančios lyties, kai elnės lygia greta saugiai bėga krantu.

Ir Galena paklausė:

– Kas čia? Kaip tu jas pavadinai?

– Trumpikės, – sukuždėjau.

Nieku gyvu nenorėjau atitrūkti nuo jos pulso.

– Na, tokiu atveju aš vilkiu mautinukėmis, – tarė ji ir, versdamasi po manimi, klubikauliu įsirėmė man į šoną. Verkti nebeverkė – lyg kažko laukė. Paskiau paprašė: – Nusivilk.

Jeigu ji, vargšelė, galėtų ką nors matyti šitame suknistame miegmaišyje, pagalvojau.

Tačiau aš pažiūrėjęs išvydau elnią, vargais negalais išlaikantį pusiausvyrą: ledo lytis jau buvo po vandeniu.

Ir jeigu, sudūręs nykščius, iš priekio apimčiau jos liemenį, delnais įsiremdamas ties klubais, ir jeigu stipriai suspausčiau, vidurinieji pirštai susiliestų, man regis, virš stuburo. Pakėliau ją.

Ji kažką suvapėjo, ir šis garsas tarsi atsklido iš sraunios žiemiškos upės gelmių.

– Klausyk, Grafai, kur dėjai mano mautinukes – aš tam tyčia jas nusipirkau šiai kelionei.

Ji pati pasikėlė, kai pabandžiau ją kelti. Elnės bėgo koja kojon.

– Ak, Grafai! – sukuždėjo ji, ir kažkas spragtelėjo jos gerklėje, prie pat gyslos, ir ji sutvinksėjo dar greičiau.

Mačiau, kaip po smailiomis elnio kanopomis įlūžo ledas, jis krūtine krito į vandenį, perskeldamas pusiau išakijusią lytį. Ir ėmė plaukti: plaukė pro vandenyje atsispindinčius skaisčius miestų žiburius, pro sakais sodriai kvepiančias lentpjūves – tamsia ir suplėkusia medžių žieve atsiduodančia upe. Išnėrė tarp baltutėlių snieguotų krantų, pamatė pakrantėje jo išsiilgusias elnes. Neskubėdamas lengvai liuoktelėjo kelis kartus, praskirdamas ledokšnius, kuriuos greitai pagavo srauni tėkmė.

Aš vėl sutrikau, užgniaužiau kvapą, nes, paliovęs darbuotis rankomis ir kojomis, nugrimzdau į gelmę. Pajutau po kojomis minkštą kaip antklodė dumbliną dugną. Kai atsispyriau, elnias jau buvo prie kranto.

Ir tuomet įsičiaudėjau, negalėdamas nė sustoti. Išnėriau į paviršių.

Miegmaišis atsidavė lentpjūve, kai Galena, suspaudusi rankomis spengiančias ausis, papurtė man galvą. Elnias apdujęs svyruodamas iškopė į krantą. Galena pabučiavo mane į lūpas, ir man nušvito protas. Atsidūręs krante, elnias šuoliais leidosi prie savo šiltos kaimenės.

Paskiau Galena atsargiai atitraukė rankas man nuo ausų, mano pulsas sulėtėjo, ir tada vėl išgirdau įprastus garsus.

Netoliese šniokštė upė. Ir kvarkė varlės pelkėje, kurių visada pasitaiko ten, kur mažiausiai to tikiesi.

Ką dar padarė Galena

Pabudau anksti, graužiamas sąžinės, kad miegojau. Žinojau, jog Ernstas Vacekas-Trumeris praleido naktį užsikniaubęs ant virtuvinio stalo – užsisėdėjo ilgiau už indų plovėjas, triūsiančias Gasthof’o pirmame aukšte.

Galena, jau atsibudusi, naršė aplink, ieškodama savo mautinukių ir bandydama už miegmaišio nepastebimai sugraibyti liemenėlę. Laimė, ji apsiriko pagalvojusi, kad dėl jos atrodau lyg nusikaltęs. Nes tarė man:

– Klausyk, Grafai, juk nieko tokio neatsitiko. Aš jaučiuosi kuo puikiausiai.

Ir ji apsimetė, kad jai labai smagu, bet į mane nežiūrėjo, droviai kreipdama į šalį spindinčias akis.

– Na ir šaunu, kad jautiesi kuo puikiausiai, – tariau aš, kad ji ir toliau manytų, jog galvoju apie ją. Ir, išties apie ją galvodamas, pabučiavau ją ir ėmiau guviai muistytis miegmaišyje.

– Palauk, – tarė Galena, – tavo trumpikės štai čia.

Ir ji atsuko nugarą, kad man nereiktų gūžtis sakais gardžiai kvepiančiame maiše.

– Būtų ne pro šalį išvėdinti tą maišą, – tariau.

– Ar tai aš kalta? – atsiliepė ji. – Nejaugi ir aš taip kvepiu?

– Et, – numykiau, ir mudu ėmėme žvalgytis aplink, dairydamiesi kokio neregėto žvėrelio ar itin margo paukščio, kad galėtume pasakyti: „O Viešpatie, Galena! Tu tik pažiūrėk!“ Ir taip gana sklandžiai pakreipti kalbą kita linkme. Tačiau aš nieko nemačiau, išskyrus aprasojusį motociklą ir ūkanotą upę. Rytas pasitaikė gana žvarbus.

– Bėgam išsimaudyti, – narsiai pasiūliau.

Tačiau Galena nenorėjo lįsti iš maišo, kol nepadaviau jai liemenėlės. Prašyti jos nė nebūtų išdrįsusi, todėl aš stryktelėjau lauk, sugraibiau ją ir iškėliau kaip vėliavą.

– Kas čia per keistenybė? – paklausiau.

– Gerai jau, gerai, atiduok, – tarė Galena, užleidusi plaukus ant akių.

Tuomet nukūriau prie upės ir ėmiau jos laukti.

Dievulėli, vanduo tiesiog nusvilino, kalenau dantimis lyg kulkosvaidžiu, srovė vos nenutraukė man suknistų trumpikių. Galena nesimaudė – tik pasinėrė ir iššoko į krantą. Sušlapus plaukams, pamačiau, kokia graži jos galvos forma. Ausys atrodė truputį juokingos – labai didelės ir netgi smailios. Nuo šalčio jai virpėjo smakras. Kai ji išlipo į krantą, liemenėlė buvo kiaurai peršlapusi. Ji labai žaviai apsikabino krūtinę rankomis ir stipriai suspaudė krūtis, kad iš liemenėlės išvarvėtų vanduo. Paskiau, išvydusi, kad žiūriu į ją, nusisukusi ėmė straksėti pakrantėje, puikiai suvokdama, kaip glaudžiai mautinukės apgulusios jos klubus.

Aš išbridau į krantą, žirgliodamas kaip beždžionė dėl tų savo suknistų trumpikių, prilipusių prie kūno ir nusmukusių beveik iki pat kelių. Pamačiusi, kaip aš atrodau, Galena ėmė šaipytis iš mano kaulėtos figūros.

– Man regis, tos trumpikės tau per didelės, – tarė ji.

Tuomet aš vienu šuoliu atsidūriau prie jos ir leidausi šokinėti aplink, rodydamas į ją pirštu ir šaukdamas:

– Žiū! Tavo liemenėlėje – du šilingai!

Todėl, kad jos speniukai tiek spalva, tiek dydžiu priminė gražiai nuzulintas varines monetas. Du šilingai, dievaži!

Keistai pasižiūrėjusi į save, ji leidosi į kojas. „Na, pasijuok, Galena, – pagalvojau, – kad ir iš savęs. Juoktis sveika, garbės žodis.“

– Ar gali man paskolinti marškinėlius? – rimtai susirūpinusi, paklausė ji. – Manieji iškart kiaurai sudrėktų, o aš nepasiėmiau nė vieno rankšluosčio.

Kai atnešiau jai savo garsiuosius futbolo marškinėlius raudonais ir baltais ruoželiais, ji delnais prisidengė savo šilingus, bet plačiai nusišypsojo: drėgna plaukų sruoga prilipo jai prie lūpų kampučio, ir ji nubraukė ją liežuviu.

– Na, o kaip su pusryčiais? – paklausiau. – Jeigu mokėtum užkurti laužą, aš galėčiau nulėkti į Zingeriną ir atvežti kiaušinių ir kavos.

– Mokėčiau, – atsakė ji juokdamasi, lyg turėdama galvoje ką nors sąmojinga, – jeigu iš pradžių padėtum man nusegti štai šitą.

Aš užėjau jai iš užpakalio padėti jai po futbolo marškinėliais atsegti liemenėlės. Ji pasikraipė, kad liemenėlė nusmuktų iki juosmens. Stovėdamas užpakaly, staigiai apkabinau ją ir apgniaužiau drėgnas, vėsias ir standžias krūtis. Ji buvo lyg statula, ką tik nuplauta iš gaisrinės žarnos.

– Pala, aš susišukuosiu plaukus, – tarė ji, nė neketindama ištrūkti. Netgi nugara prisiglaudė prie manęs.

Upė patvino: rodės, ims ir nuplaus mus nuo kranto. Tačiau tai buvo tik vėjas, staiga pakilęs ir apklėtęs mus upės rūku. Miške išvydau elnią, romų kaip avelė. Tik miškas buvo atkirstas nuo viso pasaulio. Gal upių apriestas iš visų pusių, o gal tvoromis aptvertas. Ir, stovėdamas šalia elnio nelyginant piemuo – nors ir be bandos, – Zigis kalbėjo:

– Nusiramink, mano elnie! Aš išvesiu tave iš čia, nesijaudink!

Ir tuomet Galena tarė:

– Man skauda, Grafai, skauda!

Aš įkandau jai į kaklą, ir toje vietoje po plaukų sruoga pasirodė skaisčiai raudona apskrita dantų žymė. Kadangi vėl atrodžiau kaip prasikaltęs, ji pagalvojo, kad aš gailiuosi jai įkandęs.

– Nieko baisaus, Grafai, – nuramino ji mane. – Aš ne tokia jau išlepėlė, kaip galėtum pamanyti.

Aš neprieštaravau – tegul sau mano, kad dėl jos taip keistai atrodau. Ji taip susišukavo patamsėjusius nuo drėgmės plaukus, kad nebūtų matyti dėmelės. Tad nėriau į mišką savo nepakenčiamai šlapių trumpikių pasikeisti.

Paskiau nulėkiau į Zingeriną kiaušinių ir kavos. Kai grįžau, Galena jau buvo užkūrusi tokį laužą, kad ant jo buvo galima ir virti, ir kepti. Be to, išvertė miegmaišį ir nutempė jį į mišką, paupin. Labai susigėdau pastebėjęs, kad ji padžiovė ant mieto mano trumpikes – kelnaitės plaikstėsi ant stirksančio smaigo, lyg primityviai ženklindamos vietą, kur palaidotas jų savininkas.

Mudu sočiai pavalgėme. Be to, aptikau kepalėlį duonos pačiame kuprinės dugne, kur jis išgulėjo mažų mažiausiai kokią savaitę ar panašiai. Kai paskrudinome Freinos keptuvėje, buvo neapsakomo gardumo. Mat aš laikausi taisyklės – niekada neplauti keptuvės. Tuomet išlieka visų gardžių patiekalų atminimas.

Galena vis dar džiovinosi plaukus. Užšukavusi juos ant veido, pūtė, kad nelįstų į burną ir nosį. Plaukai plaikstėsi patys savaime, kaip gyvi; ji žaidė su jais, atsisėdusi priešais, bet aš, apsimestinai suaimanavęs, nuropojau į mišką ir drėbiausi ant miegmaišio. Jis buvo platesnis nei bet kokia lovatiesė, išpleiktas dailiau nei staltiesė – aplink ošė medžiai, o apačioje pūpsojo minkšti skujų patalai. Kritai – ir kaip į vandenį.

Tačiau Galena kuitėsi prie laužo, paskiau upėje mazgojosi rankas. Vėl apsimovė velvetinius džinsus, tačiau neišdrįso padžiauti savo mautinukių taip įžūliai, kaip sugalvojo įamžinti mano trumpikes.

Aš dar keliskart alsiai suvaitojau, tysodamas plačiame miško guolyje. Paskiau sušukau jai:

– Ar tavęs neima miegas, Galena? Aš, pavyzdžiui, galėčiau kirmyti kiaurą dieną.

– Vargu bau, jeigu ateičiau pas tave, – atsiliepė ji.

Ką gi, tokia savimana reikalavo imtis ryžtingų veiksmų, todėl iššokau iš miško ir puoliau ją paupy. Ji nukūrė į laukus. Tačiau dar niekada nebuvau sutikęs merginos, kuri mokėtų gerai bėgti. Man regis, viską lemia kūno sandara: merginos plačių klubų, nesvarbu, ar jos rubuilės, ar džiūsnos, vis viena bėgant joms tenka mėtyti kojas į šalis.

Be kita ko, aš neįveikiamas trumpųjų distancijų bėgikas. Prisivijau ją, kai ji bandė slėptis miške. Uždususi paklausė:

– Kur, tavo manymu, mums reikėtų važiuoti? Kur tu norėtum važiuoti?

Lyg apie tai būtų seniai galvojusi.

Jai nepavyko taip lengvai išmušti manęs iš vėžių. Parsivedžiau ją prie miegmaišio; ji vėl apklėtė mane savo plaukais, netgi man nespėjus jos parversti ant žemės. Tačiau, užgulęs ant viršaus, pastebėjau, kaip jos veidą iškreipė skausmo grimasa.

– Ar tau skauda, Galena? – paklausiau.

Savaime suprantama, ji nukreipė žvilgsnį į šalį.

– Trupučiuką, – atsakė. – O kas čia nuostabaus, ką?

– Vaje! – sušukau. – Atsiprašau.

– Et, nelabai skauda, – sulemeno ji.

Ir, ko gero, nemelavo, nes nenubraukė plaukų nuo mano kaklo.

Dieve mano, vidury skaisčios dienos, pagalvojau sumišęs. Tačiau ji vėl nustebino mane.

– Juk tu nevilki kelnaičių, – tarė.

– Turiu tik vieną porą, – gailiai nusiskundžiau.

– Grafai, tu galėtum vilkėti manosiomis, – tarė Galena. – Jos labai tamposi.

– Betgi jos mėlynos! – sušukau.

– Aš turiu trijų spalvų: žalias, mėlynas ir raudonas, – atsakė Galena.

Bet tik vieną liemenėlę – tai aš gerai žinojau, nes mačiau, kaip ji krovėsi daiktus.

– Tu gali pasiimti mano futbolo marškinėlius, – pasiūliau jai.

Ir, matydamas juos pamestus greta mūsų plataus guolio, prisiminiau vieną puskvaišį iš mūsų vidurinės mokyklos futbolo komandos. Ko gero, jis nemėgo futbolo ne ką mažiau už mane, tačiau mokėjo vieną gudrybę, kuria visada naudodavosi įkliuvęs į keblią padėtį: tu bėgi taikydamasis spirti kamuolį, o priešais atlekia kitas žaidėjas, ketindamas pirmas pribėgti prie kamuolio. Tu nežinai, kas spirs pirmas, bet jeigu spirs jis, tikriausiai pataikys kamuoliu tau į veidą arba bato galu kliudys tau marmūzę. Taigi tas puskvaišis visada, patekęs į tokią padėtį, paleisdavo gerklę. Nesitraukdavo nieku gyvu, nuožmiai puldavo prie kamuolio – klykdamas iš visų galių. Klykdamas priešininkui tiesiai į veidą. Visiems įvarydamas baimės, nuoširdžiai prisipažindamas, kad bijo pats.

Garbės žodis, kaip tik dėl to jis buvo puikus žaidėjas. Iš visų atimdavo kamuolį. Kai pratrūkdavo taip bliauti, atrodydavo, kad jis puola kulkosvaidžių lizdą.

Ir aš pagalvojau: tai tiesa. Visi mes turėtume išrėkti savo baimę, kad skirtume puskvaišį nuo didvyrio. Iš puskvaišio galime pasijuokti, tardami sau, kad jis kvanktelėjęs. Tačiau iš tikrųjų kvailas yra didvyris, kliedesių ir nuvalkiotų tiesų pilna galva: jam nusispjaut, ar jis pribėgs pirmas prie kamuolio. Na, o aš, pavyzdžiui, esu tikras puskvaišis, pagalvojau.

– Grafai! – pašaukė mane Galena, ko gero, visiškai išmušta iš vėžių, kad nežiūriu į ją, nors tikėjosi, jog spoksosiu išvertęs akis.

Ji buvo ne statula: nors ir liesutė, buvo švelni, kaip šilkinė. Virš upės nuskriejo šauksmas:

Tebūnie pašlovintas stiebas, dar nesukrovęs žiedo!

Taip tikriausiai svarstė Zigis, gulėdamas tarp žvakių šalia 1939 metų Didžiojo prizo lenktynių motociklo.

– Kodėl tau čia želia plaukai? – paklausė Galena.

Pelkių visada pasitaiko ten, kur mažiausiai to tikiesi, pagalvojau. Ir paskubomis priglaudžiau galvą tarp jos stačių, mažyčių krūtų. Tuo metu nenorėjau jokių pramogų. Nei suknisto elnio žiemiškos upės pakrantėje, patikėto gerajam ganytojui Zigiui. Pagalvojau – keisčiausia, tik dabar tokia mintis atėjo į galvą: „Tikriausiai aš išsikrausčiau iš proto. Arba tiesiog kuoktelėjau.“

Ir taip išsigandau, kad bijojau net užsimerkti. Permečiau akimis ilgą Galenos liemenį ir pastebėjau, kaip juda jos inksto geldelė. Jeigu iš tikrųjų tai buvo inksto geldelė. Pažvelgiau aukštyn kaklo link – ir pamačiau po plonyte oda tvinksint gyslelę, tačiau neišdrįsau jos paliesti. Prasižiojusi ji žiūrėjo žemyn – į mane, nustebusi, be jokios abejonės, kad ten man auga plaukai.

Paskiau pabučiavau ją į lūpas – jos akys buvo taip arti, kad būčiau galėjęs suskaičiuoti visas blakstienas: jos buvo padrėkusios, bet ji neverkė.

Nieko daugiau nemačiau – tik jos veidą ir palaidus plaukus. Mane glamonėjančios rankos buvo Gallen von St. Leonhard rankos, niekas daugiau negalėjo patraukti mano dėmesio. Jokių garsų, išskyrus Galenos kvėpavimą.

Ji užsimerkė; aš nulaižiau ašarėlę jai nuo skruosto. Ji vėl delnais užspaudė man ausis. Ausyse spengė, bet dabar gerai žinojau kodėl.

Sučiaudėjau. Šįkart ir ji pasekė mano pavyzdžiu. Nes jos akys baimingai išsiplėtė.

– Grafai! – tarė ji.

Ir aš pagalvojau: „Ne, nieko baisaus. Viskas gerai.“ Bet ji paklausė:

– Grafai, ar tu pajutai? Gal aš pasidariau ką nors bloga?

– Ne, tu tiesiog nusičiaudėjai, – paaiškinau. – Viskas gerai, – pridūriau kaip koks suknistas gydytojas. Tačiau šįkart aiškiai girdėjau jos kvėpavimą ir kiekvieną žodį, dabar žinojau, kad niekur nebuvau iškeliavęs iš maišo. Man nieko bloga neatsitiko: žinojau, kad mudu su Galena vienui vieni, o visa, kas gyva ir negyva, yra kažkur, tik ne su mumis. Bent jau šiuo metu.

– Aš kažko netekau, – tarė ji. – Ar tikrai, Grafai?

– Tiesiog tu nusičiaudėjai, – atsakiau. – Tai, ko netekai, visada spėsi susigrąžinti.

„Juoktis sveika, Galena. Nepamiršk. Na, o dabar nusijuok“, – pagalvojau.

– Grafai, ar tu galvoji apie ką nors kita, kai darai va šitą? – vis dar susijaudinusi ir man tebesant ant viršaus, paklausė Galena. – Ar kada nors tau pasitaiko nuklysti mintimis kitur?

– Kaip aš galėčiau! – atrėmiau.

Nedrįsau nukreipti žvilgsnio į šalį ar užsimerkti, žinodamas, kad miškuose aplink knibždėte knibžda elnių ir oriksų, ir piemenų, pasirengusių įsikibti į mano mintis. Kad jie prasmegtų!

Galena nusišypsojo, netgi susijuokė gulėdama apačioje.

– Ir aš nieko negalvoju, – tarė. – Dabar netgi jokios mintys neina į galvą.

Ką gi, tu labai sveika mergina, pagalvojau. Tačiau nenuleisk nuo manęs akies! Hanesas Grafas pagarsėjęs vėjo pamušalas.

Nojaus laivas

Vėliau popiet Galena paklausė:

– Kaip tu manai, ar susigrąžinsiu tai, ko netekau? Man vis dar kažko trūksta.

– Ką tu turi galvoje?

Jai kalbant, aš išdrįsau užsimerkti.

– Tu pats supranti, ko aš netekau, – tarė Galena.

Ji per daug dėl to rūpinasi, pagalvojau.

– Klausyk, – atsakiau jai. – Kai kurios merginos niekada gyvenime nečiaudi. Tau tiesiog pasisekė.

– Ar aš ir vėl galėsiu? – paklausė ji. – Juk supranti, ką turiu omeny, ar ne?

– Žinoma, galėsi, – nuraminau ją.

– Kada? – jau guvesniu balsu, netgi žaismingai paklausė Galena.

Ko gero, ji nė neketino nusivilkti mano futbolo marškinėlių, kol jos vienintelė liemenėlė džiūvo ant šakos.

– Hanesas Grafas turi pailsėti ir atgauti jėgas, – pareiškiau aš.

Ir tai tiesa, pagalvojau vis dar užsimerkęs. Pajėgiau nebent pajudinti galvą iš vienos pusės į kitą, ieškodamas patogesnės vietos, kur saulė šviečia man tiesiai į veidą, raudonai nuspalvindama supančią tamsą. Paskiau tamsa vėl virsdavo juoda, tik išmarginta raudonais ir baltais ruoželiais – kaip mano futbolo marškinėliai.

Būk gera, kalbėk su manimi, Galena, kreipiausi į ją mintyse.

Tačiau ji tikriausiai svarstė, ar greit sugebėsiu atgauti jėgas – tylėjimo stebuklas, jau ne kartą mane apstulbinęs.

Vis dar užsimerkęs aš pajudinau galvą iš juodos tamsos į raudoną, iš raudonos į juodą – paprasčiausia gudrybė su šviesos efektais, tačiau mano vidinė rega atsiverdavo kaip fotoaparato diafragma. Taip buvo iš anksto numatyta: galėčiau visa tai nutraukti tiesiog atsimerkdamas ir imdamas atvirai kalbėtis su Galena. Tačiau nutariau išbandyti save – pažaisti su ugnimi. Vis dar užsimerkęs prabilau:

– Tai va, kur mums reikėtų važiuoti... Ar tu jau galvojai apie tai?

– Aišku, galvojau, – atsakė Galena.

Tačiau mano vidinės regos diafragma atsidarė plačiau, krypdama į suknistą žiemišką upę – kaip kino filmo pradžioje, kai dar nėra nei užrašų, nei atlikėjų pavardžių. Būk gera, Galena, galvok balsu, tariau sau. Tačiau ji nepasakė nė žodžio, o jeigu ir pasakė, vadinasi, pasakė per vėlai – aš skriejau be galo greitai.

Ši upė tekėjo visur – per kiekvieną pasaulio kampelį. Tačiau aš pats buvau fotoaparato objektyvas, ir tiek, ne fotografavimo objektas. Šen bei ten pakrantėje knibždėjo minios su lagaminais. Buvo ir gyvulių – laive, žinoma. Dar nebuvau apie jį užsiminęs: tai buvo šiaip ne taip suręstas plaustas. Kažkas vadovavo įlaipinimui: jis buvo paskirtas laivo kapitonu ir vilkėjo erelio kostiumu, žodžiu, zujo visur, vaidus ir rietenas taikino, irklu skirdamas kates nuo sterblinių, lokius nuo klykiančių paukščių. Žmonės bandė plaukte priplaukti prie laivo. Bandė išlaikyti lagaminus vandens paviršiuje; jų vaikai skendo.

Upė, o drauge su ja ir laivas skubėjo palikti miestą. Žmogus erelio kostiumu laipino į laivą keistus gyvulius. Drauge su jais įsmuko kelios karvės, pabėgusios iš skerdyklos. Į upę įvažiavo taksi.

– Labai apgailestauju, bet laive mes jau turime porą, – tarė karvėms Zigis. – Sutinku, tai nėra nešališka.

Taksi vis dar plūduriavo. Iš jo be paliovos lipo keleiviai ir brido per vandenį. Kažkas davė vairuotojui arbatpinigių, ir šis nugrimzdo į dugną kartu su taksi.

Paskiau išvydau save, brendantį per vandenį su lagaminu ant galvos; mano taksi bendrakeleiviai šnekučiavosi vieni su kitais.

Vienas jų pareiškė:

– Nėra jokių įrodymų, kad automobilį vairavo Canas Glancas.

– Šiaip ar taip, jūs davėte jam per daug arbatpinigių, – tarė viena moteriškė, ir visi prapliupo kvatoti.

Kai prisikasiau prie laivo, Zigis man pasakė:

– Labai apgailestauju, bet laive, man regis, jau turime porelę jūsų.

– Dėl Dievo meilės, Zigi, juokauti sveika, bet ne visada.

– Jeigu iš tikrųjų nori plaukti su mumis, Grafai, gali lipti į laivą, – tarė Zigis.

Tačiau nuožmusis Azijos lokys nesutiko.

– Jeigu iš tikrųjų nori plaukti, Grafai, – pridūrė Zigis. – Vėliau iš laivo niekas tavęs neišleis.

Tuo metu, apkabinusi per liemenį, Galena patraukė mane į dugną.

– Grafai, aš sugalvojau, kur važiuosime toliau, – tarė ji.

– Gerai, važiuojam! – sušukau ir, pašokęs nuo miegmaišio, puoliau jai į glėbį ir įsikniaubiau į tabaluojančius futbolo marškinėlius.

– Grafai! – tarė ji. – Grafai, aš pasakiau, kad sugalvojau, kur važiuosime toliau.

– Aš irgi apie tai galvojau, – priglusdamas prie jos, atsakiau.

Išplėtęs akis, perskaičiavau visus futbolo marškinėlių ruoželius. Dailius, plačius ruoželius – du baltus ir vieną raudoną nuo apykaklės iki krūtinės, kur jie išlinksta; penkis raudonus ir keturis baltus nuo krūtinės iki pat šlaunų. Ten ir paguldžiau savo galvą.

Tie ruoželiai padėjo labiau nei avių skaičiavimas.

– Gal verčiau skaičiuotum vėplius, Grafai, – iš kažkur atsiliepė Zigis. – Tingiai besivoliojančius vėplius.

– Gana, liaukis! Važiuoju su tavimi, – atsakiau.

– Žinoma, Grafai, kitaip ir būti negali, – pritarė Galena.

Planai

Vakarop, prieš temstant, įveikęs tinginį, nužygiavau gerą gabalą aukštupio link, kol aptikau puikią vietą žvejybai, kur galėjau sėkmingai meškerioti, braidydamas po atsiautas tarp uolų. Prisižvejojau kiek gana, kol Galena suvažinėjo į Zingeriną alaus.

Iki jai sugrįžtant, jau degė laužas ir šeši išvalyti upėtakiai laukė gardžiai kvepiančios Freinos keptuvės.

Galva buvo šviesi. Visada pravartu kurti finansinius planus, kurie užgožia kitus planus, miglotus, neapibrėžtus.

Mudu aptarėme tolesnį maršrutą, ir Galena pasiūlė verčiau važiuoti į Vieną, nes aš gerai pažįstu miestą ir galėčiau lengviau susirasti darbo, tačiau, man regis, nulėmė trumpa viešnagė Mariacelyje: Galena panoro miestiško gyvenimo, bent jau tokio, kokį įsivaizdavo. Aš išsigandau pagalvojęs, kad ji įsikibs šios minties, nors vis dėlto turėjau pripažinti, jog Vienoje mums abiem būtų lengviausia susirasti darbo. Tik tyčia spyriausi tvirtindamas, kad, ieškodami to suknisto darbo Vienoje, išleisime nepalyginti daugiau pinigų nei kur nors kitur. Ir tų pinigų, kurių kitur mums ganėtų dviem savaitėms sočiai maitintis ir patogiai nakvoti, Vienoje užtektų vos penkioms ar šešioms dienoms – jeigu norėtume valgyti. Aišku, galėtume kiekvieną vakarą važiuoti į užmiestį ir nakvoti vynuogynuose – jeigu mūsų neužkrimstų sarginiai šunys. Tačiau prasimaitinti Vienoje ne juokas, kaip kažin ką.

Kita vertus, gamtoje apstu vietų, kur slepiasi vaidalai, užklumpantys mane iš pasalų. Kas be ko, galbūt mieste mažiau progų atsiduoti svajonėms, ir Hanesas Grafas turės daugiau laiko rimtesniam darbui.

Žodžiu, sekmadienį vakare pavalgę vėl aptarėme šį klausimą, gurkšnodami alų.

– Aš galvojau, – tarė Galena.

Taip, galvoti tau sveika, juo labiau kad esi tokia nepasėda. Be to, regis, galvojimas apie tai nukreipė jos mintis nuo pirmojo čiaudėjimo. Neabejoju, per ilgai mąstyti apie tai nesveika.

– Kaip aš suprantu, visa bėda, kad mums reikės daugiau pinigų, negu mes turime, – oriai pareiškė ji. – Prabėgs nemažai laiko, kol susirasime darbo. Teks kentėti iki pirmojo atlyginimo.

– Tavo tiesa: tai pati didžiausia bėda, – pritariau. – Pataikei kaip pirštu į akį.

– Ką gi, ne tokia jau didelė ta bėda, – tarė ji, užmesdama ant peties ilgą aukso spalvos kasą, rodydama ją man, kaip turgaus prekijas kad rodo pirkėjui savo vaisius ir daržoves.

– Labai gražūs plaukai, – sumišęs tariau.

– Tai va, aš juos parduosiu, – tarė Galena. – Perukų dirbėjai brangiai moka už plaukus.

– Parduosi? – sušukau sukrėstas taip, lyg ji būtų pasisiūliusi parsidavinėti iškreiptu būdu.

– Mums reikės nebent rasti priemiestyje kokį nors grožio saloną, – pridūrė ji.

– Iš kur tu žinai apie perukų dirbėjus? – paklausiau.

– Kefas man pasakojo, – atsakė Galena.

– Tas suknistas Kefas? – pasipiktinau. – Ką jis gali išmanyti apie perukus?

– Per karą jis buvo Paryžiuje, – paaiškino ji. – Pasak jo, netgi tuomet buvo labai pelninga tuo verstis, moterys pardavinėjo plaukus.

– Paryžiuje per karą? – nustebau. – Kaip esu girdėjęs, plaukų jie nepirkdavo, o tiesiog išraudavo, ir viskas.

– Gal kai kurioms, – tarė Galena. – Tačiau mūsų laikais tai labai paplitęs verslas. Patys geriausi perukai – natūralių plaukų.

– Kefas tau pasakojo, kad buvo Paryžiuje?

– Taip, – atsakė Galena. – Tai paaiškėjo, išėjus kalbai apie plaukus.

– Aha! – sušukau, bandydamas įsivaizduoti Kefą Paryžiuje. Vaizdas buvo gana nevykęs. Įsivaizdavau Kefą labai jauną, pasipūtusį, pasitikintį savimi, prekiaujantį moterų plaukais ar bent jau susijusį su tokio pobūdžio prekyba. Ne tarnybos metu.

– Tai va, mudu irgi kalbėjomės apie pinigus, – tarė Galena. – Ir tuomet jis užsiminė man apie plaukus.

– Ar jis norėjo nusipirkti tavo plaukus? – paklausiau.

– Aišku, kad ne, – atsakė Galena. – Tik pasakė, kad, bėdai prispyrus, galėčiau juos brangiai parduoti.

Ir ji pasiglostė plaukus, lyg glostydama katę.

– Galena, man patinka tavo plaukai, – tariau.

– Argi tu manęs nebemylėtum, jeigu jų neturėčiau? – paklausė ji ir, staigiai pakėlusi plaukus aukštyn, apnuogino ausis ir ilgą kaklą. Dabar veidas atrodė mažesnis, pečiai siauresni, o ji pati – labai gležna. Suknistas Hanesai Grafai, dingtelėjo man mintis, tu kaltas, kad ši mergina nori nusikirpti plaukus.

– Aš mylėčiau tave visiškai plika galva, – tariau, širdies gilumoje įsitikinęs, kad negalėčiau mylėti jos tokios. Įsivaizdavau ją plika, blizgančia galva, lygiu lygutėliu šalmu, dėmėtu nuo greitosiomis sutraiškytų vabzdžių, panašiu į persiko kauliuką. Paėmiau į rankas Galenos kasą.

Ir tuomet netikėtai iš laužo liepsnų kyštelėjo galvą Zigis.

– Nėra ko kvailioti. Prašom nuskusti grynai.

Ir aš paleidau Galenos kasą.

Ko gero, ji pastebėjo mano klaidžiojančias akis, nes paklausė:

– Grafai? Juk tai netiesa, kad tu nenorėtum važiuoti į Vieną, ar ne? Juk netiesa, kad verčiau norėtum važiuoti ten, kur niekada nesi buvęs, – žodžiu, jeigu tu nenori matyti pažįstamų vietų, kurios galėtų sužadinti tau prisiminimus, ką gi, Grafai, man vis tiek. Garbės žodis, jeigu Viena dabar tau netinka. Aš pagalvojau, kad būtų lengviau užsidirbti pinigų – ilgesniam laikui.

Ilgesniam laikui? – pagalvojau.

– Žinai, – tarė Galena, – galbūt tuomet mums užtektų pinigų padoriai pastogei. Gal iš pradžių išsinuomotume kambarėlį.

Iš pradžių? – pagalvojau. – Kad aš prasmegčiau, juk ji turi susikūrusi ateities planus!

– Ar nenorėtum turėti miegamojo su plačia lova? – paklausė ji, nurausdama iki ausų.

Tačiau merginos planai man pasirodė pavojingi – tokios miglotos ilgalaikės svajonės nieko gera nežada. Dievaži, mums neverta planuoti taip toli į ateitį.

– Gerai, – sutikau, – važiuojame į Vieną ir iš pradžių susirasime darbą arba abu, arba kuris nors mūsų. Paskiau gal sugalvosime ką nors. Gal keliausime į Italiją, – tariau viltingai.

– Gerai, – sutiko ji, – man rodos, tau patiks miegamasis su plačia lova.

– Na, pažiūrėsim, – atsakiau. – Klausyk, kas atsitiko? Ar tau nepatinka mūsų miegmaišis?

– Na, žinoma, patinka, – atsakė Galena. – Betgi visą gyvenimą juk nemiegosi maiše, ar ne?

Gal ir nemiegosi, pagalvojau. Betgi ar aš turėjau galvoje visą gyvenimą?

– Ką gi, apsvarstykime viską blaiviai, – tarė ji, iškart primindama savo suknistą tetulę. – Prabėgs dar keli mėnesiai, ir orai atšals, ir tuomet negalėsi miegoti po atviru dangumi ir važinėti motociklu per sniegą.

Ką gi, ji sakė tiesą, ir jos žodžiai mane sukrėtė. Dar keli mėnesiai? Aš privalau pristatyti motociklą į pietus, prieš iškrintant pirmajam sniegui, pagalvojau. Ir staiga paaiškėjo, kad niekada nevalia išleisti iš akių laiko, nesvarbu, ar tu kuri planus, ar ne. Pavyzdžiui, rytoj pirmadienis, 1967 metų birželio dvylikta diena. Tikroji data. Prabėgo savaitė, kai Zigis lyjant paliko Vaidhofeną – pralėkė pro kritusį arklį ir vežimą su pieno bidonais, skubėdamas į Hicingo zoologijos sodą. Šiandien, sekmadienį, Zigis jau Kaprune pas senį Vaceką-Trumerį: vienas guli, kitas sėdi Gasthof’o kambaryje virš svetainės.

– Gerai, rytoj iš pat ankstaus ryto išvykstame į Vieną, – tariau. Ir pagalvojau: Gal lis kaip praeitą savaitę.

– Ar gerai pažįsti priemiesčius? – paklausė Galena. – Mums reikėtų surasti gerą grožio saloną.

– Aš gerai pažįstu vieną priemiestį, – atsakiau. – Jis vadinasi Hicingas.

– Ar sunku ten nusigauti? – paklausė ji.

– Pakeliui į centrą, – atsakiau.

– Ką gi, labai lengva, – tarė Galena.

– Ten yra zoologijos sodas, – pridūriau, ir ji iškart pritilo.

„Likimas pasirenka savo kelią!“ – sušuko iš laužo išnėręs Zigis.

Velniop tas pasakas! Aš pats viską sprendžiu, pagalvojau.

– Ak, Grafai, liaukis! – tarė Galena, stengdamasi kalbėti kuo atsainiau. – Juk mums nebūtina eiti į zoologijos sodą.

– Na, juk negali važiuoti į Vieną, nepažiūrėjęs, kaip pavasarį pasikeitė zoologijos sodas, – pareiškiau aš.

Ir, nors pirmoji budėjimo pamaina buvo vienintelė proga žvėrims pamiegoti, pastebėjau, kad jie visi pabudę atidžiai klausosi mūsų pokalbio.

Tačiau jūs, žvėrys, manęs nesupratote, pagalvojau aš. Nėra prasmės žadinti jums viltį. Tiesiog važiuoju jūsų aplankyti. Tačiau visi jie pabudę priekaištingai žiūrėjo į mane pro grotas.

– Miegot! – sušukau.

– Ką? – paklausė Galena. – Grafai, gal tu nori pamąstyti, ar ką? Tuomet eisiu į mišką, jeigu tu nori pabūti vienas, jei nenori kalbėtis su manimi ir panašiai.

Tačiau man dingtelėjo mintis: Tu ryžaisi dėl manęs paaukoti savo plaukus, dėl Dievo meilės, nieko daugiau nedaryk! Parverčiau ją, kai ji bandė atsistoti ir nueiti. Įsikniaubiau jai į sterblę, ji pasikėlė futbolo marškinėlius, uždengė man galvą, glausdama mano veidą sau po šonkauliais prie šilto pilvo. Apkabino mane: visas jos kūnas pulsavo.

Hanesai Grafai, pagalvojau aš, susiimk. Ši trapi mergina tokia pažeidžiama, kad neištvers išdavystės.

Dar daugiau planų

Iškart už Hiuteldorfo-Hakingo, Hicingo pakrašty, aptikome pirmos klasės kirpyklą, kurios savininkas Orestikas Širtesas buvo pusiau graikas ir pusiau vengras. Jo tėvas, pasak kirpėjo, buvo Zoltanas Širtesas, o motina – buvusi gražuolė Nica Papadatou: dabar ji sėdėjo savo soste, pačiame geriausiame kirpėjo krėsle, žiūrėdama į mudu.

– Mano tėvo nebėra, – tarė Orestikas.

Anaiptol ne pasivaikščioti jis išėjo, sprendžiant iš to, kaip buvusi gražuolė Nica Papadatou papurtė savo vešlius blizgančius juodus plaukus, net sudzingsėjo brangakmeniai ant ilgos juodos suknelės, o plačioje perlais išsiuvinėtos suknelės iškirptėje sugiedravo aukštos, nė kiek nenuvytusios krūtinės trikampis. Dievaži, buvusi gražuolė.

– Ar jūs perkate plaukus? – paklausė Galena.

– Kam juos pirkti? – nustebo senoji Nica. – Nėra reikalo – jų pilna ant grindų.

Tačiau iš tikrųjų ant grindų nieko nebuvo. Aplink viešpatavo švara – įėjus pro duris, į nosį dūrė švelnus kvepalų aromatas. Tačiau, einant prie Nicos, vis aitriau atsidavė muskusu. Plaukų buvo tik po Nicos kėde, lyg niekam nebūtų leidžiama šluoti plaukų, jai sėdint soste.

– Mergina nori parduoti plaukus perukams, mama, – tarė Orestikas. – Žinoma, mes superkame plaukus. – Jis palietė Galenos kasą, lyg norėdamas patikrinti jų kokybę. – Ak, kokie nuostabūs plaukai! – pridūrė jis.

– Ir aš taip manau, – pritariau jam.

– Jaunų merginų plaukai – patys geriausi, – tarė jis.

– Ką gi, ji dar jauna, – tariau.

– Betgi ji rudaplaukė, – pasipiktino Nica.

– Tokie plaukai dabar juo paklausesni! – sušukau.

Orestikas vis dar glostė kasą.

– Kiek? – paklausė Galena, tikra verslininkė, kieta kaip titnagas.

Orestikas pasvėrė kasą delne. Jo paties plaukai buvo lygūs ir blizgantys – kaip šakotosios ratainytės lapai pelkėse. Susidomėjęs permečiau akimis virtinę galvų vitrinoje: kiekviena su peruku ir karoliais po kaklu, riesta nosimi be skylučių.

– Du šimtai šilingų, – pasiūlė Orestikas. – O kai nukirpsiu kasą – tokia šukuosena, kokios pageidausite.

– Trys šimtai penkiasdešimt, – tariau. – Tie, kurie išdėlioti vitrinoje, kainuoja nuo septynių šimtų.

– Matot, – suirzo Orestikas, – aš turiu įdėti daug darbo, kad išeitų geras perukas. Vargu ar kur nors kitur ji gaus daugiau, nei siūlau aš.

– Ką gi, tuomet lygiai trys šimtai, – tariau.

– Du šimtai penkiasdešimt, – įsiterpė Nica, – ir aš jai pradursiu ausis už dyką.

– Pradursite ausis? – nustebau.

– Mama moka pradurti ausis, – tarė Orestikas. – Kiek ausų jau būsi pradūrusi, mama?

Tikriausiai visos jos guli komodos stalčiuje, pagalvojau.

– Et, jau seniai nebeskaičiuoju, – pareiškė senoji Nica. Paskiau pažvelgė į Galeną: – Na, ar sutarsime: du šimtai penkiasdešimt, ir aš tau praduriu ausis?

– Grafai, aš jau seniai svajojau prasidurti ausis – juo labiau dabar, kai gyvensime mieste, – sukuždėjo Galena.

– Saugok Dieve, tik ne čia, – sušnypščiau. – Gali suvis be ausų palikti. – Ir, kreipdamasis į Orestiką, tariau: – Trys šimtai, be ausų.

– Ir po to jūs man padarysite šukuoseną, gerai? – tarė Galena. – Sutarta?

Ji persimetė kasą per petį, o vargšas Orestikas nenuleido nuo jos akių, lyg gyvatės žvilgsnio apžavėtas.

– Sutarta, – tarė jis.

Tačiau buvusi gražuolė Nica Papadatou spjovė ant grindų.

– Mazgotė! – sušuko ji sūnui. – Tu toks pat bestuburis kaip ir tavo menkysta tėvas!

Ji atsitiesė geriausiame kirpyklos krėsle, viena ranka glostydamasi nugarkaulį; Nica turėjo kietą stuburą, kaip kažin ką. Pasipiktinusi krestelėjo savo biustą; neregėta iškirptė, lyg piktindamasi drauge su ja, dar labiau išsiplėtė, paskiau susitraukė, vėl išsiplėtė ir susitraukė.

– Mama, liaukis, – tarė Orestikas.

Tačiau, kai Orestikas pasodino Galeną į laisvą, truputį mažesnį krėslą, visą dėmesį džiugiai nukreipiau į Nicą. Kadangi man buvo skaudu matyti, kaip Orestikas karštligiškai išpina Galenai kasą, paskiau šukuoja kibirkščiuojančius plaukus, nudrykusius kone iki pat grindų. Paskiau jis suėmė plaukus žemėliau kaklo, perbraukė šepečiu, patempė, lyg tikėdamasis, kad jie pailgės bent per centimetrą. Aš sėdėjau užpakaly Galenos, tad, garbė Dievui, veidrodyje nemačiau jos veido: nenorėjau matyti jos akių tuo metu, kai Orestikas suverš jos plaukus į didelę arklio uodegą ir nukirps, kaip man rodės, prie pat šaknų. Verčiau šnairavau į veidrodį, grožėdamasis plačia mamos Nicos suknelės iškirpte.

Orestikas mostelėjo šviesiai ruda uodega, ir tuomet mane staiga nukrėtė šiurpas, lyg būčiau stebėjęs, kaip kertama galva: Galena sėdėjo abiem rankomis suspaudusi smilkinius. Miklusis Orestikas padėjo nukirptus plaukus vitrinoje ant pagalvėlės ir šokio žingsniu grįžo atgal – jo skustuvas nustraksėjo Galenai paausiais ir ilgu, nuogu kaklu.

– Na, o dabar ką darysime? Paliksime kirpčiukus ar ne?

– Ne, kirpčiukų nereikia, – tarė Galena.

Jis šiek tiek pakirpo iš priekio, kad būtų galima subraukti atgal; paskiau subangavo plaukus ant kaktos ir tik pačius galiukus užšukavo už ausų, ties pakaušiu. Palei šaknis plaukai buvo tamsesni.

– Karpyti nekarpysime, – tarė jis. – Paliksime tokius pat žavius ir vešlius. – Ir visa sauja griebė jai už plaukų, lyg ketindamas juos išrauti. – Ak, kokie vešlūs! Kaip kailis! – sušuko gėrėdamasis.

Tačiau Galena spoksojo tik į savo kaktą, kitokią nei ligi šiol, ir slapčia žvairavo, stengdamasi pamatyti save iš šalies – atsikišusiomis ausimis.

Ko gero, mane išmušė iš vėžių tai, kad ji sėdėjo sukamajame krėsle. Kaip tik tuo metu, kai Orestikas suko krėslą, priekabiai apžiūrinėdamas ją iš visų pusių, man ir dingtelėjo mintis, kad išėjo visai neblogai: ji neatrodė kaliausė tik taisyklingų skruostikaulių ir žandikaulių dėka, be to, žavėjo nuogas kaklas.

– Matote? – didžiuodamasis tarė jis man. – Na kaip? Gražu, ar ne?

Ir stipriau pasuko krėslą, kad Galenos veidas sumirgėtų veidrodyje ir pasirodytų iškart iš abiejų pusių, lyg būtume atsidūrę kirpykloje, pilnut pilnutėlėje krėsluose svaiginamu greičiu besisukančių klientų ir išprotėjusių barzdaskučių, vadovaujamų pačiame geriausiame krėsle sėdinčios aiškiaregės senės. Reginys buvo toks neįprastas, jog net užsimerkiau, kad nemirgėtų akyse.

Tačiau paskiau jis ištrinko jai galvą – man besvarstant, ar ilgai spoksojau į beprotiškai greitai besisukančius klientus, – užmovė didžiulį chromuotą džiovintuvą, truputį atlošė ją mano pusėn, ir dabar galėjau kiek tinkamas stebėti dūzgiantį spindų gaubtą.

– Aš prašiau tik nuskusti, – tarė kažkas. – Matot, kaip jis man pakirpo plaukus?

Nesuprantu, kaip tai atsitiko, tačiau tviskančiame Galenos džiovintuvo gaubte atsispindėjo šimtąsyk padauginta Nicos krūtinės iškirptė.

– Gal pageidautumėte, kad pradurtume jums ausis? – paklausė mane Nica. – Nors, man regis, vyrai paprastai prašo pradurti tik vieną ausį.

– Tik ne šioje šalyje, mama, – tarė Orestikas.

Ir pro vitrinoje sustatytas perukuotas galvas klastingai pažvelgė mažasis Hugelis Furtvengleris, mosuodamas barzdaskučių ir kirpėjų profesinės sąjungos vėliava.

– Jam ne visi namie! – sušuko Hugelis Furtvengleris. – Jis pats prašė, kad jį taip nuskusčiau!

Jau gana, maunu iš čia, pagalvojau – vien todėl, kad nuo džiovintuvo garų pasidarė taip trošku, jog nebuvo kuo kvėpuoti.

Nica Širtes pasitaisė suknelę, atpalaiduodama kietai suveržtą krūtinę, ir papūtė į griovelį tarp krūtų.

– Ar jau seniai gyvenate šioje šalyje? – paklausiau Orestiką. – Ar tik po karo?

– Gyvenome čia jau prieš karą ir tebegyvename, – atsiliepė Nica. – Jo tėvas Zoltanas buvo nuvežęs mus į Vengriją – baisesnės šalies nebuvau regėjusi.

– Mano tėvo nebėra, – priminė Orestikas.

– Jis buvo bjaurus, apžėlęs kaip beždžionė, – tarė Nica.

– Mama, liaukis, – paprašė Orestikas.

– Nereikėjo man išvykti iš Graikijos, – pareiškė Nica, mergautine pavarde Papadatou.

– Taip, taip, mes ten gyvenome kurį laiką, – paaiškino man Orestikas, iš po spindinčio gaubto traukdamas išdžiūvusią ir susitraukusią Galenos galvą.

Atlošęs merginą, įniko įnirtingai šukuoti jai plaukus. Žiūrėdamas į neįprastu kampu atloštą krėslą, nieko daugiau nemačiau, tik smailų jos nosies galiuką. Ir, be abejo, iškreiptą atspindį ant plaukų džiovintuvo gaubto – nežmoniškai ištemptą ausį.

Ji paraudo, kai Orestiką paklausiau:

– Ar gyvenote čia, kai kažkoks žmogėnas įsiveržė į zoologijos sodą, pasinešęs išleisti žvėris į laisvę?

– Aha! Ir žvėrys jį suėdė! – tarė Nica.

– Taip, – patvirtinau aš.

– Bet tuomet mūsų čia nebuvo, mama, – tarė Orestikas.

– Nejaugi? – nustebo ji.

– Mes buvome Vengrijoje, kai visa tai atsitiko, – tarė Orestikas.

– Kas atsitiko? – paklausiau.

– Ką aš žinau? – atsakė jis. – Mes buvome Vengrijoje.

– Regis, ten mums buvo ne pyragai su tuo apžėlusiu bjaurybe, – pridūrė mama Nica.

– Baigta, – tarė Orestikas.

Galena susijaudinusi palietė sau viršugalvį.

– Ką gi, mes jums skolingi du šimtus penkiasdešimt, – tarė mama Nica.

– Tris šimtus, – pataisiau.

– Tris šimtus, mama, turėk sąžinės, – pritarė Orestikas.

– Mazgotė! – sušnarpštė mama Nica.

Be jokios abejonės, tokia pat mazgotė kaip anas bjaurybė, apžėlęs kaip beždžionė. Vargšas iškoneveiktas Zoltanas Širtesas tikriausiai apsivertė karste – jeigu buvo palaidotas karste ir jeigu mirusieji išties vartosi karstuose.

– Viskas įmanoma! – sušuko Zigis iš po spindinčio plaukų džiovintuvo gaubto – arba iš Kefo sukalto karsto, stovinčio šalia 1939 metų Didžiojo prizo lenktynių motociklo.

Dirstelėjau į laikrodį. Laikas vėl tapo mano gyvenimo sudėtine dalimi. 1967 metų birželio dvyliktoji, pirmadienis. Pietų metas. Viskas nuostabiai atitiko mūsų dienotvarkę: jeigu išvažiuosime tuojau pat, pastatysime motociklą Maksingo gatvėje, užeisime į kavinę, kur dirba padavėjas iš Balkanų, vadinasi, popiet iškart drošime į zoologijos sodą.

Be abejo, viskas bus taip, kaip buvo aprašyta prieš savaitę, pirmadienį.

– Man patinka tavo šukuosena, Galena, – tariau.

Ji drovėjosi, nors stengėsi laikytis išdidžiai. Jos plaukai, prigulę prie galvos, atrodė kaip rudosios lūšies kailiukas.

Stengdamasi kalbėti kuo atsainiau ir nė negalvodama, ką sako, ji guviai paklausė:

– Kokie mūsų tolesni planai?

Nors ir kaip sutrikęs, vis dėlto turėjau bent jau pats sau prisipažinti, jog esu numatęs tik vieną dalyką.

Kaip žvėrių radaras pagavo mano antrąjį apsilankymą

Aš pavažiavau gana toli Maksingo gatve ir sustojau priešais Maksingo parką.

– Ar čia zoologijos sodas? – paklausė Galena.

– Ne, – atsakiau. – Zoologijos sodas tolėliau, už kokių dviejų kvartalų, kitapus aikštės.

– Tai kodėl mes sustojome taip toli? – nustebo ji.

– Et, argi nemalonu pasivaikščioti? – atsakiau.

Kol ji taisėsi šukuoseną, žiūrėdama į šoninį veidrodėlį ir glausdama ausis, kad nestirksotų atsikišusios, nuėmiau nuo motociklo visą mūsų mantą drauge su miegmaišiu, surišau į vieną mazgą, o ant viršaus prikabinau šalmus. Paskiau įlindau į tankius Maksingo parko krūmus ir paslėpiau viską kuo toliau nuo žmonių akių.

– Kodėl tu viską surišai į vieną mazgą? – paklausė Galena.

– O ką, gal nori, kad mus apvogtų? – atsakiau.

– Betgi mes ten neužtruksime, ar ne, Grafai?

– Mūsų laikais nespėsi nė mirktelėti, kaip tave apvogs, – tariau, slapčia po marškinėliais ir striuke įsikišdamas užrašų knygutę.

Taip patarė blaivus protas. Jeigu turi užduoties vykdymo vadovą, savaime aišku, nešiokis jį su savimi.

– Ak, kaip čia miela! – apsidžiaugė Galena.

Kai mes atsidūrėme prie Tirolio sodų, aš paaiškinau:

– Štai čia kone du kilometrai – vien papartynai ir samanos, galima vaikščioti basomis.

– Betgi čia kaip kaime, – tarė ji nusivylusi. Kur kas didesnį įspūdį jai padarė tramvajaus laidai virš galvų, kai priėjome aikštę. – Ar čia ta pati kavinė, kurią tu minėjai? – paklausė ji.

Žinoma, tai buvo ta pati kavinė, bet mes stovėjome prie zoologijos sodo, o kavinė buvo kitoje aikštės pusėje, ir aš negalėjau įžiūrėti to tipo iš Balkanų tarp kitų balta apranga vilkinčių padavėjų.

Kai buvome beveik kitoje aikštės pusėje, mus pasivijo Didžiosios Katės riaumojimas, sukėlęs sumaištį visame zoologijos sode.

– Kas tai? – paklausė Galena.

– Liūtas, – atsakiau. – O gal tigras, leopardas, puma ar kaguaras, gal jaguaras, gepardas ar pantera.

– Viešpatie! – sušuko Galena. – Kodėl negalėtum paprasčiausiai pasakyti – katė? Didelė katė, ir tiek.

Tačiau staiga man taip padilgo padai, kad jau nebenorėjau veltui gaišti laiko su padavėju iš Balkanų. Prisimindamas, koks jis suktas, pagalvojau, kad jis pareikalaus arbatpinigių.

– Žinai, – staiga pasiūliau Galenai, – zoologijos parke yra geresnė vieta. Tai – Biergarten’as, ten daug jaukiau nei šioje kavinėje.

Paskiau turbūt per staigiai pasukau atgal ir pernelyg paskubomis patempiau ją įkandin, nes Galena paklausė:

– Grafai, ar tu kartais neklysti? Ar tikrai manai, kad mums reikia grįžti atgal?

Aš tempiau ją, netardamas nė žodžio; nedrįsau pažvelgti jai į akis. Pagalvojau, kad dabar pamatyčiau ją visiškai beginklę ir kad atskleisti jai savo planą būtų geriausia truputį vėliau.

– Na, žinoma, – atsakiau. – Į Hicingo zoologijos sodą.

Jį vis dar supo mūrinė tvora. Bilietus, kaip ir anksčiau, pardavinėjo žmogėnas su žaliu lošėjo priekakčiu. Virš bilietų kiosko, kaip ir anksčiau, kyšojo žirafos galva.

– Ak, Grafai! – sušuko Galena. – Pažiūrėk į ją! Kokia gražuolė!

– Aha, matai, koks jos smakras? – atsiliepiau. – Perdėm nuzulintas į tvorą.

– Pažiūrėk, kaip ji vaikščioja! – sušuko Galena, nekreipdama dėmesio į nugremžtą vargšės žirafos smakrą, akivaizdų nelaisvės liudijimą. – Oi, o kas ten? – paklausė ji, tekina leisdamasi vėplio tvenkinio link.

Iš tikrųjų kas ten? – dingtelėjo man mintis. Ji pernelyg įsilinksmino; koktu buvo žiūrėti, kaip ji zuja to apsivėmusio milžino apgliaumijusios maudyklės pakraščiu.

– Ar jis moka kalbėti? – paklausė Galena, atsigręždama į mane savo neįprastu smailiu veidu. – Ar moki kalbėti? – paklausė ji vėplį. – Grrumf! – pridūrė.

Ir vėplys, įgudęs išdarinėti visokiausius triukus mainais į žuvį, užvertė savo milžinišką galvą ir atsirūgo:

– BROP!

– Jis kalba! – sušuko Galena.

Ir pasakė daugiau, nei aš ką turėčiau pasakyti, pagalvojau.

Jaučiau, kaip po marškiniais limpa sudrėkusi užrašų knygutė, kaip, vos man sujudėjus, braižo pilvą; kaip graužiasi į vidų zoologijos sodo apeigų aprašymai. Toks įspūdis, lyg būčiau suželėjęs visą iliustruotą žurnalą ir popieriaus gumulai užkimšę man vidurius.

– Ak! – sušuko Galena, žvalgydamasi naujų reginių.

Hanesai Grafai, tariau sau, susitvarkyk savo vidurius. Zoologijos sode pridera džiaugtis. Ir baigta.

Už kelių žingsnių stovėjo metalinė šiukšlių dėžė. Perbraukiau krumpliais sau per pilvą. Žengtelėjau į priekį. Pirmą kartą. Tuomet kažkas atsitiko žirafai.

Ji sujudo, šuoliukais leidosi bėgti, lanku išlenkusi ilgą kaklą iškorė galvą per tvorą – nelyginant gyvą anteną, savotišką radiolokatorių.

Dieve mano, dingtelėjo man mintis, ji mane pažino.

– Kas vyksta? – paklausė Galena.

Žirafa susijaudinusi trasiojo po aptvarą. Vėplys iškišo galvą virš tvenkinio krašto: įsispoksojo į mane, akimirką statmenai atsivertęs visu savo daugiatoniu liemeniu. Rodos, visame zoologijos sode – aptvaruose ir narvuose – pasigirdo trepsėjimas. Per visą sodą slaptais žvėrių kanalais perlėkė žinia apie mane, mano pirmąjį žingsnį šiukšlių dėžės link. Iš tolumos atsklido riaumojimas – išgirdau, kaip Azijos Juodasis Lokys daužo narvo grotas.

– Kas vyksta? – pakartojo Galena.

– Tikriausiai koks nors žvėris kažko išsigando, – atsakiau gindamasis.

– BROP! – vėl išnėręs sukriokė vėplys.

Dar pakriok! – tariau mintyse.

– BROP! – pakartojo jis ir iš paskutiniųjų ištempė kretantį kaklą, stengdamasis neišleisti manęs iš akių.

Tuo metu žirafa trasiojo kreipdama į mane galvą – imdama mane stambiu planu.

– Kurgi tas Biergarten’as? – nesitverdama savo kailyje, paklausė Galena.

Kažkur prie Biergarten’o, kurį taip troško išvysti manoji Galena, suriaumojo nuožmusis Azijos Juodasis Lokys, apkurtindamas visą zoologijos sodą.

– Viešpatie, kas ten? – persigando Galena.

– BROP! – atsiliepė tolydžio raugėjantis vėplys. – Tai mūsų baisingasis vadovas. Štai kas!

Žirafa bandė užhipnotizuoti mane savo kaklu.

– Kaip tu drįsai? – kamantinėjo jos radiolokatorius. – Kaip tu drįsai netgi apie tai pagalvoti?

– BROP! – sukriokė nenuilstantis vėplys. – Gal jau pamiršai O. ŠRUTĄ?

Galena patempė mane už rankos.

– Eime iš čia, Grafai! – tarė.

Ir, kai aš, svirduliuodamas, beveik nieko neregėdamas, pasukau Biergarten’o link, staiga vėl išvydau aną puskvaišį iš mokyklos futbolo komandos. Tolėliau ant tako gulėjo kamuolys, ir prie jo visomis keturiomis pastriuokom kūrė Azijos Juodasis Lokys, nieku gyvu nenorintis, kad būtų pamirštas O. Šrutas: regis, jis lenkė mane dviem žingsniais ir buvo pasiryžęs pirmas kliudyti kamuolį.

Pastriuokom pro Beždžionių Paviljoną; lokys kūrė taip greitai, kad man net akyse sutavaravo. Ir, kildamas iš pačių vidurių, iš gerklės man ištrūko klyksmas:

– Aaaaaiiiiii! Aaaaaiiiiii! – klykiau iš pradžių silpniau, paskiau vis garsiau.

– Grafai! – nustebo Galena. – Kas tau?

– Aaaaaiiiiii! Aaaaaiiiiii! – mėgdžiodamos mane, sukliko dvi beždžionės.

Ir Galena nusijuokė, visiškai pamiršusi užkelti savo tvirtovės vartus, mano nuostabai, kur kas labiau pažeidžiama, nei galėjau įsivaizduoti.

– Grafai, nežinojau, kad tu moki susišnekėti su beždžionėmis, – tarė, imdama man už rankos.

Tačiau aš pagalvojau: tikriausiai jos moka susišnekėti su manimi. Kad tapčiau savas, jų akimis žiūrint.

Kaip nuo vilko bėgdamas ant meškos užbėgau

Reti Akiniuotieji Lokiai net pasistiebę spoksojo į mane, su nauja drauge prisiglaudusį Biergarten’e. Galenos galvą vainikavo vyno spalvos aureolė, o baltutėlis kaklas, ko gero, truputį peršėjo kaitinant tiesioginiams saulės spinduliams. Ji sėdėjo ten, kur nebesiekė Cinzano skėčio šešėlis, atstu nuo staliuko, kad, kupina pagarbios baimės, galėtų geriau mane matyti.

– Kitaip tariant, tu iš anksto visa tai apgalvojai? – prabilo ji. – Apgaule čionai mane įviliojai, ar ne?

– Nevisiškai, – atsakiau. – Ne, anaiptol. Neprisimenu, kada man dingtelėjo mintis įgyvendinti šį sumanymą.

– Kitaip tariant, Grafai, tu ketini čia kur nors užsiglausti ir ištūnoti kiaurą naktį, ar ne? – toliau kalbėjo ji. – Ketini išleisti juos į laisvę? Tačiau argi tu pats nesakei, jog tai kliedesiai? Juk sakei, Grafai, sakei! Juk sakei, kad jis tikriausiai kuoktelėjo, kitaip nieko panašaus nebūtų sugalvojęs.

– Ne, nevisiškai, – paprieštaravau, jausdamas, kaip ta suknista užrašų knygelė kyla aukštyn po marškinėliais nelyginant nesutramdomas džiaugsmas. – Ne, anaiptol, – pakartojau. – Kitaip tariant, žinoma, tai kliedesiai, man regis, jis visai išprotėjo, į galvą įsikalęs tokią kvailystę. Tačiau, man regis, visa tai įmanoma protingai padaryti. Ir apskritai, man regis, tai labai kilnus siekis.

– Grafai, tu irgi kuoktelėjai, – tarė ji.

– Ne, nevisiškai, – neatlyžau. – Ne, anaiptol. Tik, man regis, galima kur kas protingiau visa tai padaryti. Man regis, didžiausia jo klaida – išleisti visus žvėris į laisvę. Deja, ir štai kodėl, Galena: reikia protingai atrinkti žvėris. Kas be ko, būtų beprotybė išleisti juos visus. Kas be ko, tai būtų neįmanoma.

– Grafai, – tarė ji, – Grafai, tu ir šneki kaip jis. Dievaži, teisybė. Vis labiau supanašėji su juo, kaip pastebėjau. Rodos, tiesiog girdžiu jį kalbant.

– Liaukis, nieko panašaus aš nepastebėjau, – atrėmiau aš. – O kad ir taip būtų? Aš suprantu, kad jis per toli nuėjo. Aš pirmas tai pripažinčiau. Tačiau, man regis, galima visa tai padaryti kitaip. Turiu galvoje, Galena, kad galima į tai pažvelgti kitomis akimis. Būtų labai smagu, tik reikia daryti su protu.

– Na, žinoma, labai smagu, – tarė Galena. – Aišku, reikia daryti su protu. Visi tie gražūs žvėreliai pultų draskyti žmones ir vienas kitą. Tikrai smagu, kaip kažin ką. Ir padaryta su protu, Grafai, pritariu tau.

– Svarbiausia – protinga atranka, Galena, – tikinau: nenorėjau veltis su ja į ginčą.

– Ak, tu visai kraustaisi iš galvos, Grafai, – tarė ji. – Garbės žodis! – Ir pašoko ant kojų. – Neliksiu čia ilgiau nė vienos minutės! – pridūrė.

– Puiku, – pritariau jai. – Na, o kurgi tu norėtum eiti?

– Ak, Grafai, mudu jau pliekiamės, – tarė Galena.

Ji užsiėmė delnais ausis – be abejo, prisiminusi, jog tik dėl mano kaltės dabar jos taip atsikišusios. Apėjęs staliuką, pritūpiau šalia jos; ji susigūžė, šniurkščiodama į saują.

– Galena, na, pagalvok truputį, – paprašiau.

– Aš norėjau eiti su tavim pavaikščioti po parduotuves ar dar kur nors, – atsakė ji. – Niekad čia nesu buvusi.

– Galena, pažiūrėkime kelis žvėris, pačius romiausius, – neatlyžau. – Bent truputį pagąsdinkime senį O. Šrutą.

Tačiau Galena tik papurtė galvą.

– Tu visiškai negalvoji apie mane, – rėžė ji. – Tu paėmei mane, ir baigta! – melodramatiškai sukuždėjo ji. – Tu tiesiog paėmei mane! Tu mane suvedžiojai, – toliau bėrė ji priekaištus, juokingai trūkčiodama alkūnėmis.

– Eik tu... – atšoviau.

– Tu bjaurus pusprotis! – pridūrė ji.

– Puiku! – pritariau jai. – Toks ir esu, tegu mane skradžiai! – Paskiau taip pat melodramatiškai sukuždėjau: – Zigis mirė, Galena, o aš niekada rimtai į jį nežiūrėjau – mes niekada apie tai nesame kalbėję.

Tačiau aš norėjau pasakyti visai ką kita.

– Aš jo beveik nepažinojau. Tiesą pasakius, mes buvome visiškai nepažįstami. – Tačiau tai irgi nieko gera nedavė, todėl pridūriau: – Viskas prasidėjo labai smagiai ir paprastai – linksma išvyka be jokio tikslo. Mes nebuvome artimai pažįstami – arba rimtai. Mūsų draugystė dar tik mezgėsi.

Dar nesuvokiau, prie kokios išvados galėčiau prieiti, ir užsikirtau.

– Argi kas nors galėtų rimtai žiūrėti į Zigį? – sušuko ji.

– Man jis patiko, gyvate tu! – Aš nutilau. – Tai buvo jo mintis, gal ir kvaila. Gal ir aš – paskutinis kvailys.

Tačiau ji griebė man už rankos ir, pakišusi po futbolo marškinėliais, priglaudė prie karšto, standaus pilvo; paskiau, nepaleisdama rankos, vėl atsisėdo.

– O ne, tu ne kvailys, tikrai ne! – sušuko ji. – Aš taip nemanau, Grafai! Atsiprašau! Betgi ir aš ne gyvatė, ar ne?

– Ne, – atsakiau. – Žinoma, ne. Atsiprašau.

Ji dar ilgokai laikė mano ranką priglaudusi sau prie pilvo, lyg ketindama pilvu išburti man ateitį.

Viskas įmanoma.

– O ką gi mes darysime paskiau? – paklausė ji.

– Pirmiausia norėčiau užbaigti tai, – atsakiau.

– O paskiau? – neatlyžo Galena.

– Ką panorėsi, – atsakiau, nuoširdžiai tikėdamas savo žodžiais. – Važiuosime į Italiją. Ar esi mačiusi jūrą?

– Ne, niekada, – atsakė ji. – Ar tikrai – ką panorėsiu?

– Ką tik panorėsi, – atsakiau. – Bet pirmiausia norėčiau užbaigti šitą reikalą.

Ji sėdėjo patogiai įsitaisiusi ant tos suknistos kėdės, jaukiai paguldžiusi mano ranką sau ant pilvo.

Reti Akiniuotieji Lokiai irgi ilsėjosi. Kaip ir dera lokiams, kniūbsojo šalia vienas kito, įsirėmę į grotas, lyg ne per daugiausia domėdamiesi nei mūsų ginču, nei tokiu paprastu susitaikymu.

Et, liaukitės kivirčijęsi, tarytum sakė jie dūsaudami. Niekada nesikivirčykite. Patikėkite mumis. Labai kvaila kivirčytis, kai gyveni tokioj ankštumoj. Matai, kad nieko daugiau nėra. Ir jiedu tingiai apsikabino.

Bet man dingtelėjo mintis: Keista. Kažkas negerai. Ne ta nuotaika. Kaip ir buvo numatyta, šis žygis turėtų vykti linksmai ir džiaugsmingai. Tačiau tiek Zigio, tiek Galenos atžvilgiu mano sąžinė buvo rami – aš turėjau pasirinkimą.

Dėl žvėrių išvadavimo iš zoologijos sodo dar nebuvau galutinai apsisprendęs. Šiaip ar taip, netgi sakyčiau, kad planas jau buvo subrendęs. Tiesa, Zigis būtų sudirbęs tokį neryžtingą elgesį: pedantizmą, kompromisus.

Sustaugė Didžiosios Katės. Bet aš pagalvojau: Na jau ne, atsiprašau, Didžiosios Katės, ne jūsų išleisti čionai atėjau. Atėjau išleisti mažųjų, romiųjų. Juk ir užrašų knygelė perspėja:

Diduma sprendimų lemia dvasinio pakilimo krytį.

Iš šalies žiūrint, gal tai ir atrodytų nereikšminga, bet vis dėlto man derėtų pergalvoti Haneso Grafo protingos atrankos principus. Tik tai man atrodė svarbu, kai pažvelgiau į kitapus stalo sėdinčią Galeną. Šiaip ar taip, ji buvo nusipelniusi bent lašelio išminties.

Tingiai liūdni Reti Akiniuotieji Lokiai sutiko su viskuo ir dūsaudami kartojo: Bent jau gyvenkime draugiškai!

Tačiau kai kas jiems nepritarė. Garsusis Azijos Juodasis Lokys niekada nesileido į kompromisus.

Gerokai nustebęs pagalvojau: Kodėl tie žvėrys tokie skirtingi? Kaip ir žmonės, kurių istorija byloja, kokie jie nenusakomai skirtingi. Ir nėra lygūs. Net gimę nelygūs.

Užrašų knygelė skelbia:

Kaip netobula. Kaip juokinga. Kaip paprasta. Ir taipgi – kaip gaila.

Pasikėliau nuo stalo; Biergarten’o personalas priešais barą buvo pakabinęs kreivą veidrodį, išmeškeriotą kadaise kokiame nors atrakcionų parke: nusibodus spoksoti į žvėris, galėjai stebėti neatpažįstamas dalelytes kelnaičių ir šlaunų, atsispindinčias iš po sijonų. Nuostabu. Pamačiau ir save, veikiau dalelytę savęs, keistai fragmentuotą, taip pat dalelytes kitų žmonių ir daiktų. Kažkokių kėdžių kojas, paskirus batus. Tame keistame veidrodyje iš pradžių atrodžiau pakrikas; mano dalys visiškai nederėjo viena prie kitos.

Tuo tarpu užrašų knygelė, prilipusi prie pilvo, atrodė vientisa – glitus visiškos beprotybės gniutulas.

– Žiūrėk, – tariau Galenai ar kažkam kitam, – visiškai nedera vienas prie kito.

Ji stovėjo veidrodyje greta manęs, jos dalelės buvo tokios pat pakrikos kaip ir mano, tačiau lengviau atskiriamos tarp kėdžių ir žmonių atplaišų. Nes visos jos buvo išties gražios: siaurų lūpų kraštelis, ilgas, pūkeliais apaugęs kaklas, futbolo marškinėlių sklypelis tarp krūtų. Ji nusijuokė. Manęs juokas neėmė.

– Nuo ko pradėsime? – sukuždėjo ji, netikėtai patikėjusi manimi ir užsidegusi entuziazmu. – Ar išleisime, kai sutems? O ką darysime su sargu? – Ir, man bežiūrint į veidrodyje atsispindinčias savo pakrikas daleles, ji pašaipiai pridūrė: – Neverta šitaip atkreipti į save dėmesio, Grafai. Gal mums būtų geriau kur nors įlįsti ir apsvarstyti visą planą?

Aš pažvelgiau į jos išraiškingas veidrodines lūpas. Negalėjau suprasti, ar ji kalba rimtai, ar šaiposi. Nukreipiau akis į šalį. Tame suknistame veidrodyje kažkur pamečiau galvą ir niekaip negalėjau jos rasti.

Sekame nurodymais

Tai buvo labai paprasta. Šlaistėmės šen bei ten iki pat vakaro, apžiūrėjome tą vietą prie gyvatvorės palei ilgą Įvairių Gyvūnų aptvarą: gyvatvorė atrodė tokia pati, kaip buvo aprašęs Zigis. Kai parodžiau Galenai Smulkiųjų Žinduolių Paviljoną ir įsidėmėjau vieno kambario, tikriausiai panaktinio lindynės, duris, pasislėpę už gyvatvorės, mudu išgirdome, kaip narvų valytojai darbuojasi šluotomis ir šūkauja perspėdami atsitiktinai užsilikusius lankytojus, kad zoologijos sodas baigia darbą. Tiesą pasakius, mes spėjome pamatyti viską, prieš pasislėpdami už gyvatvorės.

Tik buvo labai apmaudu, kad oriksas glūdojo savo stoginėje – tikriausiai kūrė kelionių planus, – ir Galena nematė nei jo paties, nei jo pasakiškų sėklidžių.

Tačiau pasislėpti pasisekė labai lengvai, ir mudu mėgavomės gulėdami prie pat aptvaro ir pro šešiakampius plyšius spoksodami į zujančias Įvairias Antilopes ir jų margas gentis. Šiaip ar taip, turiu pripažinti, kad atsipalaidavau tik nusileidus sutemoms.

Apie pusę devynių visiškai sutemo, ir žvėrys sugulė – romiau šnopuodami, tolydžio nejučia atsidusdami. Kažkas pliaukštelėjo letena per vandenį, kažkas atsakydamas gailiai sudejavo. Zoologijos sodas grimzdo į miegą.

Tačiau aš žinojau, kad be penkiolikos minučių devintą sargas antrąsyk apeina zoologijos sodą, ir ketinau viską daryti taip, kaip buvo sugalvojęs Zigis: mes nusigausime prie Įvairių Vandens Paukščių tvenkinių, kai tik sargas pradės apeigą.

Ten prasmukti buvo lengviausia. Aš įmerkiau pirštus į tvenkinį; antys plūduriavo sumigusios, pasikišusios galvą po sparnu, nuleidusios į vandenį plėvėtas kojas. Retkarčiais kuri nors pasispirdavo užsimiegojusi. Antis pasisukdavo kaip vieno irklo varoma valtis, atsitrenkdavo į tvenkinio kraštą; atsibudusi sukrykdavo pykdama ant betoninės krantinės, paskiau, nusiyrusi toliau nuo krašto, vėl nugrimzdavo į miegą. Ak, tos pirmosios pamainos ritmai tiesiog žavėjo.

Galenos širdis vos vos tvinksėjo, tarytum koks elfas krūtinės ląstoje būtų švelniai pūsčiojęs į baltą odą po krūtimi.

– Kaip ramu! – tarė Galena. – Kada ateis tasai Šrudas?

– Šrutas, – pataisiau ją, prižadindamas antį. Ši kvarktelėjo kaip varlė.

– Tiek to, tai kada jis ateis? – vėl paklausė Galena.

– Netrukus, – atsakiau, stebėdamas, kaip pirmosios pamainos sargas žiovaudamas rąžosi, apšviestas jaukios pieno spalvos šviesos, krintančios pro Smulkiųjų Žinduolių Paviljono duris.

– Ar tai geras sargas? – paklausė Galena.

– Geras, – atsakiau ir iškart pajutau jam palankumą, stebėdamas, kaip jis vaikščioja po zoologijos sodą, švelniai pliaukšėdamas liežuviu savo numylėtiniams. Australijos boksininkei kengūrai ir savo mieliausiajai zebrų bandai.

– Ar šitas nejungia raudonos šviesos? – paklausė Galena.

– Infraraudonosios, – sukuždėjau aš. – Taip, šitas.

Jis atsargiai praėjo pro Storaodžių Paviljoną, stengdamasis nieko neprižadinti, o mes grįžome prie gyvatvorės ir prisiglaudėme prie aptvaro ant šaknų, susipynę kojomis ir pasidėję galvą vienas kitam ant alkūnės.

– Vadinasi, šis sargas apeina sodą vienuoliktą valandą, ar ne? – paklausė Galena.

– Be penkiolikos vienuolika, – atsakiau.

– Puiku, – tarė ji, švelniai kąsčiodama man į skruostą. – Labai jau svarbu, ar vienuoliktą, ar be penkiolikos vienuolika?

– Tai smulkmena, – atsakiau. – Tačiau smulkmenos sudaro esmę.

Aš pats puikiai supratau, kad geram planui sukurti svarbi kiekviena smulkmena. Supratau taipgi, kaip mums svarbu nenukrypti nuo plano.

Aš bandžiau įgyvendinti savo planą, tačiau kaip paprastai, įgyvendinant bet kokį planą, būtina viską daryti paeiliui, tad pirmiausia reikėjo sučiupti O. Šrutą nusikaltimo vietoje ir izoliuoti. Tolesni veiksmai, turiu prisipažinti, skendėjo migloje. Tačiau gyvatvorės priedangoje vėl nusiraminau, o Galena, kaip man pasirodė, visiškai nustojo dėl manęs jaudintis, ir aš pagaliau ramia sąžine lengvai atsidusau.

Tiesą pasakius, kai be penkiolikos vienuoliktą sargas baigė savo apeigą ir zoologijos sodas aplink nugrimzdo į gilų miegą, aš įsikniaubiau į vešlius, tankius Galenos plaukus, plekšnodamas jai per užpakalį ir griebdamasis panašių gudrybių – neabejojau, jog už mūsų gyvatvorės ganėtinai saugu, kad būtų galima praleisti progą ar netinkamai ja pasinaudoti.

Tačiau ji nusisuko ir dūrė pirštu į šešiakampes tvoros angas, rodydama į krūvoje miegančius Įvairius Žvėris, sugriuvusius vidury aptvaro.

– Tik jau ne čia, Grafai, juk mes ne vieni, – sukuždėjo ji.

Tikrai, pagalvojau, su tais žvėrimis jau per toli nueita.

Knieste knietė padūkti, bet susivaldžiau; netikėtai Galena pati ėmė kvailioti, užsiritusi ant manęs, ir man dingtelėjo mintis, kad ji bus persigalvojusi. Bet staiga ji švelniai sukuždėjo:

– Grafai, argi tu nematai, kaip čia miela? Ko tau daugiau reikia?

Ir įniko bjauriai kąsčioti man į smakrą, tačiau manęs taip lengvai neapmausi!

Prisipažįstu, ėmiau pernelyg smarkiai gintis, įlindau giliau po gyvatvore.

– Grafai? – sukuždėjo ji.

Tačiau aš keturpėsčias nuropojau toliau palei aptvarą, nekreipdamas dėmesio į dygius krūmus. Tad, nebematydama manęs, ji garsiai pašaukė:

– Grafai!

Beždžionių Paviljone pasigirdo dunksėjimas, lyg kas būtų įnikęs švaistytis vėzdu, ir kanopų bildėjimas – po aptvarą leidosi bėgioti kažkoks sunkus gyvulys. Supurkštė viena ar dvi Didžiosios Katės.

– Liaukis, Grafai, – tarė Galena. – Eikš. Aš tik pajuokavau.

– Tu juokauji be perstojo, ar ne? – atsiliepiau, spoksodamas į ją pro gyvatvorės šakas. – Tu be paliovos bandai nukreipti mano mintis į šalį.

– Ak, Grafai! – sušuko ji, ir dabar jau visa banda, pašokusi ant kojų, nudūmė į kitą aptvaro pusę.

– Užsičiaupk, Galena! – dusliai sukuždėjau.

– Ak, Grafai! – vėl sukuždėjo ji, ir aš išgirdau, kaip ji tankiai kvėpuoja – ženklas, kad tuojau apsibliaus. – Grafai, man protas neneša, ką tu ketini daryti. Dievaži, net nesuvokiu kodėl.

Dievaži, ir aš nesuvokiu, tariau sau. Sunku ką nors nuspręsti, kai esi tokio racionalaus mąstymo kaip aš. Tačiau, prireikus ką nors nuspręsti, ateina į pagalbą tokie menkniekiai kaip, pavyzdžiui, pelkė, kurių visada pasitaiko ten, kur mažiausiai to tikiesi.

Staiga suvokiau, kad visas zoologijos sodas pabudo – ir anaiptol ne tylus Galenos šniurkščiojimas jį pažadino. Nejuokauju, jis tikrai pabudo. Žvėrys aplink sustingo įsiręžę, pakėlę vieną koją, trapecijos, ir tos nustojo neramiai girgždėti Beždžionių Paviljone. Pažvelgęs į laikrodį, suvokiau, kad elgiausi pernelyg nerūpestingai. Buvo jau po vidurnakčio. Negirdėjau, kaip sučirškė skambutis, skelbdamas naują budėjimo pamainą, tačiau pirmas sargas jau buvo išėjęs. Zoologijos sode tvylojo įtempta tyla. Išgirdau taku palei gyvatvorę artėjant žingsnius. Išvydau jo kariškus batus, kelnes, sukištas į aulus. Ir lazdą, kyšančią iš makšties, kruopščiai prisiūtos prie kairės kojos bato.

Nebūčiau spėjęs perspėti Galenos, tačiau pamačiau jos siluetą prie pat tvoros: ji stovėjo delnais užspaudusi ausis, plačiai išsižiojusi. Garbė Dievui, irgi jį pastebėjo.

Paskiau, kai jis praėjo pro šalį, keliskart ratu pasukdamas žibintuvėlį, taip smarkiai krypuodamas į šalis, kad po pažastimi dzingsėjo raktų ryšulys, išdrįsau pro susipynusias šaknis dirstelėti į taką ir išvydau jį stypinant nelyginant robotą – virš lygios gyvatvorės nakties tamsoje buvo aiškiai matyti jo galva ir antpečiai. Jis kariškai pasuko taku į šoną; palaukęs išgirdau, kaip tuščiame Biergarten’e sužvangėjo jo raktai.

– Grafai! – prabilo Galena sąmokslininkės tonu. – Ar tai buvo Šrudas?

– Šrutas, – pataisiau, ir man dingtelėjo mintis: „Vadinasi, šis netikėtai išdygęs vaiduoklis buvo senis O. Šrutas.“

Žinia apskriejo visą zoologijos sodą, aidu atsiliepdama virš tvenkinių: nirtulingu riaumojimu nakties tylą sudrumstė Garsusis Azijos Juodasis Lokys. Galena puolė man į glėbį, ir, praslinkus lygiai vienai savaitei po nelemtų vargšo Zigio išvadų surašymo, aš laikiau ją apkabinęs ligi pat O. Šruto budėjimo pabaigos. Hicingo Teatre, kur kiekvienas atlieka savo vaidmenį, nekreipdamas dėmesio į kitus, kur man priklausė priimti vienokį ar kitokį sprendimą, buvo tik trys galimybės: liūdna pabaiga, kai prisipažįstu pralaimėjęs; be pabaigos, kai viską atidedu kitam kartui; beprotiška, bet lemtinga pabaiga, kokios pageidavo Garsusis Azijos Juodasis Lokys.

Pradžia darbą gaišina

Pirmąsyk apėjęs zoologijos sodą, O. Šrutas grįžo į Smulkiųjų Žinduolių Paviljoną ir įjungė infraraudonąją šviesą.

– Grafai, eikime iš čia, – sukuždėjo man Galena.

Tačiau aš vis dar laikiau ją apkabinęs už gyvatvorės. Atsispindėdama nuo vielų šešiakampių, violetinė šviesa smelkėsi pro šakas, pro aptvaro tvorą.

Iš Smulkiųjų Žinduolių Paviljono atsklidus prislopintiems gailiems klyksmams, Galena pasiūlė:

– Klausyk, Grafai, kviečiame policiją!

Ir aš pagalvojau: O kodėl gi ne? Būtų labai paprasta. Tačiau atsakiau:

– O kaip mudu paaiškintume, kaip čia atsidūrėme?

– Jie supras, Grafai, – atsakė ji.

Ir nors nebuvau linkęs jai prieštarauti, vis dėlto atmečiau tą mintį. Mano paties variacijos šia tema buvo gana padrikos.

Beje, atidžiau panagrinėjus Zigio įsitikinimus, aiškėja, kad mintis išlaisvinti žvėris iš zoologijos sodo kilo dar prieš susiduriant su O. Šrutu.

O. Šrutas tiesiog buvo bendrojo plano dalis, netikėtai atsidūrusi pirmoje vietoje.

– Pirmiausia – O. Šrutas, – pareiškiau Galenai ir, mintyse vėl peržvelgdamas planą, nusiunčiau ją prie Beždžionių Paviljono, o pats, prabėgęs pro šalį, užėmiau poziciją už fontanėlio, iš kurio geria vaikai.

Šunbeždžionė gelada manęs nepastebėjo. Priešingai nei aną naktį, kai čia buvo Zigis, šunbeždžionė nebūdravo. Tad pamojau ranka Galenai, stovinčiai prie Beždžionių Paviljono kampo, ir ji ėmėsi savo užduoties krūmuose priešais terasą su trapecijomis. Išgirdau, kaip ji brazda krūmuose, patyliukais vaikiškai niurgzdama, sakyčiau, netgi erotiškai, nors taip elgtis jai visiškai nederėjo. Tiesa, gal ir derėjo senam patinui skaisčiai raudona krūtine, kuris staiga pasirodė už terasos grotų, silpnai apšviestas infraraudonųjų spindulių, krintančių pro atviras Smulkiųjų Žinduolių Paviljono duris.

Paskiau senis primatas dingo man iš akių; girdėjau, kaip jis pūkščia šokinėdamas nuo vienos trapecijos ant kitos – taip paprastai jis perlėkdavo iš vieno ilgos terasos galo į kitą. O jei Galena išsigąs, pagalvojusi, kad beždžionė gali pralįsti tarp grotų ir ją užpulti?

Trapecijos įsisiūbavusios trankėsi į sienas. Šunbeždžionė gelada suspiegė iš pasiutimo, tai lodama kaip šuo, tai krankdama kaip varna – tarytum visų gyvūnų balsai susilydę išsiveržė suknistai šunbeždžionei iš gerklės.

Ir, savaime suprantama, prie jos prisidėjo visas zoologijos sodas. Tuomet Galena nėrė iš krūmų: išvydau ją – veikiau jos dailią koją, šmėkštelėjusią kruvinai violetinėje šviesoje, srūvančioje iš O. Šruto tyrimų centro.

Paskiau pasirodė ir pats senis O. Šrutas per visą veidą nudrykusiu randu – tarsi išblukusia dėme ant pripūsto baliono. Ir kai jis mykdamas prabėgo pro mane, žibintuvėlio šviesos pluoštą nukreipęs į šunbeždžionės gelados narvo kampą, aš nėriau priešinga kryptimi – į Smulkiųjų Žinduolių Paviljoną. Ir užsiglaudžiau pasaloje už jo kabineto durų.

Atsidūręs kabinete, apsižvalgiau: įrankis, panašus į žeberklą, elektrinis brūklys, įrašų knyga, atskleista ant stalo.

Binturongas (iš Borneo) tebeserga reta liga; oceloto patelė vis dar laukiasi; milžinui šernui tebeskauda įaugusi iltis. Tačiau jokių įrašų apie gaištantį bandikutą – arba nugaišo, arba pasveiko.

Tikriausiai nugaišo, pagalvojau išgirdęs, kaip O. Šrutas paskutiniais žodžiais keikia šunbeždžionę geladą tokiu pat kaip beždžionė spigiu balsu, o jo raktų ryšulys skamba it varpas, trankydamasis į narvo grotas.

Nutvėręs elektrinį brūklį, ėmiau laukti, kol labirinto koridoriais nykiai sudundės Šruto žingsniai.

O. Šrutui įėjus į kambarį, prisėlinau iš užpakalio ir ištraukiau iš apdairiai atsegto dėklo revolverį, o kai jis atsigręžė, išgriebęs iš makšties guminę lazdą, aš bakstelėjau elektriniu brūkliu jam į tarpuakį. Apakintas jis virto aukštielninkas. Sviedė į mane savo žibintuvėlį, pataikė man tiesiai į krūtinę. Nelaukdamas, kol jis vėl griebsis guminės lazdos, karštu elektriniu brūkliu perbraukiau jam per drėgnas lūpas. Šįkart jis gavo atsakančią iškrovą: apsisuko vietoje ir griuvo kaip pakirstas, paskiau atsisėdo, rankomis susiėmęs už galvos ir krenkšdamas – lyg stengdamasis išspjauti prie dantenų prilipusias elektros dulkelytes.

– O. Šrutai, – tariau aš. – Jeigu vėl atsimerksi, štai šiuo brūkliu kiaurai persmeigsiu tau žlibes. Ir peršausiu tau alkūnes su tavo revolveriu.

Ir spragtelėjau revolverio saugikliu, kad jis suprastų, jog nejuokauju.

– Kas tu toks? – suriko jis įsiutęs.

– O. Šrutai, – toliau kalbėjau aš duslesniu, vyresnio žmogaus balsu – lėtai, tęsiamai, senųjų laikų balsu, kaip man dingojos. – Pagaliau aš tave radau, seni O. Šrutai.

– Kas tu? – pakartojo jis, bandydamas atitraukti rankas nuo akių.

Brūkštelėjau brūkliu jam per pirštus. Jis sustaugė; paskiau užgniaužė kvapą, aš irgi užgniaužiau. Kambaryje stojo kapų tyla; labirinto koridoriuose nutilo net smulkiausieji žinduoliai.

– Tai atsitiko seniai, O. Šrutai, – tariau girgždžiu balsu.

– Kas tu? – šniokštuodamas paklausė jis. – Zaikeris? – pridūrė ir taip stipriai suspaudė akis, kad net pirštų krumpliai pabalo.

Dusliai nusijuokiau.

– Ne? Bainbergas? – paklausė ir, kai aš vėl užgniaužiau kvapą, suriko: – Kas tu toks?

– Atpildo valanda, – iškilmingai paskelbiau. – Paskutinis teismas.

– Paskutinis? – paklausė O. Šrutas.

– Atsistok, – įsakiau, ir jis atsistojo. Ištraukiau guminę lazdą iš makšties, pritvirtintos prie bato aulo, ir, paėmęs už smakro, kilstelėjau jam galvą. – Neatsimerk, Šrutai, – tariau. – Aš rodysiu tau kelią štai šia gumine lazda ir, jeigu tik imsi kvailioti, kirsiu. Kaip senais laikais, – pridūriau, pats nesuvokdamas, ką tai galėtų reikšti, tačiau vildamasis, jog jis vis dėlto ką nors prisimins ar bent jau įsivaizduos, ką pats darė senais gerais laikais.

– Zaikeris? – paklausė jis. – Tu Zaikeris, ar ne?

Tačiau aš išstūmiau jį pro duris į labirintą.

– Ar tu Zaikeris? – suriko jis, ir aš lengvai stuktelėjau jam per galvą.

– Nusiramink, – paprašiau, gumine lazda bakstelėjęs jam į ausį.

– Zaikeri, juk jau tiek metų praslinko, – tarė jis.

Aš neatsakiau nė žodžio; vedžiau koridoriumi, ieškodamas tinkamo narvo. Tuščias pasitaikė pats didžiausias voljeras – milžinės skruzdėdos, O. Šruto išsiųstos teroristinio akto atlikti. Užėjęs iš kitos narvų pusės, atidariau landą ir įstūmiau senį O. Šrutą į vidų.

– Ką darai? – sušuko jis, griebdamasis už lovio kraštų. – Kai kurie žvėrys labai pikti.

Tačiau aš nustūmiau jį kuo toliau, kol ant landos durelių pastebėjau užrašą: MILŽINAI SKRUZDĖDOS, PATINAS IR PATELĖ. Paskiau būta vargo grūdant Šrutą į narvą, panašų į duobę, kur jis susirietė ant pjuvenų, užsidengdamas akis ir burną. O kadangi niekas jo nepuolė, jis atsisėdo, ir aš storu karišku diržu surišau jam rankas ir kojas, užlaužęs jas atgal, ir parverčiau kniūbsčią ant pjuvenų.

– Neatsimerk, Šrutai, – paliepiau jam.

– Atleisk, Zaikeri, – suvaitojo jis. – Išties visiems mums buvo sunkūs laikai, dievaži! – Ir, nesulaukęs atsakymo, pridūrė: – Sakyk, Zaikeri, ar čia tu?

Jis nesiliovė klausinėjęs netgi tada, kai aš, išsiropštęs iš lovio, užrakinau landos dureles. Jis galėjo klykti ten kiaurą naktį – niekas jo neišgirstų, kol neatstumta stiklinė užsklanda. Jo riksmai bus tokie pat prislopinti kaip ir jo kankinamų kaimynų.

Išėjęs į kitą pusę, stabtelėjau ir pažvelgiau į jį, infraraudonųjų spindulių apšviestą. Jis spoksojo į matinį stiklą: buvo tikras, kad žiūriu į jį. Randas tvinksėjo dukart greičiau nei paprastai, ir tą akimirką, ko gero, man jo pagailo, bet tuomet kitoje tako pusėje pastebėjau liūdną vaizdą. Besilaukianti oceloto patelė atrodė visai išsekusi, nukamuota tyčia į jos narvą įgrūsto atgrasaus vombato, Vombatus hirsutus, smulkaus žvėrelio, panašaus į lokį graužiko snukiu, arba didžiulį žiurkėną, primenantį nuogaišą meškiuką.

Pradžia darbą gaišina, tariau sau. Ir leidausi tekinas Smulkiųjų Žinduolių Paviljono taku durų link.

– Galena! – sušukau, ir atsiliepė visas zoologijos sodas, tapsėdamas ir kliegdamas garsiau už mane. – Atlikta! – sušukau, ir beždžionės pasekė mano pavyzdžiu. Įsivaizdavau, kaip šnirpščia Didžiosios Katės. Ir tuomet pridūriau: – Oceloto patelė laukiasi!

Galena padėjo man gražiai išskirti nelaiminguosius O. Šruto globotinius. Ji netgi stabtelėjo prie O. Šruto narvo ir kiaurai pro veidrodinį stiklą pervėrė jį pasibaisėjimo – o sprendžiant iš išraiškos, veikiau neapykantos – kupinu žvilgsniu. Tuo tarpu senis O. Šrutas išsigandęs voliojosi pjuvenose, laukdamas narvo šeimininkų.

Tačiau netrukus Galena vėl pasidarė atsargi, kai tik vaikingoji oceloto patelė lengvai atsidususi atsigulė ilsėtis ant šiaudų paklotės.

– Grafai? – pašaukė ji. – Ar tu nemanai, kad būtų protingiausia išskirti tuos gyvulėlius dabar, nes jie įgąsdinti, užguiti vienas kito, tad jeigu išleisime juos visus urmu, jie tikrai sukandžios vienas kitą?

– Aš jau sakiau, kad neketinu iškart išleisti jų visų, – atsakiau jai, jausdamas, kad jos sveikas protas truputį atvėsino mano užsidegimą.

Be to, kai Galena išėjo iš Smulkiųjų Žinduolių Paviljono žvalgyti man kelio, patikrinti, ar kas nors mūsų neseka po visos tos sumaišties, kurią sukėlėme zoologijos sode, pagalvojau, kad nevalia O. Šruto palikti narve. Be kita ko, vargu ar turėčiau kur uždaryti abi milžines skruzdėdas, išviliojęs jas iš medolaižio opšraus ir civetos narvų: kai tik atsidarys landos durelės, duosiu O. Šrutui žinią, kas grįžta namo.

Nuo nosies galiuko iki uodegos galo milžinė skruzdėda yra dviejų metrų. Du penktadaliai viso ilgio – uodega, dar du penktadaliai – nosis, vienas penktadalis – šeriai. Liemens, galima sakyti, ir nebelieka.

O. Šrutas tikriausiai pažino jas iš savotiško kriuksėjimo ir ypatingo šnirpštimo, joms uodžiant savo narvą, dar gerokai anksčiau, nei įstūmiau jas į jų teisėtą būstą, neteisėtai užimtą O. Šruto, kurį skruzdėdos bjaurėdamosi apžiūri iš narvo prieangio. Ir, ko gero, matydamos, kad jis neturi nei žeberklo, nei elektrinio brūklio ir guli surištomis rankomis ir kojomis, nėmaž jo nebijo. Žarstydamos nagais pjuvenas ir kriuksėdamos, jos suka ratus aplink jį, – nors skruzdėdos ne mėsėdės ir paprastai žmonių nepuola, verčiau maitinasi vabalais. Tačiau senis O. Šrutas suriko:

– Ne! Aš pats nė neketinau čia lįsti. Aš jums nė kiek netrukdysiu. Na, matote, manęs nereikia bijoti, mielieji! – O paskiau visiškai kitokiu tonu pakuždomis pridūrė: – Na, argi čia ne jauki vietelė? Kaip jūs manote? Man rodos, baisiai jauki.

Tačiau skruzdėdos toliau vaikščioja ratu aplink jį, retkarčiais apuosdamos ir ilgu liežuviu nulieždamos jam skruostą, tikrindamos, ar labai jis išsigandęs.

Man nuėjus, jis, ko gero, šnekučiavo toliau su narvo šeimininkais: „Na, kaip patiko viešnagė pas medolaižį opšrų ir civetą? Ar ne malonu papramogauti? Manau, jūs suprantate, jums labai pravartu truputį pasimankštinti. Juk visa tai tik į naudą, tiesa?“ Tačiau aš nuraminau save tardamas, kad skruzdėdos jo nesuės, žiauriai neprikuls savo švininėmis uodegomis, nesudraskys nagais, kaip drasko medžių kamienus ar bent jau storas šaknis.

Verčiau reikėjo jį uždaryti su Kinijos viverine kate, pagalvojau. Ką gi, jei neklausysi, O. Šrutai, taip ir padarysiu.

Paskiau išėjau iš Smulkiųjų Žinduolių Paviljono tebesvarstydamas, kokius žvėris turėčiau atrinkti kaip nepavojingus. Tačiau netikėtai prie durų išvydau išsigandusią Galeną ir, kai vėl atsidūriau tikros nakties prieglobstyje, išgirdau, koks triukšmas viešpatauja zoologijos sode. Didžiosios Katės purškė nelyginant baržos Dunojuje, beždžionės spiegė daužydamos grotas, paukščiai liaupsino mane savo giesmėmis, o visus garsus gožė žemas, monotoniškas Garsiojo Azijos Juodojo Lokio riaumojimas.

Jie sveikino mane, prisiėmusį atsakomybę už visą zoologijos sodą. Visi kaip vienas. Skirtingi, nė kiek nepanašūs vienas į kitą, tačiau visi jie laukė Haneso Grafo žodžio.

Mano sandora su tikruoju, neprotinguoju pasauliu

– Grafai, – tarė Galena, – kas nors tikriausiai girdėjo visą tą šurmulį.

Įdomu, pagalvojau, ar zoologijos sode būta tokių triukšmingų naktų, ar dori Hicingo žmonės keiksnodami nesivarto nuo šono ant šono: nerami naktis žvėrims. Tačiau aš negalėjau nė įsivaizduoti, kad čia kada nors būta tokio erzelio. Žvėrys trypė, daužė narvų grotas ir pašėlusiai maurojo. O visų labiausiai dūko mano suknisti likimo draugai primatai.

Aš neišjungiau infraraudonosios šviesos – nenorėjau, kad visi vėl sugultų: norėjau, kad jie būtų pasiruošę ir kad O. Šrutas liktų tamsoje, kitaip sakant, nieko nepastebėtų. Taigi akimirką stovėjau prie Smulkiųjų Žinduolių Paviljono durų violetinės šviesos nutviekstas, bandydamas įskaityti užrašus ant kortelių, prikabintų prie raktų, kurių visą ryšulį pagrobiau iš O. Šruto. Pagaliau suradęs Beždžionių Paviljono raktą, apėjau išorinę terasą, kurioje pro grotas šiepėsi į mane žiaurūs, iškreipti snukiai. Lydimas beždžionių staugimo, neišdrįsau degti viršutinės šviesos, baimindamasis, kad koks nors atsitiktinis praeivis nepagalvotų, jog zoologijos sode atsitiko kažkas neįprasta, ir nepraneštų kam dera. Ėjau nuo vieno narvo prie kito, O. Šruto žibintuvėliu apšviesdamas virtinių virtines juodų apžėlusių letenų, įsikibusių į grotas. Buvau labai atsargus; skaičiau kiekvieno žvėries pavadinimą.

Beždžionės: baubliai, liūtbeždžionės, didnosės, rezusai, koatos, saimiriai ir kiškiaplaukės – visos nedidelės, tad jas ir išleidau į laisvę.

Paskiau babuinai: karčiuotieji pavianai, baltieji hamadrilai, šunbeždžionės gelados; manasis patinas raudona krūtine, jau pamiršęs visas nuoskaudas. Ir meškiniai pavianai, patys didžiausi: ko gero, man nederėtų išleisti to penkiasdešimties kilogramų patino.

Paskiau gibonai, ištisas tuntas. Ir šimpanzės, viso labo šešios – viena pilvota, stumdė visas ir tampė už uodegos juodarankę koatą. Tačiau susigėdęs praėjau pro patinus, devyniasdešimties kilogramų svorio orangutaną ir ketvirčio tonos gorilą iš Gvinėjos įlankos. Jie negalėjo tuo patikėti, palaukė, kol prieisiu prie durų, ir tuomet pratrūko staugti, tūžmingai ir pavydžiai. Orangutanas nuplėšė nuo virvės automobilio padangą, savo sūpuokles, ir prakišo pro grotas, susukęs į dūdelę nelyginant dviračio kamerą. Gorila tuo tarpu gražiai kaip voką sulankstė savo metalinį kibirą.

Mano išleistieji primatai, nedėkingieji suskiai, nė neketino padoriai elgtis. Girdėjau, kaip Biergarten’e jie daužo į šipulius pelenines, šluodami jas nuo staliukų.

– Grafai, sutramdyk jas, kitaip mums teks nešti kudašių, – tarė Galena.

– Na, šitos antilopės visiškai nepavojingos, – tariau, – jos tikriausiai nukreips beždžionių dėmesį nuo Biergarten’o.

Tad vieną po kito atrakinau visus aptvarus nuo Beždžionių Paviljono iki Mažosios Australų Kolonijos, išleidau berberinį aviną, mažąjį buivolą ir adaksą, paskiau žirafinę gazelę, tiesiaragį oriksą ir gaūrą. Man derėjo gerai pagalvoti, prieš išleidžiant tą suknistą gaūrą, patį didžiausią pasaulyje jautį, tačiau, vos spėjus perskaityti jo pavadinimą, jis dingo tamsoje. Tas jautis – metro devyniasdešimties centimetrų aukščio, o aš maniau, kad gaūras – tai maža ožkytė. Kai jis nudundėjo pro šalį vartų link, Galena sušuko:

– Kas tai, Grafai?

O jis, apkvaitęs iš siaubo, laužydamas tvoras, šastelėjo pro šalį.

– Kas tai buvo, Grafai? – sušuko zebrų apgulta Galena. – O ką tu man žadėjai, Grafai?

– Apsirikau! – sušukau aš. – Išleisk dabar zebrus!

Ir išleidau glotniąją impalą ir Sibiro alpinį ožį, taipgi visus australus ir kitus protingai atrinktus žvėris.

Tačiau zoologijos sodas nė neketino nurimti. Drambliai sutrimitavo savo giesmę, kuriai tuojau pat pritarė tvenkiniuose erzeliuojantys paukščiai.

Ką bloga gali padaryti dramblys? Juo labiau vienas, savaime suprantama, pagalvojau. Be to, žinoma, atrinksiu patį romiausią.

Taigi, sklaidydamas į šalis gaują sąmokslininkų gibonų, susigrūdusių prie Rėksmingų Didžiųjų Kačių Paviljono ir paslaptingai tylaus begemoto aptvaro, kur begemotas, man regis, glūdojo po vandeniu, nekreipdamas dėmesio į aplinkinį šurmulį. Juo geriau, turint galvoje jo plačius, bjauriai dvokiančius žiaubtus.

Storaodžių Paviljone siūbavo drambliai, kilnodami grandinėmis sukaustytas kojas ir straubliais glostydami kaimynams šonus. Pasirinkau vieną seniausių, milžiną afrikietį karpytomis ausimis, ir įkišau raktą į spyną. Jis atrodė toks mielas; turėjau vesti jį, laikydamas už straublio, iki pat Storaodžių Paviljono vartų, pro kuriuos vos ne vos prasispraudė ir, vos pasirodęs, išgąsdino sąmokslininkus gibonus, kurie beregint išsilakstė į šalis. Tačiau dramblys tikriausiai buvo apykurtis ir pasirodė toks ramus tik todėl, jog negirdėjo, kas vyksta aplink. Atsidūręs už vartų, jis ištraukė straublį man iš rankų ir nurisnojo tolyn, tolydžio spartindamas žingsnius, laužydamas krūmus ir trypdamas geležinius turėklus abipus takų.

Viešpatie, kad tik Galena jo nepamatytų, pagalvojau. Ir vėl išgirdau dūžtant pelenines – eibininkės beždžionės toliau krėtė išdaigas Biergarten’e.

Paskiau, eidamas pro aukštus, vieliniais tinklais apgaubtus griuvėsius, ant kurių tupėjo milžiniški plėšrūs paukščiai, pagalvojau: Tik jau ne jus. Jūs sudraskysite mažas beždžionėles. O paskiau tariau sau: Bent jau jos liautųsi triukšmavusios.

Tuomet grįžau į Smulkiųjų Žinduolių Paviljoną susikaupti ir pažiūrėti, kaip senis O. Šrutas tvarkosi su skruzdėdomis. Ant laiptų pastebėjau Galeną: ji sėdėjo susigūžusi violetinės šviesos užlietame plotelyje.

– Aš mačiau dramblį, Grafai, – tarė ji. – Aš noriu tuojau pat bėgti iš čia.

– Juk dramblys tik vienas, – atsakiau ir smukau į vidų pažiūrėti į narvo kampe lindintį O. Šrutą ašarojančiomis nuo pjuvenų akimis.

Milžinės skruzdėdos ramiai tupėjo vidury voljero, abejingai spoksodamos į senį O. Šrutą ir liežuviais lieždamos savo ilgus snukius.

Nieko gera iš to neišeis, pagalvojau. O. Šrutą reikia taip pagąsdinti, kad kailis drebėtų. Vėl įlindęs į lovį, išviliojau skruzdėdas iš voljero ir pagrasinau O. Šrutui, kad įleisiu viverinę katę, jeigu jis tik pabandys atsimerkti ir pažiūrėti į mane.

Žinoma, to nepadariau. Vietoj skruzdėdų įleidau medolaižį opšrų, šerių ir nagų kamuolį, panašų į barsuką, manding, nepamiršusį O. Šruto niekšybių. Tačiau medolaižis opšrus buvo per mažas, kad pagal visas taisykles pultų senį Šrutą, nors ir beginklį, surištomis rankomis ir kojomis.

Aš tik atidariau landos dureles ir šūktelėjau Šrutui:

– Štai ir mūsų mažasis medolaižis opšrus!

Ir įstūmiau storulį pikčiurną į vidų. Paskiau pažiūrėjau į juos pro priekinį stiklą: iš pradžių jiedu glūdojo kiekvienas savo kampe, kol pagaliau medolaižis opšrus perprato Šruto padėtį ir ėmė įžūliai stypčioti, pamažu sėlindamas į voljero vidurį.

Tačiau, kai pradėjau leisti laisvėn smulkius ir nepavojingus žvėrelius, takų labirinte vieną po kito atstumdamas stiklines voljerų užsklandas, vėl teko ginčytis su Galena.

– Nedrįsk kišti nagų prie vaikingosios oceloto patelės! – pareiškė ji.

– Žinoma, nekišiu, – atsakiau ir, rodydamas jai savo blaivų protą, išleidau nerūpestingą tinginį ir atšiaurų vombatą, tačiau palikau nelaisvėje liesą rudą jaguarundį, prigulusį prie žemės. Ir išleidau žvalųjį baltanosį koatį.

Kas be ko, skruzdėdos buvo tikros nenaudėlės: atsitūpė vidury tako, užtverdamos kelią, ir įsispoksojo į medolaižį opšrų ir senį O. Šrutą.

– Klausyk, Grafai, ar negalėtume jau eiti iš čia? – paklausė Galena.

– Pirmiausia turime juos nukreipti į kokius nors vartus, – tariau.

Paskiau išleidau mangutą, papiktindamas Galeną, ir išvariau tingųjį lorį, kuris niekur nenorėjo eiti, ir katinį lemūrą, kiekvieną akimirką jausdamasis vis išmintingesnis.

Tiesiog trokšdamas parodyti, koks aš protingas, neišleidau vargšo binturongo – katinio lokio iš Borneo salos, – norėjau apsaugoti kitus žvėris, kad neapsikrėstų reta liga.

Ir, netardamas nė žodžio, nusilenkiau prieš tuščią, šį pasaulį jau palikusio bandikuto voljerą.

Tačiau, kai, nusikratęs įsikibusios į mane Galenos, laiptais išbėgau į lauką, mane pasitiko žvėrys, kurių nė neketinau išleisti. Jie nesiruošė maloniai manęs sveikinti. Buvo tiesiog žvėriškai nusiteikę, siuto iš pykčio ir pavydo. Amžinai lendantys į akis gibonai tupėjo apačioje ant laiptų ir spjaudėsi gūžčiodami pečiais. Kai priėjau arčiau, jie apibėrė mane kaltinimais ir apmėtė akmenimis, aš irgi atsakiau jiems tuo pačiu. Pagrūmojau vienam gibonui raktų ryšuliu, bet jis, peršokęs geležinius turėklus, liuoktelėjo į krūmus. Tuomet į mane pasipylė kuokštai piktžolių, pagaliai ir grumstai.

– Jūs laisvi, nešdinkitės, kur akys veda! – surikau. – Ko čia tupite? Ko dar norite?

Į mano žodžius atsiliepė garsai, man regis, bylojantys apie galutinį Biergarten’o sunaikinimą. Aš puoliau į tą pusę, šokinėdamas per sukultų peleninių šukes. Tik primatai sugeba taip siautėti: vandalizmas, velniškai panašus į žmogaus rankų darbą. Beždžionės suskaldė į šipulius pramogų atrakciono veidrodį, jo skeveldros mėtėsi Biergarten’o terasoje. Nesusivaldžiau nepažvelgęs į savo suskaldytą atvaizdą, grėsmingą galvosūkį-dėlionę.

– Dar kiek, ir aš išprotėsiu, – sumurmėjau.

Ir nudrožiau prie dvokiančio narvo su Retais Akiniuotaisiais Lokiais, kurie, man atrakinant duris, pasislėpė už baseino su geriamuoju ir plaukiojamuoju vandeniu. Man teko pakelti balsą, kad jie išlįstų lauk. Jie išbidzeno petys į petį, nukorę galvas kaip primušti šunys. Risnodami šalia vienas kito, apibėgo Biergarten’ą, tolydžio kliūdami už skėčių ir šnypščiančių beždžionių.

Gana, pagalvojau. Tikrai gana. Eidamas pro kitą narvą su riaumojančiais lokiais, išgirdau Galenos šauksmą. Šrutas pabėgo! – dingtelėjo mintis. Tačiau, iš už narvo kampo pažvelgęs į tamsų taką, einantį Smulkiųjų Žinduolių Paviljono link, pamačiau lyg žmogaus siluetą, keturpėsčia skuodžiantį nuo Beždžionių Paviljono, o įkandin – kitą, tik ne tokį stambų. Tai spruko orangutanas drauge su lygumų gorila.

Kaip, velniai rautų, jiems pavyko išlįsti? – dingtelėjo mintis. Ir tuojau pat išvydau jiems iš paskos šuoliuojantį Afrikos dramblį didumo sulig namu, straubliu nešantį narvo sieną, į visas puses tabaluojantį grotų stačiakampį.

Kai jis trenkė narvo sieną ant cementinio tako, taip sugriaudėjo, lyg nutrūkęs Šv. Stepono katedros varpas būtų kritęs ant vargonų, dunksančių už didžiojo altoriaus.

Tuomet visi bėgantys siluetai sustojo kaip nudiegti; aš irgi sustojau, stengdamasis užgniaužti kvapą. Zoologijos sode įsiviešpatavo tyla kaip bažnyčioje: nušvito viltis, kad pagaliau stos tyla. Ir tuomet aš patyliukais leidausi toliau – pro baltuosius lokius ir rudąsias meškas, ir Amerikos grizlį; pasukau taku pro Garsųjį Azijos Juodąjį Lokį, kuris nelyginant žudikas stovėjo sustingęs savo narve. Tačiau, šokdamas per apsauginę virvę, atsitrenkiau į rankos storumo grotas, į siaubingojo lokio narvo duris, ir tuomet priešais sušmėžavo dramblio siluetas. Jis nudundėjo per Biergarten’ą, trypdamas skėčius ir į dulkes maldamas veidrodžio šukes savo mamutinėmis pėdomis. Buvau jau beveik atsistojęs ant kojų, bet tuo metu Garsusis Azijos Juodasis Lokys griebė man už pakarpos ir pritraukė prie grotų. Aš užgniaužiau kvapą ir apmiriau, jausdamas, kaip man šiaušiasi plaukai, į nugarą tvoskiant iš lokio nasrų bjauriam dvokui. Ramiai pagalvojau: Kai jis supras, kad negali pro grotas prakišti savo didžiulės galvos ir manęs suėsti, tuomet nagais perdrėks man pilvą ir sušlamš mano vidurius. Tačiau, užuot draskęs, jis apgręžė mane; jo galva atrodė milžiniška kaip buivolo. Kai pagaliau išdrįsau pažvelgti jam į akis, pamačiau, kad jis skersuoja į raktų ryšulį ant mano peties.

– O, ne! – sušukau.

Jis stipriau suspaudė mane, priglaudė prie savo krūtinės; grotos skaudžiai įsirėžė man į šonus. Jaučiau, kaip jo nagai dreskia man nugarą.

– Na, sutraiškyk mane, – sušvokščiau jam. – Skersuok neskersavęs, vis viena neišleisiu tavęs iš narvo.

Jis suriaumojo man tiesiai į veidą, taip stipriai kvėptelėjo į nosį, kad vos neuždusau.

– Niekada! – suklikau. – Kartais būtina padėti tašką!

Tačiau tuomet vėl suriko Galena. Man dingtelėjo mintis: Dramblys išvadavo O. Šrutą! Arba orangutanas užlaužė manąją Galeną, kas be ko, pačią geriausią patelę, kokią jis kada nors yra turėjęs.

Aš siektelėjau raktų ryšulio; Azijos Juodasis Lokys truputį atleido savo gniaužtus. Aš grabaliojau rakto, tamsoje tikėdamasis pamatyti prikabintą raštelį: NAUDOTI DRAUDŽIAMA! Tačiau perskaičiau nebent: AZIJOS LOKYS. Tyčinis nuslėpimas! Įkišau raktą į spyną; lokys tebelaikė mane netikėdamas savo akimis. Pajutau, kaip durys virsteli ir mudu su lokiu pakimbame ant atsidariusių grotinių durų. Jis tebelaikė mane suspaudęs, vis dar netikėdamas, kad laisvas. Paskiau paleido, ir mudu abu visomis keturiomis šleptelėjome ant žemės.

Dabar jis išbėgs ir suės mane, pagalvojau. Tačiau mudu išgirdome, kad Didžiosios Katės staugia garsiau nei anksčiau, lyg – pastarąją akimirką – būtų atsidaręs jų narvas. Paskiau išgirdau Didžiąsias Kates urzgiant kažkur netoliese. Didžiosios Katės bastėsi laisvos! Aš išropojau atpakalias iš narvo. Tačiau Rytų siaubūnas nekreipė į mane dėmesio. Keisčiausia, kad jis prigulė prie žemės, pakėlė snukį uosdamas orą: iš nasrų jam varvėjo seilės, o kailis išilgai liemens be perstojo trūkčiojo.

Garsusis Azijos Juodasis Lokys mąsto! – pagalvojau. – Arba kažką rezga!

Tačiau aš nieko nelaukiau – maža ką jis sumąstys savo kraupiu protu. Puolęs pro jo narvą, taku nudūmiau Smulkiųjų Žinduolių Paviljono link. Ten pamačiau vargšę Galeną – susigūžusi labirinto tarpdury, žiūrėjo tolėliau į kruviną taką, kur tigras, infraraudonųjų spindulių išmargintas tamsiai raudonais ir juodais dryžiais, draskė rudą antilopę įvijais ragais ir išvirtusiais viduriais, savo forma panašiais į smegenis. Užpakalinės kojos stirksojo virš sturplio, o ant žemės dryksojo puikiai pažįstamos sėklidės, didumo sulig tinklinio kamuoliu.

– Ak, Zigi, juk tai oriksas, – tariau.

– Tai tigras, – atsiliepė Galena šaltesniu nei žiemiškos upės balsu. – Ir aš tau ne Zigis.

– Ar čia tu šaukei? – paklausiau tokiu pat šaltu tonu.

– Aha, vadinasi, girdėjai? – tarė ji piktdžiugiškai. – Kaip matai, susitvarkiau pati viena, nė tavo pagalbos neprireikė.

– Kur dingo didžiosios beždžionės? – paklausiau.

Tačiau ji tik kietai sučiaupė lūpas ir nutaisė akmeninį veidą, tad aš ir nesispyriau.

Tolėliau takų labirinte kažkas dusliu balsu vardijo vardus. Nuėjau pažiūrėti: senis O. Šrutas stovėjo prie stiklo, o medolaižis opšrus – beveik žaismingai urgzdamas – pergalingai tupėjo vidury voljero. Senis O. Šrutas vardijo vardus, o gal šaukė žmones:

– Zaikeris? Bainbergas? Mufelis? Brandaisas? Šmerlingas? Fridenas?

Vardydamas vieną vardą po kito, O. Šrutas pamažu kraustėsi iš proto.

Grįžau pas Galeną pačiu laiku – išgirdau lemtingą Garsiojo Azijos Juodojo Lokio riaumojimą. Pagaliau, nustojęs stebėtis, kad taip netikėtai atgavo laisvę, lokys apsisprendė. Kitų zoologijos sodo gyventojų šėlsmas pasiekė viršūnę, tarytum lokys būtų grifas ir jie labiau bijotų jo mito negu jo paties – visiems jiems buvo gerai žinoma, kokius jausmus nuo seno jis puoselėja Hinliui Gaučui ir kaip tie jausmai veikia jo smegeninę.

– Tu išleidai ir šitą lokį! – pasipiktino Galena.

– Ne! – išsigyniau. – Matai, kitaip negalėjau. Jis mane nutvėrė. Nepaleido manęs. Galų gale turėjau sudaryti su juo sandėrį.

Ji spoksojo į mane tokiu žvilgsniu, lyg pirmąsyk mane matydama – kaip ir sudraskytą oriksą, kurio nebuvo regėjusi visu žavumu ir didybe.

– Ak, Grafai! – sukuždėjo ji. Ir jos akys apsiblausė.

Pažvelgęs pro Smulkiųjų Žinduolių Paviljono duris, pamačiau Azijos Juodąjį Lokį pastriuokomis liuoksintį laiptais. Galena neteko žado: ji nė nekrustelėjo, kai jis pralėkė pro mus ir nudundėjo labirinto taku. Tačiau staiga stabtelėjo, išvydęs O. Šrutą, tebekartojantį: „Vainštiurmas? Botvaileris? Šnuleris? Štaingartenas? Franklis? Frišas?“

Ir man dingtelėjo mintis: „Kodėl ne Vutas? Javotnikas? Marteris? Vacekas-Trumeris? Arba lengvapėdis Hanesas Grafas?“

Pagaliau supratęs, ko čia atėjo, Garsusis Azijos Juodasis Lokys sutrikęs atsitūpė priešais stiklinę pertvarą ir keliskart nagais grybštelėjo trisdešimties centimetrų storio permatomą sieną. O. Šrutas liovėsi vardijęs vardus.

– Kas čia? – paklausė. – Aha, tai tu, Zaikeri!

Tačiau Azijos Juodasis Lokys buvo ne iš tų, kurie pakenčia O. Šruto riksmus. Pasitraukęs atbulas, jis šoko ant stiklo; tada vėl įsibėgėjo ir šoko; paskiau sumišęs atsitūpė.

– Na, kas gi tu? – vėl paklausė O. Šrutas. – Aš žinau, kad tu čia!

Ir tuomet Azijos Juodasis Lokys sustaugė. Staugimas užtrenkė ausis, aidu atsiliepdamas visame takų labirinte. O. Šrutas atšlijęs aukštielninkas virto į pjuvenas, persivertė per medolaižį opšrų, kuris krimstelėjęs jam staigiai atšoko atgal – puolė į lovį prie landos durelių: abu nukrėtė šiurpas, čia pat išgirdus tokį puikiai visiems Hicingo zoologijos sodo gyventojams pažįstamą staugimą.

– Ne! Tik ne tu! – suriko O. Šrutas. – Neleiskite jo! Neleiskite! Nereikia! Ne! Maldauju! Zaikeri? Bainbergai? Frankli? Šnuleri? Šmerlingai? Mažasis Frišai? Maldauju!

Pastūmiau Galeną durų link – lokio riaumojimas tarsi ištrenkė mus lauk į zoologijos sodą, kur urmu dūmė visi gyventojai, išgirdę siuntant žvėrį, kuriam niekas nedrįso priešintis. Nei Didžiosios Katės, nei dramblys, nei kažkur dumiančios didžiosios beždžionės – man regis, visi kūrė pagrindinių vartų link. Visi kaip vienas. Sutartinai – zoologijos sodas susitelkė. Azijos Juodasis Lokys nėjo į skaičių, niekas negeidavo bendrauti su pamišėliu.

Tačiau, kai mudu su Galena pro bilietų kioską rovėme pagrindinių vartų link, už zoologijos sodo ribų pastebėjau virtine sustatytų automobilių žibintų pašvaistę ir išgirdau neaiškų laukiančios minios šurmulį. Ir dar pamačiau vorą žvėrių, kaukšinčių kanopomis, kleksinčių nagais, būrius Įvairių Vandens Paukščių, pūškuojančių per tvenkinius, kylančių į nakties dangų, – visi kaip vienas skubėjo prie galinių vartų, atsiveriančių į Tirolio sodus. Ten, kur iki pat Maksingo parko driekiasi nuostabūs samanų patalais iškloti papartynai.

Prie vartų susidarė kamšatis, tačiau dramblys teikėsi palikti siaurą tarpelį, pro kurį galėjo prasmukti visi, išskyrus jį. Jam pavyko nuplėšti vartus nuo viršutinio vyrio, tačiau jie vis dar laikėsi pakibę ant apatinio, užtverdami kelią.

Mudu su Galena šmurkštelėjome pro įstrigusį žioplą dramblį ir nėrėme pro beždžiones, susitelkiančias į nedidelius būrelius.

Tačiau Tirolio soduose irgi liulėjo minia, tuntai priemiesčio gyventojų, kurių buvo daugiau nei policijos: vienais naktiniais marškiniais, su blyksinčiais žibintuvėliais. Toje spūstyje niekas į mus nekreipė dėmesio, mes skynėmės kelią pro namų šeimininkes, spiegiančias garsiau nei beždžionės.

Ir tik tada, kai atsidūrėme aukštuose, tankiuose Maksingo parko krūmynuose, mano protas staiga išsivadavo iš tos sumaišties ir prablaivėjo. Išvydau juos slepiantis krūmuose. Nepažįstamus vyrus su senoviniais ginklais – židinių žarstekliais, kapliais, spindinčiais pjūklais, šakėmis, kūjais ir pjautuvais. Dabar žmonių balsai gožė Azijos Juodojo Lokio riaumojimą, vos girdimą kažkur užpakaly.

Tempiau Galeną, kol ji pajėgė bėgti, o paskiau griuvau šalia jos, pasruvusios ašaromis, ant akmeninio suolo. Ir tuomet pastebėjau, kokie vienodi, seni ir išbadėję visi tie žmonės, besislapstantys krūmuose, tuntai plėšrių mėsėdžių, metų metus naktimis tykojančių grobio aplink Hicingo zoologijos sodą. Nuo tos dienos, kai žvėrys sudraskė Caną Glancą ar kažką kitą.

Išgirdau šūvius; medžiai virpėjo, apkibę paukščiais ir beždžionėmis. Šalia mūsų patogiai ant suolo įsitaisęs gibonas šlamštė saldainio popieriuką.

– Ar pažadi, kad pasėdėsi čia drauge su gibonu? – paklausiau Galenos.

Jos veidas atrodė toks pat bejausmis ar suakmenėjęs kaip apsirijėlio gibono.

Nusigavau iki Maksingo gatvės, radau vietą, kur buvome palikę motociklą, paskiau paėmiau krūmuose paslėptą kuprinę.

Dar nebuvo išaušę, tačiau švietė visi langai, gatvėmis uždegtais žibintais zujo automobiliai. Žmonės lipo iš taksi, nešini pagaliais, šluotomis, iešmais. Vyrai žygiavo į mūšį. Tokio triukšmo jau seniai negirdėta.

Pririšęs kuprinę, sėdau ant motociklo ir nulėkiau Maksingo gatve, visa gerkle šaukdamas Galeną. Nežinia, ar ji galėjo mane išgirsti per tokią erzelynę – man iš paskos kaukė policijos „Folksvagenai“, virš Tirolio sodų medžių blyksėjo melsvų žiburėlių atšvaitai. Į Maksingo parką plūdo žmonių srautas, o žvėrių srautas – priešinga kryptimi.

Ant šaligatvio pamačiau Galeną – stovėjo, tarsi kaip paprastai tokiu metu laukdama autobuso. Kai ji lyg apdujusi sėdosi užpakaly manęs ant motociklo, į šoną jai bakstelėjo sibirinis ožys, užkliuvęs už šaligatvio krašto: vargšas gyvūnėlis nieko nematė, regis, kapliu sužeistas į petį, ant kurio kabaliavo išplėštas kailio skivytas.

Vis dar klausiausi ausis ištempęs, ar nepasigirs darsyk Garsiojo Azijos Juodojo Lokio riaumojimas, nevilties ar pergalės staugimas. Tačiau, miniai erzeliuojant, nieko nebūčiau galėjęs išgirsti – net jo staugimo.

Galena sėdėjo užpakaly manęs nelyginant lėlė, ir aš nėriau į automobilių srautą, užtvindžiusį Maksingo gatvę. Policija naršė po Maksingo parką: mačiau jų žibintų šviesas ir baltutėlius priekinius skydus, kai jie, raiti ant savo BMW motociklų, zujo tarp krūmų, stengdamiesi išsklaidyti minią. Vidury staigiai siaurėjančio žibintų rato didelė palša kengūra kūlė žmogų, išmetusį iš rankų sodo žirkles – jos spindėjo žolėje, kengūros letenos primintos.

Minia lalėjo aplink mums bevažiuojant kokius penkis priemiesčio kvartalus. Prie Vatmangasės pastebėjau sunkiai šnopuojantį ir laižantį leteną snieginį leopardą. O Sarajevo aikštėje pamačiau būrelį penkių laimingų medžiotojų, kurie pritūpė slėpdamiesi nuo mano žibinto šviesų – matyt, palaikė mane policininku, bandydami užstoti ant žemės tysantį kruviną gaūrą. Gyvas būdamas, jis buvo vieno metro devyniasdešimties centimetrų aukščio.

Ištvermingų žemaūgių zebrų banda, visu būriu tyliai perliuoksėjusi per vejas, aplenkė krūmus, mikliai išvengdama trijų tinklais ir dvirankiu pjūklu apsiginklavusių medžiotojų pasalos. Zebrai iššoko į gatvę priešais motociklą, kanopomis skeldami kibirkštis ant grindinio. Išsigandę neįprasto kanopų kaukšėjimo, zebrai puolė į šalį, išsisklaidė tarp aikštėje stovinčių automobilių, atsidūrė kitoje aikštės pusėje ir leidosi siaura Voltergase, tačiau, apakinti priešais atvažiuojančių automobilių žibintų, bloškėsi atgal skersai Maksingo gatvės ir vėl nuliuoksėjo į Maksingo parką.

Mudu su Galena pagaliau atsidūrėme Leinco priemiestyje, nuošaliame, nykiame ligoninių rajone. Pravažiavome vieną po kitos senelių prieglaudą, miesto ligoninę, neįgaliųjų globos namus – pro saulės nutviekstas vejas, plikus, rusvai gelsvus pastatus. Balkonuose blizgėjo išrikiuoti invalidų vežimėliai; vejose ir languose žerplėjo cigarečių ir pypkių ugnelės. Senoliai, ligoniai ir neįgalieji klausėsi šurmulio, sklindančio nuo zoologijos sodo, kaip kaimo gyventojai, iš tolo stebintys bombarduojamo miesto gaisrų pašvaistę.

Akimirką sulėtinau greitį, drauge su jais klausydamasis ir žiūrėdamas, iš kurios pusės pasirodys pats supratingiausias žvėris, įveikęs visas kliūtis. Galimas daiktas, gibonas, kuris visomis keturiomis liuoksėjo ligoninės teritorija, lydimas slaugytojų ir balkonuose, invalidų vežimėliuose sėdinčiųjų riksmų, ir galiausiai įkliuvo į paspęstus deguonies žarnelių raizgus ir stetoskopo kilpą. Grobis, kuriuo turėtų didžiuotis visas ligoninės personalas, įskaitant ir ligonius.

Tačiau nė vienas žvėris nesugebėjo nubėgti taip toli. Galena visu svoriu užgriuvo man ant nugaros; pajutau, kaip ji dreba prisiglaudusi man prie sprando. Todėl pasukau toliau nuo ligoninių, į užmiestį, į vakarus nuo priemiesčių, jausdamas, kaip Galena drėgnu skruostu glaudžiasi prie žando, kaip abiem rankomis įsikimba į marškinėlius ir žvėriškai įkanda man į petį.

Tačiau aš nieko neėmiau į galvą, tik troškau, kad dar skaudžiau man kąstų, kad dar labiau skaudėtų. Važiavau tai greičiau, tai lėčiau: greičiau, kad ištrūktume iš minios erzelio, o lėčiau, kad tie, kuriems pavyko pabėgti, galėtų mane pralenkti ir liuoksėti priešaky mano žibinto apšviestu keliu – pabūti man vedliais, kuriais dabar labai džiaugčiausi, jeigu tokių pasitaikytų.

Tačiau niekas manęs neaplenkė; taipgi niekas nevažiavo į tą pusę. Visi važiavo priešinga kryptimi. Šeimyniniai autobusiukai, ūkininkų furgonai – žvangant įrankiams, padargams ir ginklams, priešaušrio prieblandoje žmonės džiugiai skubėjo į nelaimės vietą.

Kiekvienąsyk, kai į akis tvykstelėdavo priešinių žibintų šviesa, man vėl pasivaidendavo mokyklos futbolo aikštė. Ir kiekvienąsyk ne man tekdavo paspirti kamuolį.

Nauji planai

Auštančią dieną pasitikome toli už miesto, Dunojaus pakrantėje, į pietus nuo Klosterneuburgo. Ten ligi šiol tebegyvena vienuoliai.

Nežinia, ar ilgai sėdėjau pakelės griovyje, nulipęs nuo motociklo, kol pagaliau pastebėjau kaimiečius – pavargę jie grįžo iš Hicingo zoologijos sodo, patyrę neregėtą pramogą, kokių tik pasitaiko mieste. Važiavo daugiausia sunkvežimiais ir furgonais; kai kurie iš tų jaunų storžievių švilpavo Galenai, sėdinčiai kitoje kelio pusėje.

Mudu nesikalbėjome. Nelabai protinga leisti jai vienai taip ilgai mąstyti, pagalvojau. Tačiau nežinojau, ką jai sakyti, tad nedrumsčiau kelyje viešpataujančios ramybės. Kol nepasirodė namo grįžtantys ūkininkai. Tuomet man dingtelėjo mintis: mes įtartinai atrodome. Tiesa, O. Šrutas mūsų nematė, be to, nelabai tikėtina, kad jis kada nors ateis į protą, tačiau tebėra balkanietis padavėjas ir mažasis Hugelis Furtvengleris: jie galėtų kai ką papasakoti apie didelį, gremėzdišką motociklą ir pusprotį, tauškusį niekus apie zoologijos sodą.

Šiaip ar taip, pagalvojau, atsirado O. Šrutas su antsiuvu ir antpečiais, o tai jau šis tas.

Tačiau to negana, savaime suprantama. Paskutinis pikapas nebuvo tuščias: kėbulo gale iš po brezento, nukarusio virš galinių žibintų, kyšojo kanopa, ir aš iškart atpažinau rusvais ir kreminiais dryžiais išmargintą koją. Viešpatie, apsaugok bongą, pačią gražiausią antilopę, kuri bus suvalgyta kukliame ūkininko būste, o jos galva išliks pakabinta ant sienos virš židinio. Idant medžiotojų ateities kartos klausinėtų: nejaugi Austrijoje būta antilopių?

Žinoma. Pati pirmoji atplaukė į Austriją vergpirklių laivu.

Ar dabar jos išnykusios?

Žinoma. Siaubdavo daržus. Negyvai subadydavo šunis.

Antilopės?

Žinoma.

Betgi toks mielas, smailus snukutis!

Žinoma. Bet iš tikrųjų stirniena riebi ir labai skani.

Turite galvoje šią stirną?

Žinoma.

Pravažiavus paskutiniam karavanui, pagalvojau, kad būtų metas apsaugoti Galeną nuo to vaizdo. Ji sėdėjo kitoje kelio pusėje, žiūrėdama man per petį ar veikiau kiaurai per mano krūtinę. Aš nedrįsau pažvelgti jai į akis: spoksodamas žemyn į savo kelnes, staiga pastebėjau kuokštelį šerių, prilipusių prie kojinės.

Ak, atleisk, Zigi, pagalvojau. Tu ne tik nepaisei jokios logikos. Tu tiesiog klydai.

Paskiau Galena perėjo per kelią, akimirką pastovėjo prie išsipūtusios kuprinės ir ėmė traukti savo daiktus.

Be abejo, ji per daug galvojo.

Nežinodamas, ką sakyti, paklausiau:

– Na, ką dabar ketini daryti?

Ji nustebusi žvilgtelėjo į mane. Tad pridūriau:

– Ką norėsi, tą ir darysime.

Bet ji ėmė dar greičiau traukti savo daiktus, paskiau sudėjo viską į savo odinę striukę ir surišo; pastebėjau pro vieną rankovę kyšant šilkines kelnaites. Man pervėrė širdį.

Ji sugrąžins man futbolo marškinėlius, pagalvojau. Bet ji nė neketino jų nusivilkti. Matyt, padarė man bent tokią malonę.

– Kur eisi? – paklausiau.

– Į Vieną, – atsakė. – Ar negalėtum man atiduoti pinigų už plaukus?

– Į Vieną? – nustebau.

– Ar tau nebūtų įdomu grįžti ir paskaityti, kas apie visa tai rašoma? – paklausė ji. – Ar nenorėtum sužinoti, kas atsitiko? Ar tau, Grafai, nebūtų įdomu sužinoti, kas iš tikrųjų atsitiko?

Tačiau ji manęs nesunervino – buvau pernelyg prislėgtas. Manęs nedomino aukų skaičius, garbės žodis. Žuvus oriksui, nebuvo prasmės skaičiuoti nuostolius.

– Klausyk, dievaži, kodėl į Vieną? – paklausiau.

– Todėl, kad, mano galva, tai vienintelė vieta, kur tu nenorėtum važiuoti drauge su manimi, – atsakė ji.

Aš netikėtai atsipeikėjau – tarsi tvirtai atsistojau ant kojų.

– Tu daugiau nebečiaudėsi, ar ne? Tikiuosi, supranti, ką turiu galvoje, – ištariau.

Ji dirstelėjo į mane ir nepasakė nė žodžio.

– Tikrai nebečiaudėk, – pridūriau. – Nors ir kas tave imtų.

– Tai buvo mano plaukai, – tarė Galena. – Būk geras, atiduok pinigus.

Tad atidaviau jai pinigus. Ji paėmė atsargiai, lyg baimindamasi, kad ją paliesiu.

– Kur ketini važiuoti, Grafai? – paklausė ji šaltu, skaidriu kaip dangaus mėlynė balsu. Bet aš neketinau nusileisti iki to, kad ji šaipytųsi iš manęs.

– Į Kapruną, – atsakiau rimtai, ir ji nukreipė žvilgsnį į šalį. – Kur galėčiau tave rasti, kai grįšiu? – paklausiau.

– Jei grįši, – atsiliepė ji, vis dar nusukusi akis.

– Tikrai grįšiu, – pažadėjau. – Kur tu būsi?

– Et, man labai patinka zoologijos sodas, – atsakė ji tuo pačiu šaltu, skambiu balsu. – Ko gero, labai dažnai eisiu į zoologijos sodą. Ten mane ir rasi, kai nutarsi dar sykį pakartoti tą patį – sugalvojęs naują planą.

Tačiau aš nenorėjau, kad mudu taip išsiskirtume.

– Kaprune ilgai neužtruksiu, – tariau. – Tikrai norėsiu su tavimi pasimatyti.

– Kitaip tariant, kai geriau jausies? – paklausė ji su švelnia pašaipa. – Kai būsi čia viską užraukęs?

Tačiau aš supratau, kad taip elgtis nevalia, kad nedera taip atsisveikinti. Kai kada negalima skubėti. Apie tai aiškiai byloja užrašų knygelė:

Skaičiai sudaro tam tikrą sumą, nors ir kokia seka juos sudėtum.

Pamokoma, kaip paprastai. Pusinė tiesa, kaip visada.

– Atleisk, Galena, bet aš tavęs niekada nepamiršiu, – tariau.

– Tuomet važiuojame drauge į Vieną, Grafai, – pasiūlė ji, ir dabar jau buvo sunku pasakyti, kokiu balsu ji kalba.

– Man reikia nuvykti į Kapruną, – pareiškiau.

– Tai kaipgi tu mane rasi? – paklausė ji, kartodama ankstesnį mano klausimą. Tačiau šįkart įprastu balsu, nebe pašaipiai – nuoširdžiai paklausė, ir tiek.

– Yra tokia vietovė – Kalenbergas, sužinosi apie ją, gyvendama mieste, – atsakiau. – Važiuok bet kokiu tramvajumi į Grincingą, o paskiau autobusu – per visą Vienos Mišką. Atvažiuok ten kiekvieną trečiadienio vakarą, – tariau. – Iš ten atsiveria nuostabus vaizdas į Dunojų ir visą Vieną.

– Vadinasi, tu atvažiuosi vieną kurį trečiadienį, ar ne? – paklausė ji.

– Būk ten kiekvieną trečiadienį, – atsakiau.

Tačiau aš per toli nuėjau – grąžinau ją į ankstesnę padėtį.

– Pažiūrėsim, – atsakė ji tuo pačiu šaltu tonu.

– Aš tave pavėžėsiu į Klosterneuburgo autobusų stotį, – pasisiūliau. – Artimiausia miesto tramvajų stotelė – Jozefdorfas.

– Niekur su tavimi nevažiuosiu, – atsakė ji. – Verčiau eisiu pėsčia.

Susivokęs, kad vėl pralaimiu, atrėžiau:

– Na, žinoma. Ne paslaptis, kad turi geras kojas. Tau sveika pasivaikščioti.

– Tai sakei – ketvirtadieniais? – paklausė ji.

– Trečiadieniais, – skubiai pridūriau. – Kiekvieną trečiadienio vakarą.

– Atvažiuosi tenai? – ji paklausė.

– Būtinai, – atsakiau, ir ji nudrožė keliu. – Trečiadieniais! – sušukau pavymui.

– Pažiūrėsim, – atsakė ji ir nušvytavo savo dailiomis kojomis.

Norėdamas viską nuleisti juokais, pridūriau:

– Dar pasigrožėsiu tavo žaviu užpakaliuku, kol dingsi man iš akių!

Tačiau vargu ar ji šypsojosi, kai atsigręžusi atsakė:

– Tikiuosi, ne paskutiniu ilgu žvilgsniu, ar ne?

– Ne, – atsakiau taip greitai, kad jos lūpose beveik pasirodė šypsena.

Lydėjau ją akimis beveik iki pat kelio posūkio; paskiau sušukau jai pavymui:

– Trečiadieniais!

– Pažiūrėsim! – atsiliepė ji nenuspėjamu balsu, bet neatsisuko.

– Būtinai! – surikau, kai ji dingo iš akių.

Atsisėdau į pakelės griovį ir sėdėjau, laukdamas, kol ji prieis Klosterneuburgą: nenorėjau lenkti jos kelyje.

Aplink vis labiau aušo rytas. Prasidėjo įprastas gyvenimas dailiai pakirptomis gyvatvorėmis tvarkingai aptvertuose laukuose, kur karvės atitvertos nuo kukurūzų, ežios taisyklingai pažymėtos, aiškiai regimos saulėkaitoje. Visos karvės su varpeliais pakaklėje; visos avys su žymekliais ausyse.

Visi vyrai turi vardus ir žino, kur jiems dera eiti.

Pakilęs vėjas žėrė man į veidą kelio dulkes. Pamačiau, kaip motociklas pasviro nuo vėjo šuoro. Ant vairo pritvirtintame veidrodėlyje atsispindėjo asfaltu aptėkštas kelkraščio žvyras – ir keli šalikelėje augančios gėlės žiedlapiai. Tačiau, pažvelgęs už motociklo, niekaip negalėjau suvokti, kuri gėlė padovanojo veidrodėliui savo atvaizdą. Nei kuri asfaltuoto žvyrkelio dalis.

Kaip ir anksčiau niekas nesiderino.

Tačiau tai manęs nenustebino. Man tai buvo žinoma. Surikiuoti suknisti skaičiai sudaro sumą, tačiau tarpusavyje jie niekuo nesusiję. Visa tai tiesiog daiktai, už kuriuos kada nors privalai atsiskaityti. Lygiai taip pat dera vienas prie kito kaip dantų pasta ir pirmas prisilietimas prie karštos, standžios krūties.

Galena nukako į Klosterneuburgą, kur tebėra vienuolynų. Ir vienuoliai tebedaro vyną.

Ir atsitiko taip, kaip su Todoro Slivnicos plakta grietinėle: kur pažvelgsi – visur Galena, su kuria vieną kurį trečiadienį susitiksiu Kalenberge.

Šlovė visiems jums, išsaugojusiems gyvybę!

Hanesas Grafas pernelyg pedantiškas, pernelyg sutrikęs, pagalvojau, kad pajėgtų išsikapstyti iš pakelės griovio ir, raitas ant savo plieninio žvėries, nudumti, palikęs užpakaly šią apgauliai tvarkingą vietovę.

Ir tvarkingi būtų pakelės miestai. Jeigu tik prisiversčiau pajudėti iš vietos.

Labai paprastas planas. Per Klosterneuburgą, Kionigšteteną, Judenau ir Miterndorfą, paskiau per Hankenfeldą ar Asperhofeną, Peršlingą, Potenbruną ir mažytį Sankt Hainą, paskiau didmiesčio Amšteteno link, o nuo ten – trys valandos kelio į vakarus greitkeliu, kuriuo gali skrieti greičiau už tą suknistą vėją. Paskiau dar valanda kelio į pietus nuo Zalcburgo – per Loferio perėją, o Fiurte žinau, kur galima gerai pavalgyti. O papietavęs kavą gersiu Kaprune prie nuzulinto virtuvinio stalo – dar viena pora alkūnių, dar daugiau kalbų. Šįkart jau turėsiu kai ką papasakoti. Kai ką beprasmiška ir kvaila, kad susidomėtų šaunusis Vacekas-Trumeris. Kas jau kas, pagalvojau, o Ernstas Vacekas-Trumeris tikrai nuoširdžiai užjaus, pats rezgęs gyvenime ne vieną beprasmišką planą.

Tačiau, be kita ko, pagalvojau, kad man neverta jau dabar ropštis iš pakelės griovio. O jeigu ir išsiropšiu, skubėti į Kapruną nėra reikalo.

Tegu kapas bent kiek žole apauga, kaip paprastai sakau. Gražu, kai žolė suželia, Zigi, nieko bloga tau neatsitiks.

Kas be ko, važiuosiu Kapruno kryptimi. Tačiau neskubėdamas, kaip sakoma, šliaužtinai šliauždamas. Turiu pats geriau suvirškinti tuos suknistus prisiminimus, prieš pateikdamas juos Vacekui-Trumeriui.

Tačiau kas mane laikė sukaustęs tame pakelės griovyje? Visa bėda, kad širdies nešildė nė viena gera mintis ir, kaip man atrodė, neturėjau jokių paskatų leistis į šią kelionę.

Man derėtų priprasti prie naujų gyvenimo sąlygų, pagalvojau. Kaip Hanesą Grafą įveikė abejingumas? Kas gali būti blogesnio už įsitikinimą, kad verčiau nieko nereikėjo daryti? Kad smulkiesiems žinduoliams būtų buvę geriau, jeigu niekada nebūtum kėsinęsis pakeisti jų įprastos, nors ir nelemtos dalios?

Dar sykį apžvelgiau tuos nekintamus laukus aplink – lengvai įvardijamus, tvarkomus. Priešaky prie kelio ganykla, iš trijų pusių balta tvora, iš ketvirtos – ruda; joje devynios avys, vienas avinas ir budrus šuo. Užpakaly prie kelio ganykla, vienoje pusėje – akmeninė tvora, toliau – gyvatvorė, dar toliau – vielinė tvora, dar toliau – miškas, gamtinė riba: ganykloje arklys, šešios margos karvės ir senas jautis pamiškėje. Tačiau ne oriksas, savaime suprantama.

Kitapus kelio dunksojo miškas, o jame siaudė vėjas, šiaušdamas pušų spyglius.

Staiga, žiūrėdamas į mišką, sulojo budrus šuo. Matyt, kas nors ateina, pagalvojau ir apsižergiau motociklą, nutaręs, kad geriau važiuoti – nesvarbu, pasiruošęs ar ne, – nes, tupėdamas griovyje, atrodžiau kaip paskutinis mulkis.

Šuo nesiliovė lojęs. Kažkas ėjo pažįstamu taku per švarų, išvalytą mišką, galimas daiktas, žmogus, nuo seno vaikščiojantis šiuo keliu – nuo seno lojant tam pačiam šuniui. Tokia tat jo pareiga, kaip ir vizginti uodegą. Šuo taip ir padarys, pagalvojau, kai tik ūkininko žmona arba duktė išeis iš miško į kelią. Ji neturėtų manęs pamatyti šičia, taip įtartinai tupinčio.

Tačiau, kai pabandžiau numinti starterį, kojos atrodė kaip vatinės, bato užkulniu nepajėgiau paspausti paminos. Ir pamiršau įleisti benzino. Pasilenkęs pauosčiau karbiuratorių ir apsvaigau pasivaidenus, kad visa kaukolė pritvinsta benzino. Iš visų jėgų bandžiau prilaikyti motociklą, kad neapvirstų, ir susvyravau.

Tad, nors ir kas eitų, pagalvojau, tikrai pamatytų mane šičia – neregėtą kliuvinį įprasto kraštovaizdžio fone. Užsiundytų šunį. O gal šuo loja ant manęs, tik iš avių perėmęs kvailą įprotį – žiūri į priešingą pusę.

Tačiau dabar šuo lojo kaip pasiutęs. Ir aš pagalvojau: Nesvarbu, ant ko jis dabar loja, bet kodėl jis anksčiau ant manęs nelojo? Jeigu jis toks piktas, kad siunta dėl menkiausio nieko.

Įnirtingai lodamas, šuo zujo aplink bandą, varydamas avis į krūvą. Pasiuto, pagalvojau, nes ligos požymiai buvo pažįstami. Aviganis taikosi sudraskyti ganomas avis!

Tokio keisto šuns kaip gyvas nebuvau matęs.

Tuo metu, kai, tebežiūrėdamas į jį, bandžiau užkurti variklį, iš miško petys į petį šnopuodami išpuolė du Reti Akiniuotieji Lokiai ir šuoliais leidosi skersai kelio daugių daugiausia per dvidešimt metrų nuo manęs. Šuo prisiplojo prie žemės – ištiesęs kojas, suskliaudęs ausis.

Tačiau Reti Akiniuotieji Lokiai nežiūrėjo nei į avis, nei į šunį, nei į karves gretimoje ganykloje, nei į galimą jautį pamiškėje. Jie liuoksėjo nesustodami vienas šalia kito; nusileido į mano griovį, peršoko per tvorą į ganyklą su aviganiu šunimi. Šuo sustaugė greta krūvon susigrūdusių avių, bet lokiai bėgo kaip bėgę – įprastu greičiu, netgi, sakyčiau, per daug neskubėdami. Bėgo į tolumoje, lauko gale matomą mišką, o pribėgę tikriausiai bėgs toliau. Nenuilstantys, neprilygstami ir labai Reti Akiniuotieji Lokiai, grįžtantys į Ekvadoro Andus. Ar blogiausiu atveju – į Alpes.

Tačiau, pribėgę ganyklos galą, sustojo ir atsisuko į mane. Buvau jiems bemojąs, bet nedrįsau. Norėjau, kad bėgtų toliau. Jeigu jie irgi pamotų man arba sušuktų: „Būk sveikas!“ arba: „Ačiū!“, arba: „Užsiknisk!“ – negalėčiau patikėti, kad jų čia būta iš tikrųjų. Tačiau jie tik atsipūtė, paskiau – petys į petį – nuliuoksėjo toliau ir dingo miške.

Aš taip džiaugiausi, kad jiems pavyko pasprukti ir kad jų neištiko daugelio zoologijos sodo gyventojų likimas.

Ir staiga nutariau nė minutės ilgiau čia neužtrukti. O jeigu jiems iš paskos pasirodytų Garsusis Azijos Juodasis Lokys, pagalvojau. Ar bent jau gibonai? Ar Zigis, raitas ant orikso, – Hicingo zoologijos sodo šmėklos? Tai sugadintų Retų Akiniuotųjų Lokių ką tik paliktą prisiminimą. Be to, negalėčiau patikėti, ar jų būta iš tikrųjų.

Tad šįkart išsyk užkūriau variklį. Motociklas gailiai suurzgė po manimi. Aš vis dar drebėjau. Vis dėlto negalėjau ilgiau čia būti – laukti, kol Reti Akiniuotieji Lokiai galbūt prabėgs pro šalį, šįsyk lydimi laikinai išvengusiųjų žūties. Vratno Javotniko, raito ant 1939 metų Didžiojo prizo lenktynių motociklo su Gotlobu Vutu ant užpakalinės sėdynės. Ir kitų rinktinių žinduolių.

Sunerimęs pažvelgiau į mišką lauko gale ir apsidžiaugiau pamatęs, kad Reti Akiniuotieji Lokiai dingo – palikę ganyklą truputį kitokią, bent jau neilgam. Karvės nestigo vietoje; avys vis dar klausė šnopuojančio šuns. Būta kažkokios menkos permainos, tik į gerąją pusę, nors nepasakyčiau, kad viskas atrodytų suknistai gera. Taip atrodys tik vieną kurį trečiadienį, kai vėl čia atvažiuosiu. Ir pirmas pasitaikęs vietinis gyventojas man pasakys: Klosterneuburge yra lokių.

Tikrai?

Žinoma. Lokių.

Bet jie nieko bloga nepridarė?

Ne, šitie nepridarė. Labai keisti lokiai.

Reti Akiniuotieji Lokiai?

Na, nežinau, kaip jie vadinasi.

Ar jie dauginasi?

Nežinau. Tačiau jie labai draugiški, žinot.

Taip, žinau.

Menkniekis, bet tai jau šis tas. To užteko, kad užsivestų variklis. Klausiausi, kaip jis veikia tuščiąja eiga: kas be ko, jis dar springo. Tačiau tvirtai apžergiau savo senąjį žvėrį, ir jis ėmė urgzti lygiau, laukdamas mano įsakymo. Tuomet perkračiau mintyse visas jo dalis: visada žmogus labiau pasitiki savimi, kai moki įvardyti visus daiktus. Dešinę ranką pavadinau Droseliu ir pasukau ją. Kairę pavadinau Sankaba ir įjungiau ją. Netgi mano dešinė koja atsiliepė pavadinta pavarų perjungimo svirtimi ir lengvai rado pirmąją pavarą – mano paklusnioji dešinė koja.

Svarbiausia, kad viskas veiktų. Aha, kas be ko, kurį laiką reikės būti labai budriam: akylai stebėti visų dalių sąveiką. Tačiau bent jau šiuo metu viskas eina kaip per sviestą. Ir akys žvalgios: nebematau lokių, bet matau žolę, kurią jie sutrypė, liuoksėdami skersai lauko. Iki rytojaus žolė vėl atsities, ir, galimas daiktas, drauge su manimi juos prisimins tik budrusis šuo. Tačiau, be jokios abejonės, pamirš juos kur kas greičiau už mane.

Na, o dėl nelaimių Hicingo zoologijos sode – net dėl O. Šruto, kuris išprotėjo, vieną po kito kartodamas vardus ir klausydamasis riaumojimo, – prisiimu visą atsakomybę. Be jokios abejonės, viską išklosiu Ernstui Vacekui-Trumeriui. Neprilygstamam istorikui, įsimenančiam menkiausias smulkmenas. Be jokios abejonės, jis turėtų būti puikus nuodėmklausys.

Taigi patikėjau sankabą kairiajai rankai, droselį ir priekinį stabdį valdydamas dešiniąja. Įjungiau pavarą ir, laikydamasis tiesiai, žvyruota šalikele išvažiavau į kelią. Atsilošiau, sklandžiai perjungdamas pavaras ir įveikdamas priešinį vėją, ir leidausi priekin. Nė kiek nesijaudinau; posūkiuose palinkdavau į šoną. Laikiausi kelio vidurio, skriedamas vis greičiau ir greičiau. Tikrai lėkiau greičiau už vėją. Be jokios abejonės, bent jau šiuo metu manęs nebūtų nušlavęs pasaulyje įsisiautėjęs viesulas.

Be jokios abejonės, Zigi, palauksiu, kol ant tavo kapo sužels žolė.

Be jokios abejonės, Galena, vieną kurį trečiadienį aš su tavimi susitiksiu.

Be jokios abejonės, tikiuosi veikiai išgirsti apie Retų Akiniuotųjų Lokių žygius.

KITOS JOHNO IRVINGO KNYGOS

1 Tramvajus (vok.).

2 Alaus sodas, kiemelis (vok.).

3 Viešbutis (vok.).

4 Tualetas (pranc.).

5 Pilies krioklys (vok.).

6 Bandelė (vok.).

7 Gyvenimas (lot.).

8 Slyvų pyrago (vok.).

9 Taip Šušnigui! (Vok.)

10 Augustinų celė (vok.).

11 Liaudies daina (vok.).

12 Austrijos laikraštis (vok.).

13 Pietų geležinkelio stotis (vok.).

Content

Ирвинг Джон Laisvę lokiams! [calibre]