Ирвинг Джон

Naujojo Hampšyro viešbutis [calibre]

Iš anglų kalbos vertė

Daiva Daugirdienė

Turinys

1. Meškinas, vardu Meino Valstija

2. Pirmasis „Naujojo Hampšyro“ viešbutis

3. Ajovos Bobo pergalingas sezonas

4. Franė pralaimi muštynes

5. Linksmos tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt šeštųjų Kalėdos

6. Tėtis gauna žinią iš Froido

7. Bėda vėl puola

8. Bėda iškyla į paviršių

9. Antrasis „Naujojo Hampšyro“ viešbutis

10. Vakaras Operos teatre: Schlagobers ir kraujas

11. Meilė Franei; susidorojimas su Čiperiu Davu

12. Pelių Karaliaus sindromas; paskutinis „Naujojo Hampšyro“ viešbutis

Padėka

Išnašos

Skiriu savo žmonai Šeilai,

kurios meilė suteikė

šviesos ir erdvės

penkiems romanams

1 Meškinas, vardu Meino Valstija

Tą vasarą, kai mano tėvas nusipirko meškiną, nė vienas iš mūsų dar nebuvo gimęs — mes tada dar net nebuvom pradėti: nei Frankas, vyriausias; nei Franė, triukšmingiausia; nei aš, atsiradęs po jų; nei mažyliai, Lili ir Egas. Mano tėvas ir motina buvo vietos jaunuoliai, pažinoję vienas kitą visą gyvenimą, tačiau jų „sąjunga“, kaip sakė Frankas, tuo laiku, kai tėvas nusipirko meškiną, dar nebuvo sudaryta.

— Jų „sąjunga“, Frankai? — vis erzino brolį Franė; nors Frankas buvo vyriausias, man jis atrodė jaunesnis už Franę, o pati Franė į jį visada žiūrėjo kaip į kūdikį. — Turbūt turi galvoje, Frankai, — sakydavo Franė, — kad jie tada dar nesidulkino.

— Dar nebuvo kaip reikiant užmezgę santykių, — kartą pasakė Lili; ji buvo jaunesnė už mus visus, išskyrus Egą, bet elgėsi taip, lyg būtų mūsų vyresnioji sesuo; Franė to negalėjo pakęsti.

— „Kaip reikiant užmezgę“? — pakartojo Franė. Neprisimenu, kiek metų tada buvo Franei, bet Egas tikrai dar negalėjo klausytis tokių pokalbių. — Mama su tėčiu tik tada ir pradėjo galvoti apie seksą, kai senis nusipirko meškiną, — pareiškė Franė. — Meškinas jiems pakišo tą mintį — jis buvo toks šiurkštus, karštas gyvulys, vis barškino medžius ir laižėsi, ir prievartavo šunis.

— Gal ir sutaršė kokį šunį, — bjaurėdamasis tarė Frankas. — Bet neprievartavo.

— Mėgino, — tvirtino Franė. — Juk prisimeni tą istoriją.

— Tėčio istoriją, — įsikišo Lili — irgi bjaurėdamasi, bet šiek tiek kitaip negu Frankas; Frankas bjaurėjosi Frane, o Lili — tėčiu.

Taigi dabar aš — vidurinis ir gal pats nešališkiausias vaikas — turiu papasakoti viską taip, arba beveik taip, kaip buvo iš tikrųjų. Mūsų šeimoje visiems labiausiai patiko istorija apie mamos ir tėčio romaną: kaip tėtis nusipirko meškiną, kaip mama ir tėtis susimylėjo ir labai greitai, vieną po kito, pasigimdė Franką, Franę ir mane („Bumbt, bumbt, bumbt!“, kaip sakydavo Franė); o paskui, kiek pailsėję, dar susilaukė Lili ir Ego („Pykšt, šnipšt — ir viskas“, pasak Franės). Istorija, kurios klausydavomės, kai buvome maži, ir kurią augdami vis perpasakodavom vienas kitam, iš esmės yra apie tuos laikus, apie kuriuos nieko negalėjom žinoti ir kuriuos dabar įsivaizduojam tik iš daugybės mūsų tėvų pasakojimo variantų. Savo tėvus, kokie jie buvo tuomet, aš, ko gero, įsivaizduoju daug aiškiau negu vėlesniais laikais, kuriuos pats prisimenu, nes vėliau, kai jau buvau gimęs, jų gyvenimas pakrypdavo tai viena, tai kita linkme — ir aš tai vienaip, tai kitaip į visa tai žiūriu. O dėl tos įsimintinos meškino vasaros ir nuostabaus mano motinos ir tėvo meilinimosi, tai čia jau galiu nuosekliai laikytis savo požiūrio.

Kai tėvas suklysdavo, pasakodamas šitą istoriją, — kai imdavo neigti ankstesnę versiją arba praleisdavo mums labiausiai patinkančias pasakojimo dalis, — mes cypdavom kaip suerzinti paukšteliai.

— Arba tu meluoji mums dabar, arba melavai anąkart, — piktindavosi Franė (visada didžiausia akiplėša), tačiau tėvas tik purtydavo galvą.

— Nejaugi nesuprantat? — sakydavo jis. — Jūs šitą istoriją įsivaizduojat geriau, negu aš ją prisimenu.

— Eik, atvesk mamą, — įsakydavo Franė, nustumdama mane nuo sofos.

Arba Frankas nukeldavo Lili nuo savo kelių ir pašnibždėdavo jai į ausį:

— Eik, atvesk mamą.

Taigi mūsų mama būdavo pakviečiama kaip liudytoja, kai įtardavom, kad tėtis nori iškraipyti tą istoriją.

— O gal tu tyčia praleidi pikantiškiausias vietas, — kaltindavo jį Franė, — nes manai, jog Lili ir Egas dar per maži, kad galėtų klausytis apie tai, kaip jūs ten dulkinotės.

— Niekas per daug nesidulkino, — sakydavo mama. — Tada tikrai nebuvo tokio paleistuvavimo ir laisvės kaip dabar. Jei kokia mergaitė praleisdavo su kuo nors naktį ar savaitgalį, netgi draugės ją laikydavo kekše, arba dar blogiau; į tokią mergaitę po to nebekreipdavom dėmesio. „Su kuo sutapsi, toks pats patapsi“, sakydavom. Arba: „Sulig Jurgio ir kepurė.“

Tai išgirdusi Franė — nesvarbu, ar jai buvo aštuoneri, ar dešimt, ar penkiolika, ar dvidešimt penkeri metai, — užversdavo akis ir bakstelėdavo man alkūne arba imdavo mane kutenti, o kai aš pakutendavau ją, surėkdavo:

— Iškrypėli! Graibai savo seserį!

O Frankas — ir būdamas devynerių metų, ir vienuolikos, ir dvidešimt vienerių, ir keturiasdešimt vienerių — negalėdavo pakęsti kalbų apie seksą ir tokio Franės paikiojimo; jis greitai sakydavo tėčiui:

— Nekreipk dėmesio. O kaip ten tas motociklas?

— Ne, dar papasakok apie seksą, — prašydavo mamos Lili, labai rimtai, o Franė įkišdavo liežuvį man į ausį arba pamėgdžiodavo perdimo garsą, priglaudusi lūpas man prie kaklo.

— Na, — sakydavo mama, — mišrioje draugijoje mes apie seksą taip laisvai nekalbėdavom. Bučiuodavomės, pasiglamonėdavom, šiek tiek arba smarkiai; dažniausiai automobiliuose. Visada galėdavai nuvažiuoti į kokią nuošalesnę vietelę. Tada, žinoma, buvo daugiau visokių kaimo keliukų, mažiau žmonių ir automobilių — ir automobiliai ne tokie ankšti.

— Taigi galėdavot išsitiesti, — tardavo Franė.

Mama suraukusi antakius žvilgtelėdavo į Franę ir toliau dėstydavo savo versiją apie tuos laikus. Ji nenukrypdavo nuo tiesos, bet pasakodavo labai nuobodžiai — toli gražu ne kaip tėvas — ir mes kiekvieną kartą gailėdavomės, kad pasikvietėm mamą patvirtinti tėčio pasakojimo.

— Verčiau leiskim šnekėt seniui, — sakydavo Franė. — Mama labai jau rimta. — Frankas imdavo raukytis. — Oi, eik, pasismaukyk, Frankai, pasijusi geriau, — patardavo jam Franė.

Bet Frankas tik dar labiau susiraukdavo. Paskui sakydavo:

— Kai iš pat pradžių paklausi tėvą apie motociklą, ar šiaip apie ką nors konkretaus, atsakymas būna geresnis, negu kai klausinėji apie tokius bendrus dalykus: apie drabužius, papročius, seksą.

— Frankai, papasakok mums, kas yra seksas, — prašydavo Franė.

Bet čia mus visus išgelbėdavo tėvas, savo svajingu balsu tardamas:

— Štai ką jums pasakysiu: dabar taip nenutiktų. Gal manot, kad turit daugiau laisvės, bet daugiau ir įstatymų. Dabar tos istorijos su meškinu nebūtų. Jums niekas to neleistų.

Ir tą akimirką mes nutildavom, staiga baigdavosi visi kivirčai. Kai tėvas pasakodavo, net Frankas su Frane galėdavo sėdėti kone liesdamiesi vienas prie kito ir nesipešti; aš galėdavau sėdėti prie pat Franės, jausti jos plaukus, kutenančius man veidą, arba jos koją prie savosios, bet jeigu tėvas jau pasakodavo, apie Franę visai nebegalvodavau. Lili sėdėdavo nė nekrustelėdama (kaip tik ji ir mokėjo) Frankui ant kelių. Egas būdavo per mažas, kad klausytųsi ar — juo labiau — ką nors suprastų, bet jis buvo ramus kūdikis. Net Franė galėdavo laikyti jį ant kelių ir jis nesimuistydavo; o jeigu paimdavau aš, tuoj pat užmigdavo.

— Tai buvo juodas meškinas, — pasakodavo tėvas, — jis svėrė keturis šimtus svarų ir atrodė kiek paniuręs.

— Ursus americanus, — sumurmėdavo Frankas. — Jis buvo nenuspėjamas.

— Taip, — linktelėdavo tėvas, — bet geraširdis, dažniausiai.

— Jis buvo pernelyg senas, kad ir toliau būtų meškinas, — pagarbiai sakydavo Franė.

Paprastai tais žodžiais tėvas ir pradėdavo pasakoti — taip jis pradėjo savo istoriją ir tąsyk, kai aš, kiek pamenu, ją girdėjau pirmą kartą. „Jis buvo pernelyg senas, kad ir toliau būtų meškinas.“ Aš sėdėjau mamai ant kelių ir jaučiau, kad niekada nepamiršiu šios akimirkos ir šios vietos: mane laiko mama, šalia manęs Franė, įsitaisiusi tėčio glėbyje, Frankas visas įsitempęs sėdi atskirai — sukryžiavęs kojas ant nudriskusio rytietiško kilimo su pirmuoju mūsų šeimos šunimi, Bėda (kurį vėliau teko užmigdyti, nes jis baisiai bezdėjo).

— Jis buvo pernelyg senas, kad ir toliau būtų meškinas, — pradėjo pasakoti tėvas. Aš žiūrėjau į Bėdą, į mūsų kvailą, meilų labradorą, ir jis, išsidriekęs ant grindų šalia Franko, susivėlęs ir pasmirdęs, vis didėjo, kol pasidarė kaip meškinas, o paskui ėmė senti, zmekti ir vėl tapo paprasčiausiu šunimi (nors iš tiesų Bėda niekada nebuvo „paprasčiausias šuo“).

Neprisimenu, kad tą pirmą kartą su mumis būtų buvusi Lili ar Egas, — jie tikriausiai buvo dar labai maži ir negalėjo dalyvauti pokalbyje, bent jau sąmoningai.

— Jis buvo pernelyg senas, kad ir toliau būtų meškinas, — pasakė tėtis. — Jau tuoj turėjo padžiauti kojas.

— Bet kaip jis tada būtų vaikščiojęs?! — sušukom visi drauge; tai buvo įprastinis mūsų — Franko, Franės ir mano — šūksnis, išmoktas atmintinai. O vėliau, kai tą istoriją įsiminė ir Lili, ir netgi Egas, prisidėdavo ir jie.

— Tas meškinas jau nebejausdavo malonumo linksmindamas žmones, — pasakodavo tėtis. — Jis tiesiog atlikdavo savo numerį, ir tiek. Ir iš visų žmonių, gyvūnų ir daiktų jis mylėjo tik tą motociklą. Todėl aš turėjau pirkti ir motociklą, kai nusipirkau meškiną. Kaip tik todėl meškinas palyginti lengvai išsiskyrė su savo dresuotoju ir liko su manimi; tas motociklas meškinui buvo svarbesnis už visus dresuotojus.

Vėliau Frankas bakstelėdavo Lili, kurią buvo išmokęs paklausti:

— O koks buvo to meškino vardas?

Tada Frankas, Franė, tėtis ir aš vienu balsu sušukdavom:

— Meino Valstija!

Tas kvailas meškinas buvo vardu Meino Valstija; mano tėvas jį nusipirko tūkstantis devyni šimtai trisdešimt devintųjų vasarą — ne tik jį, bet ir trisdešimt septintais metais pagamintą motociklą „Indian“ su savadarbe priekaba — už du šimtus dolerių ir geriausius skrynelėje turėtus vasarinius drabužius.

Mano tėvas ir motina tą vasarą buvo devyniolikmečiai; jie abu gimė tūkstantis devyni šimtai dvidešimtaisiais ir užaugo Dejeryje, Naujojo Hampšyro valstijoje, bet augdami stengėsi vienas kito nepastebėti. Tai, kad jie abu, didžiausiai abiejų nuostabai, tą vasarą įsidarbino“ Arbutnote prie jūros“ — kurorto viešbutyje, kuris buvo, kaip jiems atrodė, toli nuo namų, nes Meinas (tais laikais, jų supratimu) buvo toli nuo Naujojo Hampšyro, — tikriausiai yra vienas iš tokių logiškų sutapimų, kokiais dažnai būna pagrįstos geros istorijos.

Mano mama dirbo kambarine, be to, vilkėdama savo pačios drabužiais, dar patarnaudavo prie pietų stalo ir padėdavo nešioti kokteilius per vakarėlius, rengiamus pavėsinėse ant žolės (tuose vakarėliuose dalyvaudavo golfo, teniso bei kroketo žaidėjai ir iš varžybų grįžę buriuotojai). Mano tėvas padėdavo virtuvėje, nešiodavo lagaminus, lygindavo aikšteles aplink golfo duobutes ir žiūrėdavo, kad baltos linijos teniso aikštyne būtų tikrai baltos ir tiesios ir kad netvirtai ant kojų besilaikantys poilsiautojai, kuriems apskritai nereikėjo plaukioti laivu, išliptų ant prieplaukos ir nuo jos į krantą nesusižeidę ir nesušlapę.

Tam vasaros darbui pritarė ir mano mamos, ir tėčio tėvai, nors mama ir tėtis pasijuto pažeminti, kai ten susitiko. Jie pirmą kartą leido vasarą ne Dejeryje, ne Naujajame Hampšyre, ir abu, be abejo, įsivaizdavo, kad tame prašmatniame kurorte, kur niekas jų nepažįsta, galės bent kiek pasipuikuoti. Mano tėvas buvo ką tik baigęs privačią Dejerio berniukų mokyklą ir jau priimtas į Harvardą — nuo rudens galėjo pradėti lankyti paskaitas. Jis žinojo, kad ten vyks tik keturiasdešimt pirmųjų rudenį, nes buvo pasiryžęs pirma užsidirbti pinigų mokslams; tačiau tą trisdešimt devintųjų vasarą „Arbutnote prie jūros“ mano tėvui būtų buvę malonu leisti kitiems viešbučio patarnautojams bei svečiams manyti, kad į Harvardą jis keliaus iš karto, tais pačiais metais. Bet kadangi ten buvo ir mano mama, — užaugusi tame pačiame miestelyje ir žinanti, kaip viskas yra iš tikrųjų, — tėtis turėjo visiems sakyti tiesą. Jis vyksiąs į Harvardą, kai užsidirbsiąs pinigų sumokėti už mokslą; žinoma, nemenkas laimėjimas buvo jau vien tai, kad jis išvis galėjo ten mokytis; dauguma Naujojo Hampšyro valstijos Dejerio miestelio gyventojų labai nustebo sužinoję, kad jis priimtas į Harvardą.

Mano tėvas, Vinslou Beris, Dejerio mokyklos futbolo trenerio sūnus, ne visai priklausė mokytojų vaikų kategorijai. Jis buvo vienturtis sportininko sūnelis, ir jo tėtušis, kurį visi vadino treneriu Bobų, tikrai nesimokė Harvarde, — niekas, tiesą sakant, nesitikėjo, kad trenerio Bobo sumeistrautas vaikis bus tinkamas Harvardui.

Robertas Beris į rytinę JAV dalį atkeliavo iš Ajovos — po to, kai jo žmona mirė gimdydama. Bobas Beris, kaip vienišas vyriškis, neseniai tapęs tėvu, buvo jau senokas — trisdešimt dvejų metų. Jis ieškojo vietos, kur jo sūnelis galėtų gauti išsilavinimą, ir mainais, vietoj užmokesčio, siūlė save. Jis pardavė savo, kaip fizinio lavinimo mokytojo, gebėjimus geriausiai iš tų privačių parengiamųjų mokyklų, kurios žadėjo priimti jo sūnų, kai šis bus reikiamo amžiaus. Dejerio mokykla nebuvo kažin kokia vidurinio mokslo tvirtovė.

Gal kadaise ta mokykla ir svajojo apie tokį statusą kaip Ekseterio ar Andoverio, bet dvidešimto amžiaus pradžioje apsiprato su tuo, kad teks eiti į kompromisus. Įkurta netoli Bostono, ji priimdavo kelis šimtus berniukų, nepatekusių nei į Ekseterį, nei į Andoverį, ir dar bent šimtą tų, kurių apskritai niekas neturėjo priimti, ir siūlė jiems standartinę, protingą mokymo programą, — ta programa buvo griežtesnė negu dauguma Dejerio mokykloje dirbančių mokytojų; daugelis jų čia įsidarbino irgi nepatekę kitur. Tačiau Dejerio berniukų mokykla, nors ir ne tokia gera kaip kitos Naujosios Anglijos parengiamosios mokyklos, vis dėl to buvo daug geresnė už tame krašte esančias nemokamas valstybines mokyklas — ir juo labiau už vienintelę Dejerio vidurinę.

Dejerio berniukų mokykla buvo kaip tik tokia, su kokia galima susitarti, taigi treneris Bobas Beris su ja ir sudarė sandėrį: mokykla jam pažadėjo šiokį tokį atlyginimą — ir kad jo sūnus, Vinas, bus priimtas mokytis (nemokamai), kai sulauks reikiamo amžiaus. Nei treneris Bobas, nei Dejerio mokykla nesitikėjo, kad mano tėvas, Vinas Beris, pasirodys esąs toks gabus mokinys. Į Harvardą jis buvo priimtas kaip vienas iš geriausių pretendentų, bet nepateko tarp stipendininkų. Jei būtų baigęs geresnę mokyklą negu Dejerio, gal būtų galėjęs gauti kokią lotynų ar graikų stipendiją; jis manė, kad jam geriausiai sekasi kalbos, ir iš pradžių norėjo kaip pagrindinį dalyką pasirinkti rusų.

Mano mama (kadangi buvo mergaitė) negalėjo mokytis Dejerio berniukų mokykloje; ji lankė privačią mergaičių seminariją, tame pačiame mieste. Tai irgi buvo ne pati geriausia mokymo įstaiga, bet geresnė už valstybinę vidurinę mokyklą; be to, tėvams, nenorintiems, kad jų dukterys mokytųsi kartu su berniukais, nebuvo kitos išeities. Skirtingai nuo Dejerio berniukų mokyklos, kuri turėjo bendrabutį, — jame gyveno devyniasdešimt penki procentai mokinių, — Tompson mergaičių seminarija buvo tik dieninė mokykla. Mano mamos tėvai, kažkodėl dar senesni už trenerį Bobą, norėjo, kad jų duktė bendrautų tik su privačios Dejerio mokyklos berniukais, o ne su vaikinais iš miesto, — mano mamos tėvas buvo jau į pensiją išėjęs Dejerio berniukų mokyklos mokytojas (visi jį vadino Lotynu Emeritu), o mama — gydytojo duktė iš Bruklino, Masačūsetso valstijos, ištekėjusi už Harvardo absolvento; ji vylėsi, kad jos dukteriai taip pat pasiseks. Nors mano mamos mama niekada nereiškė nepasitenkinimo tuo, kad jos Harvardo absolventas išsitempė ją iš Bostono visuomenės į visišką užkampį, ji vis dėlto turėjo vilties, kad — susipažinusi su tinkamu Dejerio berniukų mokyklos auklėtiniu — mano mama bus partempta atgal į Bostoną.

Mano mama, Meri Beits, žinojo, kad mano tėvas, Vinas Beris, tikrai ne toks Dejerio berniukų mokyklos auklėtinis, apie kokį svajoja jos motina. Nors ir priimtas į Harvardą, jis vis dėl to trenerio Bobo sūnus, — o atidėta mokslų pradžia juk ne tas pats, kas studijos Harvarde ar bent jau išgalėjimas ten studijuoti.

Mano mamos ateities planai tą trisdešimt devintųjų vasarą vargu ar patiko jai pačiai. Jos tėvas, senasis Lotynas Emeritas, buvo neseniai patyręs insultą; visas apsiseilėjęs ir papaikęs, kažką vapėdamas lotyniškai, jis svirduliuodavo po savo namus Dejeryje, o žmona tik jaudindavosi dėl jo, be jokios naudos, nebent ten būdavo jaunoji Meri ir pasirūpindavo jais abiem. Devyniolikmetės Meri Beits tėvai buvo senesni, negu būna daugumos tokio amžiaus žmonių seneliai, todėl ji jautė jei ne norą, tai bent jau pareigą atsisakyti galimybės mokytis koledže, likti namie ir juos prižiūrėti. Meri ketino išmokti spausdinti mašinėle ir įsidarbinti Dejeryje. Tas vasaros darbas „Arbutnote“ jai iš tikrųjų turėjo būti tarytum egzotiškos atostogos prieš rudenį prasidėsiančią katorgą. Galvodama apie ateitį, ji suprato, kad laikui bėgant privačios Dejerio mokyklos berniukai bus vis jaunesni — ir galiausiai nė vienas iš jų nebenorės jos temptis į Bostoną.

Meri Beits užaugo drauge su Vinslou Bėriu, tačiau susitikę jie tik galvos linktelėjimu ar kokiu vypsniu parodydavo, kad vienas kitą atpažino.

— Mes žiūrėjom, bet vienas kito tarytum nematėm, nežinau kodėl, — pasakė tėtis mums, vaikams.

Taip, ko gero, buvo tol, kol jie pirmą kartą susitiko neįprastoje aplinkoje, ne ten, kur abu užaugo; toli nuo margo Dejerio miestelio ir beveik tokios pat margos berniukų mokyklos teritorijos.

Kai tūkstantis devyni šimtai trisdešimt devintųjų birželio mėnesį Tompson mergaičių seminarijoje buvo surengtos baigimo iškilmės, mano mama su skausmu suvokė, jog Dejerio berniukų mokykloje mokslo metai jau pasibaigę ir ji jau uždaryta; išvaizdesni, nevietiniai vaikinai išsivažinėję namo, nebėra ir tų dviejų ar trijų „kavalierių“ (pasak mamos), apie kuriuos galvodama ji tikėjosi, kad jie gal pakvies ją į jos pačios išleistuvių šokių vakarą. Miestelio vidurinės vaikinų ji nepažinojo, o kai jos motina užsiminė apie Viną Bėrį, mano mama išlėkė iš valgomojo. „O gal aš verčiau pasikviesiu trenerį Bobą!“ — riktelėjo ji savo motinai. Jos tėvas, Lotynas Emeritas, pakėlė galvą nuo pietų stalo, ant kurio užsikvempęs snaudė. „Treneris Bobas? — tarė jis. — Tas asilas vėl atėjo pasiskolinti rogių?“

Treneris Bobas, dar vadinamas Ajovos Bobų, nebuvo asilas, bet Lotynas Emeritas, po insulto, regis, netekęs laiko suvokimo, laikėsi nuomonės, kad samdomas sportininkas, atsibastęs iš centrinės JAV dalies, negali būti nė lyginamas su mokyklos mokomuoju personalu. O kadaise, kai Meri Beits ir Vinas Beris dar buvo maži, treneris Bobas atėjo pasiskolinti senų rogių, liūdnai pagarsėjusių tuo, kad jos tada jau trejus metus niekieno nejudinamos stovėjo kieme priešais Beitsų namą.

„Ar tas kvailys bent jau turi arklį?“ — tada paklausė žmonos Lotynas Emeritas.

„Ne, jis ketina jas tempti pats!“ — atsakė mano mamos mama. Ir visa prie lango prilipusi Beitsų šeima matė, kaip treneris Bobas pasodino mažąjį Viną ant vadeliotojo suolelio, sau už nugaros abiem rankom suėmė branktą, įsiręžė — ir didžiulės rogės pajudėjo; iš apsnigto kiemo jos iššliuožė į slidžią gatvę, kuri tada dar buvo apsodinta guobomis.

— Iššliuožė taip greitai, lyg tempiamos arklio! — visada sakydavo mano mama.

Ajovos Bobas buvo žemiausio ūgio vidurio puolėjas, kada nors žaidęs amerikietiškąjį futbolą Didžiojo Dešimtuko komandų pagrindinėje sudėtyje. Jis kartą prisipažino, jog vienąsyk taip įsijautė, kad net įkando jį sugriebusiam bėgančiajam gynėjui. Dejeryje, be to, kad ėjo futbolo trenerio pareigas, jis dar treniravo rutulio stūmikus ir kartais pamokydavo vaikinus, besidominčius sunkumų kilnojimu. Tačiau Beitsų šeima manė, jog Ajovos Bobas pernelyg paprastas žmogus, kad į jį galėtum žiūrėti rimtai: juokingas, drūtas vyrukas, plaukus nusikirpęs taip trumpai, jog atrodo tarsi plikas, nuolat risnojantis miestelio gatvėmis — „su tuo šlykščios spalvos raiščiu apie makaulę“, kaip sakydavo Lotynas Emeritas.

Kadangi treneris Bobas gyveno gana ilgai, jis buvo vienintelis iš senelių, kurį mes, vaikai, vėliau dar prisiminėm.

— Kas čia per garsas? — vidurnaktį sunerimęs paklausė Frankas, kai Bobas buvo ką tik atsikraustęs gyventi pas mus.

Tai, ką girdėjo Frankas, — ką mes visi dažnai girdėdavom, kai treneris Bobas gyveno su mumis, — buvo mums virš galvų atsispaudimus ir atsisėdimus iš gulimos padėties darančio senelio kambario grindų (mūsų lubų) girgždėjimas.

— Čia Ajovos Bobas, — kartą sušnibždėjo Lili. — Jis nori visada būti geros formos.

Šiaip ar taip, į išleistuvių šokių vakarą Meri Beits nusivedė ne Vinas Beris. Beitsų šeimos pastorius, daug vyresnis už mano mamą, bet dar nevedęs ir nesusižadėjęs, buvo labai malonus ir ją pakvietė.

— Man prailgo tas vakaras, — pasakojo mums mama. — Jaučiausi prislėgta. Svetima gimtajame mieste. Bet labai greitai tas pats pastorius mane sutuokė su jūsų tėvu!

Jie to negalėjo net įsivaizduoti, kai kartu su kitais tą vasarą viešbutyje dirbusiais pagalbininkais buvo „supažindinti“ ant pasakiškai žalios, išpuoselėtos „Arbutnoto prie jūros“ pievelės. Net personalo supažindinimas ten buvo labai ceremoningas. Vardu ir pavarde pašaukta mergina iš merginų bei moterų eilės ir vaikinas iš kitos, vaikinų bei vyrų, eilės buvo pristatomi vienas kitam tarytum kokie šokių partneriai.

„Čia Meri Beits, ką tik baigusi Tompson mergaičių seminariją! Meri padės viešbutyje ir patarnaus restorane. Jai patinka plaukioti laivu, ar ne, Meri?“

Padavėjai ir padavėjos, sporto aikštelių prižiūrėtojai ir golfo patarnautojai, laivo personalas ir virtuvės darbuotojai, visokie pagalbiniai darbininkai, administratorės, kambarinės, skalbėjai, santechnikas ir orkestro muzikantai. Pramoginiai šokiai buvo labai populiarūs; kurortai, įsikūrę toliau į pietus, — tokie kaip Vijersas Lakonijoje arba Hampton Byčas, — vasarą kviesdavosi garsius orkestrus. Bet „Arbutnotas prie jūros“ turėjo savo orkestrėlį, kuris santūria Meino maniera mėgdžiojo bigbendą.

„O čia Vinslou Beris, kuriam labiau patinka, kai žmonės jį vadina Vinu! Ar ne, Vinai? Jis rudenį važiuos į Harvardą!“

Mano tėtis pažvelgė į mano mamą, kuri šyptelėjo ir nusuko veidą į šalį — taip pat nesmagiai pasijutusi dėl jo kaip ir dėl savęs. Ji anksčiau nė nepastebėdavo, koks jis patrauklus; jo kūnas buvo toks pat tvirtas kaip trenerio Bobo, tačiau Dejerio berniukų mokykla jį išmokė gerų manierų, jis įprato gražiai rengtis ir plaukus kirptis taip, kaip kirpdavosi bostoniečiai (o ne Ajovos gyventojai). Jis atrodė taip, tarytum jau būtų mokęsis Harvarde, nors tada mama ir pati gerai nesuprato, kodėl taip pagalvojo.

— Oi, nežinau, kodėl man į galvą atėjo tokia mintis, — pasakojo ji mums, vaikams. — Na, gal atrodė toks kultūringas. Kaip vaikinas, kuris žino, kiek galima gerti, kad nebūtų bloga. Jo akys buvo tokios tamsios, spindinčios, ir kai tik į jį pažvelgdavai, atrodydavo, kad jis ką tik žiūrėjo į tave, bet niekaip negalėjai pagauti jo žvilgsnio.

Pastarosios savybės mano tėvas neprarado visą gyvenimą; būdami šalia jo, mes visada jausdavom, kad jis mus stebi, atidžiai ir meiliai, — nors, kai pažvelgdavom į jį, jis būdavo nukreipęs žvilgsnį kitur, atrodydavo, kad svajoja arba mąsto apie savo planus, apie kažkokius sudėtingus ir tolimus dalykus. Netgi kai nebematė nieko, — nei mūsų sumanymų, nei kaip mes gyvenam, — jis tarytum „stebėjo“ mus. Tai buvo keistas atitolimo ir šiltų jausmų derinys — ir mano mama pirmą kartą tai pajuto ant tos į jūrą išsikišusios ryškiai žalios pievelės, kurią iš trijų pusių supo pilki Meino vandenys.

DARBUOTOJŲ SUPAŽINDINIMAS: 16:00

Tada ji ir pamatė, kad ir jis yra ten.

Kai visi susipažino ir darbuotojams buvo nurodyta pasirengti pirmai „kokteilių valandai“, pirmiems pietums ir pirmo vakaro pobūviui, mano mama pagavo tėčio žvilgsnį ir jis priėjo prie jos.

„Į Harvardą galėsiu važiuoti tik po poros metų“, — iš karto pasakė jis jai.

„Taip ir maniau, — tarė mano mama. — Bet, man atrodo, nuostabu, kad ten patekai“, — greitai pridūrė.

„O kodėl galėjau nepatekti?“ — paklausė jis.

Meri Beits tik gūžtelėjo pečiais, kaip buvo įpratusi gūžčioti, vis nesuprasdama, ką veblena jos tėvas (nuo tada, kai jam po insulto sutriko kalba). Ji mūvėjo baltomis pirštinaitėmis ir buvo užsidėjusi baltą skrybėlaitę su šydu, pasirengusi „patarnauti“ per pirmą vakarėlį ant žolės, ir mano tėtis žavėjosi matydamas, kaip gražiai sušukuoti jos plaukai, — užpakalyje jie buvo ilgesni, nubraukti nuo veido ir kažkaip prisegti prie skrybėlaitės ir prie šydo, taip paprastai, bet kartu ir paslaptingai, kad mano tėtis negalėjo liautis galvojęs apie ją.

„Ką veiksi rudenį?“ — paklausė jis jos.

Ji vėl gūžtelėjo pečiais, bet mano tėtis gal įžvelgė jos akyse, įžiūrėjo per tą baltą šydą, jog mano mama tikisi būti išgelbėta, kaip nors išvengti jau įsivaizduojamos ateities.

— Mes buvom labai malonūs vienas kitam, tą pirmą kartą, aš tai puikiai prisimenu, — pasakojo mums mama. — Juk abu atsidūrėm naujoje vietoje ir žinojom apie vienas kitą tai, ko nežinojo kiti.

Tais laikais, kaip įsivaizduoju, tai jau buvo gana intymu.

— Tais laikais nebuvo jokio intymumo, — kartą pasakė Franė. — Net meilužiai nebezdėdavo būdami drauge.

Franė visada kalbėjo įtikinamai — aš dažnai ja tikėdavau. Net Franės kalba buvo labai jau naujoviška — ji tarytum iš anksto žinodavo, kaip viskas bus; aš niekad jai neprilygdavau.

Tą pirmą vakarą „Arbutnoto“ orkestras kaip galėdamas mėgdžiojo bigbendą, bet svečių buvo nedaug, o šokančių dar mažiau; sezonas buvo ką tik prasidėjęs, Meine jis prasideda iš lėto: ten labai šalta, netgi vasarą. Šokių aikštelės pakyla buvo sukalta iš gerai nupoliruoto kietmedžio ir atrodė išsikišusi už į vandenyną išeinančių atvirų verandų ribų. Kai lydavo, virš verandų reikėdavo ištempti tentus, nes šokių salė buvo tokia atvira, iš visų pusių, kad tyškantys lietaus lašai sušlapindavo išblizgintas grindis.

Tą pirmą vakarą orkestras grojo iki vėlumos — tai buvo ypatinga malonė viešbučio personalui, nes svečių buvo nedaug, be to, dauguma jų atsigulė anksti, norėdami sušilti. Mano tėvas, mama ir visi kiti patarnautojai buvo pakviesti bent valandą pašokti. Paskui mama vis prisimindavo, kad šokių salės sietynas buvo sugedęs — jis tik blausiai mirgėjo; grindys prieblandoje atrodė išmargintos įvairiausiomis spalvotomis dėmėmis, tokios minkštos ir žvilgančios, lyg vaškinės.

„Labai džiaugiuosi sutikusi čia pažįstamą“, — pašnibždėjo mano mama tėvui, kuris gana oficialiai pakvietė ją šokti ir šoko visas įsitempęs.

„Bet tu manęs juk nepažįsti“, — tarė tėvas.

— Taip pasakiau, — paaiškindavo jis mums, — tik norėdamas, kad jūsų mama vėl gūžtelėtų pečiais.

Ir kai ji gūžtelėjo, pagalvojusi, kad su juo baisiai sunku kalbėtis — ir kad jis gal pasipūtęs, — mano tėvas įsitikino, kad neatsitiktinai atkreipė į ją dėmesį.

„Tačiau aš noriu, kad mane pažintum, — pasakė jis jai, — ir pats noriu tave pažinti.“

(„Fui“, — šitoje pasakojimo vietoje visada pasibjaurėdavo Franė.)

Orkestrą nustelbė kažkokio variklio riaumojimas, ir daugelis šokėjų išėjo iš šokių salės pažiūrėti, kas dedasi. Mano mama pasijuto dėkinga už tokį sutrukdymą: ji niekaip nesugalvojo, ką galėtų atsakyti tėvui. Juodu žengė, nesilaikydami už rankų, į verandą, iš kurios buvo matyti prieplauka, ir ant aukštai iškelto elektros laido siūbuojančių prieplaukos žibintų šviesoje pamatė tolyn į jūrą plaukiantį omarų žvejo laivelį. Tas laivelis ant prieplaukos buvo ką tik palikęs tamsų motociklą, kuris dabar ir riaumojo — didino apsisukimų skaičių, turbūt tam, kad iš visų savo vamzdžių bei cilindrų išstumtų drėgną, druskingą orą. Atrodė, kad motociklininkas prieš įjungdamas pavarą stengiasi išgauti reikiamą garsą. Motociklas buvo su priekaba; joje kėpsojo kažkokia tamsi figūra, gremėzdiška ir nejudri, tarytum žmogus, apsitūlojęs taip, kad nebegali pajudėti.

„Ten Froidas“, — pasakė kažkuris iš viešbučio darbuotojų. Ir tada kiti, vyresni, sušuko: „Taip! Ten Froidas! Ten Froidas su Meino Valstija!“

Ir mano mama, ir tėvas pamanė, kad „Meino Valstija“ — to motociklo pavadinimas. Bet tada orkestras, pamatęs, kad niekas nebeklauso, nustojo groti ir kai kurie muzikantai prisidėjo prie verandoje susispietusių šokėjų.

„Froidai!“ — šaukė žmonės.

Tėvas mums visada sakydavo, jog maloniai nustebęs įsivaizdavo, kad garsusis Froidas tuoj privažiuos prie verandos ir, nušviestas palei dailų žvyruotą keliuką kabančių žibintų, prisistatys viešbučio personalui. Taigi čia atvyko Zigmundas Froidas, pagalvojo mano tėvas: jis buvo beįsimylįs, todėl jam viskas atrodė įmanoma.

Tačiau ten, žinoma, buvo ne tas Froidas; kaip tik tais metais tas Froidas mirė. Šitas Froidas buvo iš Vienos kilęs šlubas žydas sunkiai ištariamu vardu, „Arbutnote“ išdirbęs jau daug vasarų (nuo tūkstantis devyni šimtai trisdešimt trečiųjų, kai išvyko iš gimtosios Austrijos) ir pramintas Froidu už tai, kad puikiai mokėjo nuraminti tiek pavargusius viešbučio darbuotojus, tiek svečius; jis buvo publikos linksmintojas, be to, dar žydas, atkeliavęs iš Vienos, todėl „Arbutnote prie jūros“ visi manė, kad Froidas — kaip tik tinkamas vardas tokiam keistam, sąmojingam užsieniečiui. Tas vardas atrodė ypač tinkamas, kai trisdešimt septintųjų vasaros pradžioje Froidas atvyko nauju motociklu „Indian“ su paties pasidaryta priekaba.

„Ką vežiojiesi už nugaros, o ką priekaboj, Froidai?“ — erzino jį jaunos viešbučio darbuotojos, nes jo oda buvo tokia randuota, taip bjauriai sudarkyta raupų („čia šunvočių duobės“, sakydavo jis pats), kad galėjai suprasti, jog jo niekada nepamils jokia moteris.

„Niekas su manimi nesivažinėja, tik Meino Valstija“, — pasakė Froidas ir atsegė brezentinį priekabos uždangalą. Priekaboje sėdėjo meškinas, juodas kaip suodžiai, raumeningesnis net už Ajovos Bobą, budresnis už benamį šunį. Froidas tą meškiną atsitempė iš valstijos šiaurėje esančios miško kirtėjų gyvenvietės ir įtikino „Arbutnoto“ vadovybę, jog sugebės tą žvėrį išdresuoti taip, kad jis linksmintų poilsiautojus. Kai Froidas, emigravęs iš Austrijos, iš Niujorko atplaukė — valtimi — į Butbėjaus uostą, jo darbo dokumentuose buvo du įrašai didžiosiomis raidėmis: PATYRĘS GYVŪNŲ DRESUOTOJAS IR PRIŽIŪRĖTOJAS; GABUS MECHANIKAS. Kadangi gyvūnų po ranka nebuvo, jis taisydavo įvairias „Arbutnoto“ transporto priemones ir tinkamai jas konservuodavo tiems mėnesiams, kai nebus turistų, o paskui keliaudavo iš vienos miško kirtėjų gyvenvietės ar popieriaus fabriko į kitą ir dirbdavo mechaniku.

Visą tą laiką, kaip vėliau prisipažino mano tėvui, jis ieškojo meškos. Su meškomis, sakė Froidas, galima gerai uždirbti.

Kai mano tėvas pamatė tą žmogų, po šokių salės veranda nulipantį nuo motociklo, jį nustebino džiaugsmingi senų viešbučio darbuotojų šūksniai; o kai Froidas padėjo savo keleiviui išsiropšti iš priekabos, mano mama iš pradžių pamanė, kad ten sena moteris, visiškai sukriošusi, — gal motociklininko motina (stora bobulė, įsisupusi į tamsų apklotą).

„Meino Valstija!“ — suriko kažkas iš orkestro ir papūtė savo dūdą.

Mano mama ir tėvas matė, kaip meškinas pradėjo šokti. Trepsendamas ant užpakalinių kojų, jis nutolo nuo Froido; paskui dribtelėjo ant visų keturių ir porąkart aplėkė aplink motociklą. Froidas stovėjo ant motociklo ir plojo. Meškinas, vardu Meino Valstija, irgi ėmė ploti. Pajutusi, kad tėvas suėmė jos plaštaką, mano mama nesipriešino, — jie neplojo, — ji taip pat spustelėjo jam ranką; juodu neatitraukė akių nuo apačioje šokančio didžiulio meškino, ir mama pagalvojo: man devyniolika metų ir mano gyvenimas tik prasideda.

— Tu tai pajutai, iš tikrųjų? — visada paklausdavo Franė.

— Viskas priklauso nuo požiūrio, — atsakydavo mama. — Bet kaip tik tai ir pajutau, taip. Pajutau, kad mano gyvenimas prasideda.

— Čia tai bent! — tarstelėdavo Frankas.

— Tai ar aš, ar tas meškinas tau tada patiko? — įsiterpdavo tėvas.

— Nebūk kvailas, — sakydavo mama. — Kalbu apie viską apskritai. Tai buvo mano gyvenimo pradžia.

Tie mamos žodžiai mane pakerėjo taip pat kaip ir tėvo pasakymas apie meškiną („Jis buvo pernelyg senas, kad ir toliau būtų meškinas“). Taip ir sustingau, kai mama pasakė, jog tai buvo jos gyvenimo pradžia; tarytum mačiau mamos gyvenimą, kaip motociklą, ilgai burzgusį vietoje, didinusį apsisukimų skaičių ir pagaliau šokusį į priekį.

O ką įsivaizdavo mano tėvas, paėmęs mamą už rankos tik todėl, kad omarų žvejo laiveliu į jo gyvenimą buvo atgabentas meškinas?

— Supratau, kad jis bus mano meškinas, — pasakojo tėtis. — Net nežinau kaip.

Gal kaip tik todėl, kad žinojo, jog mato tai, kas bus jo, tėvas panoro siekti ir mano mamos.

Dabar suprantate, kodėl mes, vaikai, tiek daug klausinėdavom. Tai gana miglota istorija — tokia, kokias paprastai ir pasakoja tėvai.

Tą vakarą, kai pirmąkart pamatė Froidą ir jo meškiną, mano tėvas su mama net nepasibučiavo. Kai orkestro muzikantai išsiskirstė, o viešbučio darbuotojai patraukė į vyrų ir moterų bendrabučius — į gal ne tokius dailius pastatus, stovinčius atskirai nuo pagrindinio viešbučio korpuso, — mano tėvas su mama nuėjo prie krantinės ir žiūrėjo į vandenį. Gal jie ten kalbėjosi, bet mums, vaikams, niekada nepasakojo, apie ką. Ten tikriausiai stovėjo keletas prašmatnių burlaivių, be to, Meine net prie privačių prieplaukų visada būdavo švartuojamas bent vienas ar du omarų žvejų laiveliai. Gal ten buvo ir kokia nors valtis, gal tėvas norėjo ją pasiskolinti ir truputį pasiirstyti; bet mama turbūt atsisakė. Fort Pofamas tada buvo tik griuvėsiai, ne tokia turistų lankoma vieta kaip dabar; bet jeigu Fort Pofamo krante švietė kokie žiburiai, jie turėjo būti matomi ir iš „Arbutnoto prie jūros“. Plačiose Kenebeko upės žiotyse, ties Bei Pointu, plūduriavo bakenas su žibintu ir skambučiu, o Steidž saloje ir tūkstantis devyni šimtai trisdešimt devintais metais gal jau stovėjo švyturys — mano tėvas niekaip to neprisiminė.

Bet apskritai tais laikais pakrantė turbūt buvo tamsi; taigi kai pasirodė baltas vienstiebis burlaivis, — atplaukiantis iš Bostono arba iš Niujorko: šiaip ar taip, iš pietvakarių, iš civilizuoto pasaulio, — mano mama su tėvu jį matė kuo aiškiausiai ir nenuleido nuo jo akių, kol jis prisišliejo prie prieplaukos. Tėtis pagavo jam mestą švartavimosi lyną; jis mums visada sakydavo, kad jau buvo bepuoląs į paniką, nežinodamas, ką daryti su ta virve, — ar ją prie ko nors pririšti, ar trūktelėti, — bet staiga vyriškis, vilkintis baltu smokingu, juodomis laisvo kirpimo kelnėmis ir avintis elegantiškais juodais batais, liuoktelėjo nuo denio, kopėčiomis užlipo ant prieplaukos ir paėmė virvę iš jo rankų. Tas vyriškis, regis, be jokių pastangų nutempė burlaivį iki prieplaukos galo ir švystelėjo virvę atgal ant denio. „Tu laisvas!“ — sušuko žiūrėdamas į laivą. Ir mano mama, ir tėtis tvirtino, kad tame laive nematė nė vieno jūreivio, tačiau burlaivis tyliai čiūžtelėjo tolyn, atgal į jūrą, — geltonos jo šviesos tolo lyg skęstančio stiklo atšvaitai, — o smokingu vilkintis vyriškis pasisuko į mano tėvą ir tarė: „Ačiū už pagalbą. Tu čia naujokas?“

„Taip, mes abu naujokai“, — atsakė tėtis.

Puikūs to vyriškio drabužiai atrodė nė kiek nenukentėję po kelionės jūra. Kaip vasaros pradžioje, jis buvo labai jau įdegęs; išsitraukęs dailią juodą, plokščią cigarečių dėžutę, jis pasiūlė mano mamai ir tėčiui užsirūkyti. Jie nerūkė. „Tikėjausi, kad spėsiu sušokti paskutinį šokį, — tarė tas vyriškis, — bet muzikantai, matyt, jau nuėjo ilsėtis?“

„Taip“, — atsakė mama. Mano tėvai, devyniolikmečiai, pirmą kartą matė tokį žmogų.

— Jis tiesiog nepadoriai pasitikėjo savimi, — pasakojo mums mama.

— Buvo matyti, kad turtingas, — sakė tėtis.

„Froidas su meškinu jau čia?“ — paklausė tas vyriškis.

„Taip, — atsakė mano tėvas. — Ir motociklas.“

Baltu smokingu vilkintis vyriškis godžiai, bet elegantiškai rūkė, žiūrėdamas į tamsų viešbutį; tik keliuose kambariuose degė šviesa, tačiau lauko žibintų girliandos, apšviečiančios takus, gyvatvores ir prieplauką, plieskė tam įdegusiam vyriškiui į veidą, vertė jį prisimerkti ir atsispindėjo juodame banguojančios jūros paviršiuje.

„Froidas, žinote, žydas, — tarė tas vyriškis. — Gerai, kad išvyko iš Europos. Europoje tuoj nebebus vietos žydams. Man taip sakė mano brokeris.“

Ta svarbi naujiena tikriausiai padarė įspūdį mano tėvui, nekantraujančiam pradėti studijas Harvarde — ir pamatyti pasaulį — ir dar nežinančiam, kad karas jį privers visa tai nukelti tolesniam laikui. Išgirdęs, ką pasakė baltu smokingu vilkintis vyriškis, mano tėvas antrą kartą tą vakarą suėmė mamos plaštaką, ir mama vėl taip pat spustelėjo jam ranką; juodu mandagiai laukė, kada tas vyriškis surūkys cigaretę, arba atsisveikins, arba kalbės toliau.

Bet jis tik pridūrė: „Ir visame pasaulyje tuoj nebebus vietos meškoms“. Jam juokiantis blykstelėjo dantys, tokie pat balti kaip ir jo smokingas; per vėją mano tėtis su mama neišgirdo nei į jūrą įmestos nuorūkos šnypštelėjimo, nei kaip burlaivis vėl priartėjo prie prieplaukos. Staiga vyriškis žengė prie kopėčių, bet tik tada, kai jis vikriai nulipo žemyn, Meri Beits ir Vinas Beris suvokė, kad baltasis laivas slenka apačioje ir atvykėlis kaip tik spėjo nušokti ant jo denio. Niekas niekam nebemetė jokios virvės. Burlaivis, dabar jau nuleistomis burėmis, iš lėto varomas pupsinčio variklio, pasuko į pietvakarius (atgal į Bostoną arba Niujorką) — nebijodamas kelionės naktį — ir tai, ką dar šūktelėjo mano tėvams baltu smokingu vilkintis vyriškis, užgožė variklio burzgimas, į laivo korpusą atsimušančių bangų pliaukšėjimas ir vėjas, nešantis pro šalį kirus (kaip jūros paviršiuje besisūpuojančias puošnias skrybėles su plunksnomis, po šventės girtuoklių sumestas į vandenį). Tėvas visą gyvenimą apgailestavo, kad neišgirdo, ką tada norėjo pasakyti tas vyriškis.

Ne kas kitas, o Froidas mano tėvui pasakė, kad jis tą vakarą matė“ Arbutnoto prie jūros“ savininkę.

„Ja, ten buvo jis, tikrai, — šnekėjo Froidas. — Taip jis ir apsireiškia, tik porąsyk per vasarą. Kartą šoko su čia dirbusia mergina — paskutinį šokį; daugiau mes jos nebematėm. Po savaitės kažkoks kitas žmogus atvažiavo paimti jos daiktų.“

„Kokia jo pavardė?“ — pasidomėjo tėtis.

„Gal jis ir yra Arbutnotas, supranti? — tarė Froidas. — Kažkas sakė, kad jis olandas, bet jo pavardės aš niekad nesu girdėjęs. Tačiau jis viską žino apie Europą — tai jau tikrai!“

Mano tėvui baisiai knietėjo paklausti apie žydus; jis jautė, kad mama alkūne baksnoja jam į pašonę. Jie sėdėjo aikštelėje aplink vieną iš golfo duobučių, po darbo, — mėnulio šviesoje žalia aikštelės veja atrodė melsva, o į laikiklį įstatyta raudona golfo vėliavėlė pleveno vėjyje. Meškinas, vardu Meino Valstija, buvo be antsnukio ir mėgino pasikasyti trindamasis į liauną vėliavėlės stiebą.

„Eik šen, kvaily!“ — pašaukė jį Froidas, bet meškinas nekreipė į jį dėmesio.

„Jūsų šeima vis dar Vienoje?“ — paklausė Froidą mano mama.

„Kad aš daugiau šeimos ir neturiu, tik seserį, — atsakė jis. — Bet negaunu iš jos jokių žinių nuo praėjusių metų kovo.“

„Praėjusių metų kovo mėnesį, — įsiterpė mano tėvas, — Austriją užėmė naciai.“

„Ja, pats žinau!“ — tarė Froidas.

Meino Valstija, suirzęs, kad niekaip negali pasikasyti į linkstantį vėliavėlės stiebą, pliaukštelėjo per jį letena, ir vėliavėlė, išmušta iš laikiklio, sukdamasi nuskriejo į kitą aikštelės pusę.

„Dievuliau, — sudejavo Froidas. — Jis tuoj iškapstys visą golfo lauką, jeigu iš čia neišeisim.“ Mano tėvas vėl įstatė nelemtą vėliavėlę, pažymėtą skaičiumi „18“, į laikiklį. Mamai tas vakaras buvo laisvas, nereikėjo patarnauti restorane, todėl ji tebevilkėjo kambarinės uniforma; mama bėgo priekyje, šaukdama meškiną, kad jis sektų paskui ją.

Meškinas retai kada lakstydavo. Paprastai kėblindavo iš lėto — ir niekad per daug nenutoldavo nuo motociklo. Jis taip dažnai trynėsi į tą motociklą, kad nuzulintas raudonas sparnas jau blizgėjo sidabru, taip pat kaip ir chromuotos detalės, o kūgiška priekabos nosis nuo jo glaustymosi buvo įlinkusi. Kartais jis ir nudegdavo, prisilietęs prie vamzdžių, kai norėdavo pasitrinti į motociklą vos jam sustojus, todėl kai kur prie vamzdžių buvo prikepę šiurpiai apsvilusių meškino plaukų kuokštai, — galėjai pamanyti, kad ir pats motociklas (kadaise) buvo gauruotas žvėris. Savaime suprantama, ir juodas Meino Valstijos kailis atitinkamose vietose buvo nuzulintas arba nusvilęs ir parudavęs — nykios sudžiūvusių jūros dumblių spalvos.

Ką iš tikrųjų tas meškinas išmokytas daryti, nežinojo niekas, — to gal gerai nesuprato ir pats Froidas. Jųdviejų „numeriui“, rodomam per pavakariais lauke rengiamus pobūvius, reikėjo daugiau motociklo ir Froido negu meškino pastangų. Froidas važiuodavo ir važiuodavo ratu, įsisodinęs meškiną į priekabą nusegtu uždangalu, — meškinas sėdėdavo kaip lakūnas atviroje kabinoje be jokių valdymo mygtukų ar svirčių. Viešumoje Meino Valstija paprastai būdavo su antsnukiu: raudonu, odiniu, pasak mano tėvo, panašiu į lakroso žaidėjų kartais dėvimas apsaugines kaukes. Su tuo antsnukiu meškinas atrodydavo mažesnis; ir taip jau raukšlėtas jo snukis — dar smarkiau susiraukšlėjęs, nosis tarytum pailgėjusi, taigi jis dar labiau panėšėdavo į peraugusį šunį.

Jie vis sukdavo ratus, ir kai svečiams visa tai pabosdavo, kai jie nebekreipdavo dėmesio į tą keistenybę ir jau būdavo begrįžtą prie pertrauktų pokalbių, Froidas sustabdydavo motociklą, nulipdavo, neišjungęs variklio, prieidavo prie priekabos ir imdavo vokiškai įkalbinėti meškiną. Žiūrovai juokdavosi, ypač todėl, kad vokiečių kalba skambėdavo juokingai, tačiau Froidas neatstodavo, kol meškinas galiausiai išsiropšdavo iš priekabos ir apžergdavo motociklą — įsitaisydavo vairuotojo vietoje; sunkias letenas uždėdavo ant vairo, o trumpomis užpakalinėmis kojomis nesiekdavo nei galinių stabdžių pedalų, nei pakojų. Froidas įlipdavo į priekabą ir liepdavo meškinui važiuoti.

Bet motociklas nepajudėdavo. Froidas sėdėdavo priekaboje ir piktindavosi, kad jie stovi vietoje; paniuręs meškinas laikydavosi vairo, muistydavosi ant sėdynės ir mataruodavo kojomis tarsi plaukdamas.

„Meino Valstija!“ — sušukdavo kas nors iš žiūrovų. Meškinas susidrovėjęs oriai linktelėdavo galvą ir toliau kėpsodavo ant motociklo.

Froidas, dabar jau garsiai kažką rėkalodamas vokiečių kalba, kurios visiems patikdavo klausytis, išlipdavo iš priekabos ir prieidavo prie vairuotojo vietoje sėdinčio meškino. Paskui pradėdavo tą gyvulį mokyti važiuoti motociklu.

„Sankaba!“ — rodydavo Froidas, laikydamas didžiulę meškino leteną ant sankabos rankenėlės. „Droselis!“ — sušukdavo ir, suėmęs kitą meškino leteną, padidindavo variklio apsisukimų skaičių. 1937 metais pagaminto „Indian“ pavarų perjungimo svirtis buvo šalia degalų bako, taigi būdavo šiurpoka, kai vairuotojas, norėdamas įjungti ar perjungti pavarą, atitraukdavo vieną ranką nuo vairo.

„Junk!“ — riktelėdavo Froidas ir staiga įjungdavo pavarą. Tyliai burzgiantį motociklą apžergęs meškinas iš lėto, vienodu greičiu — nei didėjančiu, nei mažėjančiu — ryžtingai važiuodavo per pievelę gražiai apsirengusių ir savimi patenkintų svečių link; vyrai, netgi ką tik sportavę, būdavo su skrybėlėmis; „Arbutnote prie jūros“ net plaukikai dėvėdavo ir viršutinę kūno dalį dengiančius maudymosi kostiumus, nors šiaip ketvirtajame dešimtmetyje vyrai vis dažniau maudydavosi tik su glaudėmis. Bet ne Meine. Ir vyrų, ir moterų švarkai buvo su peteliais; vyrai mūvėjo duksliomis baltomis flanelinėmis kelnėmis; sportuojančios moterys būdavo apsiavusios dvispalviais pusbačiais su trumpomis kojinaitėmis; vakarienei persirengusios damos vilkėdavo į liemenį pasiūtomis suknelėmis, dažnai su pūstomis rankovėmis. Visa ta spalvinga minia ne juokais sukrusdavo, kai prie jos priartėdavo Froido gaudomas meškinas.

„Neiti! Nein! Tu kvailas meškine!“

Bet Meino Valstija, kurio snukio išraiškos po antsnukiu viešbučio gyventojai negalėdavo įžiūrėti, važiuodavo pirmyn, tik truputį nukrypdamas į šalį, gremėzdiškai užsikvempęs ant vairo.

„Tu bukas gyvuly!“ — šaukdavo Froidas.

O meškinas važiuodavo toliau — visada per pobūviams pastatytą pavėsinę, niekad neatsitrenkdamas nė į vieną atraminį stulpą, nenutempdamas baltų lininių staltiesių, kuriomis būdavo užtiesti maisto stalai ir baras. Padavėjai vydavosi meškiną toli nusidriekusia pievele. Tenisininkai šūksniais drąsindavo jį iš aikštelių, bet mesdavo savo žaidimą, kai jis privažiuodavo arčiau.

Gal meškinas suprasdavo, ką daro, o gal ir ne, bet jis niekada neįsirėždavo į gyvatvores ir nevažiuodavo per greitai; niekada nenudardėdavo žemyn, į prieplauką, ir nemėgindavo įlėkti į kokią jachtą ar omarų žvejo laivelį. Froidas visada pasivydavo Meino Valstiją, kai atrodydavo, kad svečiams tas spektaklis tuoj pakyrės. Tada Froidas užsėsdavo ant motociklo už meškino; prisiglaudęs prie plačios nugaros, jis parvairuodavo ir žvėrį, ir motociklą atgal prie pobūvio dalyvių.

— Na, kai ko jam dar reikia pasimokyti! — sušukdavo Froidas žiūrovams. — Keli šaukštai deguto medaus statinėj, bet nichts jaudintis! Tuoj viskas eisis kaip reikiant!

Tai ir buvo jųdviejų numeris. Visada toks pat. Tai buvo viskas, ko Froidas išmokė Meino Valstiją; jis tvirtino, kad daugiau meškinas nieko nesugeba išmokti.

„Ne itin gudrus meškinas, — pasakojo Froidas mano tėvui. — Nusipirkau jau per seną. Maniau, bus gerai. Buvo prijaukintas nuo mažumės. Bet miško kirtėjų gyvenvietėse jis nieko neišmoko. Tie žmonės, šiaip ar taip, nekokių manierų. Ir patys nelyginant gyvuliai. Laikė meškiną kaip kokį naminį gyvūnėlį, sočiai šėrė, kad nesiustų, bet šiaip leisdavo tiesiog trintis aplinkui, tai jis ir dykinėjo. Kaip ir jie. Man atrodo, per tuos kirtėjus meškinas įprato girtauti. Dabar negeria, aš jam neduodu, bet elgiasi taip, lyg norėtų, supranti?“

Tėtis nesuprato. Jo manymu, Froidas buvo nuostabus, o 1937 metais pagamintas motociklas „Indian“ — gražiausia iš visų jo matytų transporto priemonių. Laisvomis dienomis mano tėtis su mama važinėdavosi pakrantės keliais — susiglaudę, žvarbdami nuo sūraus vėjo, — bet jie niekada taip nepramogaudavo vienudu: nebuvo galima motociklu išvažiuoti iš „Arbutnoto“ be priekaboje sėdinčio meškino. Meino Valstija įsiusdavo, jei kas mėgindavo su motociklu išsprukti be jo; tik tokiais atvejais senasis meškinas ir pasileisdavo bėgte. O bėga meškos neįtikimai greitai.

„Nagi, pamėgink išvažiuoti, — pasiūlė Froidas mano tėvui. — Bet keliuku nuo viešbučio geriau stumk, iki pat plento, tik ten paleisk variklį. Ir pirmą kartą, kai mėginsi, gal neimk vargšės Meri. Ir storai prisirenk, nes jeigu jis tave pagaus, tai gerai apskalbs šonus. Ne iš pykčio — iš susijaudinimo. Nagi, pamėgink. Bet jeigu, nuvažiavęs kelias mylias, atsigręši ir pamatysi, kad jis tave tebesiveja, sustok ir parvežk jį atgal. Dar gaus kokį širdies smūgį arba pasiklys — jis toks kvailas. Nemoka nei medžiot, nei ką. Būtų bejėgis, jei nešertum. Jau nebe žvėris, o naminis gyvulėlis. Gal tik dukart protingesnis už vokiečių aviganį. O tokio proto, žinai, šiam pasauly nepakanka.“

— Šiam pasauly? — visada išpūsdavo akis Lili.

Bet mano tėvui tą 1939 metų vasarą pasaulis atrodė naujas ir malonus, kupinas drovių mamos prisilietimų, trisdešimt septintųjų „Indian“ riaumojimo, Meino Valstijos dvoko, šaltų Meino naktų ir Froido išminties.

Apšlubo Froidas, žinoma, patyręs motociklo avariją; jam netinkamai sustatė lūžusį kojos kaulą. „Diskriminacija“, — tvirtino jis.

Froidas buvo mažiukas, tvirtas, budrus kaip koks laukinis žvėris, o jo oda — labai keistos spalvos (tarytum ant nedidelės ugnies patroškintų ir gerokai parudavusių alyvuogių). Vienas žvilgančių juodų plaukų kuokštas kažkodėl augo jam ant skruosto, po akimi: švelnus plaukuotas lopinėlis, didesnis už įprastus apgamus, gal kaip vidutinio didumo moneta, ir labiau pastebimas, bet ant Froido veido jis atrodė taip pat natūraliai kaip koks moliuskas, prilipęs prie Meino pakrantės uolos.

„Čia todėl, kad mano tokios didelės smegenys, — paaiškino Froidas mano tėvams. — Smegenys nustumia plaukus nuo galvos, tada plaukai pavydi ir auga kur nereikia.“

— Gal ten buvo meškino plaukai, — kartą nė kiek nejuokaudamas pasakė Frankas, ir Franė spiegdama taip smarkiai mane apsikabino, kad aš net įsikandau liežuvį.

— Frankas toks trenktas! — sušuko Franė. — Parodyk savo meškino plaukus, Frankai.

Vargšelis Frankas tada jau buvo beveik subrendęs, gal kiek per anksti, ir dėl to jautėsi labai nesmagiai. Bet netgi Franė negalėjo atitraukti mūsų dėmesio nuo kerinčio pasakojimo apie Froidą ir jo meškiną; mes, vaikai, jais žavėjomės taip pat kaip ir mūsų mama su tėčiu tą tūkstantis devyni šimtai trisdešimt devintųjų vasarą.

Tėtis pasakojo, kad kartais jis vakare palydėdavo mūsų mamą iki moterų bendrabučio ir pabučiuodavo, linkėdamas labos nakties. Jeigu Froidas jau miegodavo, tėtis paleisdavo Meino Valstiją nuo prie motociklo pritvirtintos grandinės ir numaudavo antsnukį, kad meškinas galėtų ėsti. Tada tėtis vesdavosi jį žvejoti. Virš motociklo ant neaukštų kuolų buvo ištemptas brezentas, kaip atvira palapinė, sauganti Meino Valstiją nuo lietaus; tėtis laikė savo žvejybos reikmenis įvyniotus į nukarusį to brezento kraštą.

Juodu traukdavo prie žvejų motorlaiviais ir valtimis aplipusios Bei Pointo prieplaukos, kuri buvo už viešbučio molų eilės. Tėtis su Meino Valstija atsisėsdavo prieplaukos gale ir tėtis mėtydavo, kaip sakė, blizgę — gaudydavo ledjūrio menkes. Sugautas iškart, gyvas, sušerdavo Meino Valstijai. Tik vieną vakarą jie šiek tiek susikivirčijo. Paprastai tėtis sužvejodavo tris ar keturias menkes; jų visiškai pakakdavo — ir tėčiui, ir Meino Valstijai — ir juodu eidavo namo. Tačiau tą vakarą menkės nekibo, todėl valandą prasėdėjęs be menkiausio ėmimo, tėtis atsistojo — norėjo vesti meškiną atgal, kur jo laukė grandinė ir antsnukis.

„Eime, — pasakė. — Šiandien vandenyne nėra žuvies.“

Meino Valstija nesijudino iš vietos.

„Eime!“ — pakartojo tėtis. Bet Meino Valstija ir jam neleido nueiti nuo prieplaukos.

„Erl!“ — suurzgė meškinas. Tėtis vėl atsisėdo ir žvejojo toliau. „Erl!“ — reiškė nepasitenkinimą Meino Valstija. Tėtis mėtė ir mėtė blizgę, keliskart ją pakeitė, išmėgino viską. Jei būtų galėjęs pasikapstyti dumble, seklumoje paieškoti žieduotųjų jūros sliekų — nereidžių, gal būtų užmetęs dugninę ir sugavęs kokią plekšnę, tačiau Meino Valstija supykdavo, kai tik jis mėgindavo nulipti žemyn. Tėtis net pagalvojo, kad gal reikėtų šokti į vandenį ir plaukte pasiekti krantą; parsėlintų į bendrabutį, pažadintų Froidą, ir tada abu, pasiėmę kokio nors maisto iš viešbučio, parsivestų Meino Valstiją. Bet po kurio laiko tėtis įsijautė į to vakaro nuotaiką ir tarė: „Gerai, gerai, vadinasi, nori žuvies? Sugausim tau žuvį, velniai griebtų!“

Prieš pat aušrą prieplaukoje pasirodė omarų žvejys, susirengęs plaukti į jūrą. Jis ketino ištraukti paspęstas varžas ir atsinešė keletą naujų ir — savo nelaimei — šiek tiek masalo. Meino Valstija užuodė masalą.

„Geriau atiduokit“, — patarė žvejui tėtis.

„Erl!“ — suurzgė meškinas, ir omarų žvejys atidavė jam visas atsineštas žuveles.

„Mes jums sumokėsim, — pažadėjo tėtis. — Kai tik pasitaikys proga.“

„Aš jau žinau, ką mielai padaryčiau, „kai tik pasitaikys proga“, — atrėžė žvejys. — Sugrūsčiau šitą meškiną į savo varžą kaip masalą. Mielai pažiūrėčiau, kaip jį ryja omarai!“

„Erl!“ — suurzgė Meino Valstija.

„Geriau jo neerzinkit“, — tarė tėtis žvejui, ir šis nesiginčijo.

„Ja, gana kvailas meškinas, — pasakė tėčiui Froidas. — Turėjau tave perspėti. Dėl ėdalo kartais visai pakvaišta. Miško kirtėjai jį peršerdavo; jis ten rijo ir rijo — visokį šlamštą. Ir dabar jam kartais, matyt, atrodo, kad nepakankamai paėdė, arba nori išgerti, arba dar ko nors. Įsikalk į galvą: niekada nesėsk valgyti, kol nepašėrei jo. Jam tai nepatinka.“

Taigi prieš vaidinimus Meino Valstija visada būdavo sočiai pašeriamas, nes per lauke rengiamus vakarėlius baltomis lininėmis staltiesėmis užtiesti stalai lūždavo nuo užkandžių, rinktinės žalios žuvies ir visokiausios ant grotelių keptos mėsos, — alkanas meškinas būtų galėjęs pridaryti nemalonumų. O Froido kaip reikiant prišertas, visas išpampęs, jis ramiai vairuodavo motociklą. Prie vairo atrodydavo toks taikus, netgi apimtas nuobodulio, tarsi svarbiausias ir neatidėliotinas jo fiziologinis poreikis būtų įspūdingai atsirūgti arba ištuštinti savo didžiulius vidurius.

„Kvailas numeris, ir aš nė velnio neuždirbu, — šnekėjo Froidas. — Šitas viešbutis per daug prašmatnus. Čia tik snobai ir suvažiuoja. Reikėtų keliauti kur nors, kur žiūrovai paprastesni, kur žmonės lošia bingą, ne tik šoka. Turėčiau susirasti kokią demokratiškesnę vietą — kur lažinamasi per šunų kautynes, supranti?“

Mano tėvas nesuprato, bet tikriausiai susižavėjęs mąstė apie tokias vietas — paprastesnes negu Vijersas Lakonijoje ar netgi Hampton Byčas. Apie kurortus, kur daugiau girtuoklių ir labiau švaistomasi pinigais per pasirodymus su meškinu. „Arbutnoto“ publika buvo pernelyg rafinuota tokiam žmogui kaip Froidas ir tokiam meškinui kaip Meino Valstija. Pernelyg rafinuota netgi tam, kad suvoktų, ko vertas toks motociklas: 1937 metų „Indian“.

Tačiau mano tėvui buvo aišku, kad Froidas netrokšta nieko, dėl ko jaustųsi turįs keliauti kitur. „Arbutnote“ Froidas nepersidirbdamas leido vasarą; tik kad jo meškinas pasirodė nesąs tokia aukso gysla, kokią jis tikėjosi suradęs. Taigi iš tikrųjų Froidas norėjo kito meškino.

„Su tokiu kvailu meškinu, — pasakė jis mano tėvams, — nėra prasmės stengtis daugiau užkalti. Be to, būna kitokių sunkumų, kai sukiesi pigiuose kurortuose. “

Mano mama suėmė tėčio ranką ir įspėdama tvirtai suspaudė — gal todėl, kad matė, jog jis jau įsivaizduoja tuos „kitokius sunkumus“ ir „pigius kurortus“. Tačiau tėtis galvojo apie mokestį už mokslą Harvarde; jam patiko 1937 metų „Indian“ ir meškinas, vardu Meino Valstija. Jis nė karto nepastebėjo, kad Froidas bent kiek stengtųsi dresuoti meškiną; be to, Vinas Beris buvo savimi pasitikintis vaikinas; trenerio Bobo sūnus manėsi galįs įgyvendinti visus savo sumanymus.

Jis anksčiau buvo nusprendęs, kad po vasaros „Arbutnote“ važiuos į Kembridžą, išsinuomos kambarį ir susiras kokį nors darbą — gal Bostone. Gerai ištyrinės Harvardo apylinkes ir įsidarbins netoliese, kad galėtų pradėti studijas, kai tik turės pinigų mokesčiui. Jis tikėjosi, kad šitaip įsitaisęs gal netgi galės kartu ir dirbti (ne visą darbo dieną), ir mokytis Harvarde. Mano mamai tas jo sumanymas, žinoma, patiko, nes tada būdavo visai nesunku keliauti iš Bostono į Dejerį ir atgal, traukinys „Bostonas“ — „Meinas“ važinėjo reguliariai. Mama jau įsivaizdavo tėčio apsilankymus — ilgus savaitgalius — ir manė, kad gal retkarčiais ir pati, nenusižengdama padorumui, galėtų nukakti į Kembridžą arba Bostoną jo aplankyti.

„Ką tu išvis išmanai apie meškinus? — paklausė ji. — Arba apie motociklus?“

Jos nenudžiugino ir tėčio išsakyta mintis, kad — jei Froidas nenorės išsiskirti su motociklu arba su meškinu — tėtis su Froidu trauks į miško kirtėjų gyvenvietes. Vinas Beris buvo tvirtas vaikinas, bet ne šiurkštus. O mama įsivaizdavo, kad tose gyvenvietėse įsikūrę storžieviai, todėl tėtis iš ten grįš nebe toks, koks buvo, — arba išvis negrįš.

Ji be reikalo taip jaudinosi. Kažkas, matyt, jau buvo parengęs visos tos vasaros eigos ir baigties planą — neišvengiamą ir daug didingesnį už nereikšmingus mano tėčio ir mamos sumanymus. Ta trisdešimt devintųjų vasara buvo tokia pat iš anksto nulemta kaip ir „karas Europoje“, kaip žmonės jį netrukus ėmė vadinti, ir jie visi — Froidas, Meri Beits ir Vinslou Beris — plaukė pasroviui, pagauti tos vasaros tėkmės, nelyginant Kenebeko upės žiotyse bangų blaškomi kirai.

Vieną vakarą, rugpjūčio pabaigoje, kai mama buvo baigusi patarnauti prie vakarienės stalo ir ką tik persiavusi dvispalviais pusbačiais ir užsisegusi ilgą sijoną, su kuriuo žaisdavo kroketą, tėtį iškvietė iš kambario padėti susižeidusiam žmogui. Tėtis bėgo pro kroketo aikštelę, kur jo jau laukė mama. Ant peties ji laikė medinį plaktuką. Tarsi per Kalėdas medžiuose išraizgytų girliandų lemputės skleidė tokią vaiduoklišką šviesą, kad tėčiui mama pasirodė „kaip angelas su lazda“.

„Tuoj ateisiu, — tarstelėjo jai tėtis. — Ten kažkas susižeidė.“

Ji pasileido paskui jį bei kelis kitus skubančius vyrus, ir jie visi nubėgo į viešbučio prieplauką. Ten stovėjo didžiulis ryškiai apšviestas laivas ritmingai gaudžiančiais varikliais. Ant jo denio grojo orkestras, kuriame buvo per daug pučiamųjų; smarkus degalų ir išmetamųjų dujų dvokas sūriame ore maišėsi su trintų vaisių kvapu. Pasirodė, kad laivo keleiviams patiektas milžiniškas dubuo alkoholinio vaisių punšo ir jie laisto jį ne tik ant savęs, bet ir ant denio. Prieplaukos gale gulėjo ant šono nuvirtęs vyriškis, jo skruoste buvo matyti kraujuojanti žaizda: jis užkliuvo, lipdamas aukštyn kopėčiomis, ir švartavimosi kablys perplėšė jam veidą.

Tas vyriškis buvo stambus, jo veidas melsvoje mėnulio šviesoje — kone raudonas; vos paliestas nelaimėlis atsisėdo. „Scheiss!“ — tarė.

Mano tėvai atpažino vokišką žodį „šūdas“, daug kartų girdėtą per Froido spektaklius. Padedamas kelių stiprių vaikinų, vokietis atsistojo. Jis buvo kaip reikiant išsikruvinęs baltą smokingą, į kurį lengvai galėjo tilpti du žmonės; melsvai juoda jo juosmens juosta atrodė kaip užuolaida, o prie jos priderinta varlytė, įsirėžusi į kaklą, styrojo lyg sulenktas propeleris. Be to, tas gurklingas drimba smarkiai atsidavė laive patiektu punšu. Jis kažkam kažką subaubė. Iš laivo atsklido daugybės vokiečių balsai ir viena aukšta, įdegusi moteris, vilkinti vakarine suknele su geltonais nėriniais, o gal rauktinukais, užlipo prieplaukos kopėčiomis — tarytum šilku apsitempusi pantera. Kruvinas vyriškis griebėsi jos ir taip smarkiai atsirėmė, kad ji, nors atrodė neabejotinai tvirta ir vikri, susvyravusi atsitrenkė į mano tėvą, ir šis jai padėjo išsilaikyti ant kojų. Ta moteris, kaip pastebėjo mano mama, buvo daug jaunesnė už susižeidusį vyriškį, taip pat vokietė, — ji jam kažką kvaksėjo, kaip kokia perekšlė, o jis toliau bliūvavo ir piktai mosavo rankomis, žiūrėdamas į laive susispietusius vokiečius. Paskui ta stambi pora svirduliuodama patraukė prieplauka ir žvyruotu keliuku viešbučio link.

Prie „Arbutnoto“ durų moteris pasisuko į mano tėvą ir, stengdamasi kalbėti be akcento, tarė: „Jam reiks sušiūti, ja? Jūs čia, šinoma, turit daktarą.“

Administratorius tėčiui pašnibždėjo: „Pakviesk Froidą.“

„Susiūti? — tarė Froidas. — Gydytojas gyvena kaži kur, Bate, ir mėgsta išgerti. Bet ir aš moku susiūti žaizdą.“

Administratorius atbėgo prie bendrabučio ir riktelėjo Froidui: „Šok ant motociklo ir atvežk daktarą Todą! Išblaivinsim, kai atveši, — pridūrė. — Dėl Dievo meilės, paskubėk!“

„Užtruksiu ne mažiau kaip valandą, jeigu išvis jį rasiu, — atsakė Froidas. — Juk žinai, kad aš pats galiu susiūti. Tik paieškokit man tinkamos aprangos.“

„Čia visai kas kita, — paprieštaravo administratorius. — Manau, kad kas kita, Froidai... na, tas tipas. Jis vokietis, Froidai. Ir persiplėšė veidą.“

Froidas nusimetė darbinius drabužius — apnuogino savo raupuotą rusvą kūną — ir ėmė šukuotis drėgnus plaukus. „Tiesiog atneškit, — pasakė, — kuo apsivilkti. Vargu ar dabar pavyktų atsigabenti daktarą Todą.“

„Žaizda jam ant veido, Froidai“, — dar tarstelėjo tėtis.

„O kas gi tas veidas? — atšovė Froidas. — Paprasčiausia oda, ja? Tokia pat kaip ant rankų ar kojų. Esu užsiuvęs daug žaizdų ant kojų. Įsikerta kirviu, įsipjauna pjūklu... tie kvėšos kirtėjai“.

Lauke kiti vokiečiai iš laivo nešė lagaminus ir šiaip visokį sunkų bagažą trumpiausiu keliu nuo prieplaukos iki viešbučio durų — per aštuonioliktos duobutės aikštelę. „Tik pažiūrėkit, kokie kiaulės, — tarė Froidas. — Viską ištremps, paskui strigs kamuoliukas“.

Į Froido kambarį atėjo vyresnysis padavėjas. Froido kambarys buvo geriausias visame vyrų bendrabutyje — niekas nežinojo, kaip Froidui pavyko jį gauti. Vyresnysis padavėjas ėmė nusirenginėti.

„Viską, išskyrus švarką, žioply, — pasakė jam Froidas. — Daktarai nevilki padavėjų švarkais“.

Tėtis turėjo juodą smokingo švarką, daugmaž tinkantį prie juodų padavėjo kelnių, ir atnešė jį Froidui.

„Tūkstantį kartų jiems sakiau, — prabilo padavėjas — nors atrodė labai keistai, kai taip autoritetingai šnekėjo nuogas, — jog čia turi būti bent vienas daktaras, nuolat gyvenantis viešbutyje“.

Apsirengęs Froidas tarė: „Ir yra.“ Administratorius pirma jo nubėgo į pagrindinį viešbučio korpusą. Tėtis nužvelgė vyresnįjį padavėją, bejėgiškai žiūrintį į Froido paliktus drabužius; jie buvo ne per švariausi ir kaip reikiant prisigėrę Meino Valstijos dvoko; padavėjas aiškiai nenorėjo jais rengtis. Apsisukęs tėtis nusivijo Froidą.

Vokiečiai žvyruotu keliuku, vedančiu prie paradinių durų, tempė didžiulį lagaminą; taigi iš ryto kas nors turės pasidarbuoti grėbliu.

„Ar šitoj viešputy nėr niekas mums patėti?“ — suriko vienas iš tų vokiečių.

Tarp didžiosios restorano salės ir virtuvės esančiame patarnautojų kambarėlyje ant švarutėlės spintelės kaip lavonas tysojo stambusis vokietis perrėžtu skruostu, blyški jo galva buvo padėta ant sulankstyto smokingo švarko, kuris niekada nebebus baltas; tamsi varlytė — sulinkęs propeleris — kabėjo pakaklėj, juosmens juosta kilnojosi.

„Čia keras daktaras?“ — paklausė vokietis administratoriaus. Jaunoji milžinė, vilkinti suknele su geltonais rauktinukais, laikė susižeidusį vokietį už rankos.

„Puikus“, — patikino juos administratorius.

„Ypač gerai siuva žaizdas“, — pridūrė mano tėvas. Mama spustelėjo jam ranką.

„Nelapai civilizuotas viešputis, man atroto“, — pareiškė vokietis.

„Laukinėj kamtoj, — tarė įdegusi, atletiška jo draugė, tačiau tuoj pat nusijuokė. — Bet žaizta, atroto, nicht lapai paisi, — pasakė mano tėvams ir administratoriui. — Mums, atroto, nereik lapai kero daktaro, kad sutvarkytų.“

„Tik kat ne žydas“, — burbtelėjo vokietis. Ir sukosėjo. Froidas jau buvo kambarėlyje, bet nė vienas iš vokiečių jo dar nematė; jis niekaip negalėjo įverti siūlo į adatą.

„Manau, kat ne žydas, — vėl nusijuokė saulėje įdegusi princesė. — Pas juos, Meine, nėra žydų!“ — Bet pagaliau pamačiusi Froidą ji tuo, regis, suabejojo.

Guten Abend, meine Dame und Herr, — pasisveikino Froidas. — Was ist los?

Tėtis pasakojo, kad žiūrėdamas į juodu smokingu vilkintį Froidą — tokį mažiuką ir taip subjaurotą šunvočių randų — galėjai pamanyti, jog tuos drabužius jis pasivogė; ir ne iš vieno, o iš mažiausiai dviejų žmonių. Netgi labiausiai į akis krintanti jo darbo priemonė buvo juoda — juodų siūlų ritė, kurią jis laikė pilkomis guminėmis indų plovėjų pirštinėmis apmautose rankose. Geriausia adata, kokią tik pavyko rasti“ Arbutnoto“ skalbykloje, mažoje Froido rankutėje atrodė labai didelė, tarsi jis būtų pagriebęs adatą, kuria siuvamos lenktyninių jachtų burės. Gal taip ir buvo.

Herr Doktor? — paklausė vokietis, ir jo veidas dar labiau nubalo. Žaizda akimirksniu nustojo kraujuoti.

Herr Doktor Professor Freud, — prisistatė Froidas, prieidamas arčiau ir klastingai žiūrėdamas į žaizdą.

Freud? — nustebo moteris.

Ja, — tarė Froidas.

Kai jis kliūstelėjo pirmą viskio taurelę vokiečiui ant perrėžto skruosto, nemažai lašų įtiško nelaimėliui į akis.

„Oi!“ — tarė Froidas.

„Aš aklas! Aš aklas!“ — subliuvo vokietis.

„Nein, tikrai nicht toks aklas, — pasakė Froidas. — Bet reikėjo užsimerkt.“ Antrą taurelę išpylęs jau tiesiai ant žaizdos, jis ėmėsi darbo.

Iš ryto viešbučio valdytojas paprašė Froidą nerodyti spektaklio su Meino Valstija, kol vokiečiai neišvykę, — jie turėjo išplaukti, kai tik didžiulis jų laivas bus prikrautas maisto atsargų. Froidas atsisakė toliau vilkėti daktaro kostiumu; jis primygtinai reikalavo, kad jam būtų leista užsitempti mechaniko kombinezoną ir pasikrapštyti prie motociklo, taigi šitaip apsirengusį jį ir užtiko tas vokietis — gal ne pasislėpusį, bet apdairiai įsitaisiusį tolėliau nuo pagrindinio viešbučio pastato ir sporto aikštyno, į jūros pusę nuo teniso aikštelių. Didžiulis, aptvarstytas vokiečio veidas buvo baisiai sutinęs; nelaimėlis prie Froido prisiartino kažkaip nepatikliai, lyg šis smulkutis apie motociklą tupinėjantis mechanikas būtų galėjęs būti ano „pono daktaro profesoriaus“ brolis dvynys.

„Nein, čia jis“, — tarė ta įdegusi moteris, įsikibusi vokiečiui į parankę.

„Ir ką gi žydas daktaras gydo šį rytą?“ — paklausė vokietis Froido.

„Čia mano hobis“, — atsakė Froidas, nepakeldamas akių. Mano tėvas, kuris, kaip koks chirurgo asistentas, padavinėjo Froidui Įrankius, tvirčiau suėmė beveik dviejų centimetrų veržliaraktį.

Meškino ta vokiečių pora nematė. Meino Valstija kasėsi į teniso aikštelės tvorą — unkščiodamas ir ritmingai siūbuodamas, lyg masturbuodamasis, zulino nugarą į vielų tinklą. Kad būtų patogiau, mano mama buvo numovusi jam antsnukį.

„Niekat negirtėjau apie tokį motociklą, — kritiškai pareiškė vokietis. — Turpūt šlamštas, ja? Kas tas „Indian“? Negirtėjau.“

„Gal pats pamėginkit pavažiuoti? — pasiūlė Froidas. — Norit?“

Buvo matyti, kad moteris nieku gyvu nesės ant motociklo — ir labai abejoja, ar jos draugui verta važinėtis, — bet stambiajam vokiečiui tas pasiūlymas patiko. Jis priėjo arčiau, patapšnojo degalų baką, perbraukė pirštais per sankabos trosą, paglostė pavarų perjungimo rankeną. Suėmęs prie vairo esantį droselį, staigiai pasuko. Dar pačiupinėjo minkštą guminę žarnelę, kuria degalai teka iš bako į karbiuratorių, — tarsi tarp daugybės metalinių detalių matomą kažin kokį gyvybiškai svarbų organą. Net neprašęs Froido leidimo, atidarė karbiuratoriaus vožtuvą; jį liesdamas išsitepė pirštus benzinu, paskui nusišluostė į motociklo sėdynę.

„Neprieštaraujate, Herr Doktor?“ — paklausė vokietis Froido.

„Ne, važiuokit, — paragino jį Froidas. — Apsukit bent ratelį.“

Tokia buvo ta trisdešimt devintųjų vasara: mano tėvas suprato, kuo visa tai baigsis, bet nesikišo.

— Aš ir nebūčiau galėjęs sustabdyti, — visada sakydavo. — Tai jau buvo neišvengiama, kaip ir karas.

Mama, stoviniavusi prie aikštyno tvoros, matė, kad vokietis sėda ant motociklo; jai dingtelėjo, jog reikėtų Meino Valstijai užmauti antsnukį. Tačiau meškinas nepakluso; jis tik purtė galvą ir dar smarkiau kasėsi.

„Paprastas kojinis starteris, ja?“ — paklausė vokietis.

„Tik spūstelkit ir užsives“, — tarė Froidas. Pamačiusi, kaip jis ir mano tėvas atsitraukė nuo motociklo, jaunoji vokiečio draugė irgi žingtelėjo atbula.

„Pirmyn!“ — sušuko vokietis ir spūstelėjo starterį.

Kai tik pasigirdo pirmi užvedamo variklio garsai, dar jam kaip reikiant neužburzgus, meškinas, vardu Meino Valstija, prie aikštyno tvoros atsistojo stačias, šiurkštus kailis ant jo krūtinės pasišiaušė; jis žiūrėjo į kitapus centrinės aikštelės stovintį 1937 metų „Indian“, susirengusį kažkur važiuoti be jo. Kai vokietis įjungė pavarą ir, iš pradžių nedrąsiai, pajudėjo per žolę artimiausio žvyruoto tako link, meškinas, dribtelėjęs ant visų keturių, pasileido jam iš paskos. Į centrinę aikštelę įlėkė jau gerai įsibėgėjęs ir pertraukė dvejetų varžybas — raketės nuskriejo į šonus, kamuoliukai nuriedėjo tolyn. Žaidėjas, stovėjęs prie tinklo, dėl visa ko į jį įsikibo ir užsimerkė, kai meškinas šniokštė pro šalį.

„Erl!“ — suriaumojo Meino Valstija, bet vokietis, apžergęs gerklingąjį trisdešimt septintųjų „Indian“, nieko negirdėjo.

Užtat vokiečio draugė išgirdo riaumojimą ir atsisukusi — kartu su mano tėvu ir Froidu — pamatė meškiną. „Gott! Kokia laukinė kamta!“ — sušuko ji ir nualpo — šonu užvirto ant mano tėvo, kuris ją atsargiai paguldė ant pievelės.

Vargšas vokietis, kai pastebėjo, kad jį vejasi meškinas, dar nebuvo susiorientavęs aplinkoje; nelabai žinojo, kur pagrindinis kelias. Jei būtų įsukęs į plentą, tikriausiai būtų pasprukęs nuo Meino Valstijos, bet vingiuodamas siaurais takeliais, alėjomis ir minkštais golfo laukais jis negalėjo išvystyti reikiamo greičio.

„Erl!“ — suurzgė meškinas. Vokietis staiga suktelėjo vairą, pervažiavo kroketo aikštelę ir nusitaikė į pavėsines, kur buvo dengiami priešpiečių stalai. Dar dvidešimt metrų, ir meškinas, pasivijęs motociklą, jau ropštėsi ant sėdynės vokiečiui už nugaros, — atrodė, jog Meino Valstija pagaliau išmoko vairuoti ir tuoj pareikalaus, kad spektaklis būtų suvaidintas kaip reikiant.

Šįkart, kai reikėjo susiūti žaizdas, vokietis Froido nebeprisileido; be to, ir pats Froidas prisipažino, kad su tokiu darbu nesusidorotų. „Kokia košė, — garsiai stebėjosi Froidas, kalbėdamas su mano tėvu. — Šitiek siūlių — kur jau čia man! Ir dar bliautų kaip skerdžiamas, kol siūčiau“.

Taigi vokietį pakrantės sargybiniai nugabeno į Bato ligoninę. Meškinas buvo paslėptas skalbykloje, kad niekas nesuabejotų, jog nelaimės kaltininkas — kažkoks „laukinis žvėris“.

„Atbėko iš miško, — pasakojo atgaivinta vokietė. — Turpūt įsiuto, kai užplerpė der motociklas.“

„Meška su meškiukais, — paaiškino Froidas. — Sehr klastingos šituo metų laiku.“

Bet buvo aišku, kad „Arbutnoto prie jūros“ administracija į tą nuotykį nepažiūrės pro pirštus; Froidas tai žinojo.

„Dingstu iš čia, kad nereikėtų vėl šnekėtis su juo, — pranešė Froidas mano tėvams. Jie suprato, kad jis turi omenyje „Arbutnoto“ savininką, tą vyriškį baltu smokingu, kartais atplaukiantį sušokti paskutinio šokio. — Taip ir girdžiu tą diegą sakant: „Ką gi, Froidai, tu žinojai, kokia rizika, apie tai jau kalbėjomės. Kai sutikau, kad čia būtų tas žvėris, mudu susitarėm, jog tu prisiimi atsakomybę.“ O jeigu jis dar pridurs, koks aš laimingas žydas... na, kad esu jo sušiktoj Amerikoj... tikrai leisiu Meino Valstijai jį suėsti! — putojo Froidas. — Tegul eina velniop su visom savo poniškom cigaretėm! Šiaip ar taip, čia ne toks viešbutis, kokio man reikia.“

Meškinas, suerzintas įkalinimo skalbykloje ir sunerimęs, kad Froidas prie jo paskubomis pakuojasi ką tik išskalbtus — dar šlapius — drabužius, ėmė tyliai urgzti. „Erl!“ — skundėsi.

„Oi, užsičiaupk! — riktelėjo Froidas. — Ir tu ne toks meškinas, kokio man reikia.“

„Čia aš kalta, — tarė mano mama. — Nereikėjo numauti antsnukio.“

„Tokie įkandimai tai kaip bučinių žymės, — paprieštaravo Froidas. — Jis tą šiknių suraižė nagais!“

„Gal viskas nebūtų taip blogai, — garsiai pagalvojo tėtis, — jei tas nebūtų pešęs Meino Valstijai kailio.“

„Žinoma! — pritarė Froidas. — Juk niekam nepatinka, kai kas rauna plaukus!“

„Erl!“ — skundėsi Meino Valstija.

„Tai ir turėtų būti tavo vardas: Erlas! — pareiškė Froidas meškinui. — Tu toks kvailas, daugiau nieko ir negali pasakyti.“

„Bet ką jūs darysit? — paklausė tėtis Froido. — Kur keliausit?“

„Atgal į Europą, — atsakė Froidas. — Ten yra protingesnių meškų.“

„Ten dabar naciai“, — priminė jam tėtis.

„Duokit protingą mešką, ir nusispjaut man ant tų nacių“, — tarė Froidas.

„Aš prižiūrėsiu Meino Valstiją“, — pažadėjo tėtis.

„Gali ne tik prižiūrėti, — pasiūlė Froidas. — Gali jį nusipirkti. Už du šimtus dolerių ir drabužius, kiek čia turi. Šitie šlapi!“ — sušuko, mėtydamas savuosius.

„Erl!“ — nusiminęs suurzgė meškinas.

„Galvok, ką šneki, Erlai“, — sudraudė jį Froidas.

„Už du šimtus dolerių?“ — dar paklausė mama.

„Man tik tiek ir sumokėjo, iki šiol“, — pasakė tėtis.

„Žinau, kiek tau moka, — tarė Froidas. — Todėl ir prašau tik dviejų šimtų. Be abejo, čia ir už motociklą. Juk matei, kodėl tau reikia šito „Indian“, ja? Meino Valstijos į automobilį neįsisodinsi; jais važiuodamas apsivemia. Sykį toks miškininkas prirakino jį pikape — aš pats mačiau. Tai šitas kvailys nuplėšė bortą, išdaužė užpakalinį kabinos langą ir gerai aplamdė tam vyrukui šonus. Taigi bent jau tu nebūk kvailas. Pirk ir motociklą.“

„Už du šimtus dolerių“, — pakartojo tėtis.

„O dabar dėl drabužių...“ — tarė Froidas. Šlapius savo skudurus jis paliko ant skalbyklos grindų. Meškinas norėjo eiti paskui jį į mano tėvo kambarį, bet Froidas liepė mamai išvesti Meino Valstiją į lauką ir grandine prirakinti prie motociklo.

„Jis supranta, kad išvykstate, todėl — vargšelis — ir nervinasi“, — gailavo mama.

„Tiesiog pasiilgo motociklo“, — paprieštaravo Froidas, bet leido meškinui užlipti laiptais į viršų — nors „Arbutnoto“ administracija jo buvo prašiusi taip nesielgti.

„Dabar man jau vis tiek, kas čia leidžiama, o kas ne!“ — pareiškė Froidas, matuodamasis mano tėvo drabužius. Mama dairėsi, ar kas neateina koridoriumi: meškoms ir moterims buvo draudžiama lankytis vyrų bendrabutyje.

„Mano drabužiai jums lyg ir didoki“, — pasakė tėtis, kai Froidas apsirengė.

„Aš vis dar augu, — atšovė Froidas, nors jam tada buvo mažiausiai keturiasdešimt. — Jei būčiau turėjęs tinkamus drabužius, dabar būčiau didesnis.“ Jis apsimovė trejas mano tėvo kostiumines kelnes, tiesiog vienas ant kitų; ir apsivilko du švarkus, jų kišenes prikimšęs apatinių ir kojinių, o trečią švarką persimetė per petį. „Kam dar tąsyti lagaminus?“ — tarė.

„Bet kaip jūs nusigausit į Europą?“ — pašnibždomis paklausė mama, įkišusi galvą į kambarį.

„Per Atlantą, — atsakė Froidas. — Eikš, — pašaukė mamą; paskui paėmęs suglaudė mano mamos ir tėvo rankas. — Jūs dar tik paaugliai, — tarė, — taigi klausykit manęs: esat įsimylėję. Nuo šitos prielaidos ir pradėsim, ja? — Mano tėvai vienas kitam dar nebuvo nieko panašaus prisipažinę, bet abu linktelėjo, o Froidas tebelaikė suglaudęs jų rankas. — Gerai, — pasakė jis. — Dabar iš to išplaukia trys dalykai. Ar pažadat, kad sutiksit su šiais trim dalykais?“

„Aš pažadu“, — tarė mano tėvas.

„Aš irgi“, — linktelėjo mama.

„Gerai, — toliau kalbėjo Froidas. — Štai pirmas: jūs susituoksit, tuoj pat, kol kokie nors liurbiai ar kekšės neprivertė jūsų persigalvoti. Aišku? Jūs susituoksit, net jeigu jums tai nemažai kainuos.“

„Taip“, — sutiko mano tėvai.

„Dabar antras dalykas, — pasakė Froidas, žiūrėdamas tik į mano tėvą. — Tu mokysies Harvarde, pažadėk, nors tai tau tikrai daug kainuos.“

„Bet aš jau būsiu vedęs“, — priminė Froidui mano tėvas.

„Juk sakiau, kad tai tau daug kainuos, argi ne? — tarė Froidas. — Pažadėk: tu važiuosi į Harvardą. Pasinaudosi kiekviena palankia proga, kokia tik tau pasitaikys šiame pasaulyje, net jeigu tų progų atrodys per daug. Kada nors jų nebebus, supranti?“

„Šiaip ar taip, aš noriu, kad tu mokytumeisi Harvarde“, — pasakė tėčiui mama.

„Nors tai man tikrai daug kainuos“, — pridūrė tėtis, bet sutiko važiuoti mokytis.

„Priėjom prie trečio dalyko, — tarė Froidas. — Pasirengę? — Jis pasisuko į mano mamą; tėčio ranką paleido, netgi stumtelėjo nuo savęs, ir dabar vienas laikė mamą už rankos. — Atleisk jam, — pasakė Froidas mano mamai, — nors tai tau daug kainuos.“

„Už ką man reikėtų atleisti?“ — paklausė tėtis.

„Tiesiog atleisk“, — pakartojo Froidas, žiūrėdamas tik į mano mamą. Ji gūžtelėjo pečiais.

„O tu?“ — kreipėsi Froidas į meškiną, kuris kažką uostinėjo po tėčio lova. Meino Valstija, apžiojęs palovy rastą teniso kamuoliuką, iš netikėtumo net krūptelėjo.

„Urp!“ — suurzgė meškinas. Kamuoliukas išriedėjo jam iš nasrų.

„Tu, — pasakė Froidas meškinui, — tikiuosi, kada nors jausies dėkingas, kad buvai ištrauktas iš bjauraus gamtos pasaulio!“

Tai buvo viskas. Jungtuvės ir palaiminimas, kaip visada sakydavo mano mama. Gražios senoviškos žydiškos apeigos, pasak tėčio; žydai jam atrodė paslaptingi — kaip ir Kinija, ir Indija, ir Afrika, ir visi kiti egzotiški kraštai, kuriuose jis nesilankė.

Tėtis prirakino meškiną prie motociklo. Kai mama ir tėtis bučiavo Froidą atsisveikindami, meškinas pamėgino įsprausti tarp jų savo galvą.

„Atsargiai! — riktelėjo Froidas, ir jie atšoko. — Jam pasirodė, kad mes kažką valgom, — paaiškino Froidas mano tėvams. — Visada būkit atsargūs, kai prie jo bučiuositės; jis bučiavimosi nesupranta. Mano, kad žmonės šitaip valgo.“

„Erl!“ — tarė meškinas.

„Ir dar, būkit geri, dėl manęs, — paprašė Froidas, — pavadinkit jį Erlu: jis daugiau nieko nemoka pasakyti, o Meino Valstija — toks kvailas vardas.“

„Erlu?“ — nustebo mama.

„Erl!“ — vėl tarė meškinas.

„Gerai, — neprieštaravo tėtis. — Tegu būna Erlas.“

„Viso gero, Erlai, — atsisveikino Froidas. — Auf Wiedersehen!“

Jie dar ilgai žiūrėjo į Froidą, Bei Pointo prieplaukoje laukiantį kokio nors į Butbėjų plaukiančio laivelio, ir kai jį galiausiai paėmė kažkoks omarų žvejys, mano tėvams — nors abu žinojo, kad Butbėjuje Froidas persės į didesnį laivą, — vis tiek atrodė, kad tuo žvejo kateriu jis ir plauks į Europą, per visą tamsų vandenyną. Jie akimis sekė ant bangų besisūpuojantį katerį, kol jis pasidarė mažesnis už žuvėdrą ar netgi už krantinį tilviką; tada nebebuvo girdėti ir jo pupsėjimo.

— Tą naktį jūs pirmą kartą tai ir darėt? — visada paklausdavo Franė.

— Frane! — sudrausdavo ją mama.

— Na, juk sakėt, kad jautėtės taip, lyg jau būtumėt susituokę, — neatstodavo Franė.

— Nesvarbu, kada tai darėm, — tarstelėdavo tėtis.

— Tačiau darėt, ar ne?

— Tai nesvarbu, — įsikišdavo Frankas.

— Nėra jokio skirtumo kada, — kaip visad keistai pasakydavo Lili.

Ir iš tikrųjų nebuvo jokio skirtumo kada. Su trisdešimt devintųjų vasara ir“ Arbutnotu prie jūros“ mano tėvai atsisveikino vienas kitą įsimylėję — ir mintyse jau susituokę. Šiaip ar taip, jie juk pažadėjo Froidui. Jie turėjo jo 1937 metų „Indian“ ir jo meškiną, kurį dabar vadino Erlu, ir parvykę į Dejerį, į Naujojo Hampšyro valstiją, pirmiausia privažiavo prie Beitsų namo.

„Meri grįžo!“ — sušuko mano mamos mama.

„O ant kokio prietaiso ji ten sėdi? — paklausė senasis Lotynas Emeritas. — Ir kas ten su ja?“

„Čia motociklas, ir Vinas Beris!“ — atsakė mano mamos mama.

„Ne, ne! Kas tas kitas“ — Senukas stebeilijo į priekaboje kūpsančią figūrą.

„Tikriausiai treneris Bobas“, — tarė mano mamos mama.

„Tas asilas! — suirzo Lotynas Emeritas. — Kurių velnių jis taip apsitūlojo tokiu oru? Jie ten, Ajovoj, gal išvis nesuvokia, kaip reikia rengtis?“

„Aš išteku už Vino Bėrio! — užbėgusi laiptais pranešė tėvams mano motina. — Ten jo motociklas. Jis važiuos mokytis į Harvardą. O čia... Erlas.“

Treneris Bobas buvo supratingesnis. Erlas jam patiko.

„Įdomu, kiek jis išspaustų gulėdamas, — tarė buvęs Didžiojo Dešimtuko vidurio puolėjas. — Bet gal galėtume nukirpti jam nagus?“

Buvo kvaila rengti dar vienas vestuves; mano tėvas manė, kad Froido apeigų visiškai pakanka. Bet mamos šeima būtinai norėjo, kad juos sutuoktų kongregacininkų pastorius, su kuriuo mama ėjo į išleistuvių šokių vakarą, taigi jie nusileido.

Tai buvo nedidelės, nelabai iškilmingos vestuvės, treneris Bobas atliko vyriausiojo pabrolio pareigas, o Lotynas Emeritas atidavė dukterį į žmonas tik retkarčiais kažką sumurmėdamas lotyniškai; mano mamos mama verkė, nes puikiai suvokė, kad Vinas Beris — ne toks Harvardo studentas, koks partemptų Meri Beits atgal į Bostoną, bent jau kol kas tai tikrai ne. Erlas visas apeigas prasėdėjo motociklo priekaboje, apramintas trapiais sausainukais ir silke.

Mano tėvai vieni praleido trumpą medaus mėnesį.

— Tada tai jau tikrai tai darėt! — visada sušukdavo Franė. Bet gal jie nieko tokio ir nedarė, nes niekur nenakvojo. Rytiniu traukiniu nuvažiavo į Bostoną ir pavaikštinėjo po Kembridžą įsivaizduodami, kaip kada nors čia gyvens ir tėtis mokysis Harvarde; paskui pačiu ankstyviausiu traukiniu, kitai dienai auštant, grįžo į Naująjį Hampšyrą. Pirmas jų vedybinis guolis tikriausiai buvo viengulė lova mergautiniame mano mamos kambaryje Lotyno Emerito namuose — ten mama ir turėjo dar pagyventi, kol tėtis užsidirbs pinigų Harvardui.

Treneris Bobas labai apgailestavo, kad Erlas išvažiuoja. Bobas buvo įsitikinęs, kad galėtų meškiną išmokyti žaisti gynybos rikiuotės gale, bet mano tėvas pareiškė, jog Erlas bus jo šeimos maitintojas ir pinigų mokesčiui už mokslą šaltinis. Taigi vieną vakarą (po to, kai naciai užėmė Lenkiją), lauke jau gnybiant pirmam rudens šaltukui, mano mama atsisveikindama pabučiavo tėtį — Dejerio mokyklos sporto aikštyne, kuris driekėsi iki pat Ajovos Bobo namo užpakalinių durų.

„Rūpinkis savo tėvais, — pasakė tėtis mamai, — o aš grįžęs pasirūpinsiu tavimi.“

— Fui! — čia kažkodėl visada purkštelėdavo Franė, ši pasakojimo vieta ją nervino. Ji tuo netikėjo. Lili taip pat nusipurtydavo ir suraukdavo nosį.

— Užsičiaupkit ir klausykitės, — visada sakydavo Frankas.

Na, bent jau aš nesu toks nepalenkiamas kaip mano broliai ir seserys. Aš tiesiog įsivaizduodavau, kaip mama bučiavo tėtį: atsargiai — treneris Bobas turbūt žaidė su Erlu, stengėsi atitraukti jo dėmesį, kad jis nepamanytų, jog mano tėvai valgo kažką, kuo nenori pasidalyti su juo. Bučiuotis prie Erlo visada buvo labai pavojinga.

Mama mums sakydavo, jog žinojo, kad tėtis bus jai ištikimas, nes meškinas būtų aplamdęs jam šonus, jeigu jis būtų mėginęs ką nors pabučiuoti.

— Ir tu tikrai buvai ištikimas? — įžūliai paklausdavo tėčio Franė.

— Na, žinoma, — atsakydavo tėtis.

— Taip ir patikėsiu, — burbtelėdavo Franė. Lili visada atrodydavo susirūpinusi, Frankas nusukdavo akis.

Tai buvo tūkstantis devyni šimtai trisdešimt devintųjų ruduo. Mama, nors pati dar nežinojo, jau laukėsi — Franko. Tėtis motociklu važiavo rytine pakrante: tyrinėdamas kurortų viešbučius — bigbendų garsus, žmonių minias bingo salonuose bei kazino, — keičiantis metų laikams keliavo vis toliau į pietus. Jis buvo Teksase, kai keturiasdešimtųjų pavasarį gimė Frankas; tėtis ir Erlas tada gastroliavo su muzikantų grupe, pasivadinusia „Vienišos žvaigždės pučiamųjų orkestru“. Teksase meškos buvo populiarios; bet vienas girtuoklis Fort Vorte mėgino pavogti trisdešimt septintųjų „Indian“, nežinodamas, kad ten miega grandine prirakintas Erlas. Pagal Teksaso įstatymus tėtis turėjo sumokėti už to tipo gydymą ligoninėje; be to, dar šiek tiek uždirbtų pinigų jis išleido motociklu važiuodamas taip toli į šiaurės rytus pasveikinti pasaulį išvydusio savo pirmagimio.

Mama dar buvo ligoninėje, kai tėtis grįžo į Dejerį. Franką Franku — „atviru“ — jie pavadino todėl, kad tėtis pasakė, jog tokie jie visada ir bus vienas kitam ir vaikams: atviri.

— Fui! — bjaurėdavosi Franė. Bet Frankas labai didžiavosi savo vardo kilme.

Tėtis tada neilgai pagyveno su mama Dejeryje, tačiau to laiko pakako, kad ji vėl pastotų. Paskui jis su Erlu patraukė į Virdžinijos pakrantę ir į abi Karolinas. Liepos ketvirtąją jie buvo išvaryti iš Kodo kyšulyje esančio Folmuto ir netrukus grįžo pas mamą į Dejerį — atsigauti po tokios nesėkmės. Per Folmute surengtą Nepriklausomybės dienos paradą subyrėjo trisdešimt septintųjų „Indian“ guolis, ir kai kažkoks Bazards Bėjaus ugniagesys priėjo padėti tėčiui išsiaiškinti, kas atsitiko motociklui, Erlas staiga ėmė siautėti. Draugiškasis ugniagesys, deja, vedėsi du dalmatinus, o tos veislės šunys protu nepasižymi; nesistengdami paneigti tokios savo reputacijos, tie dalmatinai užpuolė priekaboje sėdintį Erlą. Erlas vienam iš jų beveik švariai nukando galvą, o kitą nusivijo tiesiai į žygiuojančios Ostervilio vyrų softbolo komandos koloną — kvailas šunėkas mėgino pasislėpti tarp sportininkų. Parado dalyviai išsilakstė, susisielojęs Bazards Bėjaus ugniagesys nebenorėjo padėti tėčiui tąsytis su sugedusiu motociklu, o Folmuto šerifas išlydėjo tėtį su Erlu iš miesto. Kadangi Erlas atsisakė važiuoti automobiliu, jo išlydėjimas buvo gana ilgas ir varginantis, Erlas sėdėjo tempiamo motociklo priekaboje. Paskui jie penkias dienas ieškojo reikiamų variklio detalių.

Dar blogiau buvo tai, kad Erlas pamėgo galabyti šunis. Treneris Bobas, norėdamas jį nupratinti nuo šio pražūtingo pomėgio, mokė linksmintis kitaip: surasti ir atnešti kamuolius, verstis per galvą, netgi daryti atsilenkimus, — bet Erlas buvo jau senas, be to, neapdovanotas Ajovos Bobui būdingu tikėjimu mankštos galia. Erlas suprato, kad pjauti šunis gali ir beveik nebėgiodamas; jei tik pagudraus, — o jis buvo gudrus, — šunys patys prieis prie jo. „O tada jau viskas baigta, — sakydavo treneris Bobas. — Koks būtų buvęs rikiuotės gynėjas!“

Taigi tėtis Erlą dažniausiai laikė prirakintą grandine ir vertė jį mūvėti antsnukį. Mama sakė, jog Erlui depresija, — jai atrodė, kad senasis meškinas darosi vis liūdnesnis, — bet tėtis tvirtino, kad Erlas anaiptol neliūdi: „Jis tik galvoja apie šunis. Be to, jam patinka būti prirakintam prie motociklo.“

Tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimtųjų vasarą tėtis gyveno Beitsų namuose Dejeryje ir vakarais linksmino žmones Hampton Byče. Jam pavyko išmokyti Erlą atlikti naują numerį. Tas numeris vadinosi „Kreipimasis dėl darbo“, jį atliekant bent jau nebuvo Įderinamas ir šilta, ir šalta matęs „Indian“.

Tėtis su Erlu vaidindavo ant atviros Hampton Byčo orkestro pakylos. Kai įsižiebdavo šviesos, Erlas sėdėdavo krėsle, aprengtas vyrišku kostiumu; tai buvo iš esmės persiūtas trenerio Bobo kostiumas. Juokui nutilus, tėtis užlipdavo ant pakylos su popieriaus lapeliu rankoje.

„Jūsų vardas?..“ — klausdavo tėtis.

„Erl!“ — atsakydavo Erlas.

„Taip, Erlas, aišku, — toliau kalbėdavo tėtis. — Tai jūs norėtumėte įsidarbinti, Erlai?“

„Erl!“ — vėl suurgzdavo Erlas.

„Taip, žinau, kad jūsų vardas Erlas, ir jūs norite, kad priimčiau jus į darbą, ar ne? — klausdavo tėtis. — Bet čia parašyta, jog nemokate spausdinti mašinėle, nemokate net skaityti... kaip čia rašoma... negana to, turite sunkumų dėl gėrimo.“

„Erl!“ — prisipažindavo Erlas.

Kartais žiūrovai mėtydavo vaisius, tačiau tėtis Erlą visada gerai prišerdavo; ši publika buvo ne tokia, kokią jis matė“ Arbutnote“.

„Na, kadangi nieko daugiau negalite pasakyti, tik savo vardą, — šnekėdavo tėtis, — drįstu manyti, kad jūs arba prisigėrėte ir šį vakarą, arba esate toks kvailas, kad pats nesugebėtumėte net nusirengti.“

Tai išgirdęs Erlas nieko neatsakydavo.

„Na? — ragindavo jį tėtis. — Pažiūrėkime, ar jums pavyks. Nusirenkite. Drąsiau!“ — Tėtis ištraukdavo krėslą Erlui iš po užpakalio, ir Erlas persiversdavo per galvą, kaip jį buvo išmokęs treneris Bobas.

„Tai jūs mokate verstis kūliais, — sakydavo tėtis. — Didelis čia daiktas! Drabužius, Erlai. Pažiūrėsime, ar mokate nusivilkti drabužius.“

Nei šis, nei tas, kai žmonės žiūri, kaip nusirengia meškinas: mano mamai tas numeris nepatiko — ji sakė, kad labai negražu versti Erlą apsinuoginti prieš tokią triukšmingą storžievių minią. Tėtis paprastai padėdavo nusirengiančiam Erlui nusirišti kaklaraištį — be pagalbos Erlas tuoj suirzdavo ir plėšte nusiplėšdavo jį nuo kaklo.

„Labai jau šiurkščiai elgiatės su savo kaklaraiščiu, Erlai“, — tarstelėdavo tėtis. Hampton Byčo publikai tai patikdavo.

Kai Erlas jau būdavo nusirengęs, tėtis sakydavo: „Nagi, toliau — ko sustojote? Nusivilkite ir meškino kostiumą.“

„Erl?“ — nesuprasdavo Erlas.

„Nusivilkite ir meškino kostiumą“, — pakartodavo tėtis ir atsargiai timptelėdavo Erlą už kailio.

„Erl!“ — suriaumodavo Erlas, išsigandę žiūrovai klykdavo.

„Dievulėliau, jūs tikras meškinas!“ — sušukdavo tėtis.

„Erl!“ — baubdavo meškinas ir imdavo vaikytis tėtį aplink krėslą — pusė žiūrovų sprukdavo į tamsą, kai kurie klupinėdami per minkštą paplūdimio smėlį bėgdavo prie vandens; kiti svaidydavo vaisius ir popierinius puodelius su drungnu alumi.

Malonesnis, pačiam Erlui, numeris buvo rodomas kartą per savaitę Hampton Byčo kazino. Mama buvo ištobulinusi Erlo šokio žingsnelius; kai tik užgrodavo bigbendas, ji su Erlu išeidavo į tuščios aikštelės vidurį ir apsukdavo ratą; aplinkui susispietusios poros su didžiausia nuostaba žiūrėdavo į juos: Ajovos Bobo kostiumu vilkintis kresnas, gunktelėjęs meškinas stebėtinai grakščiai tapsėdavo ant užpakalinių kojų paskui jį vedančią mano mamą.

Tais vakarais Franką prižiūrėdavo treneris Bobas. Mama su tėčiu ir Erlu važiuodavo namo pakrantės keliu; Rajaus miestelyje, prie kyšulio, jie sustodavo pasigrožėti bangų mūša, ten gyveno turčiai; bangos ten ritosi milžiniškais volais. Naujojo Hampšyro pakrantė buvo tankiau apgyventa ir labiau užteršta negu Meino, bet fosforescuojančios Rajaus bangos mano tėvams turbūt primindavo vakarus „Arbutnote“. Jie pasakojo, kad visada ten stabtelėdavo prieš grįždami į Dejerį.

Vieną vakarą Erlas nenorėjo atsitraukti nuo milžiniškų Rajaus pakrantės bangų.

„Jis mano, kad atsivežiau jį žvejoti, — paaiškino tėtis mamai. — Žiūrėk, Erlai, aš nieko neturiu — nei masalo, nei blizgių, nei meškerės, kvailiuk“, — pasakė jis meškinui, atkišęs tuščias rankas. Erlas atrodė visai suglumęs; mano tėvai suprato, kad meškinas beveik aklas. Jie šiaip taip atkalbėjo Erlą nuo žvejybos ir parsivežė namo.

„Kaip čia jis taip greit paseno?“ — paklausė mama tėčio.

„Pradėjo šlapintis priekaboj“, — tarstelėjo tėtis.

Mama buvo jau pastebimai nėščia, laukėsi Franės, kai tėtis išvažiavo į žiemos gastroles, tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimtųjų rudenį. Jis nusprendė keliauti į Floridą ir pirmą žinią mamai atsiuntė iš Klirvoterio, paskui iš Tarpon Springso. Erlui prisimetė kažkokia keista odos liga — ausų infekcija, tarytum koks tik meškoms būdingas grybelis, — todėl juodu nekiek teuždirbdavo.

Tai buvo prieš pat Franės gimimą, keturiasdešimt pirmųjų žiemos pabaigoje. Prieš tą gimdymą tėtis neparvyko namo, ir Franė jam už tai niekada neatleido. „Manau, jis jautė, kad aš būsiu mergaitė“, — vis šnekėdavo Franė.

Tėtis grįžo į Dejerį tik keturiasdešimt pirmųjų vasarą ir iškart užtaisė mamai dar vieną vaiką — mane.

Jis žadėjo, kad jos nebepaliks; per sėkmingas cirko gastroles Majamyje buvo užsidirbęs pakankamai pinigų, kad rudenį galėtų pradėti studijas Harvarde. Jie ramiai praleido vasarą; Hampton Byče pasirodydavo tik kai patys norėdavo. Tėtis sakė, kad į paskaitas ir atgal važinės Bostono traukiniu, nebent pasitaikytų koks pigus kambarys Kembridže.

Erlas seno bežiūrint. Jam reikėjo kasdien tepti akis — melsvu tepalu, panašiu į medūzų drebučius; jis nusivalydavo tą tepalą trindamasis į baldus. Mama išsigando pastebėjusi, kad Erlo kailis daugelyje vietų praplikęs, be to, visas jo kūnas atrodė kažkoks susitraukęs ir padribęs. „Sumažėjo jo raumenų tonusas, — nerimavo treneris Bobas. — Jam reikėtų kilnoti svarmenis arba bėgioti.“

„Pamėgink pasprukti nuo jo motociklu, — pasiūlė mano tėtis savo tėvui. — Tada tikrai pabėgės.“ Bet sėdęs ant motociklo, treneris Bobas važiavo ir nuvažiavo. Erlas nebėgo; jam jau buvo vis tiek.

„Erlą tai tikrai kuo geriau pažįsti, tuo mažiau gerbi“, — pasakė tėtis. Jis pakankamai ilgai ir atkakliai dirbo su Erlu, kad suprastų, kodėl Froidas nebegalėjo pakęsti to meškino.

Mano tėvai retai kalbėdavosi apie Froidą; jie nesunkiai įsivaizdavo, kas jam galėjo nutikti per „karą Europoje“.

Harvardo aikštės gėrimų parduotuvėse buvo prekiaujama labai pigia Vilsono rugine „Štai ir viskas“, bet mano tėvas negirtavo. „Oksfordo kepsninėje“, Kembridže, alus buvo pilstomas į stiklinius konjako taurių formos, beveik keturių litrų talpos bokalus. Pakankamai greit išmaukęs pirmą tokį bokalą, antrą gaudavai nemokamai. Tačiau tėtis ten po paskaitų, prieš savaitgalį, išgerdavo tik vieną įprastinio didumo bokalą ir skubėdavo į Šiaurinę stotį, kad suspėtų į traukinį, kuriuo grįždavo į Dejerį.

Jis kaip galėdamas stengėsi paspartinti studijas, kad greičiau baigtų universitetą; jam tai pavyko ne todėl, kad būtų buvęs „kietesnis“ už kitus Harvardo vaikinus (jis buvo už daugumą jų vyresnis, bet ne gabesnis), o dėl to, kad negaišdavo su draugais. Jis turėjo nėščią žmoną ir du mažus vaikus; taigi nelikdavo laiko draugystėms. Vienintelė pramoga jam buvo, kaip pats sakė, per radiją transliuojamos beisbolo profesionalų rungtynės. Praėjus keliems mėnesiams po Jungtinių Valstijų čempionato, tėtis per radiją išgirdo, kad užpultas Perl Harboras.

Aš gimiau tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimt antrų metų kovo mėnesį; mane pavadino Džonu — Džono Harvardo garbei. (Franė buvo pavadinta Frane, nes tas vardas derėjo prie Franko.) Mama rūpinosi ne tik mumis, bet ir senuoju Lotynu Emeritu; be to, dar padėjo treneriui Bobui prižiūrėti nukaršusį Erlą; ji irgi neturėjo laiko draugystėms.

Keturiasdešimt antrųjų vasaros pabaigoje karas jau iš tikrųjų palietė visus; niekas nebesakė, jog tai tik šiaip „karas Europoje“. Ir trisdešimt septintųjų „Indian“, nors degalų jam reikėjo nedaug, dabar buvo tik Erlo būstas, nebe transporto priemonė. Visus šalies studentų miestelius apėmė patriotizmo manija. Studentai gaudavo talonų cukrui, kuriuos dauguma atiduodavo savo šeimoms. Per tris mėnesius visi tėčio pažįstami Harvardo vaikinai buvo pašaukti į kariuomenę arba savo noru prisidėjo prie kurios nors gynybinės programos. Kai mirė Lotynas Emeritas, — ir netrukus miegodama paskui jį iškeliavo jo žmona, — mano mama gavo kuklų palikimą. Tėtis nelaukė, kol jį pašauks, pasisiūlė pats ir keturiasdešimt trečiųjų pavasarį išvyko į karinio rengimo stovyklą; jam buvo dvidešimt treji.

Franką, Franę ir mane jis paliko su mama Beitsų namuose; paliko ir savo tėvą, Ajovos Bobą, kuriam patikėjo nelengvą Erlo priežiūrą.

Mano tėvas namiškiams rašė, kad tas karinis rengimas iš esmės yra tarytum kokios Atlantik Sičio viešbučių niokojimo pratybos. Jie kasdien plaudavo medines grindis ir plačia alėja žygiuodavo į kopose įrengtą šaudyklą. Toje alėjoje esantys barai kaip reikiant pasipelnė iš apmokomų vaikinų, tik ne iš mano tėvo. Niekas neklausinėjo, kiek kam metų; būsimi kareiviai, dauguma jaunesni už mano tėvą, vaikščiojo apsisagstę medaliais už taiklų šaudymą ir gėrė be jokio saiko. Barai buvo pilni įvairiose įstaigose dirbančių merginų iš Vašingtono, visi rūkė cigaretes be filtrų — tik ne mano tėvas.

Tėtis sakė, kad visi labai romantiškai šnekėjo apie „paskutinį paišdykavimą“ prieš kelionę į užjūrį, nors daugelis savo sumanymų turbūt taip ir neįgyvendino, tik gyrėsi; na, tėtis tai tikrai paišdykavo — su mama, kažkokiame Naujojo Džersio viešbutyje. Laimė, tąkart jis jos neapvaisino, taigi mama kurį laiką daugiau vaikų neturėjo, tik Franką, Franę ir mane.

Iš Atlantik Sičio tėtis išvyko į buvusią privačią parengiamąją mokyklą, šiek tiek į šiaurę nuo Niujorko, ten mokėsi kriptografijos. Paskui jį išsiuntė į Kernse, Jutoje, esantį Čenjut Fildą, vėliau į Savaną, į Džordžiją, kur jis kadaise vaidino su Erlu, senajame „DeSoto“ viešbutyje. O iš ten jau į Hampton Roudsą, į įlaipinimo uostą, ir mano tėvas išplaukė į „karą Europoje“, puoselėdamas miglotą viltį, kad ten gal pamatys Froidą. Tėtis neabejojo, kad, palikęs tris mamos prižiūrimas atžalas, užsitikrino saugų grįžimą namo.

Jį paskyrė į karinių oro pajėgų bombonešių bazę Italijoje, kur labiausiai reikėjo saugotis, kad girtas ko nors nenušautum, arba kad kas nors prisigėręs nenušautų tavęs, arba kad girtas neįkristum į išvietės duobę, — taip ir nutiko vienam pulkininkui, kurį tėtis pažinojo; tas pulkininkas buvo keliskart apšiktas, kol pagaliau kažkas jį ištraukė. Vienintelis kitas pavojus buvo užsikrėsti venerine liga — nuo kokios nors italų kekšės. Bet mano tėvas negėrė ir nesidulkino, todėl gana saugiai išgyveno Antrąjį pasaulinį karą.

Iš Italijos jis išplaukė kariniu laivu, per Trinidadą nusigavo į Braziliją — „kuri yra lyg portugališkai kalbanti Italija“, kaip rašė mamai. Į Jungtines Valstijas parskrido su kontūzytu lakūnu, kuris savo C-47 prazvimbė pažeme virš plačiausios Majamio gatvės. Tėtis iš oro atpažino automobilių stovėjimo aikštelę, kurioje Erlas kadaise vėmė po kažkurio pasirodymo.

Mano mama, — nors dar sekretoriavo savo mokykloje, Tompson mergaičių seminarijoje, — prie visuotinių pastangų organizuoti šalies gynybą prisidėjo tuo, kad mokėsi slaugyti ligonius; mama baigė Dejerio ligoninės antrus metus iš eilės rengtus slaugytojų padėjėjų kursus. Ji ten dirbdavo vieną aštuonių valandų pamainą per savaitę, be to, dar būdavo pakviečiama, kai reikėdavo ką nors pavaduoti, gana dažnai (nes slaugytojų labai trūko). Mamai labiausiai patikdavo budėti gimdyvių palatoje ir gimdykloje; ji puikiai žinojo, kaip jaučiasi moteris, gimdanti toje ligoninėje, kai šalia nėra vyro. Štai taip mama ir praleido karo metus.

Iškart po karo tėtis nusivežė trenerį Bobą pasižiūrėti amerikietiškojo futbolo profesionalų rungtynių Bostono „Fenway Park“ stadione. Eidami į Šiaurinę stotį, iš kurios turėjo traukiniu grįžti į Dejerį, jie sutiko vieną iš tėčio mokslo draugų, Harvardo studentą, kuris jiems pardavė dengtą keturvietį 1940 metų ševroletą, už šešis šimtus dolerių — šiek tiek daugiau, negu kainavo naujas, bet tas ševis atrodė geros būklės, ir benzinas tada buvo tiesiog juokingai pigus, gal po dvidešimt centų už galoną; treneris Bobas ir mano tėvas pasidalijo draudimo išlaidas, taigi mūsų šeima pagaliau turėjo automobilį. Tėčiui dar reikėjo baigti mokslus Harvarde, bet mama jau turėjo kuo Franką, Franę ir mane vežioti į Naujojo Hampšyro pakrantės paplūdimius, o vieną kartą Ajovos Bobas mus nuvežė į Baltuosius kalnus, kur Franką baisiai sugėlė širšės, kai Franė jį stumtelėjo tiesiai į jų lizdą.

Gyvenimas Harvarde pasikeitė; auditorijos buvo sausakimšos. „Vyšniniai“1 surinko naują įgulą. Slavistikos studentai tvirtino, kad tik jų dėka amerikiečiai atrado „vodką“; niekas jos su niekuo nemaišė, visi gėrė rusiškai — atšaldytą, gryną, iš mažų taurelių, — bet mano tėvas liko ištikimas alui ir pakeitė specializaciją: kaip pagrindinį dalyką pasirinko anglų literatūrą. Šitaip jis vėl mėgino paspartinti savo studijas.

Bigbendų aplinkui buvo nedaug. Pramoginiai šokiai, kaip laisvalaikio užsiėmimas, darėsi nebe tokie populiarūs. Be to, ir nukaršęs Erlas nebegalėjo vaidinti; per pirmas Kalėdas po tarnybos karinėse oro pajėgose tėtis dirbo „Džordan Marš“ parduotuvės žaislų skyriuje ir vėl užtaisė mamai vaiką. Šįkart Lili. Visi žinojom, kodėl Frankas pavadintas Franku, Franė — Frane, aš — Džonu, o Lili tokį vardą gavo lyg ir be jokios aiškios priežasties — ir dėl to ji vėliau nerimavo, galbūt labiau, negu mes manėm; gal visą gyvenimą.

Tėtis Harvardą baigė tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimt šeštaisiais. Dejerio berniukų mokyklai vadovavo ką tik nusamdytas naujas direktorius, kuris pasikalbėjo su tėčiu Harvardo dėstytojų klube ir pasiūlė jam darbą: dėstyti anglų kalbą ir būti dviejų sporto šakų treneriu — už pradinį dviejų tūkstančių šimto dolerių atlyginimą. Tą mintį naujajam direktoriui tikriausiai pakišo treneris Bobas. Mano tėvui buvo dvidešimt šešeri: jis priėmė pasiūlymą dirbti mokytoju Dejerio mokykloje, nors vargu ar manė, jog tai jo pašaukimas. Tai tiesiog reiškė, kad jis pagaliau galės gyventi su mūsų mama ir mumis, vaikais, Beitsų name Dejeryje, netoli tėvo ir Erlo — savo senutėlio meškino. Šiame gyvenimo etape mano tėvui jo paties svajonės buvo neabejotinai svarbesnės negu išsilavinimas, gal svarbesnės net už mus, vaikus, ir jau tikrai svarbesnės negu Antrasis pasaulinis karas. („Visuose jo gyvenimo etapuose“, — sakydavo Franė.)

Lili gimė tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimt šeštais metais, kai Frankui buvo šešeri, Franei — penkeri, o man — ketveri. Mes staiga pajutom, kad turim tėvą, — tarytum pirmą kartą, iš tikrųjų; iki tol jis buvo kare, studijavo, važinėjo su Erlu. Mums atrodė svetimas.

Pirmas dalykas, ką jis drauge su mumis padarė keturiasdešimt šeštųjų rudenį, tai nusivežė mus į Meiną, kur mes dar nebuvom lankęsi, į „Arbutnotą prie jūros“. Mamai ir tėčiui tai, žinoma, buvo romantiška kelionė — tarsi išvyka į praeitį. Lili buvo pernelyg maža, kad galėtų keliauti, o Erlas — pernelyg senas, tačiau tėtis vis tiek norėjo, kad Erlas važiuotų.

— Juk „Arbutnotas“ — ir jo praeitis, dėl Dievo meilės, — pasakė tėtis mamai. — Būti „Arbutnote“ be Meino Valstijos... na, tai būtų ne tas pats!

Taigi Lili buvo palikta su treneriu Bobų, mama vairavo keturiasdešimtųjų ševį — ji vežėsi Franką, Franę ir mane, ir dar didelę maisto prikrautą iškylų pintinę, ir krūvą vilnonių antklodžių. O tėtis užvedė trisdešimt septintųjų „Indian“ ir įsisodino į priekabą Erlą. Taip mes ir keliavom, neįtikimai lėtai, vingiuotu pakrantės keliu, prieš daug metų iki to laiko, kai ten buvo nutiestas Meino greitkelis. Tik po kelių valandų pasiekėm Bransviką; dar po valandos pravažiavom Batą. Tada pamatėm pasišiaušusius, banguotus, melsvai pilkus Kenebeko upės, įtekančios į jūrą, žiočių vandenis, Fort Pofamą ir Bei Pointo žvejų namelius — ir grandinę, ištemptą skersai keliuko, vedančio į „Arbutnotą“. Iškaboje buvo parašyta:

UŽDARYTA IKI KITO SEZONO!

„Arbutnotas“ buvo uždarytas jau daug sezonų. Tėtis tai tikriausiai suprato iškart, kai tik atkabino grandinę ir visas mūsų karavanas privažiavo prie senojo viešbučio. Išblukę pastatai — palšvos dūlančio kaulo spalvos — stovėjo apleisti ir užkalinėti; visi matomi langai buvo išdaužyti akmenimis arba sušaudyti, nublankusi aštuonioliktos duobutės vėliavėlė įstatyta į medinių išsikišusios verandos, kur kadaise buvo šokių salė, grindų plyšį; ta pasvirusi vėliavėlė atrodė tarytum ženklas, kad Arbutnoto pilį po ilgos apsiausties užėmė priešai.

— Dieve mano! — tarė tėtis.

Mes, vaikai, verkšlendami susispietėm aplink mamą. Buvo šalta, tvyrojo rūkas; ta vieta mus baugino. Mums sakė, kad važiuojam į kurorto viešbutį, ir mes supratom, kad jeigu čia ir yra viešbutis, tai jis mums nepatiks. Didžiuliai žolės kuokštai buvo prasikalę pro molinę teniso aikštyno dangą, o kroketo aikštelėje veja, sumišusi su dantytomis pelkių žolėmis, vešliai augančiomis prie sūraus vandens, siekė tėčio kelius. Frankas įsidrėskė, užkliuvęs už senų kroketo vartelių, ir paleido dūdas. Franė reikalavo, kad tėtis paimtų ją ant rankų. Aš apsikabinau mamą per klubus. Erlas, kurį kankino artritas, išvis nenorėjo niekur eiti nuo motociklo ir prisivėmė į antsnukį. Kai tėtis jam tą antsnukį numovė, Erlas ėmė knaisioti purvą, kažką rado ir mėgino suėsti; tai buvo senas teniso kamuoliukas, tėtis jį atėmė ir numetė tolyn, jūros link. Erlas, pamanęs, kad su juo žaidžiama, ryžtingai nulėkė atnešti to kamuoliuko; bet paskui senasis meškinas tarytum pamiršo, ką daro, klestelėjo ant žemės ir prisimerkęs įsistebeilijo į prieplaukas. Gal jis jų beveik nematė.

Viešbučio prieplaukos buvo sukrypusios. Valčių pastogė karo metais uragano nunešta į jūrą. Žvejai savaip naudojosi prieplaukų griaučiais — statė tarp jų savo užtvaras, kurios toliau buvo sujungtos, prie omarų žvejų prieplaukos Bei Pointe, kur kažkoks vyras ar berniukas lyg ir stovėjo sargyboje, laikydamas rankoje šautuvą. Jis buvo ten pastatytas, kad šaudytų ruonius, — taip tėtis paaiškino mamai, kai ji išsigando, tolumoje pamačiusi tą figūrą su šautuvu. Ruoniai — pagrindinė priežastis, dėl kurios žvejyba užtvaromis Meine niekada nebūdavo labai sėkminga: ruoniai prasibraudavo į užtvaras, prisirydavo spąstuose besiblaškančių žuvų ir vėl išsiverždavo į laisvę. Šitaip jie suėsdavo nemažai laimikio, be to, braudamiesi sutraukydavo tinklus, todėl žvejai juos šaudė, kai tik galėjo.

— Froidas sakytų, jog tai „vienas iš didžiųjų gamtos dėsnių“, — tarė tėtis. Jis būtinai norėjo parodyti mums bendrabučius, kuriuose juodu su mama gyveno.

Jie abu turbūt labai nusiminė, — mums, vaikams, tas viešbutis atrodė tik šiaip nejaukus ir svetimas, — bet manau, kad mamą labiau nuliūdino tėčio reakcija į „Arbutnoto“ žlugimą negu tai, kas nutiko kadaise klestėjusiam kurortui.

— Karas daug ką pakeitė, — pasakė mama, pademonstruodama mums savo garsųjį gūžtelėjimą pečiais.

— Dieve mano, — dejavo tėtis. — Tik pagalvokit, kas čia galėjo būti! — šūkavo. — Kaipgi jie šitaip susimovė? Nebuvo pakankamai demokratiški, — šnekėjo jis mums, suglumusiems vaikams. — Reikia laikytis tam tikrų normų, gero skonio tradicijų, bet kaip nors apsieiti be tokios prabangos, kuri priveda prie bankroto. Juk turėtų būti koks nors aukso vidurys tarp „Arbutnoto“ ir tokios skylės kaip Hampton Byčas. Dieve mano! — vis baisėjosi tėtis. — Dieve mano!

Sekdami paskui jį, mes apėjom visus nutriušusius pastatus ir išmankytas, piktžolių užkalėtas pieveles. Radom seną autobusą, kuriuo važinėdavo orkestro muzikantai, ir sporto aikštelių prižiūrėtojų sunkvežimį — jis buvo prikrautas surūdijusių golfo lazdų. Tas transporto priemones Froidas kadaise taisė ir žiūrėjo, kad gerai važiuotų; dabar buvo aišku, kad jos jau niekur nebevažiuos.

— Dieve mano! — vėl tarė tėtis.

Mes išgirdom, kad kažkur, toli, mus šaukia Erlas.

— Erl!

Paskui pasigirdo du šautuvo šūviai, tolumoje — ten, kur buvo Bei Pointo prieplauka. Ko gero, visi supratom, kad šauta ne į ruonį. Į Erlą.

— Oi, ne, Vinai, — persigando mama. Ji pagriebė mane ant rankų ir leidosi bėgti; sunerimęs Frankas skuodė šalia ir vis painiojosi jai po kojų. Tėtis bėgo spausdamas glėbyje Franę.

— Meino Valstija! — šaukė jis.

— Nušoviau mešką! — atsklido ant prieplaukos stovėjusio berniuko balsas. — Nušoviau didelę mešką!

Tas berniukas vilkėjo darbiniu kombinezonu ir šiltais flaneliniais marškiniais; abu jo keliai kyšojo iš praplyšusio kombinezono, o morkiniai plaukai blizgėjo, sustirę nuo sūraus vandens purslų; blyškus berniuko veidelis buvo keistai išbertas, ir labai prasti dantys; atrodė, kad jam gal tik trylika ar keturiolika metų.

— Nušoviau mešką! — rėkė tas berniukas.

Jis buvo baisiai susijaudinęs, o į jūrą išplaukę žvejai turbūt nesuprato, ko jis taip šūkauja. Per variklių burzgesį ir jūros vėjo šniokštimą jie negirdėjo, ką jis sako, bet visi iš lėto atsuko savo laivelius į prieplauką ir sūpuodamiesi ant bangų plaukė artyn pažiūrėti, kas atsitiko.

Erlas gulėjo ant prieplaukos, padėjęs didžiulę galvą ant dervuotos virvės ritinio, užpakalines kojas parietęs po savimi, viena sunkia priekine letena beveik pasiekęs kibirą su masalu. Vargšas meškinas jau seniai neprimatė, tą berniuką su šautuvu jis turbūt palaikė tėčiu su meškere. Gal jis miglotai prisiminė, kad kadaise ant šitos prieplaukos suėdė daugybę menkių. O priėjęs arčiau, prie pat berniuko, senasis meškinas, kurio uoslė buvo dar gana gera, užuodė masalą. Berniukas, žiūrėjęs į jūrą, — tykojęs ruonių, — neabejotinai išsigando, kai meškinas taip su Juo pasisveikino. Jis buvo geras šaulys, nors iš taip arti ir prastas būtų pataikęs į Erlą; berniukas du kartus šovė meškinui į širdį.

— Po galais, nežinojau, kad jis kažkam priklauso, — teisinosi tas berniukas su šautuvu mano mamai, — nežinojau, kad jis naminis.

— Be abejo, nežinojai, — ramino jį mano mama.

— Atsiprašau, pone, — pasakė berniukas mano tėčiui, bet tėtis negirdėjo.

Atsisėdęs ant prieplaukos šalia Erlo, tėtis pasidėjo negyvo meškino galvą ant kelių; spausdamas seną Erlo snukį sau prie pilvo, jis verkė ir verkė. Buvo galima suprasti, kad aprauda ne tik Erlą. Aprauda ir „Arbutnotą“, ir Froidą, ir trisdešimt devintųjų vasarą; bet mes labai sunerimom — mes, vaikai, — nes tada su Erlu buvom praleidę daugiau laiko, jį pažinojom geriau negu savo tėtį. Mes niekaip nesuvokėm, kodėl šis žmogus, grįžęs iš Harvardo, ir iš karo, plūsta ašaromis, apsikabinęs mūsų senutį meškiną. Iš tikrųjų mes, visi, buvom dar per maži, kad gerai pažinotume Erlą, tačiau to meškino buvimas šalia — sustirusio jo kailio šiurkštumas, karštas, vaisiais ir purvu tvoskiantis jo kvėpavimas ir nuo jo sklindantis šlapimo bei dar kažkoks, lyg nuvytusių pelargonijų, dvokas — buvo giliau įkritęs mums į atmintį negu, pavyzdžiui, neryškūs Lotyno Emerito ir mūsų mamos motinos šešėliai.

Aš iš tiesų prisimenu tą dieną ant prieplaukos šalia apleisto „Arbutnoto“. Man buvo ketveri, ir tikrai manau, jog tai pirmieji mano paties atsiminimai apie gyvenimą, — o ne kieno nors nupasakoti įvykiai, ne kitų žmonių sukurti vaizdai. Tas stipruolis džentelmeno veidu buvo mano tėvas, parvykęs gyventi su mumis; jis kūkčiojo, spausdamas glėbyje Erlą, — ant sutrešusios prieplaukos, virš grėsmingo vandens. Laiveliai pupsėjo vis arčiau ir arčiau. Mama glaudė mus prie savęs, taip pat tvirtai, kaip tėtis laikėsi Erlo.

— Tas kvailas vaikigalis bus nušovęs kažkieno šunį, — tarė kažkoks vyriškis viename iš laivelių.

Prieplaukos kopėčiomis užlipo senas žvejys, vilkintis drumzlinai geltonu neperšlampamu apsiaustu; pro nelygiai sužėlusios balkšvos jo barzdos plaukus buvo matyti įdegusi, dėmėta veido oda. Jo batai žliugsėjo, be to, jis visas dvokė žuvimi — labiau negu kibiras su masalu prie sulinkusios Erlo letenos. Tas žvejys atrodė tikrai gana senas, kad būtų žvejojęs kur nors netoliese ir anais „Arbutnoto“ klestėjimo laikais. Tada ir jam pačiam turbūt sekėsi geriau.

Pamatęs negyvą meškiną, senasis žvejys didžiule sudiržusią ranka, tarsi žeberklu, nusiėmė nuo galvos savo plačią ziuidvestę.

— Dievulėliau, — pagarbiai tarė, kita ranka apkabindamas per pečius sukrėstą berniuką su šautuvu. — Dievulėliau. Nužudei Meino Valstiją.

2 Pirmasis „Naujojo Hampšyro“ viešbutis

Pirmasis „Naujojo Hampšyro“ viešbutis atsirado taip: kai privati Dejerio mokykla suprato, jog tam, kad išsilaikytų, turi priimti ir mergaites, Tompson mergaičių seminarija pasidarė nebereikalinga; į Dejerio nekilnojamojo turto rinką — beviltiškai sustingusią — staiga buvo išmestas didžiulis nenaudojamas objektas. Niekas nežinojo, ką daryti su milžinišku pastatu — buvusia mergaičių mokykla.

— Reikėtų jį sudeginti, — šnekėjo mama, — ir visą teritoriją paversti parku.

Ten jau ir taip buvo šioks toks parkas — puikus žemės sklypas, beveik hektaras, aptriušusiame Dejerio miestelio centre. Seni nusklembtomis lentomis apkalti namai, kadaise statyti didelėms šeimoms, o dabar dalimis nuomojami našlėms ir našliams, ir į pensiją išėjusiems Dejerio mokyklos mokytojams, stovėjo tarp sutrešusių guobų, supančių keturaukštį mūrinį mokyklos, pavadintos Etelės Tompson vardu, pastatą. Panelė Tompson buvo episkopalinės bažnyčios dvasininke: ji iki pat mirties sėkmingai apsimetinėjo vyru (Dejerio episkopalinės parapijos pastorius Edvardas Tompsonas, kaip visi ją vadino, garsėjo tuo, kad klebonijoje slėpdavo pabėgusius vergus). Žinia, kad ji buvo moteris (tai paaiškėjo po nelaimingo atsitikimo, kai ją, bekeičiančią ratą, sutraiškė jos pačios karieta), nenustebino kelių Dejerio vyrų, kurie vaikščiojo pas ją, ieškodami paguodos, didžiausio jos, kaip pastoriaus, populiarumo laikais. Ji buvo kažkaip sukaupusi nemažai pinigų, bet nė cento nepaliko bažnyčiai; už visus tuos pinigus turėjo būti įkurta seminarija, kurioje mokytųsi mergaitės, „kol, — rašė Etelė Tompson, — ta šlykšti berniukų mokykla bus priversta priimti ir mergaites“.

Mano tėvas sutiko su nuomone, kad Dejerio berniukų mokykla šlykšti. Nors mes, vaikai, mėgom žaisti jos sporto aikštelėse, tėtis mums vis primindavo, kad Dejerio mokykla nėra „tikra“ mokykla. Juk Dejerio miestas įsikūręs, kur seniau buvo pienininkystės ūkiai2, o ten, kur dabar sporto aikštelės, kadaise plytėjo karvių ganyklos; kai buvo įsteigta mokykla, devyniolikto amžiaus pradžioje, senieji tvartai taip ir liko nenugriauti šalia naujesnių mokyklos pastatų, o senoms karvėms, kaip ir mokiniams, buvo leidžiama vaikštinėti apie mokyklą. Vėliau perplanuotos ganyklos pavirto sporto aikštynu, tačiau tvartai ir pirmieji mokyklos pastatai vis dar stovėjo netvarkingame teritorijos centre; be to, tvartuose buvo simboliškai tebelaikomos kelios karvės. Treneris Bobas sakė, jog tai buvo mokyklos „žaidimo taktika“: kad mokiniai mokydamiesi dar prižiūrėtų pienininkystės ūkį; dėl tokios taktikos ir mokiniai mokėsi nekaip, ir karvės buvo prastai prižiūrimos, todėl dar prieš Pirmąjį pasaulinį karą tos taktikos atsisakyta. Bet Dejerio mokykloje ir dabar buvo mokytojų, kurie manė, kad reikėtų grįžti prie to mokyklos ir pienininkystės ūkio derinio, — daugelis tų mokytojų, beje, buvo jauni, dar naujokai.

Mano tėvas priešinosi ketinimams grąžinti į Dejerio mokyklą tai, ką jis vadino „eksperimentiniu ūkiniu lavinimu“.

— Kai mano vaikai paaugs ir lankys šitą niekam tikusią mokyklą, — tūždamas sakydavo jis mamai ir treneriui Bobui, — jie, be abejo, gaus papildomų balų už sodo sodinimą.

— Ir bus apdovanoti antsiuvais už mėžimą! — pritardavo Ajovos Bobas.

Kitaip sakant, ta mokykla ieškojo kokios nors savos koncepcijos. Kaip įprastinė privati parengiamoji mokykla, ji dabar neabejotinai buvo antrarūšė; pagal jos mokymo programą mokiniai turėjo įgyti nemažai akademinių žinių, bet mokytojų gebėjimas jiems tų žinių suteikti vis menko, be to, mokytojai (kaip patogu!) nebebuvo įsitikinę, kad to reikia, — juk mokiniai, šiaip ar taip, kasmet susirenka vis silpnesni. Į Dejerio mokyklą stodavo vis mažiau vaikinų, todėl ir reikalavimai stojantiesiems dar sumažėjo; tai jau buvo viena iš tų mokyklų, į kurias gali tikėtis būti priimtas beveik tuoj pat, net jei tave ką tik išmetė iš kitur. Kai kurie mokytojai, tokie kaip mano tėvas, kurie manė, jog labai svarbu išmokyti žmones skaityti ir rašyti, ir netgi įkalti jiems į galvas skyrybos taisykles, graužėsi matydami, kad su tokiais mokiniais visos jų pastangos nueina veltui.

— Barstom perlus kiaulėms, — pompastiškai šnekėjo tėtis. — Taip pat sėkmingai galėtume juos mokyti grėbti šieną ir melžti karves.

— Jie ir futbolo žaisti nemoka, — gailavo treneris Bobas. — Nenori vienas kito blokuoti.

— Net bėgioti nesugeba, — stebėjosi tėtis.

— Nedrįsta niekam smogti, — tarė Ajovos Bobas.

— Dar ir kaip drįsta, — paprieštaravo Frankas, kuriam nuolat kliūdavo.

— Jie įsilaužė į šiltnamį ir nuniokojo visus augalus, — įsikišo mama, skaičiusi apie tą incidentą mokyklos laikraštyje, kurį, pasak tėčio, leido beraščiai.

— Vienas man parodė savo daiktą, — pranešė Franė, amžinai drumsčianti visiems ramybę.

— Kur? — paklausė tėtis.

— Už ledo ritulio čiuožyklos, — atsakė Franė.

— O ką tu apskritai veikei už čiuožyklos? — kaip visada bjaurėdamasis pasidomėjo Frankas.

— Ta čiuožykla niekam tikusi, — pareiškė treneris Bobas. — Jos niekas neprižiūri nuo tada, kai tas žmogus — kuo jis ten vardu? — išėjo į pensiją.

— Jis neišėjo į pensiją, jis mirė, — burbtelėjo tėtis. Jis dažnai suirzdavo kalbėdamasis su savo tėvu — dabar, kai Ajovos Bobas vis labiau seno.

Tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimtaisiais Frankui buvo dešimt, Franei — devyneri, man — aštuoneri, o Lili — ketveri; neseniai gimęs Egas dar nieko nesuvokė, todėl nejautė baimės, kuri apimdavo mus, kai tik pagalvodavom, kad kada nors turėsim lankyti tą nuolat keiksnojamą Dejerio mokyklą. Tėtis neabejojo, kad kai Franė sulauks reikiamo amžiaus, ten jau bus priimamos ir mergaitės.

— Ne dėl kokio nors pažangaus mąstymo, — sakydavo jis, — o tam, kad būtų išvengta bankroto.

Jis, žinoma, neklydo. Tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt antrais metais Dejerio mokykloje mokymo lygis buvo labai abejotinas; į ją stodavo vis mažiau vaikinų, o reikalavimai stojantiesiems kėlė dar daugiau abejonių. Be to, kadangi mokinių kasmet mažėjo, atitinkamai didėjo mokestis už mokslą, tai irgi atbaidydavo mokinius, todėl galiausiai reikėjo sumažinti mokomąjį personalą, o kai kurie mokytojai — principingi ir turintys kitą pragyvenimo šaltinį — iš darbo išėjo savo noru.

Per tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt trečių jų sezoną mokyklos futbolo komanda vienerias rungtynes laimėjo, devynerias prakišo; treneris Bobas sakė manąs, jog mokykla laukia nesulaukia, kada jis išeis į pensiją, kad galėtų išvis užraukti futbolą, — tas žaidimas pernelyg daug kainavo, o buvusiems mokiniams, kurie seniau rėmė futbolą (ir visą mokyklos sporto programą), dabar jau buvo gėda lankytis mokykloje ir žiūrėti rungtynes.

— Viskas dėl tų nelemtų uniformų, — šnekėjo Ajovos Bobas, o tėtis tik vartė akis ir stengėsi pakančiai žiūrėti į artėjančią Bobo senatvę. Tėtis jau žinojo, kas yra senatvė: buvo matęs, kaip karšta Erlas. Tačiau treneris Bobas, tiesą sakant, nelabai klydo, kalbėdamas apie uniformas.

Dejerio mokyklos spalvos, gal nusižiūrėtos nuo dabar jau išnykusios veislės karvių, turėjo būti tamsiai šokoladinė ir švytinti sidabrinė. Bet ilgainiui, kai į audinius buvo įmaišoma daugiau sintetinio pluošto, tos sodrios kakavos ir sidabro spalvos darėsi vis blankesnės ir niūresnės.

— Kaip purvo ir debesų, — sakydavo tėtis.

Dejerio mokyklos mokiniai, kurie žaisdavo su mumis, vaikais, — kai nerodydavo Franei savo „daikčiukų“, — mums pasakė, kaip dar vadina tas mokykloje itin populiarias spalvas. Vienas vyresnis vaikinas, pavarde De Meo, — Ralfas De Meo, vienas iš vos kelių Ajovos Bobo žvaigždžių ir tėčio žiemos bei pavasario trumpų nuotolių bėgimo varžybų žvaigždė, — Frankui, Franei ir man paaiškino, ką iš tikrųjų simbolizuoja Dejerio mokyklos spalvos.

— Pilka — kaip lavono veido spalva, — pasakė De Meo.

Man buvo tik dešimt, aš jo labai bijojau; Franei — vienuolika, bet su juo ji elgėsi taip, lyg būtų vyresnė; dvylikametis Frankas bijojo visų.

— Pilka — kaip lavono veido spalva, — iš lėto pakartojo De Meo, žiūrėdamas į mane. — O ruda — karvių rudumo, kaip mėšlas, — pridūrė. — Na, kaip šūdas, Frankai.

— Suprantu, — tarė Frankas.

— Parodyk man dar kartą, — paprašė Franė; ji turėjo omenyje De Meo „daiktą“.

Taigi merdinčios Dejerio mokyklos spalvos buvo kaip šūdo ir mirties. Taryba, norėdama atsikratyti šito kryžiaus — ir kitų sunkumų, slegiančių mokyklą dar nuo anų ūkinio lavinimo laikų ir susijusių su ne itin žavaus Naujojo Hampšyro miestelio, kuriame ji buvo įkurta, praeitimi, — nutarė priimti ir mergaites.

Dėl to turėjo bent jau padaugėti mokinių.

— Futbolui tai jau bus galas, — pasakė senasis treneris Bobas.

— Mergaitės futbolą žais geriau negu dauguma tavo vyrukų, — tarė tėtis.

— Tai ir turėjau omeny, — linktelėjo Ajovos Bobas.

— Ralfas De Meo žaidžia tikrai neblogai, — pareiškė Franė.

— Kuo jis žaidžia tikrai neblogai? — paklausiau, ir Franė įspyrė man po stalu. Frankas sėdėjo paniuręs, didesnis už mus visus, pavojingai arti Franės ir tiesiai priešais mane.

— De Meo bent jau greitas, — tarė tėtis.

— De Meo bent jau sugeba smogti, — pasakė treneris Bobas.

— Tai jau tikrai, — burbtelėjo Frankas; jis jau buvo kelis kartus nukentėjęs nuo Ralfo De Meo.

Mane nuo Ralfo apgindavo Franė. Vieną dieną, kai mudu žiūrėjom, kaip kalkėmis dažomos futbolo aikštės linijos, — tik Franė ir aš, mes slėpėmės nuo Franko (dažnai nuo jo slapstydavomės), — prie mūsų priėjęs De Meo mane pastūmė, ir aš atsitrenkiau į blokavimo treniruoklį. De Meo vilkėjo apsaugine apranga: šūdo ir mirties spalvų, su užrašytu numeriu: 19 (kaip tik tiek jam buvo metų). Jis nusiėmė šalmą, išspjovė antdantį ant šlaku nupilto tako ir nusišypsojo Franei, blykstelėdamas baltais dantimis.

— Varyk iš čia, — metė man, tebežiūrėdamas į Franę. — Turiu kietai pasišnekėt su tavo seserim.

— Nereikia jo stumdyti, — tarė Franė.

— Jai tik dvylika, — pasakiau.

— Varyk iš čia, — iškošė De Meo.

— Nereikia jo stumdyti, — pakartojo Franė. — Jam tik vienuolika.

— Noriu tau pasakyt, kad man labai gaila, — kreipėsi De Meo į Franę. — Manęs čia nebebus, kai tu mokysies šitoj mokykloj. Jau būsiu baigęs.

— Ką turi omeny? — paklausė Franė.

— Priims ir mergaites, — pranešė naujieną De Meo.

— Žinau, — linktelėjo Franė. — Ir kas iš to?

— Na, tiesiog gaila, ir viskas, — pasakė jis, — kad manęs čia nebebus, kai tu pagaliau būsi pakankamai paaugusi.

Franė gūžtelėjo pečiais, visai kaip mama — atsainiai ir žaviai. Aš paėmiau nuo tako De Meo antdantį, seilėtą, aplipusį smėliu — ir mečiau jam.

— Gal vėl įsikišk į burną? — pasiūliau. Buvau greitas, bet nesitikėjau, kad pabėgčiau nuo Ralfo De Meo.

— Varyk iš čia, — tarė jis ir sviedė antdantį man į galvą, tačiau aš spėjau pasilenkti. Antdantis nušvilpė kažkur tolyn.

— Kaip čia dabar yra, kad nesistumdai? — paklausė Ralfo Franė. Už pilkų medinių suolų eilių, vadinamų Dejerio mokyklos stadiono žiūrovų tribūnomis, buvo treniruočių aikštė, iš kurios sklido apsauginių antpečių ir šalmų taukšėjimas.

— Susižeidžiau tarpkojį, — pasakė Franei De Meo. — Nori pažiūrėti?

— Tikiuosi, tas daiktas tau nudžius, — pasipiktinau.

— Aš gi galiu tave pagauti, Džoni, — pagrasino De Meo, neatitraukdamas akių nuo Franės. Niekas manęs nevadindavo Džoniu.

— Su tokia trauma tai negali, — atsakiau.

Aš klydau; jis mane pagavo prie keturiasdešimties jardų linijos ir įbedė veidu į dar neišdžiūvusias kalkes. Jau klūpėjo man ant nugaros, kai išgirdau, kaip staiga iškvėpė; nuvirtęs nuo manęs, jis gulėjo šonu ant tako.

— Dieve, — sudejavo tyliu, silpnu balseliu. Paaiškėjo, jog Franė sugriebė alavinį jo suspenzorijaus kaušelį ir smarkiai pasuko, kad briaunos įsirėžtų į jo intymius organus, kaip tada sakydavom.

Paskui jau mes abu nesunkiai nuo jo pabėgom.

— Bet iš kur tu žinojai? — paklausiau Franės. — Kad suspenzorijuje yra tas daiktas. Na, tas kaušelis.

— Jis man kažkada rodė, — paniurusi atsakė ji.

Nejudėdami gulėjom ant pušų spyglių tankiame miške už treniruočių aikštės; girdėjom trenerio Bobo švilpuką ir kaip žaidėjai trenkiasi vieni į kitus, bet buvom pasislėpę nuo jų visų.

Franė nekreipdavo dėmesio, kai Ralfas De Meo mušdavo Franką, taigi aš paklausiau, kodėl ji įsikišo, kai Ralfas mėgino prikulti mane.

— Tu — ne Frankas, — piktai sušnibždėjo Franė; pamiškėje ji sušlapo sijoną, eidama per rasotą žolę, ir pakėlusi jo kraštą taip, kad mačiau nuogą jos pilvą, nuvalė man nuo veido kalkes. Jai prie pilvo buvo prilipęs pušies spyglys, aš jį nuėmiau.

— Ačiū, — tarstelėjo Franė, stengdamasi nutrinti kalkes, kad neliktų nė dėmelės; ji patempė sijoną dar aukščiau, paspjaudė ant jo ir vis trynė ir trynė. Man jau dilgsėjo visas veidas.

— Kodėl mes vienas kitą mylim labiau negu Franką? — paklausiau.

— Tiesiog mylim, ir tiek, — atsakė Franė, — ir visada mylėsim. Frankas kažkoks nenormalus.

— Bet jis mūsų brolis.

— Na ir kas? Tu irgi mano brolis. Tačiau aš tave myliu ne dėl to.

— O kodėl?

— Tiesiog myliu, ir viskas.

Miške mes šiek tiek pasigalynėjom, kol Franei kažkas įkrito į akį; aš jai padėjau tą krislą išimti. Ji buvo suprakaitavusi ir kvepėjo švaria žeme. Jos krūtys buvo labai aukštos, ir tarpas tarp jų atrodė pernelyg didelis; bet Franė buvo stipri. Paprastai ji mane įveikdavo, nebent atsidurdavau ant jos; tačiau tada ji mane taip kutendavo, kad bijodavau, jog apsisisiosiu, jeigu nuo jos nenusirisiu. O jeigu ji užvirsdavo ant manęs, tai aš jos jau nebepajudindavau.

— Kada nors aš galėsiu tave suraityti, — pasakiau.

— Na ir kas? — atšovė ji. — Tada tu jau nebenorėsi.

Vienas storas futbolininkas, pavarde Poindeksteris, įlindo į mišką nusilengvinti. Mes matėm, kad jis atlapnoja, ir pasislėpėm papartyne — seniai žinomoje vietoje. Metai iš metų futbolininkai tuštinosi šiame miške, šalia treniruočių aikštės, — ypač storuliai, kaip mums atrodė. Bėgti į tualetą prie sporto salės būtų buvę pernelyg toli, be to, treneris Bobas jiems nuolat sakydavo pamokslus už tai, kad neišsituštino prieš eidami į treniruotę. Storuliai kažkodėl negali visiškai ištuštinti savo vidurių, manėm mudu su Frane.

— Čia Poindeksteris, — sušnibždėjau.

— Aišku, kad jis, — atsakė Franė.

Poindeksteris buvo itin nerangus; visada ilgai vargdavo, kol nusitraukdavo šlaunų apsaugas. Kartą jam teko nusiauti futbolo batus ir nusimauti visą apatinę uniformos dalį; vargšelis liko tik su kojinėmis. Šįkart jis šiaip taip pasmaukė žemyn šlaunų apsaugas bei aptemptas kelnes, kurios labai pavojingai užstrigo ties keliais ir neleido jam prasižergti. Kad išlaikytų pusiausvyrą, jis pritūpęs palinko į priekį — rankomis atsirėmė į šalmą (kurį buvo pasidėjęs priešais save ant žemės). Šį kartą bjauriai apdirbo vidines batų puses, taigi turėjo valytis ir batus, ne tik užpakalį. Mudu su Frane išsigandom, kad jam prireiks paparčių, bet Poindeksteris visada skubėdavo, amžinai būdavo pridusęs, ir šįsyk jis išsivertė su sauja klevo lapų, kurių buvo prisigraibęs nuo tako ir atsinešęs į tankmę. Netrukus išgirdom trenerio Bobo švilpuką; išgirdo ir Poindeksteris.

Kai jis pasileido atgal į treniruočių aikštę, mudu su Frane ėmėm ploti. Bet iškart liovėmės, kai jis sustojo, norėdamas įsiklausyti; vargšas storulis stovėjo miške ir galvojo, kokie čia aplodismentai jam pasigirdo šįkart, o paskui nulėkė toliau žaisti žaidimo, kurį žaidė prastai ir dar būdavo nuolat šitaip žeminamas.

Tada mudu su Frane nusėlinom prie tako, kuriuo futbolininkai grįždavo į mokyklą. Tas takas buvo siauras, pilnas jų pėdsakų — su batų kapliukų įspaustomis skylutėmis. Mes šiek tiek nerimavom nežinodami, kur galėtų būti De Meo, bet aš priėjau prie treniruočių aikštės krašto ir „pasaugojau“ Franę, kol ji, nusimovusi kelnaites, tupėjo ant tako; paskui Franė „pasaugojo“ mane. Savo nelabai įspūdingas krūveles pridengėm lapais. Tai padarę vėl įlindom į savo papartyną palaukti, kol futbolininkai baigs treniruotis, tačiau ten, tarp paparčių, jau lindėjo Lili.

— Eik namo, — paliepė jai Franė; Lili buvo septyneri. Mudviem su Frane ji dažniausiai atrodydavo per maža, bet namie mes su ja elgdavomės gražiai; ji neturėjo draugų ir, rodos, žavėjosi Franku, kuriam patiko su ja tąsytis.

— Man nereikia namo, — pareiškė Lili.

— Geriau eik, — patarė Franė.

— O kodėl tavo veidas toks raudonas? — paklausė Lili manęs.

— De Meo jį išterliojo nuodais, — paaiškino Franė, — o dabar ieško, ką dar galėtų išterlioti.

— Jeigu eisiu namo, jis mane pamatys, — rimtai pasakė Lili.

— Ne, jeigu eisi tuoj pat, — tariau.

— Mes pažiūrėsim, kad nepamatytų, — pažadėjo Franė. Ji atsistojo — iki pusės išlindo iš papartyno. — Nieko nėra, — sušnibždėjo. Lili nubėgo namo.

— Mano veidas tikrai raudonas? — paklausiau Franės.

Franė prisitraukė mano veidą arčiau ir lyžtelėjo skruostą, paskui kaktą, nosį ir lūpas.

— Nebejaučiu to skonio, — pasakė. — Viską nutryniau.

Gulėjom papartyne; mums nebuvo nuobodu, bet reikėjo kiek palaukti, kol baigsis treniruotė ir pirmieji futbolininkai pasirodys ant tako. Įmynė tas, kuris ėjo trečias — bėgantysis gynėjas iš Bostono, jis Dejerio mokykloje mokėsi papildomus metus po baigimo, iš esmės tik tam, kad būtų truputį vyresnis, kai pradės žaisti futbolą koledžo komandoje. Jis paslydo, bet šiaip taip išlaikė pusiausvyrą; tada pamatė tą bjaurastį ant savo batų.

— Poindeksteri! — subliovė. Poindeksteris, nekoks bėgikas, vilkosi į dušinę skubančių futbolininkų voros gale. — Poindeksteri! — dar kartą subliovė bėgantysis gynėjas iš Bostono. — Tu tikras Šūdžius, Poindeksteri!

— Ką aš padariau? — išsigando Poindeksteris, sunkiai gaudantis kvapą, beviltiškai storas. („Tas storumas jo genuose“, — vėliau pasakė Franė, kai sužinojo, kas yra genai.)

— Ar būtinai reikėjo pridergti ant tako, Šikniau? — paklausė Poindeksterio bėgantysis gynėjas.

— Čia ne aš! — gynėsi Poindeksteris.

— Nuvalyk man batus, šūdgalvi, — paliepė bėgantysis gynėjas. Tokiose mokyklose kaip Dejerio puolėjai, nors ir stambesnio sudėjimo, būdavo iš tiesų silpnesni, nutukę, jaunesni vaikinai, dažnai paaukojami dėl kelių gerų sportininkų, — treneris Bobas kamuolį patikėdavo geriesiems.

Dabar keli kiečiausi Ajovos Bobo gynėjai apsupo ant tako stovintį Poindeksterį.

— Mergų čia kol kas dar nepriėmė, Poindeksteri, — pasakė bėgantysis gynėjas iš Bostono, — taigi daugiau nėra nieko, kas nuvalytų šūdą man nuo batų, tik tu.

Poindeksteris padarė ką liepiamas; šiaip ar taip, tas darbas jam buvo įprastas.

Mudu su Frane grįžom į namus pro apgriuvusiuose mokyklos tvartuose simboliškai tebelaikomas karves, pro trenerio Bobo namo užpakalines duris, prie kurių, prieangyje, gulėjo apverstos surūdijusios trisdešimt septintųjų „Indian“ apsauginės grotelės — nusivalyti kojoms. Tos motociklo grotelės buvo vienintelis Bobo kieme likęs daiktas, primenantis Erlą.

— Kai mums bus laikas pradėti lankyti Dejerio mokyklą, — pasakiau Franei, — tikiuosi, kad jau gyvensime kur nors kitur.

— Ai tai niekam nevalysiu šūdo nuo batų, — pareiškė Franė. — Nieku gyvu!

Treneris Bobas, kuris su mumis vakarieniaudavo, skundėsi pasibaisėtina savo komanda.

— Paskutiniai metai, daugiau nebedirbsiu, prisiekiu, — tarė senukas, tačiau jis visada taip šnekėdavo. — Štai šiandien Poindeksteris pridergė tiesiai ant tako — per treniruotę.

— Mačiau Franę ir Džoną be drabužių, — pranešė Lili.

— Nematei, — burbtelėjo Franė.

— Ant tako, — paskundė Lili.

— Ir ką jie ten darė? — paklausė mama.

— Tą, ką sakė senelis Bobas, — paskelbė visiems Lili.

Frankas sušnarpštė iš pasibjaurėjimo; tėtis liepė mudviem su Frane eiti į savo kambarius. Viršuje Franė man pašnibždėjo:

— Matai? Tik tu ir aš. Ne Lili. Ne Frankas.

— Ne Egas, — pridūriau.

— Egas kol kas dar niekas, kvailiuk, — pasakė Franė. — Egas dar ne žmogus.

Egui buvo tik treji.

— Dabar jau du sekioja paskui mus, — piktinosi Franė. — Frankas ir Lili.

— Nepamiršk De Meo, — priminiau.

— Man jis nerūpi, — atšovė Franė. — Turėsiu šimtus tokių kaip De Meo, kai užaugsiu.

Ši mintis sukėlė man nerimą, ir aš nutilau.

— Nesijaudink, — sušnibždėjo Franė, bet aš nieko neatsakiau, ir ji, iš koridoriaus įslinkusi pas mane į kambarį, įlipo į mano lovą; duris palikom atviras, kad girdėtumėm, ką jie ten visi kalba prie vakarienės stalo.

— Ji netinkama mano vaikams, šita mokykla, — pasakė tėtis. — Tikrai žinau.

— Na, — tarė mama, — neabejoju, kad visos tavo šnekos apie ją juos tuo įtikino. Jie bijos ją lankyti, kai ateis laikas.

— Kai ateis laikas, — pareiškė tėtis, — išsiųsime juos į gerą mokyklą.

— Man nereikia jokios geros mokyklos, — įsikišo Frankas, ir mudu su Frane mintyse jam pritarėm; mus purtė vien nuo minties, kad reikės lankyti Dejerio mokyklą, bet dar labiau sunerimom išgirdę, kad galim būti „išsiųsti“.

— Išsiusite? Kur? — paklausė Frankas.

— Kas čia išvažiuoja? — susidomėjo Lili.

— Cit! — nutildė ją mama. — Niekas niekur nevažiuos. Mes neturim tam pinigų. Jeigu ir yra kokia nauda iš tavo mokytojavimo Dejeryje, tai bent jau ta, kad į šitą mokyklą galim leisti vaikus nemokamai.

— Į mokyklą, kuri niekam tikusi, — tarė tėtis.

— Geresnė už paprastas mokyklas, — paprieštaravo mama.

— Klausykit, — pasakė tėtis. — Mes užsidirbsim pinigų.

Tai mums buvo naujiena; mudu su Frane pastatėm ausis. Franką turbūt irgi sujaudino tokie ateities planai.

— Gal galėčiau jau eiti? — paklausė jis.

— Žinoma, mielasis, — atsakė mama. — O kaip mes užsidirbsim pinigų? — kreipėsi į tėtį.

— Dėl Dievo meilės, pasakyk man, — pagyvėjo treneris Bobas. — Juk aš ketinu išeiti į pensiją.

— Klausykit, — tarė tėtis. Mes klausėmės. — Šita mokykla gal ir niekam tikusi, bet ji plėsis; bus priimamos ir mergaitės, nepamiršot? O jeigu ir nesiplės, vis tiek nežlugs. Ji čia įkurta pernelyg seniai, kad dabar būtų uždaryta; vienintelis jos tikslas — išlikti, ir ji išliks. Šita mokykla niekad nebus gera; ji išgyvens tiek daug visokių raidos tarpsnių, kad kartais gal atrodys išvis neatpažįstama, bet ji čia bus — tuo galit neabejoti.

— Ir kas iš to? — paklausė Ajovos Bobas.

— Taigi čia bus mokykla, — kalbėjo tėtis. — Privati mokykla čia išliks, šitame miesteliūkštyje. O Tompson mergaičių seminarijos nebebus, nes čionykštės mergaitės lankys buvusią Dejerio berniukų mokyklą.

— Visi tai žino, — tarė mama.

— Gal galėčiau jau eiti? — paklausė Lili.

— Taip, taip, — murmtelėjo tėtis. — Klausykit, — pasakė mamai ir Bobui, — tuoj pamatysit. — Mudu su Frane tai nematėm nieko, tik koridoriumi praslenkantį Franką. — Kas nutiks tam senam pastatui, kuriame įsikūrusi Tompson seminarija? — iškėlė klausimą tėtis. Štai tada mama ir pareiškė, kad tą pastatą reikėtų sudeginti. Treneris Bobas manė, kad ten galėtų būti apygardos kalėjimas.

— Tas pastatas pakankamai didelis, — pasakė Bobas. Kažkas jau buvo pateikęs tokį pasiūlymą miestelio susirinkime.

— Niekas čia nenori kalėjimo, — prieštaravo tėtis. — Tik jau ne miesto centre.

— Ta mokykla ir dabar jau atrodo kaip kalėjimas, — burbtelėjo mama.

— Tik reikėtų įtaisyti daugiau grotų, — pridūrė Ajovos Bobas.

— Klausykit, — nekantriai tarė tėtis. Mudu su Frane sustingom; Frankas stoviniavo pritykinęs prie mano kambario durų, kažkur netoliese švilpčiojo Lili. — Klausykit, klausykit, — toliau šnekėjo tėtis. — Ko šitam miestui tikrai reikia, tai viešbučio.

Valgomajame, prie stalo, stojo tyla. Mudu su Frane, gulėdami mano lovoje, galvojom, kad ne kas kitas, o „viešbutis“ pražudė senąjį Erlą. Viešbučiu buvo vadinami didžiuliai žuvimi pradvisę griuvėsiai, saugomi žmogaus su šautuvu.

— Kodėl viešbučio? — galiausiai prabilo mama. — Juk nuolat sakai, kad čia nusmurgęs miesteliūkštis. Kas norės čia atvykti?

— Gal nenorės, — atsakė tėtis, — bet turės atvykti. Dejerio mokyklos mokinių tėvai. Jie juk lanko savo vaikus, ar ne? Ir žinot ką? Tie tėvai bus vis turtingesni, nes mokestis už mokslą didės ir didės, nebebus mokinių, gaunančių stipendijas. Čia mokysis tik turčių vaikai. O jeigu dabar lankytumėt šitoje mokykloje besimokantį savo vaiką, mieste jums nebūtų kur apsistoti. Reikėtų važiuoti į pajūrį, kur visi moteliai, arba dar toliau, kalnų link, nes čia nėra, visiškai nėra kur pernakvoti.

Toks buvo jo sumanymas. Nors Dejerio mokykla vargiai išgalėjo nusisamdyti pakankamai patalpų prižiūrėtojų, tėtis kažkodėl tikėjosi, kad ji aprūpins klientais vienintelį Dejerio viešbutį, — tai, kad miesteliūkštis apšepęs ir kad niekam kitam neatėjo į galvą mintis čia įrengti kokią nors pastogę atvykėliams, mano tėvui nerimo nekėlė. Naujajame Hampšyre turistai vasarą važiuoja į pajūrį — iki paplūdimių tik pusvalandis kelio. Ir tik valanda iki kalnų — ten keliauja slidininkai, be to, ten galima vasaroti prie kurio nors ežero. O Dejerio miestas buvo slėnyje, labiau į krašto gilumą, bet ne kalnuose: pakankamai arti jūros, kad jaustum jos drėgmę, bet pernelyg toli, kad galėtum mėgautis bent šiokia tokia pajūrio gaiva. Nuo vandenyno arba iš kalnų pučiantis vėsus vėjelis neprasiskverbdavo pro virš Skvomskoto upės slėnio tvyrančią dulsvą miglą; Dejeris buvo Skvomskoto slėnio miestas, kur žiemą kaulus suko drėgnas šaltis, o vasarą būdavo baisiai tvanku. Ne gražus kaip paveikslėlis Naujosios Anglijos kaimas, o miesteliūkštis, įsikūręs prie malūno, prie užterštos upės, — beje, malūnas dabar atrodė toks pat apleistas, toks pat atgrasus kaip ir Tompson mergaičių seminarija. Dejeris buvo miestas, visas viltis dedantis į privačią mokyklą; miestas, į kurį niekas nenorėjo važiuoti.

— Bet jeigu čia būtų viešbutis, — šnekėjo tėtis, — žmonės jame apsistotų.

— Tačiau iš Tompson mergaičių seminarijos išeitų pasibaisėtinas viešbutis, — pasakė mama. — Tas pastatas daugiau niekuo ir negali būti, tik tuo, kas yra: sena mokykla.

— Ar supranti, kaip pigiai jį būtų galima nusipirkti? — paklausė tėtis.

— O tu ar supranti, kaip brangiai atsieitų jo pertvarkymas? — atšovė mama.

— Kokia nevykusi mintis! — tarė treneris Bobas.

Franė ėmė spausti mano rankas prie lovos; tai buvo įprasta jos puolimo pradžia: ji prispausdavo man rankas, o paskui mane kutendavo, įremdama smakrą man į šonkaulius arba į pažastį, arba kandžiodavo kaklą (nesmarkiai, tik kad nejudėčiau). Mudu spardėmės po antklode, stengdamiesi ją nusimesti, — kuriam pavykdavo apžergti kito kojas, tas iškart įgydavo pranašumą, — kai į mano kambarį kaip visada keistai įėjo Lili: keturpėsčia, užsidengusi paklode.

— Bjaurybė, — metė jai Franė.

— Atsiprašau, kad per mane jus nubaudė, — pasakė Lili iš po paklodės. Mus įskundusi, Lili visada taip atsiprašinėdavo: užsidengdavo paklode ir įropodavo į kurio nors iš mudviejų kambarį. — Aš jums kai ką atnešiau, — pridūrė Lili.

— Pavalgyti? — paklausė Franė. Aš nutraukiau nuo Lili paklodę ir Franė paėmė popierinį maišelį, kurį Lili laikė įsikandusi. Jame buvo du bananai ir dvi šiltos bandelės nuo vakarienės stalo. — O atsigerti nėra nieko? — susiraukė Franė. Lili papurtė galvą.

— Na, gerai, eikš, — paraginau, ir Lili įsiropštė pas mus į lovą.

— Persikraustysim į viešbutį, — pranešė Lili.

— Ne visai, — tarė Franė.

Bet jie ten, apačioje, prie stalo, dabar jau kalbėjosi tarytum apie ką kita. Treneris Bobas širdo ant tėčio — lyg ir dėl tos pačios senos priežasties: dėl to, kad tėtis, kaip sakė Bobas, niekad nebūna patenkintas tuo, ką turi, nuolat svaičioja apie ateitį. Vis rezga planus, ką darys kitais metais, užuot tiesiog gyvenęs, akimirka po akimirkos.

— Jis kitaip negali, — šnekėjo mama; ji visada gindavo tėtį nuo trenerio Bobo.

— Turi puikią žmoną ir puikią šeimą, — protino tėtį Ajovos Bobas. — Turi šitą didžiulį seną namą — paveldėtą! Tau net nereikėjo už jį mokėti! Turi darbą. Na ir kas, kad atlyginimas nedidelis. Kam tau reikia pinigų? Tu laimingas žmogus.

— Aš nenoriu dirbti mokytoju, — tyliai pasakė tėtis, o tai reiškė, kad jis ir vėl pyksta. — Nenoriu nieko treniruoti. Nenoriu, kad mano vaikai lankytų tokią prastą mokyklą. Čia nusmurgęs provincijos miesteliūkštis ir merdinti mokykla, prikišta sunkiai auklėjamų turčių vaikelių; tėvai siunčia juos čia, beviltiškai stengdamiesi atitaisyti jų jau aiškiai matomą miestietišką iškrypimą. Beribis mokinių iškrypimas ir toks pat beribis mokyklos bei miestelio provincialumas. Blogesnių nebūna — nei mokinių, nei miestų.

— Bet jeigu daugiau laiko praleistum su savo vaikais, dabar, — ramiai tarė mama, — ir mažiau jaudintumeisi dėl to, kur jie visi bus po kelerių metų...

— Vėl apie ateitį! — riktelėjo Ajovos Bobas. — Jis gyvena ateityje! Iš pradžių vis keliavo — kad galėtų mokytis Harvarde. O kai jau buvo Harvarde, tai stengėsi kuo greičiau baigti studijas. Kam? Kad gautų šį darbą, dėl kurio tik dejuoja. Kodėl negalėtų juo mėgautis?

— Mėgautis tokiu darbu? — nustebo tėtis. — Tu juk nesimėgauji, ar ne?

Nesunkiai įsivaizdavom, kaip užsiplieskia mūsų senelis, treneris Bobas; taip baigdavosi beveik visi jo ginčai su tėčiu, kurio liežuvis buvo aštresnis; kai Ajovos Bobas jausdavosi pralenktas iškalbingumu, bet vis tiek teisus, jis užsiplieksdavo. Franė, Lili ir aš jau beveik matėm, kaip iš pykčio ima smilkti jo plika, gumbuota galva. Apie Dejerio mokyklą jis iš tikrųjų buvo ne geresnės nuomonės negu tėtis, bet Ajovos Bobas bent jau jautėsi kai kam atsidavęs ir norėjo matyti tėtį besirūpinantį tuo, ką daro dabar, o ne svaičiojantį — kaip Bobas sakydavo — apie ateitį. Šiaip ar taip, treneris Bobas kadaise įkando bėgančiajam gynėjui; o mano tėvo jis niekada nematė į ką nors taip įsijautusio.

Jis tikriausiai krimtosi, kad tėtis taip ir nesusižavėjo jokia sporto šaka, nors buvo atletiškas ir mėgo mankštintis. Be to, Ajovos Bobas labai mylėjo mano mamą; jis bendravo su ja visus tuos metus, kai tėtis buvo išvykęs į karą — ir į Harvardą, ir gastroliavo su Erlu. Treneriui Bobui turbūt atrodė, kad tėtis deramai nesirūpina savo šeima; tikrai žinau, kad Bobas manė, jog paskutiniais metais tėčiui neberūpėjo ir Erlas.

— Atsiprašau, — išgirdom sakant Franką; Franė apkabino mane per liemenį ir tvirtai sunėrė rankas ant kryžkaulio; mėginau nustumti jos smakrą nuo peties, bet Lili sėdėjo man ant galvos.

— Kas atsitiko, mielasis? — paklausė mama.

— Kas yra, Frankai? — tarė tėtis, ir iš kėdės girgžtelėjimo mes supratom, kad tėtis norėjo sučiupti Franką; jis visada stengdavosi padėti Frankui bent kiek atsipalaiduoti su juo galynėdamasis arba mėgindamas jį įtraukti į kokį nors žaidimą, bet Frankas niekad neužkibdavo. Ir man, ir Franei patikdavo pasiausti su tėčiu, o Frankas to nemėgo.

— Atsiprašau, — pakartojo Frankas.

— Prašom, prašom, — tarė tėtis.

— Franė išėjo iš savo kambario, ji lovoje su Džonu, — pasakė Frankas. — Ir Lili su jais. Nunešė jiems pavalgyti.

Pajutau, kaip Franė nuslydo nuo manęs; ji nušoko nuo lovos ir išlėkė iš mano kambario, jos flaneliniai naktinukai išsipūtė kaip burė iš antro aukšto koridoriaus šalia laiptinės traukiančiame skersvėjyje; Lili pagriebė savo paklodę ir įropojo į mano sieninę spintą. Senasis Beitsų namas buvo didžiulis; ten daug kur galėjai pasislėpti, tačiau mama visas tas slėptuves žinojo. Maniau, kad Franė spruks į savo kambarį, bet išgirdau ją bėgant laiptais žemyn, o paskui ji suriko:

— Koks tu trenktas skundikas, Frankai! Smirdžius! Šūdas patvory!

— Frane! — sudraudė ją mama.

Išbėgau į laiptinę ir apsikabinau turėklų stulpelį; laiptai buvo nutiesti kilimais, storais ir švelniais, tokiais pat, kokiais išklotas visas namas. Spėjau pamatyti, kaip Franė valgomajame puolė prie Franko ir suėmė jo galvą kabliu iš priekio. Ji greitai jį parmetė — Frankas buvo lėtas ir nelabai sportiškas, nevikrus, nors ir didesnis už Franę (ir daug didesnis už mane). Aš paprastai nesigalynėdavau su juo, netgi dėl juoko; Frankas nemokėjo galynėtis juokais ir netgi žaisdamas galėjo smarkiai užgauti. Jis buvo pernelyg didelis ir stiprus, nors ir nemėgo mankštintis. Būtinai alkūne užvoždavo priešininkui per ausį arba keliu į nosį — buvo iš tų kerėplų, kurie imdamiesi neišvengiamai baksteli tau pirštu į akį arba galva trinkteli į dantis ir perskelia lūpą. Yra žmonių, kurie taip nesmagiai jaučiasi savame kūne, kad juos, regis, ima tampyti traukuliai, kai tik prisiliečia prie kokio nors kito kūno. Frankas buvo toks, taigi aš prie jo nelįsdavau; ne tik todėl, kad jis buvo dvejais metais už mane vyresnis.

Franė kartais neatsispirdavo pagundai išmėginti jo budrumą, bet jie beveik visada vienas kitą sužeisdavo. Dabar mačiau, kad ji žūtbūtinai susikibo su Franku po valgomojo stalu.

— Išskirk juos, Vinai! — sušuko mama, tačiau tėtis susitrenkė galvą į stalą, mėgindamas juos ištraukti, kad atplėštų vieną nuo kito; treneris Bobas palindo po stalu iš kitos pusės.

— Velniai griebtų! — nusikeikė tėtis.

Staiga tarp savo šlaunies ir turėklų stulpelio pajutau kažką šilta; tai buvo Lili, įdėmiai žiūrinti iš po paklodės.

— Žiurkė tu apsišikus, Frankai! — rėkė Franė.

Tada Frankas čiupo Franę už plaukų ir taip trūktelėjo, kad ji galva trenkėsi į stalo koją; paskui, nors aš krūtų neturiu, beveik pajutau krūtinėje skausmą, kai Frankas kumščiu smogė Franei į krūtį. Ji atleido kablį, ir Frankas dar du kartus stuktelėjo jos galvą į stalo koją, vyniodamas suveltus jos plaukus sau aplink kumštį, kol treneris Bobas, didžiulėmis letenomis sugriebęs tris iš keturių jų kojų, išvilko abu iš pastalės. Franė, mosuodama laisvąja koja, gerai užvažiavo Ajovos Bobui per nosį, tačiau senasis vidurio puolėjas tą smūgį atlaikė. Franė jau verkė, bet, nors ir laikoma už plaukų, kažkaip sugebėjo pasukti galvą ir įkąsti Frankui į skruostą. Frankas suėmė vieną jos krūtį ir, matyt, smarkiai suspaudė, nes Franė, paleidusi Franko skruostą, bejėgiškai goktelėjo. Tas garsas buvo kupinas nevilties, toks baisus, kad Lili su savo paklode spruko atgal į mano kambarį. Tėtis atplėšė Franko plaštaką nuo Franės krūties, o treneris Bobas kabliu suėmė Franę už galvos, kad ji nebekandžiotų Franko. Bet viena Franės ranka liko laisva, ir ji įsikibo į Franko „intymius organus“. Nesvarbu, ar tu prisidengęs kokiu kaušeliu, ar segi suspenzorijų, ar esi visai be nieko, lemiamą akimirką Franė vis tiek sučiups tave už tų organų. Frankui staiga sutrūkčiojo rankos ir kojos, ir jis taip gailiai sudejavo, kad aš net nušiurpau. Tėtis skėlė Franei antausį, bet ji nepaleido Franko; tada tėtis jėga atgniaužė jos pirštus. Treneris Bobas nutempė Franką toliau nuo jos, bet ilgakojė Franė dar mėgino paskutinį kartą įspirti broliui, taigi tėtis buvo priverstas vėl jai suduoti, šįkart smarkiai, per burną. Tuo viskas ir baigėsi.

Tėtis sėdėjo valgomajame ant kilimo, priglaudęs verkiančios Franės galvą sau prie krūtinės, ir supo ją glėbyje.

— Frane, Frane, — tyliai kalbėjo jis. — Kodėl visi būtinai turi tave užgauti, kad sustabdytų?

— Ramiai, sūneli, kvėpuok ramiai, — patarinėjo treneris Bobas Frankui, kuris susirietęs gulėjo ant šono; jo veidas buvo pilkas — kaip viena iš Dejerio mokyklos spalvų. Senasis Ajovos Bobas dažnai guosdavo vaikinus, pakirstus smūgių į kiaušius. — Šiek tiek pykina, ar ne? — švelniai paklausė treneris Bobas. — Kvėpuok ramiai, nejudėk. Tuoj praeis.

Mama nukraustė stalą, sustatė išvartytas kėdes; piktinimąsi tokiu šeimos smurto proveržiu ji išreiškė nepratardama nė žodžio, jos veide buvo galima įžvelgti ir apmaudą, ir skausmą, ir pasibaisėjimą.

— Dabar pamėgink įkvėpti smarkiau, — patarė Frankui treneris Bobas; Frankas pamėgino ir užsikosėjo. — Gerai, gerai, — tarė Ajovos Bobas. — Kurį laiką dar pakvėpuok negiliai. — Frankas sudejavo.

Tėtis apžiūrinėjo Franės apatinę lūpą; jos skruostais sruvo ašaros, krūtinę plėšė mėšlungiškas kūkčiojimas.

— Turbūt reikės susiūti, meilute, — pasakė tėtis, bet Franė energingai papurtė galvą. Tėtis abiem rankom suėmė jos veidelį ir du kartus pabučiavo į tarpuakį. — Atsiprašau, Frane, — tarė, — bet ką man su tavimi daryti, ką daryti?

— Nenoriu, kad siūtų, — sušniurkščiojo Franė. — Nereikia. Nė už ką.

Bet jos apatinė lūpa buvo pramušta, kyšojo odos atplaišėlė, ir tėtis turėjo pakišti jai po smakru delną, kad kraujas nelašėtų ant kilimo. Mama atnešė į rankšluostuką įvynioto ledo.

Grįžęs į savo kambarį, įkalbėjau Lili išlįsti iš spintos; ji norėjo likti su manimi, ir aš jai leidau. Lili iškart užmigo, o aš gulėjau lovoje ir galvojau, kad kiekvieną kartą, kai tik kas nors ištaria žodį „viešbutis“, liejasi kraujas ir staiga pasidaro labai liūdna. Tėtis su mama nuvežė Franę į Dejerio berniukų mokyklos medicinos kabinetą, kur jai turėjo susiūti lūpą; niekas dėl to, kas atsitiko, nekaltino tėčio — juo labiau Franė. Franė, žinoma, neabejojo, kad dėl visko kaltas Frankas, aš — tada — irgi buvau linkęs taip manyti. Pats tėtis nesijautė kaltas, — na, gal ir jautėsi, bet neilgai, — o mama, daug ilgiau ir nežinia kodėl, kaltino save.

Kai mes mušdavomės, tėtis dažniausiai surikdavo:

— Negi nesuprantat, kaip liūdinat savo mamą ir mane? Įsivaizduokit, kas būtų, jeigu mes visą laiką muštumėmės ir jūs turėtumėt taip gyventi. Bet ar mes su mama mušamės? Ar mušamės? Ar jums patiktų, jei muštumėmės?

Mums tai, žinoma, nebūtų patikę; ir jie nesimušė — apskritai beveik nesipyko. Tik retkarčiais leisdavosi į seną ginčą dėl to, kad tėtis „gyvena ateityje“ ir visai nesidžiaugia dabartimi; treneris Bobas savo požiūrį į tai išsakydavo aistringiau negu mama, bet mes žinojom, kad ir ji yra tokios pat nuomonės apie mūsų tėvą (tačiau mano, kad tėtis kitaip negali).

Mums, vaikams, tai neatrodė labai svarbu. Tą vakarą aš paverčiau Lili ant šono, kad galėčiau išsitiesti aukštielninkas ir nė viena mano ausis nebūtų užspausta pagalvės, — kad girdėčiau, kaip Ajovos Bobas veda Franką laiptais į viršų.

— Ramiau, vaikine, atsiremk į mane, — šnekėjo Bobas. — Visa esmė — taisyklingas kvėpavimas. — Frankas proverksmiais kažką sumurmėjo, ir treneris Bobas tarė: — Bet juk negali, vaikine, suspaudęs mergaitei papuką tikėtis, kad ji nečiups tau už kiaušių.

Tačiau Frankas nesiliovė verkšlenęs: kad Franė bjauriai su juo elgiasi, vis prie jo lenda, nuteikia prieš jį kitus vaikus, nuolat stoja jam skersai kelio, nors jis visaip jos vengia.

— Ji būna prikišusi nagus prie visko, kas tik bloga man nutinka! — skundėsi Frankas. — Tu nežinai! — sugargė. — Nežinai, kaip ji mane erzina.

Pagalvojau, kad aš tai žinau ir kad Frankas sako tiesą; jo kažkodėl niekas nemėgo, tai ir buvo blogiausia. Franė su juo iš tikrųjų elgėsi bjauriai, bet šiaip Franė nebuvo bjauri; o Frankas nė su vienu iš mūsų nesielgė blogai, bet jis pats buvo kažkoks bjaurus. Gulėjau lovoje ir niekaip negalėjau suprasti, kodėl taip yra. Lili užknarkė. Paskui išgirdau, kaip koridoriaus gale šniurkštelėjo Egas, ir man pasidarė įdomu, ką darys treneris Bobas, jeigu Egas prabus ir ims visa gerkle šauktis mamos. Bobas buvo ir taip jau labai užsiėmęs vonios kambaryje su Franku.

— Nagi, — drąsino jį Bobas. — Varyk, noriu pažiūrėti. — Frankas kūkčiojo. — Va! — šūktelėjo Ajovos Bobas, tarytum ką tik sučiupęs įskaitiniame plote priešininkų iš rankų išleistą kamuolį. — Matai? Jokio kraujo, vaikine, tik sisiukas. Viskas gerai.

— Tu nežinai, — vis kartojo Frankas. — Nežinai.

Nuėjau pažiūrėti, ko nori Egas; jam buvo treji, ir aš maniau, kad jis norės kokio nors neįmanomo dalyko, bet kai įžengiau į jo kambarį, jis, didžiausiai mano nuostabai, atrodė linksmas. Labai nustebo, pamatęs mane, ir kai sudėjau atgal į lovytę po visą kambarį išmėtytus minkštus žaisliukus, jis mane su kiekvienu iš jų supažindino: su nušiurusia vovere, kurią buvo apvėmęs, daug kartų; su aptrintu vienaausiu drambliu; su oranžiniu begemotu. Kelis kartus mėginau išeiti, bet Egas vis suirzdavo, todėl galiausiai pasiėmiau jį į savo kambarį ir paguldžiau į lovą greta Lili. Paskui nunešiau Lili į jos kambarį, nors nešti reikėjo tolokai ir ji prabudusi dar pasiožiavo, kol apklosčiau ją jos pačios lovoje.

— Niekad neleidi man likti tavo kambary, — pasakė ir tuoj pat užmigo.

Grįžęs į savo kambarį, atsiguliau prie Ego, kuris buvo visiškai išsibudinęs ir šnekėjo nesąmones. Bet atrodė patenkintas, ir aš įsiklausęs išgirdau, kad apačioje kažką sako treneris Bobas, — iš pradžių maniau, jog Frankui, bet paskui supratau, kad Bobas kalbasi su mūsų nukaršusiu šunimi, Bėda. Frankas tikriausiai jau buvo užmigęs ar bent jau nugrimzdęs į savo niūrius apmąstymus.

— Tu dvoki bjauriau už Erlą, — pasakė šuniui Ajovos Bobas. Bėda iš tikrųjų baisiai smirdėjo; užsižiopsojęs galėjai uždusti ne tik nuo jo bezdalų, bet ir nuo siaubingo kvapo, sklindančio iš jo snukio; tiesą sakant, to seno juodo labradoro dvokas ir man atrodė bjauresnis negu Erlo, kiek aš jį prisiminiau. — Ir ką gi mums su tavimi daryti? — sumurmėjo Bobas šuniui, kuris mėgo gulėti po valgomojo stalu ir bezdėti per visus pusryčius, pietus ir vakarienes.

Ajovos Bobas apačioje atidarė langus.

— Eikš, vaikine, — pašaukė Bėdą. — Dievuliau, — sumurmėjo. Išgirdau, kaip prasivėrė paradinės durys; treneris Bobas, matyt, išprašė Bėdą į lauką.

Gulėjau nesumerkdamas akių, Egas ropinėjo ant manęs; laukiau, kada grįš Franė; žinojau, kad jeigu nemiegosiu, ji užeis pas mane parodyti siūlių. Kai Egas galiausiai užmigo, nunešiau jį atgal į jo kambarį ir paguldžiau tarp pliušinių gyvulėlių.

Bėda tebelakstė lauke, kai tėtis su mama parsivežė Franę; jei ne šuns lojimas, būčiau pramiegojęs.

— Na, atrodo visai neblogai, — pritariamai pasakė treneris Bobas, turbūt apžiūrėjęs susiūtą Franės lūpą. — Po kurio laiko nebus jokio rando.

— Penkios, — suvebleno Franė, tarsi jai į burną kas būtų įsiuvęs papildomą liežuvį.

— Penkios! — sušuko Ajovos Bobas. — Nuostabu!

— Tas šuo čia vėl pribezdėjo, — tarė tėtis; iš jo balso supratau, kad jis suirzęs ir pavargęs, tarsi jie būtų kalbėjęsi ir kalbėjęsi, be perstojo, nuo tada, kai išvažiavo į mokyklos medicinos kabinetą.

— O, jis toks meilutis, — pasakė Franė, ir aš išgirdau, kaip vizganti tvirta Bėdos uodega bumbsi į kėdę arba į indaują: bumbt, bumbt, bumbt. Tik Franė galėdavo valandų valandas gulėti šalia Bėdos ir nekreipti dėmesio į įvairius jo skleidžiamus kvapus. Bet Franė apskritai buvo pakantesnė kvapams negu visi kiti mūsų šeimos nariai. Ji nesiraukydama keisdavo vystyklus Egui — ir netgi Lili, kai buvom gerokai mažesni. Ir kai nusenusiam Bėdai naktį nutikdavo nelaimė, Franė nesibjaurėdavo šuns išmatomis; atrodė, kad dvokiantys daiktai jai kelia keistą smalsumą. Ji ilgiausiai iš mūsų visų galėdavo išbūti nesipraususi.

Netrukus išgirdau, kaip visi suaugusieji pabučiavo Franę, linkėdami jai labos nakties, ir pagalvojau, kad kaip tik tokios ir turi būti šeimos: kartais liejasi kraujas, bet po akimirkos visi vieni kitiems atleidžia. Kaip ir tikėjausi, Franė užėjo į mano kambarį parodyti lūpos. Siūlai buvo dygūs, juodi, blizgantys, kaip gaktos plaukai; Franei ant gaktos jau augo plaukai, o man dar ne. Frankui augo, bet jis negalėjo jų pakęsti.

— Žinai, į ką panašūs šitie tavo siūlai? — paklausiau Franės.

— Aha, žinau, — atsakė ji.

— Labai skaudėjo, kai suspaudė? — dar paklausiau, ir ji pritūpė prie mano lovos, kad galėčiau paliesti jos krūtį.

— Ne šitą, kvailiuk, — tarstelėjo ir pasitraukė toliau.

— Tu kaip reikiant patvarkei Franką, — pasakiau.

— Aha, žinau, — linktelėjo Franė. — Labanakt. — Tarpduryje ji dar atsisuko. — Mes tikrai persikraustysim į viešbutį, — pranešė. Paskui išgirdau, kad ji eina į Franko kambarį.

— Nori, kad parodyčiau siūles? — sušnibždėjo.

— Aišku, — atsakė Frankas.

— Žinai, į ką panašūs šitie siūlai? — paklausė jo Franė.

— Atrodo šiurkštūs, — tarė Frankas.

— Aha, bet tu žinai, į ką jie panašūs, ar ne? — neatstojo Franė.

— Taip, žinau, — nesiginčijo Frankas. — Ir tokie šiurkštūs...

— Atsiprašau dėl kiaušių, Frankai, — pasakė Franė.

— Aha, — murmtelėjo Frankas. — Viskas gerai. Ir aš atsiprašau, dėl... — norėjo sakyti, bet jis dar niekada gyvenime nebuvo ištaręs nei žodžio „krūtis“, nei — juo labiau — „papas“. Franė laukė; aš irgi. — Atsiprašau dėl visko, — pasakė Frankas.

— Aha, aišku, — tarė Franė. — Ir aš atsiprašau.

Vėliau girdėjau, kaip ji mėgino kalbinti Lili, bet ši buvo pernelyg kietai įmigusi, kad pabustų.

— Nori, kad parodyčiau siūles? — sušnibždėjo Franė. O paskui, kiek palaukusi, pasakė: — Saldžių sapnų, mažę.

Siūlyti Egui žvilgtelėti į siūles, žinoma, nebuvo jokios prasmės. Jis būtų pamanęs, kad ten kažkokio valgio likučiai, prilipę Franei prie lūpos.

— Gal nori, kad parvežčiau tave namo? — paklausė tėtis savo tėvo, bet senasis Ajovos Bobas atsakė, kad jam bus ne pro šalį šiek tiek pasimankštinti.

— Gali sau manyti, kad čia nusmurgęs miesteliūkštis, — pridūrė Bobas, — bet čia bent jau galima ramiai vaikščioti vakarais.

Paskui aš vėl įsiklausiau; iš to, ką girdėjau, buvo aišku, kad tėvai liko vieni.

— Aš tave myliu, — tarė tėtis.

O mama atsakė:

— Žinau. Ir aš tave myliu.

Tada supratau, kad ji irgi pavargusi.

— Gal truputį pasivaikščiokim, — pasiūlė tėtis.

— Nenoriu palikti vaikų, — paprieštaravo mama, bet aš žinojau, jog tai nekoks argumentas; mudu su Frane tikrai galėjom pasirūpinti Lili ir Egu, o Frankas rūpinosi savimi.

— Neužtruksim nė penkiolikos minučių, — įkalbinėjo mamą tėtis. — Tik nueikim ir žvilgtelėkim į ją.

Ta „ji“, be abejo, buvo Tompson mergaičių seminarija — tas bjaurus pastatas, kurį tėtis norėjo paversti viešbučiu.

— Aš ten mokiausi, — pasakė mama, — geriau už tave žinau, kaip atrodo tas pastatas; nenoriu į jį žiūrėti.

— Seniau tau patikdavo vakarais pasivaikščioti su manimi, — tarė tėtis, ir aš, išgirdęs, kaip mama nusijuokė (su vos juntama pašaipa), supratau, kad ji vėl gūžtelėjo pečiais.

Tada apačioje stojo tyla; nesupratau, ar jie bučiuojasi, ar velkasi striukes, — nes buvo rudens vakaras, drėgnas ir šaltas, — o paskui išgirdau mamą sakant:

— Manau, tu nė nenutuoki, kiek pinigų reikės sukišti į tą pastatą, kad jis pasidarytų bent kiek panašus į tokį viešbutį, kokiame kas nors gal kada nors norėtų apsistoti.

— Visai nebūtina, kad jie norėtų, — atšovė tėtis. — Gal pamiršai? Tai bus vienintelis miestelio viešbutis.

— Bet iš kur mes gausim pinigų? — paklausė mama.

— Eikš, Bėda, — pašaukė tėtis, ir aš supratau, kad jie išeina pro duris. — Eime. Prismardink visą miestelį, — pridūrė.

Mama vėl nusijuokė.

— Atsakyk, — tarė, bet dabar jau ji flirtavo; tėtis ją įtikino, gal tada, kai gydytojas Franei siuvo lūpą (žinojau, kad ji tai iškentė stojiškai: be ašarų). — Iš kur mes gausim pinigų? — dar kartą paklausė mama.

— Tu žinai, — atsakė tėtis ir uždarė duris. Girdėjau, kaip Bėda aploja naktį — viską, kas joje slypi, tiesiog šiaip sau.

Ir jaučiau, kad jeigu prie senojo Beitsų namo verandos, prie vijokliais apaugusių pinučių staiga priplauktų baltas vienstiebis burlaivis, mano tėvai nenustebtų. Jie nė nemirktelėtų, jeigu su jais pasisveikintų tas pats baltu smokingu vilkintis vyriškis, kuriam priklausė kadaise buvęs toks prašmatnus „Arbutnotas prie jūros“. Jeigu jis būtų čia, rūkytų cigaretę, toks įdegęs ir tobulas, ir jeigu pasakytų: „Sveiki atvykę į mano laivą!“ — jie tuoj pat išplauktų į jūrą tuo baltu burlaiviu, daug negalvodami.

Ir kai jie, žingsniuodami Pušų gatve, priėjo Elioto parką ir pasuko už paskutinės našlių namų eilės, apgailėtina Tompson mergaičių seminarija naktyje tikriausiai sutvisko jiems prieš akis kaip kokia pilis ar vila, kurioje surengtos iškilmės turtingiems ir garsiems svečiams, — nors iš tikrųjų ten negalėjo degti šviesos, vienintelė jų sutikta gyva būtybė buvo automobiliu privažiavęs senas policininkas, kuris ten patruliavo: maždaug kas valandą užsukdavo išvaikyti besičiupinėjančių paauglių. Elioto parke švietė tik vienas žibintas; mudu su Frane sutemus basi per tą parką neidavom, bijodavom užminti ant kokio alaus butelio šukių — arba ant panaudoto prezervatyvo.

Tačiau tėtis, kalbėdamas su mama, turbūt nupiešė visiškai kitokį vaizdą! Jis tikriausiai vedėsi mamą pro seniai sutrešusių guobų kelmus — butelių šukių traškėjimas po kojomis jiems turbūt priminė vandens nuzulintų akmenukų gurgždesį prabangiame paplūdimyje — ir tėtis, be abejo, šnekėjo:

— Nejaugi neįsivaizduoji? Šeimos viešbutis! Dažniausiai jame karaliausime vieni. Kadangi gerai pasiplėšime mokinių tėvų apsilankymo savaitgaliais, mums netgi nereikės reklamos — na, jeigu ir reikės, tai nedaug. Tik visą savaitę turės būti atidarytas restoranas ir baras, kad pritrauktume verslininkus — žmones, ateinančius papietauti ir vakarais išgerti kokteilio.

— Verslininkus? — turbūt garsiai nusistebėjo mama. — Kokius žmones, ateinančius papietauti ir išgerti kokteilio?

Bet netgi kai Bėda išbaidė iš krūmų visus paauglius, netgi kai patrulis privažiavęs paprašė mano tėvų prisistatyti, kas jie tokie, tėtis kalbėjo labai įtikinamai.

— A, čia tu, Vinai Beri, — tikriausiai pasakė policininkas. Naktimis patruliuodavo senasis Hovardas Takas; jis buvo žioplas, be to, smirdėjo palietame aluje užgesintais cigarais. Bėda turbūt suurzgė, kai jį užuodė: tas kvapas galėjo užgožti sodrų paties šuns dvoką. — Vargšui Bobui nekoks sezonas, — gal dar užjaučiamai tarė Hovardas Takas, nes visi žinojo, kad mano tėvas — Ajovos Bobo sūnus; tėtis buvo vienos iš Bobo treniruotų senųjų Dejerio mokyklos komandų, kurios visada laimėdavo, puolimo rikiuotės rėmėjas.

— Dar vienas nekoks sezonas, — turbūt pajuokavo mano tėvas.

— Ir ką gi čia darot? — veikiausiai pasidomėjo Hovardas Takas.

Tada mano tėvas, be abejo, atsakė:

— Žinai, Hovardai, tarp mūsų kalbant, ketinam pirkti šitą pastatą.

— Pirkti?

— Taigi. Įrengsim čia viešbutį.

— Viešbutį?

— Taigi, — turbūt linktelėjo tėtis. — Ir restoraną, su baru, kad žmonės galėtų ateiti papietauti ar išgerti kokteilio.

— Papietauti ar išgerti kokteilio, — tikriausiai pakartojo Hovardas Takas.

— Manau, įsivaizduoji, — gal dar pridūrė tėtis. — Bus geriausias viešbutis visame Naujajame Hampšyre!

— Po galais! — tegalėjo pasakyti policininkas.

Šiaip ar taip, ne kas kitas, o tas miestelio naktinis patrulis, Hovardas Takas, pirmas paklausė mano tėvo:

— O kaip jūs jį pavadinsit?

Nepamirškite: tada buvo naktis, o naktis visada įkvėpdavo mano tėvą. Naktį jis pirmą kartą pamatė Froidą ir jo meškiną; naktimis juodu su Meino Valstija žvejodavo; naktis buvo vienintelis paros metas, kai pasirodydavo tas baltu smokingu vilkintis vyriškis; jau buvo sutemę, kai į „Arbutnotą“ atvyko vokietis su dūdų orkestru ir neteko šiek tiek kraujo; tikriausiai buvo tamsu ir tada, kai mano tėvai pirmą kartą sugulė; ir Froido Europa skendėjo visiškoje tamsoje. Taigi tą naktį Elioto parke, nušviestas policijos automobilio žibintų, mano tėvas pažvelgė į keturaukštę mūrinę mokyklą, kuri iš tikrųjų atrodė panaši į apygardos kalėjimą: buvo apraizgyta surūdijusiomis geležinėmis gaisrininkų kopėčiomis, kaip pastatas, norintis pavirsti kažkuo kitu, apraizgomas pastoliais. Tėtis, be abejo, paėmė mamą už rankos. Tamsoje, kur niekas nevaržo vaizduotės, tėčiui atėjo į galvą jo būsimo viešbučio — ir mūsų visų ateities — pavadinimas.

— O kaip jūs jį pavadinsit? — paklausė senasis policininkas.

— „Naujojo Hampšyro“ viešbučiu, — atsakė tėtis.

— Po galais! — tarė Hovardas Takas.

„Po galais“ gal būtų buvęs tinkamesnis pavadinimas, tačiau tėtis nusprendė: tai bus „Naujojo Hampšyro“ viešbutis.

Dar nemiegojau, kai mama su tėčiu grįžo namo, jie užtruko gerokai ilgiau negu penkiolika minučių, taigi aš supratau, kad pakeliui mano tėvai tikrai sutiko baltąjį burlaivį, o gal ir Froidą, ir tą baltu smokingu vilkintį vyriškį.

— Dievulėliau, Bėda, — išgirdau sakant tėtį. — Nejaugi negalėjai to padaryti lauke?

Puikiai įsivaizdavau, kaip jie ėjo namo: Bėda šniukštinėdamas išlandžiojo visas gyvatvores prie medinių miestelio namų, pakėlė iš lovų jautriai miegančius senukus. Nesusigaudydami, kelinta valanda, senukai turbūt žvilgčiojo pro langus, matė mano tėtį su mama, susikibusius už rankų, ir pamiršę, kiek metų prabėgo, sliūkino atgal į patalus burbėdami: „Vėl tas Ajovos Bobo berniūkštis su Beitsų mergiote ir tuo nukaršusiu meškinu.“

— Aš tik štai ko nesuprantu, — šnekėjo mama. — Ar turėsim parduoti šitą namą ir iš jo išsikraustyti anksčiau, negu bus galima įsikelti ten?

Nes tėtis, žinoma, tik taip galėjo pertvarkyti seną mokyklą į viešbutį. Miestas jam mielai atiduos Tompson mergaičių seminariją, pusvelčiui. Kam reikia tos akį rėžiančios tuščios griuvenos, kurioje vaikai gali susižaloti, daužydami langus arba laipiodami gaisrininkų kopėčiomis? Bet čia buvo mano mamos namai — prabangus Beitsų namas — ir kaip tik už jį gautais pinigais tėtis tikėjosi padengti mokyklos pertvarkymo išlaidas. Gal apie tai Froidas ir kalbėjo, kai sakė, kad mama turėtų atleisti tėčiui.

— Galbūt turėsim jį parduoti prieš įsikeldami ten, — pasakė tėtis, — bet išsikraustyti iškart gal nereikės. Tai jau smulkmenos.

Tas (ir kitas) smulkmenas mes aptarinėjome ne vienerius metus, ir kaip tik dėl tų smulkmenų Franė vėliau, — kai jai iš lūpos jau seniai buvo ištraukti siūlai ir randelis pasidarė toks plonytis, jog atrodė, kad galėtum jį nutrinti pirštu arba geru bučiniu, — pasakė:

— Jei tėtis būtų galėjęs nusipirkti kitą meškiną, jam nebūtų reikėję pirkti viešbučio.

Tačiau mano tėvas klydo manydamas, kad meškos gali gyventi kaip žmonės, tai buvo pirma jo iliuzija; o antra — kad žmonės gali nuolat gyventi viešbučiuose.

3 Ajovos Bobo pergalingas sezonas

Tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt ketvirtais metais Franką priėmė į privačios Dejerio mokyklos pirmą klasę — tas gyvenimo pokytis jo tarytum nepaveikė, tik jis dar daugiau laiko praleisdavo savo kambaryje, vienas. Buvo kažkoks homoseksualus incidentas, bet į jį įsipainiojo keli berniukai, visi iš vieno bendrabučio, vyresni už Franką, taigi visiems atrodė, kad Frankas tapo internatinėse mokyklose gana įprasto pokšto auka. Šiaip ar taip, jis juk gyveno namuose; nieko keista, kad naiviai įsivaizdavo gyvenimą bendrabučiuose.

Tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt penktaisiais ir Franė pradėjo mokytis Dejerio mokykloje; tai buvo pirmi metai, kai ten priėmė ir mergaites, ir pereinamasis laikotarpis nepraėjo sklandžiai. Franės gyvenime apskritai jokie pokyčiai nebūdavo sklandus, tačiau tuo atveju iš tikrųjų buvo daug visokių nenumatytų sunkumų — nuo diskriminacijos klasėse iki dušų trūkumo prie mergaitėms atitvertos sporto salės dalies. Be to, kai tarp mokytojų staiga atsirado ir moterų, iširo kelios netvirtos šeimos, o Dejerio mokyklos berniukų vaizduotė dabar buvo šimtąkart lakesnė.

Penkiasdešimt šeštaisiais priėjo eilė ir man. Tais metais mokykla treneriui Bobui nupirko visus galinius ir tris linijos puolėjus; visi žinojo, kad Bobas tuoj išeis į pensiją, o jis jau seniai, nuo pokario laikų, neturėjo progos pasidžiaugti pergalingu sezonu. Mokyklos vadovybė nusprendė įteikti jam dovanėlę — sustiprinti jo komandą papildomus metus besimokančiais futbolininkais iš „kiečiausių“ Bostono mokyklų. Treneris Bobas bent kartą turėjo ne tik gerą gynybą, bet ir kelis raumenų kalnus priekyje, sugebančius blokuoti, ir nors senukui nepatiko mintis, kad jo komanda „nupirkta“, — tokius žaidėjus net ir tais laikais jau vadinom legionieriais, — jis tikrai jautėsi dėkingas. Bet Dejerio mokykla norėjo ir dar kai ko, ne tik pasirūpinti, kad paskutinis Ajovos Bobo sezonas būtų pergalingas. Jie darė viską, ką tik galėjo, kad prisiviliotų daugiau rėmėjų, buvusių auklėtinių, ir naują, jaunesnį, futbolo trenerį kitiems metams. Bobas žinojo, kad dar vienas nesėkmingas sezonas, ir Dejerio mokykla visam laikui atsisakys futbolo. Treneriui Bobui būtų buvę maloniau laimėti su savo komanda, kurią pats surinko per keletą metų, bet kam gi nesinori laimėti beveik bet kokia kaina?

— Be to, — šnekėjo treneris Bobas, — net patiems talentingiausiems žaidėjams reikia trenerio. Šitie vaikinai nebūtų tokie kieti be manęs. Visiems reikia žaidimo taktikos; kiekvienam reikia ko nors, kas pasakytų, ką jis daro ne taip.

Per tuos metus Ajovos Bobas tikrai turėjo ką pasakyti mano tėvui dėl žaidimo taktikos ir dėl to, ką šis daro ne taip. Treneris Bobas pareiškė, kad pertvarkyti Tompson mergaičių seminarijos pastatą — „ne ką lengvesnė užduotis negu išprievartauti raganosį“. Visa tai užtruko šiek tiek ilgiau, negu mano tėvas tikėjosi.

Mamos tėvų namą jis pardavė greitai, — tas namas buvo labai gražus, ir mes už jį gerai nuplėšėm, — bet naujieji savininkai nekantravo jame įsikurti, todėl turėjom jiems sumokėti nemažai nuomos, kad galėtume ten pagyventi dar metus po to, kai buvo pasirašyti visi popieriai.

Prisimenu, kad žiūrėjau, kaip iš būsimo „Naujojo Hampšyro“ viešbučio išnešami seni mokykliniai suolai — šimtai suolų, kurie stovėjo varžtais pritvirtinti prie grindų. Grindyse liko šimtai skylučių, jas reikėjo kaip nors užtaisyti — arba visus kambarius iškloti kilimais. Tai buvo tik viena iš smulkmenų, kuriomis teko rūpintis mano tėvui.

Jis apstulbo pamatęs ketvirto aukšto tualetų įrangą. Mama turėjo tai prisiminti: kadaise, kai ji dar nesimokė Tompson mergaičių seminarijoje, viršutiniam aukštui buvo atgabenti netinkami klozetai ir kriauklės. Užuot įrengę tualetus vyresniųjų klasių mokinėms, santechnikai atvežė ir sumontavo miniatiūrinius klozetėlius ir kriauklytes — visa tai buvo skirta kažkokiam vaikų darželiui valstijos šiaurėje. Kadangi per klaidą atvežta įranga kainavo mažiau negu ta, kuri buvo užsakyta, Tompson mergaičių seminarija nusprendė viską taip ir palikti. Taigi daugybė vyresniųjų klasių mokinių, karta po kartos, visaip rietėsi ir tupėsi, kad kaip nors nusičiurkštų ir nusiplautų rankas, — paskubomis sėsdamos ant mažyčių klozetėlių, mergaitės pasitempdavo nugaras, dažnai užsigaudavo kelius į kriauklytes, o veidrodžiuose matė savo krūtines.

— Dieve mano! — sušuko tėtis. — Čia kažkokia elfų išvietė.

Jis tikėjosi galėsiąs paprasčiausiai paskirstyti seną tualetų įrangą po visą viešbutį; tėčiui pakako sveiko proto, kad suprastų, jog svečiai nenorės lakstyti į bendrus tualetus ir vonios kambarius, bet jis manė, kad nemažai sutaupys panaudodamas pastate jau esančius klozetus bei kriaukles. Šiaip ar taip, mokykloje buvo ne tiek jau daug įrangos, tinkamos viešbučiui.

— Na, veidrodžiai tai tiks, — tarė mama. — Tik turėsim pakabinti aukščiau.

— Tiks ir kriauklės, ir klozetai, — atkakliai tvirtino tėtis.

— Kam jie galėtų tikti? — nesuprato mama.

— Neūžaugoms? — pasiūlė treneris Bobas.

— Bent jau Lili ir Egui, — pasakė Franė. — Dar keletą metų.

Be to, dar buvo tos varžtais prie grindų tvirtinamos kėdės — mokyklinių suolų sėdimosios dalys. Tėtis nenorėjo išmesti ir jų.

— Puikios kėdės, — sakė. — Labai patogios.

— Labai jau savitos, su išraižytais vardais, — tarė Frankas.

— Savitos, Frankai? — nusišiepė Franė.

— Bet jos prisukamos prie grindų, — pasakė mama. — Žmonės negalės jų patraukti.

— O kodėl žmonės turėtų kažkur tampyti viešbučio baldus? — pyktelėjo tėtis. — Na, mes apstatysim kambarius taip, kaip reikia, ar ne? Nenoriu, kad kas ištampytų kėdes. Kai bus prisuktos, tai ir netampys.

— Netgi restorane? — paklausė mama.

— Gerai pavalgę žmonės mėgsta kiek atitraukti kėdes nuo stalo, — pasakė Ajovos Bobas.

— Na, čia negalės — ir viskas, — kirste nukirto tėtis. — Leisim jiems pastumti toliau stalus.

— O gal prisukim ir stalus? — pasiūlė Frankas.

— Koks savitas sumanymas! — tarė Franė. Vėliau ji pareiškė, jog Frankas jaučiasi toks nesaugus, kad, jei tik galėtų, apskritai visą savo gyvenimą varžtais pritvirtintų prie grindų.

Daugiausia laiko, žinoma, užėmė klasių pertvėrimas, kad prie kiekvieno kambario būtų vonia ir tualetas. Ir vandentiekio bei kanalizacijos sistema buvo nelyginant prekinių traukinių bėgių raizgynas didelio miesto geležinkelio stotyje; kai kas nors nuleisdavo vandenį ketvirtame aukšte, gana ilgai būdavo girdėti, kaip tas vanduo zigzagais — per visą viešbutį — garma žemyn. Be to, kai kuriuose kambariuose ant sienų dar buvo mokyklinės lentos.

— Jeigu jos švarios, — pasakė tėtis, — tai kas čia bloga?

— Žinoma, — tarė Ajovos Bobas, — išvykstantis svečias galės palikti žinutę atvyksiančiam po jo.

— Pavyzdžiui: „Nieku gyvu čia neapsistokite!“ — šyptelėjo Franė.

— Viskas bus gerai, — išreiškė viltį Frankas. — Aš tik noriu turėti atskirą kambarį.

— Viešbutyje, Frankai, visi gauna atskirus kambarius, — patikino jį Franė.

Kambarį viešbutyje turėjo gauti netgi treneris Bobas; buvo aišku, kad, kai jis išeis į pensiją, Dejerio mokykla neleis jam toliau gyventi jai priklausančiame name, jos teritorijoje. Treneris Bobas po truputį pratinosi prie tos minties; jis buvo pasirengęs persikraustyti, kai tik mes būsime pasirengę. Jam labai rūpėjo, ką darysime su sporto aikštyno inventoriumi: šalia mergaičių seminarijos buvo suskeldėjusi tinklinio aikštelė, žolės riedulio aikštė, stovėjo krepšinio lentos su lankais — tinkleliai, matyt, kažin kada nupuvo.

— Niekas neatrodo nykiau už krepšinio lanką be tinklelio, — pasakė Bobas. — Labai liūdnas vaizdas.

O vieną dieną žiūrėjom, kaip vyrai su pneumatiniais grąžtais nuo pilkos kaip numirėlio veidas akmens plokštės, įleistos į mūrinę sieną virš didžiulių paradinių durų, nuskaldo užrašą TOMPSON MERGAIČIŲ SEMINARIJA. Jie tądien liovėsi dirbę, — neabejoju, kad tyčia, — kai virš durų buvo likusios tik raidės GAIČIŲ ARIJA. Buvo penktadienis, taigi tos užrašo liekanos badė akis visą savaitgalį — mama su tėčiu pyko, o treneris Bobas juokėsi.

— Gal pavadink savo viešbutį „Gaidžių arija“? — pasiūlė tėčiui Ajovos Bobas. — Vietoj „č“ įrašytum „dž“, ir viskas.

Treneris Bobas buvo gerai nusiteikęs, nes dabar jo komanda nuolat laimėdavo, ir jis žinojo, kad tuoj ištrūks iš apgailėtinos Dejerio mokyklos.

Tėtis gal kartais ir būdavo be nuotaikos, bet retai kada tai parodydavo. (Jis buvo kupinas energijos. „Energija teikia energijos“, — vis kartodavo ir kartodavo, padėdamas mums ruošti pamokas ir treniruodamas savo komandas.) Jis neatsisakė darbo Dejerio mokykloje; tikriausiai neišdrįso, arba jam neleido mama. Tėtis toliau rūpinosi „Naujojo Hampšyro“ viešbučio reikalais, negana to, trims klasėms dėstė anglų kalbą ir dar treniravo žiemos ir pavasario bėgimo komandas, taigi į priekį stūmėsi lėtokai.

Frankas Dejerio mokykloje tarytum išnyko; buvo kaip viena iš tų simboliškai tebelaikomų karvių. Po kurio laiko jo niekas nebepastebėdavo. Jis darė, ką turėjo daryti, — atrodė, kad jam tai nelengva, — ir lankė privalomas treniruotes, nors ir nesidomėjo jokia sporto šaka ir netiko nė vienai komandai (o gal ir nesiprašė priimamas). Buvo didelis, stiprus ir kaip visada nerangus.

Be to, jis (šešiolikos metų) užsiaugino plonyčius ūsiukus, su kuriais atrodė gerokai vyresnis. Apskritai Frankas buvo kažkoks sudribęs, išglebęs kaip jauniklis šuniukas, iš kurio stambių, nevikrių letenėlių galima suprasti, kad kada nors jis bus labai didelis ir įspūdingas šuo; tačiau Frankui visada trūks tos tvirtos laikysenos, kuri didelį gyvūną daro išties įspūdingą. Draugų Frankas neturėjo, bet niekas dėl to nesijaudino; jis niekada nebuvo linkęs turėti draugų.

Franė, žinoma, draugavo su daugybe vaikinų. Dauguma jų buvo už ją vyresni, vienas man patiko: aukštas raudonplaukis baigiamosios klasės mokinys — stiprus nešnekus mokyklos irkluotojų komandos pirmosios valties yrininkas. Tas vyrukas buvo pavarde Stratersas, užaugęs Meine; nors jo rankos buvo pūslėtos, nurudusios nuo benzojinės dervos, — kuria irkluotojai įsitrindavo delnus, kad sukietėtų, — ir nors kartais jis dvokdavo kaip šlapios kojinės, į jį palankiai žiūrėjo visi mūsų šeimos nariai. Netgi Frankas. Bėda urgzdavo, pamatęs Stratersą, bet tik dėl kvapo. Stratersas kėsinosi užgožti Bėdą mūsų namuose. Nežinojau, ar Stratersas — Franės mylimiausias vaikinas, bet jis ją dievino ir labai maloniai elgėsi su mumis visais.

Kai kurie kiti — pavyzdžiui, treneriui Bobui Bostone pasamdytų legionierių vadeiva — neatrodė tokie malonūs. Tiesą sakant, palyginti su tuo nusipirktu įžaidėju, Ralfas De Meo buvo tikras angelas. Tą įžaidėją, Sterlingą Davą, visi vadino Čipu arba Čiperiu; tai buvo žiaurus, šiurkščių manierų vaikinas iš vienos brangiausių Bostono priemiesčių mokyklų.

— Jis apsigimęs lyderis, tas Čipas Davas, — šnekėjo treneris Bobas.

„Apsigimęs kokios nors slaptosios policijos viršininkas“, — galvojau. Čiperis Davas buvo patrauklus blondinas, nepriekaištingos išvaizdos, gal netgi pernelyg dailus; o mes — tamsiaplaukių šeima, išskyrus Lili, kuri buvo ne tiek blondinė, kiek kažkokia išblukusi — nuo galvos iki kojų; net jos plaukai atrodė nubalę.

Būčiau norėjęs pažiūrėti, kaip Čipas Davas žaistų be jį patikimai pridengiančių linijos puolėjų, — jeigu jam reikėtų daugybę kartų perduoti kamuolį ir kaip nors atsigriebti už kelis priešininkų pelnytus taškus, — bet mokyklos priėmimo komisija treneriui Bobui įteikė gerą dovanėlę; Dejerio futbolo komanda niekada neatsilikdavo. Gavę kamuolį, tie vyrukai jo neprarasdavo, taigi Davas retai kada turėdavo mesti jį į priekį. Nors tai buvo pirmas pergalingas sezonas, kurį mes, vaikai, galėjom prisiminti, jis mums atrodė nuobodus — neįdomu žiūrėti, kaip jie stumiasi per aikštę, tempia laiką kuo ilgiau laikydami kamuolį ir pelno taškus prasiveržę bent tris ar keturis jardus į priekį. Jie nebuvo itin greiti, tiesiog stiprūs, atidūs ir puikiai treniruoti; jų gynyba nebuvo tokia gera — kitos komandos irgi pelnydavo taškų, bet ne per dažniausiai: kitos komandos retai kada gaudavo kamuolį.

— Jie išlaiko kamuolį, — džiūgavo Ajovos Bobas. — Pirmą kartą po karo turiu komandą, sugebančią išlaikyti kamuolį.

O dėl Franės ir Čiperio Davo santykių, tai aš guodžiausi tik tuo, kad Davas taip susigyvenęs su savo komanda, jog beveik ir nebūna su Frane be visos Dejerio gynybos linijos — ir dar bent vieno ar dviejų puolėjų. Tais metais jie baugino visą mokyklos miestelį, kaip kokia orda, ir Franė kartais sukiodavosi jų stovykloje; Franė traukė Davą — atrodė, kad ji traukia visus vaikinus, išskyrus Franką. Mergaitės su ja būdavo atsargios; ji jas tiesiog nustelbdavo ir turbūt nebuvo gera draugė. Franė nuolat mezgė naujas pažintis; ji gal pernelyg domėjosi dar nepažįstamais žmonėmis, kad galėtų būti tokia ištikima, kokios, mergaičių supratimu, turi būti draugės.

Na, nežinau; man ji apie tai nieko nepasakojo. Kartais Franė man sutardavo kokį pasimatymą, bet mergaitės dažniausiai būdavo vyresnės, taigi nieko iš to neišeidavo.

— Visos mano, kad tu labai patrauklus, — sakė Franė, — tačiau turėtum bent kiek pasikalbėti su žmonėmis, žinai, negali iš karto pulti glamonėtis.

— Aš ir nepuolu glamonėtis, — teisinausi. — Niekada neprieinu prie glamonių.

— Na, — pareiškė Franė, — taip yra todėl, kad tu tiesiog sėdi ir kažko lauki. Visos žino, apie ką galvoji.

— Tu nežinai, — paprieštaravau. — Gal kartais žinai, bet ne visada.

— Nori pasakyti, kad apie mane? — paklausė Franė, bet aš tylėjau. — Klausyk, mažiau, — pridūrė ji, — žinau, kad per daug galvoji apie mane, jeigu tai turi omeny.

Kaip tik tada, mokydamasi Dejerio mokykloje, ji pradėjo mane vadinti „mažiumi“, nors buvo tik vieneriais metais vyresnė. Didžiausiai mano gėdai, tas kreipinys taip ir prilipo.

— Ei, mažiau, — sporto salės dušinėje kreipėsi į mane Čipas Davas. — Tavo sesers užpakalis — gražiausias šitoj mokykloj. Ar ji su kuo nors barškinasi?

— Su Stratersu, — atsakiau, nors tikėjausi, kad tai netiesa. Stratersas buvo bent jau geresnis už Davą.

— Su Stratersu! — nustebo Davas. — Su tuo sušiktu yrininku? Tuo irkluojančiu asilu?

— Jis labai stiprus, — pasakiau; tai buvo teisybė — irkluotojai stiprūs, o Stratersas buvo pats stipriausias.

— Aha, bet tikras asilas, — burbtelėjo Davas.

— Perdien mojuoja savo irklu! — pridūrė Lenis Mecas, bėgantysis gynėjas, kuris visada stovėdavo Čipui Davui prie dešinio šono, netgi dušinėje, tarytum ir ten tikėdamasis kamuolio perdavimo. Jis buvo kvailas kaip plūgas — ir toks pat tvirtas.

— Na, mažiau, — tarė Čipas Davas, — pasakyk Franei, jog manau, kad jos užpakalis — gražiausias šitoj mokykloj.

— Ir papai! — sušuko Lenis Mecas.

— Na, papai neblogi, — nesiginčijo Davas. — Bet užpakalis tiesiog pasakiškas.

— Ir labai graži šypsena, — pridūrė Mecas.

Čipas Davas, pasisukęs į mane, sąmokslininkiškai užvertė akis — lyg norėdamas parodyti, kad supranta, koks bukas tas Mecas, o jis pats tai daug, daug protingesnis.

— Nepamiršai išsimuilinti, a, Lėni? — paklausė Davas ir kyštelėjo slidų muilo gabalėlį, kurį Mecas instinktyviai — akimirksniu — sugriebė ir meškiška letena prisispaudė prie pilvo.

Aš užsukau savo dušą, nes kažkas kitas, didesnis, palindo po čiurkšlėmis šalia manęs. Jis stumtelėjo mane į šalį ir vėl atsuko vandenį.

— Pasitrauk, biče, — tyliai pasakė. Tai buvo vienas iš linijos puolėjų, kurie žiūrėdavo, kad kiti futbolininkai nesužeistų Čiperio Davo. Jis buvo vardu Samiuelis Džounsas jaunesnysis, bet visi jį vadino Jaunėliu Džounsu. Jaunėlis Džounsas buvo toks pat juodas kaip tos naktys, kurios žadindavo mano tėvo vaizduotę; vėliau Džounsas žaidė futbolą viename Pensilvanijos koledže ir profesionalų komandoje Klivlande, kol jam kažkas sutrupino kelį.

Tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt šeštaisiais man buvo keturiolika, o Jaunėlis Džounsas buvo didžiausias mano kada nors matytas žmogaus raumenų kalnas. Aš pasitraukiau toliau, bet Čiperis Davas paklausė:

— Ei, Jaunėli, negi nepažįsti šito mažiaus?

— Ne, pirmąkart matau, — atsakė Jaunėlis Džounsas.

— Čia Franės Beri brolis, — pristatė mane Čipas Davas.

— Na, tai sveikas, malonu susipažinti! — pasisveikino Jaunėlis Džounsas.

— Labas! — tarstelėjau.

— Treneris Bobas — šito mažiaus senelis, Jaunėli, — dar pridūrė Davas.

— Puiku, — tarė Jaunėlis Džounsas. Jis siurbtelėjo mažyčio muiliuko, kurį laikė rankoje, putų, paskui atlošė galvą ir išsiskalavo gerklę, stovėdamas po dušu. Pagalvojau, kad jis gal visada taip daro, užuot valęsis dantis.

— Mes čia aptarinėjom, kuo mums patinka Franė, — pasakė Davas.

— Gražiausia jos šypsena, — pareiškė Mecas.

— Sakei, kad ir papai, — priminė jam Čiperis Davas. — O aš sakiau, kad jos užpakalis gražiausias visoje mokykloje. Šito mažiaus dar neklausėm, kuo jam patinka sesuo, bet dabar, manau, pirmiau paklausim tavęs, Jaunėli.

Jaunėlis Džounsas sumuilino visą savo muiliuką; didžiulė jo galva buvo aplipusi baltomis putomis; kai jis vėl palindo po dušu, muilinas vanduo apsėmė jam kulkšnis. Aš žvilgtelėjau į savo kojas ir pajutau, kad čia pat stovi ir kiti du Ajovos Bobo galiniai puolėjai. Vaikinas nusvilusiu veidu buvo Česteris Pulaskis, jis nuolat svilindavosi soliariume, bet jam ant kaklo vis tiek raudonavo supūliavę inkštirai; jais buvo nusėta ir kakta. Pulaskis dažniausiai blokuodavo priešininkus — ne todėl, kad jam tai būtų labiausiai patikę; tiesiog jis bėgiojo ne taip greitai kaip Lenis Mecas. Česteris Pulaskis buvo blokuotojas iš prigimties: linkęs bėgti tiesiai į priešininkus, o ne nuo jų. Šalia jo, ir prie pat manęs, kaip kokia sparva sukiojosi kitas vaikinas, toks pat juodas kaip Jaunėlis Džounsas; bet tik odos spalva jie ir buvo panašūs, daugiau niekuo. Tas vaikinas kartais žaisdavo kraštinio puolėjo pozicijoje ir išbėgdavo iš gynybos linijos į priekį tik tam, kad sugautų Čiperio Davo saugiai, iš gana arti, perduodamą kamuolį. Jis buvo vardu Haroldas Svolou, atrodė ne didesnis už mane, bet Haroldas Svolou, regis, mokėjo skraidyti. Judėjo žvitriai kaip paukštis, kaip ir derėjo žmogui, turinčiam tokią pavardę3. Sugriebę priešininkai galėjo perlaužti jį perpus, tačiau jis, kai negaudydavo kamuolio ir nelėkdavo į priekį, slėpdavosi už kitų galinių puolėjų — paprastai už Česterio Pulaskio arba Jaunėlio Džounso.

Jie visi sustojo ratu aplink mane, ir man dingtelėjo, kad jei dabar kas ant šito mažo dušinės plotelio užmestų bombą, trenerio Bobo pergalingas sezonas būtų baigtas. Bent jau kaip sportininkas, aš buvau vienintelis, kurio niekas nebūtų pasigedęs. Tikrai negalėjau lygintis su Ajovos Bobui nupirktais galiniais puolėjais ar su tuo milžinišku linijos puolėju, Jaunėliu Džounsu; žinoma, buvo ir kitų linijos puolėjų, bet tik Jaunėlio Džounso dėka Čiperis Davas nė karto nenukentėjo, net neparvirto. Ne kas kitas, o Jaunėlis Džounsas pralauždavo priešininkų gretas, kad pro atsiradusį tarpą galėtų prasiveržti Česteris Pulaskis, vedantis Lenį Mecą; Džounso pralaužtas tarpas būdavo toks platus, kad juodu pralįsdavo petys į petį.

— Nagi, Jaunėli, pagalvok, — paragino Čipas Davas, labai rizikuodamas, — nes iš pašaipaus jo balso buvo galima suprasti, kad jis abejoja, ar Jaunėlis Džounsas apskritai sugeba galvoti. — Kuo tau patinka Franė Beri? — paklausė Davas.

— Jos labai dailios mažos pėdutės, — tarė Haroldas Svolou. Visi nustebę pažvelgė į jį, bet jis į nieką nežiūrėdamas strakaliojo po vandens čiurkšlėmis.

— Ir labai graži oda, — išreiškė susižavėjimą Česteris Pulaskis, neišvengiamai atkreipdamas visų dėmesį į savo pūlinius.

— Jaunėli! — nekantravo Čipas Davas; Jaunėlis Džounsas pagaliau užsuko vandenį ir kurį laiką dar pastovėjo, visas varvantis. Šalia jo pasijutau taip, tarsi būčiau Egas, koks jis buvo prieš keletą metų, kai dar gerai nemokėjo vaikščioti.

— Man ji tiesiog viena iš baltųjų merginų, — pasakė Jaunėlis Džounsas ir iš lėto apvedė visus žvilgsniu. — Bet atrodo gera, — pridūrė, žiūrėdamas į mane. Paskui vėl atsuko man vandenį, stumtelėjo mane po dušu — gerokai per šaltu — ir išėjo iš dušinės, sukeldamas skersvėjį.

Tai, kad netgi Čiperis Davas nedrįsta toliau prie jo kabinėtis, padarė man įspūdį; bet dar labiau mane sukrėtė mintis, kad Franė pateko į bėdą, — o labiausiai jaudinausi dėl to, kad niekuo negaliu jai padėti.

— Tas šunsnukis Čiperis Davas šneka apie tavo užpakalį, papus ir netgi pėdas! — perspėjau Franę. — Tu jo pasisaugok.

— Pėdas? — nustebo Franė. — O ką jis sako apie mano pėdas?

— Na, gerai, — tarstelėjau. — Apie pėdas šnekėjo Haroldas Svolou.

Visi žinojo, kad Haroldas Svolou puskvaišis; tais laikais apie tokius puskvaišius kaip Haroldas Svolou sakydavom, kad jie kaip drignių apsiėdę.

— Ką apie mane sakė Čipas Davas? — paklausė Franė. — Man rūpi tik jis.

— O jam rūpi tik tavo užpakalis, — atšoviau. — Ir jis su visais apie tai šneka.

— Na ir kas? — tarė Franė. — Manęs tai nedomina.

— O jį domina, — pasakiau. — Verčiau laikykis Straterso.

— Oi, mažiau, žinai, ką tau pasakysiu, — atsiduso Franė. — Stratersas tikrai mielas, bet su juo nuobodu, nuobodu, nuobodu.

Aš nunarinau galvą. Mudu stovėjom antro aukšto koridoriuje, dabar jau nuomojamame name, nors mums jis vis tiek tebebuvo senasis Beitsų namas. Franė jau retai kada beužeidavo į mano kambarį. Pamokas ruošdavom kiekvienas savo kambaryje, o pasišnekėti susitikdavom prie vonios durų. Frankui tarytum nereikėjo nei vonios, nei tualeto. Dabar mama koridoriuje prie mūsų kambarių kasdien padėdavo į krūvas dar kelias kartonines dėžes bei lagaminus; mes rengėmės persikraustyti į „Naujojo Hampšyro“ viešbutį.

— Be to, nesuprantu, Frane, kurių galų įsigeidei būti komandos šokėja, — pasakiau. — Na, iš ko jau, iš ko, o iš tavęs šito tikrai nesitikėjau.

— Man patinka, — atšovė Franė.

Tiesą sakant, kaip tik po vienos komandos šokėjų treniruotės aš sutikau Franę, — netoli mūsų papartyno, į kurį dabar, kai jau buvom Dejerio mokyklos mokiniai, beveik nebeužsukdavom, — ir mes netikėtai susidūrėm su Ajovos Bobo galiniais puolėjais. Jie kaip tik buvo prie kažko prisikabinę ant tako, vedančio per mišką, tiesiai į sporto salę: murkdė tą vargšelį kapliuotais futbolo batais ištremptame — tarsi sušaudytame — purvyne. Pamatę, kas jie tokie, — vyrukai iš galinės puolimo linijos, — ir kad kažką kankina, mudu su Frane pasileidom į priešingą pusę. Tie galiniai puolėjai nuolat ką nors kankindavo. Bet mums nenubėgus nė dvidešimties metrų, Franė mane sustabdė — griebė už rankos.

— Man atrodo, ten Frankas, — pasakė. — Jie sučiupo Franką.

Taigi mes, žinoma, turėjom grįžti. Vieną akimirką, kai dar gerai nematėm, kas ten darosi, jaučiausi labai drąsus; Franė paėmė mane už rankos, ir aš smarkiai spustelėjau jai plaštaką. Jos uniforminis šokėjos sijonukas buvo toks trumpas, kad mano plaštakos viršus lietėsi prie jos šlaunies. Paskui ji ištraukė ranką iš mano gniaužto ir sukliko. Mūvėjau bėgimo šortais ir staiga pajutau, kad man šąla kojos.

Frankas vilkėjo orkestranto uniforma. Jie buvo jam numovę šūdo rudumo kelnes (su numirėliškai pilkomis šoninėmis juostelėmis), o trumpikes nusmaukę ant kulkšnių. Jo uniforminis švarkas buvo patemptas aukštyn, kone iki pažastų; vienas sidabrinis epoletas plūduriavo skysto purvo klane, Frankui po nosimi; rudu galionu papuošta — purve beveik nepastebima — sidabrinė Franko kepuraitė gulėjo sumankyta po priklaupusio Haroldo Svolou keliu. Haroldas laikė Franką už vienos ištiestos rankos, o Lenis Mecas — už kitos. Frankas tysojo ant pilvo, įmerkęs kiaušius į patį balos vidurį; stulbinamai nuogas jo užpakalis kilnojosi, čia išnirdamas iš vandens, čia vėl nugrimzdamas: Čiperis Davas jį koja spaudė žemyn, paskui leisdavo iškilti ir vėl primindavo. Česteris Pulaskis, pagrindinis blokuotojas, sėdėjo Frankui ant pakinklių ir laikė rankomis prispaudęs jo kulkšnis.

— Nagi, pumpuok! — paragino Franką Čiperis Davas. Jis vėl primynė Frankui užpakalį ir giliai panardino jį į purvą. Ant Franko sėdmenų liko futbolo bato kapliukų įspaustos baltos duobutės.

— Nagi, purvakrušy, — tarė Lenis Mecas. — Girdi, ką tau sako? Pumpuok!

— Nustokit! — surėkė Franė. — Ką čia darot?

Frankas, ko gero, labiausiai sunerimo ją pamatęs, nors netgi Čiperis Davas negalėjo nuslėpti nuostabos.

— Na, jūs tik pažiūrėkit, kas čia, — tarė Davas, bet aš mačiau, kad jis niekaip nesugalvoja, ką sakyti toliau.

— Mes tik padedam jam daryti tai, ką jis mėgsta, — paaiškino Lenis Mecas Franei ir man. — Frankui patinka dulkint visokius purvus, ar ne, Frankai?

— Paleiskit, — pareikalavo Franė.

— Mes jo neskriaudžiam, — patikino mus Česteris Pulaskis; jis kaip visada nesmagiai jautėsi dėl savo spuogų, todėl žiūrėjo į mane, ne į Franę; gal jam buvo pernelyg skaudu matyti skaisčią Franės odą.

— Jūsų broliui patinka berniukai, — pareiškė Čiperis Davas. — Ar ne, Frankai? — paklausė.

— Na ir kas? — atšovė Frankas. Jis buvo supykęs, o ne palūžęs; tikriausiai bedė pirštu kuriam nors į akį — gal vieną ar du iš jų kaip nors sužeidė. Frankas niekada nepasiduodavo be muštynių.

— Kaišioti berniukams į užpakalius... — susiraukė Lenis Mecas. — Tai šlykštu.

— Tas pats, kas kaišioti į purvą, — pasakė Haroldas Svolou, bet buvo matyti, kad jis mieliau kur nors bėgtų, užuot laikęs Franką už rankos. Haroldas Svolou visada atrodydavo sunerimęs — kaip žmogus, pirmą kartą mėginantis naktį pereiti per judrią gatvę.

— Ei, mes nieko blogo nedarėm, — tarė Čiperis Davas. Jis atitraukė koją nuo Franko užpakalio ir žengė prie Franės ir manęs. Prisiminiau, ką treneris Bobas nuolat sakydavo apie kelių traumas; man dingtelėjo, kad gal spėsiu kaip reikiant suduoti Čipui Davui per kelį, kol jis manęs nesumalė į miltus.

Nežinau, apie ką galvojo Franė, bet ji staiga kreipėsi į Davą:

— Noriu su tavimi pasišnekėti. Akis į akį. Noriu pabūti su tavimi dviese, tuojau pat.

Haroldas Svolou taip plonai suprunkštė pro nosį, kaip galėjo suprunkšti tik drignių apsiėdęs asilas.

— Na, galima, — pasakė Davas Franei. — Be abejo, galim pasišnekėti. Akis į akį. Kada tik norėsi.

— Tuojau pat, — reikalavo Franė. — Noriu dabar — arba niekada.

— Na, gerai, dabar, — tarė Davas. Jis grįžtelėjo į savo komandos draugus ir užvertė akis. Česteris Pulaskis ir Lenis Mecas atrodė pažaliavę iš pavydo, o Haroldas Svolou susiraukęs žiūrėjo į žolės dėmę ant savo uniformos. Tai buvo vienintelė treniruotės žymė ant jo futbolo aprangos: nedidelė žalia dėmelė toje vietoje, kuria Haroldas Svolou, skriedamas kaip paukštis, prisilietė prie žemės. O gal jis raukėsi todėl, kad tysantis Frankas jam užstojo Franės pėdas?

— Paleiskit Franką, — pareikalavo Franė, žiūrėdama į Davą. — Ir tegu visi kiti eina — į sporto salę, — pridūrė.

— Žinoma, paleisim, — linktelėjo Davas. — Jau kaip tik ir norėjom paleisti, ar ne? — tarė jis, įžaidėjas, duodamas ženklą savo gynėjams. Jie paleido Franką. Frankas kluptelėjo atsistodamas ir mėgino prisidengti lytinius organus, storai aplipusius purvu. Paskui apsirengė, tūždamas, netardamas nė žodžio. Tą akimirką aš labiau bijojau jo negu visų kitų — jie, šiaip ar taip, jau darė ką liepiami: turseno taku į sporto salę. Lenis Mecas atsisukęs dar geidulingai pažvelgė į Franę ir pamojavo. Franė jam parodė vidurinį pirštą. Peršlapęs Frankas prasispraudė pro Franę ir mane ir jau buvo bedrimblinąs namo.

— Nieko nepamiršai? — paklausė jo Čipas Davas.

Franko cimbolai gulėjo krūmuose. Jis sustojo — atrodė labiau sutrikęs dėl to, kad pamiršo savo muzikos instrumentą, negu todėl, kad buvo taip bjauriai pažemintas. Mudu su Frane negalėjom pakęsti Franko cimbolų. Manau, jog tik todėl, kad visada svajojo vilkėti uniforma, bet kokia uniforma, Frankas pradėjo groti orkestre. Šiaip jis nebuvo visuomeniškas, bet kai Ajovos Bobo pergalingo sezono pradžioje atgimė ir mokyklos orkestras, — per Dejerį jau seniai nebuvo žygiavęs joks orkestras, gal nuo pokario laikų, — Franką tiesiog pakerėjo uniformos. Kadangi jis nemokėjo groti jokiu instrumentu, jam davė cimbolus. Kiti žmonės su tomis lėkštėmis turbūt jautėsi kvailai, bet tik ne Frankas. Jam patikdavo žygiuoti ratu ir daugiau nieko nedaryti, tik laukti savo didžiosios akimirkos, kada reikės garsiai TERKŠTELĖTI!

Tai nebuvo tas pats, kas turėti muzikalų šeimos narį, kuris nuolat repetuoja ir varo visus iš proto kokio nors instrumento čirpinimu, kliunkinimu ar tūtavimu. Frankas su cimbolais nerepetuodavo. Retkarčiais, visada netikėtai, išgirsdavom šiurpų jų žvangtelėjimą, atsklindantį iš užrakinto Franko kambario, ir mudu su Frane įsivaizduodavom, kad Frankas, apsivilkęs uniformą, visas išpiltas prakaito, žygiuoja vietoje prieš veidrodį, kol nebegali pakęsti savo šnopavimo, ir tada jam kyla noras visa tai užbaigti vienu dramatišku akordu.

Išgirdęs tą siaubą keliantį garsą, Bėda imdavo loti ir — tikriausiai — bezdėti. Mama ką nors išleisdavo iš rankų. Franė pripuldavo prie Franko durų ir garsiai padaužydavo. O aš tą žvangtelėjimą suvokdavau kitaip: man jis primindavo staiga nuaidėjusį šūvį, todėl kaskart, tą pirmą mūsų išgąsčio akimirką, mane nusmelkdavo mintis, kad Frankas ką tik nusižudė.

Ant tako, kur jo patykojo futbolininkai, Frankas išsitraukė iš krūmų purvinus cimbolus ir džerškindamas pasikišo po pažastimi.

— Tai kur eisim? — paklausė Čipas Davas Franės. — Kad galėtume pabūti dviese.

— Žinau vieną tokią vietelę, — atsakė ji. — Netoliese, — pridūrė. — Visada žinojau.

Ir aš, be abejo, supratau, kad ji turi omenyje papartyną — mūsų papartyną. Kiek man buvo žinoma, Franė ten nesivedžiojo net Straterso. Pamaniau, kad ji taip aiškiai apie tą papartyną užsiminė tam, kad mudu su Franku suprastume, kur ji bus, ir ją išgelbėtume, bet Frankas jau ėjo namo, šliumpino taku nė žodžio nepasakęs Franei, net nepažvelgęs į ją, o Čipas Davas nusišypsojo man šaltomis kaip ledas melsvomis akimis ir tarė:

— Dink iš čia, mažiau.

Franė paėmė jį už rankos ir nusitempė tolyn nuo tako, o aš tuoj pat pasivijau Franką.

— Dieve mano, Frankai, — pasakiau, — kur eini? Turime jai padėti.

— Padėti Franei? — nustebo Frankas.

— Ji padėjo tau, — priminiau. — Išgelbėjo tavo užpakalį.

— Na ir kas? — tarė Frankas ir staiga pratrūko verkti. — Iš kur žinai, jog ji nori, kad jai padėtume? — šniurkščiojo. — Gal Franė nori pabūti su juo dviese.

Apie tai man buvo baisu net pagalvoti, — beveik taip pat baisu, kaip įsivaizduoti Čiperį Davą, darantį Franei tai, ko ji nenori, — todėl aš sučiupau Franką už jo vieno likusio epoleto ir nusitempiau paskui save.

— Nustok žliumbti, — dar sudraudžiau, nes nenorėjau, kad Davas išgirstų mus artinantis.

— Noriu su tavimi pasišnekėti, tik pasišnekėti! — išgirdom Franės klyksmą. — Tu neraliuotas Šikniau! — šaukė ji. — Galėjai būt toks mielas, bet taip šūdinai elgiesi. Nekenčiu tavęs! — riktelėjo. — Nustok!

— Maniau, aš tau patinku, — atsklido Čiperio Davo balsas.

— Gal ir patikai, — atšovė Franė, — bet dabar tai jau ne. Niekada nebepatiksi, — pridūrė, tačiau jos balse nebebuvo pykčio; ji pravirko.

Kai mudu su Franku priėjom papartyną, Davas jau buvo nusismaukęs aptemptas futbolo kelnes žemyn, iki kelių. Jis taip pat vargo su šlaunų apsaugomis, kaip mes su Frane prieš keletą metų buvom matę vargstant Poindeksterį — tą storą futbolininką, kurį stebėjom šikantį. Franė tebebuvo apsirengusi, bet man ji pasirodė neįprastai pasyvi — sėdėjo tarp paparčių (kur jis ją parstūmė, kaip ji vėliau pasakojo) užsidengusi veidą rankomis. Frankas taip trenkė nelemtų savo cimbolų lėkštes vieną į kitą, kad aš tą akimirką persigandęs pagalvojau, jog mums virš galvų susidūrė du lėktuvai. Paskui jis tvojo dešinėje rankoje laikyta lėkšte Čipui Davui tiesiai į veidą. Tokio smūgio Dejerio komandos įžaidėjas nebuvo gavęs per visą sezoną; aiškiai matėm, kad jis prie to nepripratęs. Aišku buvo ir tai, kad jam trukdo ties keliais užstrigusios kelnės. Aš puoliau ant jo, kai tik jis parvirto. Frankas toliau trinksėjo savo cimbolais — lyg tai būtų buvęs koks ritualinis šokis, kurį mūsų šeima visada sušoka prieš nužudydama priešą.

Davas numetė mane į šalį, maždaug taip, kaip senasis Bėda vis dar galėdavo parmesti Egą, — gerai krestelėjęs savo didžiulę galvą, — tačiau Franko keliamas triukšmas tarytum paralyžiavo įžaidėją. Be to, tas trinksėjimas tarsi pažadino sustingusią Franę.

Ji iškart ėmėsi savo įprastinių, pergalingų veiksmų: čiupo Čiperį Davą už „intymių organų“, ir jis visas sutrūkčiojo, lyg atsisveikindamas su šiuo pasauliu, — Frankas tikrai turėjo atpažinti tą trūkčiojimą, o aš, be abejo, prisiminiau, kas kadaise nutiko Ralfui De Meo. Franė, matyt, gerai prigriebė Davą, o paskui, kai jis dar sėdėjo pašlijęs į šoną ant pušų spyglių, iki kelių nusmauktomis kelnėmis, Franė, suėmusi už apsauginio kaušelio, trūktelėjo jo suspenzorijų žemyn, iki šlaunų vidurio, ir staiga — plekšt! — paleido. Tik vieną akimirką Frankui, Franei ir man prieš akis šmėkštelėjo mažyčiai, susitraukę Davo lytiniai organai.

— Didelis čia daiktas! — surėkė Franė Davui. — Tik pamanyk!

Paskui mudu su Frane turėjom kaip nors sutramdyti Franką, kad jis liautųsi skalambijęs savo cimbolais; atrodė, kad nuo to garso nudžius medžiai ir visi gyvūnėliai išlėks iš miško. Čiperis Davas gulėjo ant šono, viena ranka susiėmęs kiaušius, o antra prisidengęs ausį, kad negirdėtų to triukšmo; kita jo ausis buvo prispausta prie žemės.

Kai mes jau ėjom namo, palikę Davą, kad atsigautų, aš pasiėmiau jo šalmą, kurį pamačiau numestą tarp paparčių. Pakeliui, kai grįžom prie ant tako telkšančios balos, Frankas su Frane prisėmė tą įžaidėjo šalmą skysto purvo. Taip ir palikom jį sklidiną.

— Šūdas ir mirtis, — niauriai tarstelėjo Franė.

Frankas niekaip negalėjo liautis terkšėjęs cimbolais, buvo baisiai susijaudinęs.

— Dieve mano, Frankai, — neišlaikė Franė. — Būk geras, nustok.

— Atsiprašau, — burbtelėjo Frankas. O kai jau buvom netoli namų, staiga pasakė: — Ačiū.

— Ir tau ačiū, — tarė Franė. — Jums abiem, — pridūrė, spustelėdama man ranką.

— Aš tikrai iškrypęs, žinot, — sumurmėjo Frankas.

— Ko gero, žinojau, — nenustebo Franė.

— Nieko baisaus, Frankai, — pasakiau, nes ką gi dar galėjau pasakyti broliui?

— Vis galvojau, kaip čia reikėtų jums pasakyti, — prisipažino Frankas.

— Na, gražiai pasakei, — šyptelėjo Franė.

Net Frankas nusijuokė; aš gal pirmą kartą girdėjau Franką juokiantis nuo tada, kai tėtis ketvirtame „Naujojo Hampšyro“ viešbučio aukšte aptiko tuos miniatiūrinius klozetėlius ir kriauklytes — tą „elfų išvietę“.

Mes kartais pamąstydavom, ar mūsų gyvenimas „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje visada toks ir bus.

Dar labiau mums rūpėjo, kas apsistos mūsų viešbutyje, kai ten persikelsim ir jį atidarysim. Tam laikui vis artėjant, tėtį galutinai užvaldė tobulo viešbučio idėja. Jis per televiziją matė interviu su kažkokios viešbučių administravimo mokyklos, esančios Šveicarijoje, direktoriumi. Tas tipas pasakė, jog sėkmė priklauso nuo to, kaip greitai naujas viešbutis įdiegia išankstinio rezervavimo sistemą.

„Išankstinis rezervavimas!“ — užsirašė tėtis ant kartono lapo, išimto iš marškinių pakuotės, ir prilipdė tą lapą prie šaldytuvo mamos tėvų namuose, iš kurių tuoj turėjom išsikraustyti.

— Labas rytas, Išankstini Rezervavime! — pasisveikindavom atėję pusryčių, norėdami paerzinti tėtį, bet jis į visa tai žiūrėjo labai rimtai.

— Jūs čia juokiatės, — pasakė vieną rytą, — o aš du jau turiu.

— Ką du? — paklausė Egas.

— Du išankstinius rezervavimus, — mįslingai tarė tėtis.

Savo viešbutį ketinom atidaryti rungtynių su Ekseteriu savaitgalį. Žinojom, jog tai ir bus pirmas „išankstinis rezervavimas“. Dejerio mokykla kasmet užbaigdavo apgailėtiną futbolo sezoną pralaimėdama — daug taškų — kuriai nors iš garsiųjų mokyklų, tokių kaip Ekseteris ar Andoveris. Dar blogiau būdavo, kai mūsiškiams reikėdavo vykti į tas mokyklas ir žaisti puikiai prižiūrimose jų aikštėse. Ekseteris, pavyzdžiui, turėjo tikrą stadioną; ir Ekseterio, ir Andoverio futbolininkai vilkėdavo gražiomis uniformomis; tada tai buvo vien berniukų mokyklos — ir jų mokiniai per pamokas sėdėdavo su švarkais ir kaklaraiščiais. Kai kurie taip pasipuošę ateidavo ir į stadioną žiūrėti rungtynių, bet ir tie, kurie būdavo apsirengę paprasčiau, atrodydavo geriau už mus. Degdavom iš gėdos, matydami tokius mokinius — itin tvarkingus ir pasipūtusius. Nes mūsų komanda kasmet išvirsdavo į aikštę atrodydama kaip šūdas ir mirtis, — o kai rungtynės baigdavosi, mes visi taip ir jausdavomės.

Ekseteris ir Andoveris pasikeisdami mumis naudojosi; ir vieni, ir kiti priešpaskutines rungtynes norėdavo žaisti su mūsų komanda, — kad tai būtų lyg savotiškas apšilimas, — nes paskutines sezono rungtynes jie žaisdavo tarpusavyje.

Tačiau tą pergalingą sezoną mes turėjom užbaigti namuose, ir mūsų varžovas buvo Ekseteris. Visi žinojo, kad nesvarbu, laimėsim ar prakišim, sezonas vis tiek bus pergalingas, bet dauguma žmonių — net mano tėvas ir treneris Bobas — manė, kad šiais metais Dejerio komanda turi šansų eiti iki galo: užbaigti sezoną be pralaimėjimų ir per paskutines rungtynes įveikti Ekseterį — komandą, kurios Dejeris dar nė karto nebuvo nugalėjęs. Kadangi tai buvo pergalingas sezonas, turėjo suvažiuoti net buvę mokyklos auklėtiniai, be to, rungtynių su Ekseteriu savaitgalį į mokyklą buvo kviečiami atvykti mokinių tėvai. Treneris Bobas, žinoma, apgailestavo, kad negali visų jam nupirktų galinių puolėjų ir Jaunėlio Džounso apvilkti nauja apranga, bet senukui buvo malonu įsivaizduoti, kaip jo apdriskusi šūdo ir mirties spalvų komanda ištaškys šiugždančiomis baltomis uniformomis su tamsiai raudonomis raidėmis ir tamsiai raudonais šalmais pasipuošusius Ekseterio futbolininkus.

Ekseteriui tais metais, šiaip ar taip, nelabai sekėsi; jie stūmėsi į priekį, gal penkerias rungtynes laimėję ir trejas prakišę, — tiesa, jų varžovai buvo stipresni negu paprastai, bet, kita vertus, neatrodė, kad tai būtų viena iš geriausių Ekseterio komandų. Ajovos Bobas matė, kad gali laimėti, o tėtis visą tą futbolo sezoną laikė geru ženklu „Naujojo Hampšyro“ viešbučiui.

Rungtynių su Ekseteriu savaitgaliui buvo iš anksto rezervuotas visas mūsų viešbutis — visi kambariai, dviem naktims; ir restorane šeštadieniui užsakyti visi staliukai.

Mama jaudinosi dėl virėjos, kurią tėčio reikalavimu vadinom virtuvės šefe; ta moteris buvo kanadietė, iš Princo Edvardo salos, kur penkiolika metų virė valgį didelei krovinių gabenimu laivais užsiimančiai šeimai.

— Virti valgį šeimai — ne tas pats, kas visam viešbučiui, — perspėjo tėtį mama.

— Bet ten buvo didelė šeima — ji taip sakė, — paprieštaravo tėtis. — O mūsų viešbutis mažas.

— Ekseterio savaitgalį mūsų viešbutis bus sausakimšas, — tarė mama. — Restoranas irgi.

Virėjai, poniai Urik, turėjo padėti jos vyras Maksas — buvęs prekybinio laivo jūreivis ir kokas, kurio kairė plaštaka buvo be nykščio ir smiliaus. Mums, vaikams, jis gudriai mirktelėjęs paaiškino, kad pirštų neteko per nelaimingą atsitikimą laivo, kuris vadinosi „Panelė Bebaimė“, virtuvėje. Atseit užsižiopsojo įsivaizduodamas, ką jam padarytų ponia Urik, jei žinotų, kaip jis leido laiką krante, Halifakse, su viena tokia bebaime moterim.

— Staiga žvilgtelėjau į stalą, — pasakojo mums Maksas — Lili klausėsi nenuleisdama akių nuo sužalotos jo plaštakos, — o ten guli mano nykštys ir smilius, tarp kruvinų morkų, o kapoklė toliau sau čeksi, tarytum savaime. — Maksas trūktelėjo ranką, lyg žnyples, tarsi norėdamas išvengti ašmenų; Lili sumirksėjo. Dešimtmetė Lili atrodė nė kiek nepaaugusi nuo tada, kai jai sukako aštuoneri. Šešerių metų Egas buvo ne toks trapus kaip Lili — Makso Uriko pasakojimai jam nedarė įspūdžio.

Ponia Urik istorijų nepasakojo. Ji valandų valandas sėdėdavo nagrinėdama kryžiažodžius, bet langelių nepildydavo; ji išdžiaustydavo išskalbtus Makso drabužius virtuvėje, kur Tompson seminarijos laikais buvo mergaičių persirengimo kambarys, — taigi toje patalpoje ir seniau džiūdavo kojinės bei apatiniai. Ponia Urik ir mano tėvas nusprendė, kad „Naujojo Hampšyro“ viešbučio valgiaraščiui labiausiai tiks naminiai patiekalai. Taip sakydama ponia Urik turėjo omenyje, kad bus siūlomi dviejų rūšių didkepsniai arba tradiciniai Naujosios Anglijos pietūs; be to, dar du skirtingi pyragai, o pirmadieniais — įvairūs pyragėliai su mėsos įdaru iš likusių kepsnių. Priešpiečiams bus verdamos sriubos ir patiekiama visokių šaltų mėsos užkandžių; pusryčiams — paplotėliai, ir taip toliau.

— Nieko ypatinga, tiesiog paprastas, geras maistas, — labai rimtai pasakė ponia Urik; mudviem su Frane ji priminė tipišką internato dietologę, kokią turėjom Dejerio mokykloje: tvirtai įsitikinusią, kad maitinimasis — ne pramoga, o paprasčiausia būtinybė. Mes, kaip ir mama, nerimavom dėl virėjos, nes ji turėjo maitinti ir mus, tačiau tėtis neabejojo, kad poniai Urik viskas puikiai pavyks.

Jai buvo skirtas kambarys pusrūsyje. „Kad būčiau prie savo virtuvės“, — sakė ponia Urik; ji numanė, kad sultinio puodai kartais virduliuos per naktį. Maksas Urikas irgi turėjo atskirą kambarį — ketvirtame aukšte. Lifto nebuvo, todėl tėtis džiaugėsi galėdamas bent jau taip panaudoti viršutiniame aukšte įrengtus numerius. Ten buvo sumontuotos vaikiškos kriauklės ir klozetai, bet Maksas, daugybę metų atlikinėjęs savo reikalus ankštoje „Panelės Bebaimės“ išvietėje, dėl tos nykštukinės santechnikos neįsižeidė.

— Bus gerai širdžiai, — pasakė mums Maksas. — Bent kiek pravarinėsiu kraują — šitaip laipiodamas laiptais, — pridūrė ir sužalota ranka kaip reikiant trinktelėjo sau į diržingą, pražilusią krūtinę. Bet mes jautėm, jog Maksas pasirengęs viskam, kad tik atsidurtų kuo toliau nuo ponios Urik; todėl jam nesvarbu, kad reikės nuolat laipioti laiptais ir nežinia kaip šlapintis bei praustis. Jis sakėsi esąs nagingas ir galėsiąs taisyti visokius sugedusius daiktus, kai poniai Urik nereikės jo pagalbos virtuvėje. — Viską, nuo klozetų iki užraktų! — tvirtino Maksas; jis mokėjo taip pliaukštelėti liežuviu, kad atrodydavo, jog spynoje pasisuko raktas, ir taip pat kraupiai sušvilpti, kaip švilpdavo mažyčiai ketvirto aukšto klozetėliai, siųsdami savo turinį į ilgą, bauginančią kelionę.

— O kada bus kitas išankstinis rezervavimas? — paklausiau tėčio.

Žinojom, kad pavasarį bus Dejerio mokinių išleistuvių savaitgalis; ir gal dar kokių nors svarbių ledo ritulio rungtynių savaitgalis žiemą. O Dejerio mokyklos mokinių tėvams, kurie lankysis vos po kelis, nors gal ir nuolat, vargu ar reikės iš anksto rezervuoti kambarius.

— Per išleistuves, ar ne? — spėjo Franė. Bet tėtis papurtė galvą.

— Bus milžiniškos vestuvės! — sušuko Lili, ir mes nustebę sužiurom į ją.

— Kieno vestuvės? — paklausė Frankas.

— Nežinau, — atsakė Lili. — Bet milžiniškos — tikrai didelės. Didžiausios vestuvės visoje Naujojoje Anglijoje.

Mes niekaip negalėjom suprasti, kaip Lili visa tai ateina į galvą; mama sunerimusi pažvelgė į ją, paskui kreipėsi į tėtį:

— Neslapukauk. Mes visi norim žinoti: kada bus kitas išankstinis rezervavimas?

— Vasarą, ne anksčiau, — tarė tėtis. — Turėsim daug laiko pasirengti. O dabar sutelkim dėmesį į Ekseterio savaitgalį. Nesiblaškykim.

— Tikriausiai bus koks aklųjų suvažiavimas, — pasakė Franė Frankui ir man, kai kitą rytą ėjom į mokyklą.

— Arba raupsuotųjų, — šyptelėjau.

— Viskas bus gerai, — susirūpinęs tarė Frankas.

Mes nebevaikščiojom taku per už treniruočių aikštės plytintį mišką. Eidavom tiesiai per europietiškojo futbolo aikštes, kartais mėtydami obuolių graužtukus į vartus, arba žingsniuodavom pagrindiniu taku, pro mokyklos bendrabučius. Visaip sukomės, kad nesutiktume Ajovos Bobo galinių puolėjų; nė vienas iš mūsų nenorėjo susidurti akis į akį su Čiperiu Davu. Tėčiui apie tą incidentą nepasakojom — Frankas prašė mudviejų su Frane nieko jam nesakyti.

— Mama jau žino, — pasakė mums Frankas. — Na, žino, kad aš iškrypęs.

Iš pradžių mudu su Frane nustebom, bet pagalvoję suvokėm, jog tai savaime suprantama. Jei tu turi kokią paslaptį, mama ją išsaugos; jei nori demokratiškos diskusijos, — kad visa šeima tai aptarinėtų valandų valandas, gal keletą savaičių ar netgi mėnesių, — sakyk viską, kad ir kas tai būtų, tėčiui. Jis paslapčių ilgai neišlaikydavo, nors šį kartą mums buvo sunku iš jo ką nors išpešti apie antrą išankstinį rezervavimą.

— Bus visų garsiausių Europos rašytojų ir dailininkų susitikimas, — spėjo Lili.

Tai išgirdę mudu su Frane spirtelėjom vienas kitam po stalu ir užvertėm akis; mūsų akys sakė: „Lili kažkokia keista, Frankas iškrypęs, o Egui tik šešeri. Taigi esam visiškai vieni šitoje šeimoje — tik mudu.“

— Atvažiuos cirkas, — tarė Egas.

— Iš kur žinai? — piktai paklausė jo tėtis.

— O ne, Vinai, — aiktelėjo mama. — Tikrai cirkas?

— Nedidelis, — pasakė tėtis.

— Ne F. T. Barnumo palikuonys? — pasidomėjo Ajovos Bobas.

— Žinoma, kad ne, — atšovė tėtis.

— Broliai Kingai! — sušuko Frankas; jis savo kambaryje turėjo pasikabinęs brolių Kingų numerio su tigrais plakatą.

— Ne, tai tikrai nedidelis cirkas, — tarė tėtis. — Lyg ir privatus.

— Kažkokia mėgėjų trupė, ar tai turi omeny? — paklausė treneris Bobas.

— Tik jau ne su tais išsigimusiais gyvūnais! — susiraukė Franė.

— Kokiais „išsigimusiais gyvūnais“? — nesuprato Lili.

— Na, arkliais, turinčiais per mažai kojų, — paaiškino jai Frankas. — Arba dvigalve karve, kuriai papildoma galva užaugusi ant nugaros.

— Kur tu tokią matei? — paklausiau.

— O tigrų ir liūtų bus? — susidomėjo Egas.

— Jei bus, apgyvendinsim ketvirtame aukšte, — nusijuokė Ajovos Bobas.

— Ne, geriau prie ponios Urik! — paprieštaravo Franė.

— Vinai, — įsikišo mama. — Koks cirkas?

— Na, supranti, jie galės įsikurti sporto aikštyne, — pasakė tėtis. — Ten pasistatys savo palapines, galės valgyti restorane, be to, kai kurie gal gyvens viešbutyje, nors dauguma tų žmonių, manau, turi namelius ant ratų.

— O kokie bus gyvūnai? — paklausė Lili.

— Na, — tarė tėtis, — nemanau, kad jie turi daug gyvūnų. Tas cirkas mažas, supranti. Gal keli gyvūnėliai ir bus. Jie turbūt rodo kelis ypatingus numerius, supranti, o kokie bus gyvūnai, tai nežinau.

— Kokius numerius? — sukluso Ajovos Bobas.

— Čia tikriausiai bus vienas iš tų šlykščių cirkų, — pareiškė Franė. — Kur būna tik ožkos, vištos ir šiaip visokie nususę gyvūnai, kokius ir taip kasdien matom, ir dar keli kvaili elniai ar kalbanti varna. Nieko didelio, suprantat, nieko egzotiško.

— Kaip tik egzotiškų gyvūnų man čia ir nereikia, — tarė mama.

— Kokius numerius jie rodo? — paklausė Ajovos Bobas.

— Na... — numykė tėtis. — Aš nelabai ir žinau. Gal ant trapecijos?

— Nežinai, kokie gyvūnai, — neištvėrė mama. — Nežinai, kokie numeriai. Tai ką tu žinai?

— Tas cirkas nedidelis, — atsakė tėtis. — Jie tik norėjo iš anksto užsisakyti keletą kambarių ir gal pusę restorano. Pirmadieniais pasirodymų nerengia.

— Pirmadieniais? — vėl sukluso Ajovos Bobas. — Kuriam laikui tu jiems rezervavai kambarius?

— Na... — pasimuistė tėtis.

— Vinai! — pyktelėjo mama. — Kiek savaičių jie čia gyvens?

— Visą vasarą, — atsakė tėtis.

— Oho! — sušuko Egas. — Cirkas!

— Cirkas, — burbtelėjo Franė. — Kažkoks sumautas cirkas.

— Kvaili numeriai, kvaili gyvūnai, — pridūriau.

— Kažkokie keisti numeriai, keisti gyvūnai, — tarė Frankas.

— Ką gi, tu puikiai pritapsi, Frankai, — nusišiepė Franė.

— Liaukitės, — sudraudė mus mama.

— Nėra jokio pagrindo nerimauti, — pasakė tėtis. — Tai tik nedidelis privatus cirkas.

— O kaip jis vadinasi? — paklausė mama.

— Na... — sumykė tėtis.

— Nežinai, kaip jis vadinasi? — nustebo treneris Bobas.

— Be abejo, žinau, kaip jis vadinasi! — suirzo tėtis. — „Frico numeris“.

— „Frico numeris“? — nelabai suprato Frankas.

— O kas ten per numeris? — paklausiau.

— Na, — tarė tėtis, — tai tik pavadinimas. Neabejoju, kad jie rodo ne vieną numerį.

— Skamba labai šiuolaikiškai, — pareiškė Frankas.

— Šiuolaikiškai, Frankai? — šyptelėjo Franė.

— Skamba kaip visiškas marazmas, — pasakiau.

— Kas yra marazmas? — nesuprato Lili.

— Kažkoks gyvūnas? — paklausė Egas.

— Nesvarbu, — tarstelėjo mama.

— Manau, turėtume sutelkti dėmesį į Ekseterio savaitgalį, — pasakė tėtis.

— Taip, ir pirmiausia jums patiems, ir man, reikėtų persikraustyti, — tarė Ajovos Bobas. — Turėsim daug laiko aptarti, kas bus vasarą.

— Viešbutis iš anksto rezervuotas visai vasarai? — dar paklausė mama.

— Matai? — atsakė tėtis. — Čia tai bent verslas! Jau pasirūpinom ir vasara, ir Ekseterio savaitgaliu. Bet nesiblaškykim. Dabar visi turim ten persikelti.

Tą savaitgalį, kai iki rungtynių su Ekseteriu buvo likusi viena savaitė, Ajovos Bobo legionieriai devynis kartus nunešė kamuolį už varžovo vartų linijos — ir iškovojo kaip tik devintą pergalę iš eilės, be jokių pralaimėjimų. Franė viso to nematė; ji nusprendė nebebūti komandos šokėja. Tą šeštadienį mudu su Frane padėjom mamai į „Naujojo Hampšyro“ viešbutį pervežti paskutinius daiktus, kurių savo furgonais nebuvo pervežę baldų gabentojai; Lili ir Egas išėjo su tėčiu ir treneriu Bobų žiūrėti rungtynių; Frankas, žinoma, grojo orkestre.

Iš viso, per visus keturis aukštus, buvo trisdešimt kambarių; mūsų šeima užėmė septynis kambarius, per du aukštus, pietrytiniame pastato kampe. Viename pusrūsio kambaryje karaliavo ponia Urik; taigi, kartu su ketvirtame aukšte esančia Makso priebėga, turėjome dvidešimt du kambarius svečiams. Bet vyresniajai padavėjai bei kambarinei, Rondai Rei, buvo skirtas dienos poilsio kambarys, antrame aukšte, — kad ji galėtų susikaupti, kaip sakė tėčiui. Ir dar du kambariai pietrytiniame kampe, trečiame aukšte, kaip tik virš mūsų, rezervuoti Ajovos Bobui. Tai reiškė, kad svečiams lieka tik devyniolika numerių, ir tik trylika iš jų su vonios kambariais; šeši numeriai buvo su tais nykštukiniais patogumais.

— Tikrai pakanka, per akis, — sakė tėtis. — Juk mūsų miestelis mažas. Ir nelabai patrauklus.

Buvo aišku, kad cirkui, pavadintam „Frico numeriu“, kambarių tikriausiai pakaks, bet mes nerimavom, kaip susitvarkysim Ekseterio savaitgalį, kai viešbutis, kaip tikėjomės, bus sausakimšas.

Tą šeštadienį, kai persikraustėme, Franė aptiko vidaus telefoną ir visuose kambariuose nuspaudė garso priėmimo mygtukus. Kol kas kambariai, žinoma, buvo tušti, bet mes mėginome įsivaizduoti, kad klausomės, kaip juose įsikuria pirmieji svečiai. Ta garsiakalbių sistema, kaip ją vadino tėtis, buvo likusi nuo Tompson mergaičių seminarijos laikų — taip mokyklos direktorius ar direktorė galėdavo visas klases sukviesti į gaisrinio mokymo pratybas, o trumpam iš klasių išėję mokytojai klausydavosi, ar mokinės neišdykauja. Tėtis manė, kad jei pasiliksim tą vidaus telefono sistemą, kambariuose nereikės įprastų telefonų.

— Jie galės šauktis pagalbos vidaus telefonu, — šnekėjo tėtis. — Ir mes gal juos taip žadinsim pusryčių. O jeigu jie norės kam nors paskambinti, galės naudotis įprastu telefonu registratūroje.

Tačiau tai, kad pastate yra garsiakalbių sistema, be abejo, reiškė, kad galėsime klausytis, ką svečiai daro savo kambariuose.

— Etikos požiūriu tai neįmanoma, — pasakė tėtis, bet mudu su Frane netvėrėme nekantrumu.

Tą šeštadienį, kai persikraustėme, normalaus telefono neturėjome nei registratūroje, nei savo pačių kambariuose; neturėjome ir paklodžių bei užvalkalų, nes skalbykla, su kuria mes, kaip viešbutis, sudarėme sutartį, turėjo rūpintis ir mūsų šeimos skalbiniais, bet tik nuo pirmadienio. Ir Ronda Rei turėjo pradėti dirbti nuo pirmadienio, tačiau ji, kai atvažiavome, jau buvo ten, „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje: apžiūrinėjo savo dienos poilsio kambarį.

— Man jo būtinai reikia, suprantat, — pasakė ji mamai. — Na, aš gi negaliu rytais bėgti kloti lovų vos baigusi patarnauti pusryčiaujantiems svečiams, prieš paduodama priešpiečius, neturėdama kur prigulti. O tarp priešpiečių ir vakarienės, jeigu neprigulu, jaučiuosi bjauriai — visa. Be to, jeigu jūs gyventumėt, kur gyvenu aš, tai išvis nenorėtumėt grįžti namo.

Ronda Rei gyveno Hampton Byče, kur dirbo padavėja ir klojo lovas vasarotojams. Ji seniai ieškojosi nuolatinio darbo kokiame nors viešbutyje — ir, kaip įtarė mano mama, galimybės visam laikui pabėgti iš Hampton Byčo. Ronda buvo maždaug mamos amžiaus ir tvirtino prisimenanti, kaip Erlas vaidindavo bingo salonuose bei kazino. Bet jo numerio šokių aikštelėje ji nematė; prisiminė tik orkestro pakylą ir Erlo „Kreipimąsi dėl darbo“.

— Bet aš niekad netikėjau, kad ten tikras meškinas, — pasakė ji Franei ir man, kai mudu žiūrėjom, kaip ji savo poilsio kambaryje išsiima daiktus iš nedidelio lagaminėlio. — Na, — pridūrė Ronda, — maniau, kam gi būtų malonu žiūrėt, kaip nusirengia tikras meškinas?

Mes nesupratom, kam Ronda išsiima naktinius marškinius, jei neketina šitame dienos poilsio kambaryje nakvoti; Franė į šią moterį žiūrėjo smalsiai, — o man ji atrodė netgi egzotiška. Jos plaukai buvo dažyti; negalėčiau pasakyti, kokios spalvos, nes tokių spalvų iš tikrųjų nebūna. Ne raudoni ir ne gelsvi, veikiau kažkokio keisto plastiko ar metalo atspalvio, ir man knietėjo juos pačiupinėti. Rondos Rei kūnas, kadaise, kaip įsivaizdavau, buvęs toks pat stiprus kaip Franės, o dabar jau kiek aptukęs, tebebuvo tvirtas, bet kažkaip nenatūraliai įsitempęs. Gerai nesuvokiau, koks kvapas nuo jos sklinda, tačiau Franė, kai išėjom iš Rondos kambario, mėgino man paaiškinti.

— Prieš dvi dienas ji pasikvepino riešą, — pasakė Franė. — Supranti?

— Taip, — linktelėjau.

— Tačiau tada buvo be laikrodžio — jos laikrodį tada segėjo brolis... arba tėvas, — pasakojo Franė. — Na, kažkoks vyriškis, kuris kaip reikiant prakaitavo.

— Aha, — vėl linktelėjau.

— Paskui Ronda užsisegė tą laikrodį ant pakvėpinto riešo, ir segėjo jį visą dieną, kai perklojinėjo lovas.

— Kokias lovas? — paklausiau.

Franė akimirką pagalvojo.

— Lovas, kuriose miegojo labai keisti žmonės, — tarė.

— To cirko, „Frico numerio“, artistai! — pasakiau.

— Taigi! — pritarė Franė.

— Visą vasarą! — sušukom vienu balsu.

— Taigi, — pasakė Franė. — Ir tas nuo Rondos sklindantis kvapas, kurį mes užuodžiam, yra jos laikrodžio apyrankės kvapas — po viso to.

Tai buvo gana tikslus apibūdinimas, bet aš maniau, kad tas kvapas vis dėlto malonesnis — na, šiek tiek. Prisiminiau Rondos Rei kojines, kurias ji pasikabino savo poilsio kambario sieninėje spintoje; pamaniau, kad jei pauostyčiau tų jos mūvėtų kojinių pakinklius, pajusčiau tikrąjį jos kvapą.

— Žinai, kodėl ji mūvi tomis kojinėmis? — paklausė manęs Franė.

— Ne, — atsakiau.

— Kažkoks vyriškis apipylė jai kojas karšta kava, — pasakė Franė. — Tyčia. Norėjo nuplikyti.

— Iš kur tu žinai? — paklausiau.

— Mačiau randus, — atsakė Franė. — Be to, ji pati man pasakojo.

Nuėję prie garsiakalbių sistemos valdymo pulto, išjungėme mikrofonus visuose kituose kambariuose ir klausėmės tik ką veikia Ronda. Ji niūniavo. Paskui išgirdom, kaip užsirūkė. Įsivaizdavom, kokius garsus ji skleidžia, kai būna su vyriškiu.

— Turbūt patriukšmauja, — spėjo Franė.

Klausėmės Rondos kvėpavimo, sumišusio su vidaus telefono traškesiu; tai buvo labai sena ryšio sistema, maitinama iš automobilio akumuliatoriaus — taip pat, kaip maitinamos elektrinės užtvaros.

Kai Lili, Egas ir tėtis grįžo iš rungtynių, mudu su Frane įsodinom Egą į keltuvą ir tampėm aukštyn žemyn, nuo keturių aukštų šachtos viršaus iki apačios, kol Frankas mus įskundė ir tėtis paaiškino, kad tas keltuvas bus naudojamas tik skalbiniams, indams ir kitiems daiktams kilnoti iš vieno aukšto į kitą, o ne žmonėms.

Tėtis sakė, kad tai nesaugu. Jei paleistume virvę, keltuvo platforma kristų žemyn, veikiama savo pačios sunkio jėgos. Pernelyg greitai — daiktui gal ir ne, bet žmogui tai tikrai.

— Bet Egas toks lengvas, — ginčijosi Franė. — Na, mes juk nemėginsim to su Franku.

— Išvis nebemėginsit! — supyko tėtis.

Paskui kažkur pradingo Lili, ir mes, dar neišsiėmę iš lagaminų visų daiktų, gal valandą jos ieškojom. Ji sėdėjo virtuvėje su ponia Urik, kuri patraukė Lili dėmesį pasakojimais apie tai, kaip ją bausdavo vaikystėje. Kartą dideliais kąsniais iškarpė jai plaukus, kad pažemintų, kai ji prieš vakarienę pamiršo nusiprausti; kaskart, kai tik ji ištardavo kokį negražų žodį, jai liepdavo basai stovėti ant sniego; o kai „nukniaukdavo“ kiek nors maisto, būdavo verčiama suvalgyti pilną valgomąjį šaukštą druskos.

— Jeigu jūs su mama kur nors išvažiuosit, — pasakė Lili tėčiui, — juk nepaliksit mūsų su ponia Urik, ar ne?

Frankas gavo geriausią kambarį ir Franė dėl to niurzgėjo; ji turėjo gyventi viename kambaryje su Lili. Mano kambarį nuo Ego skyrė tik tarpduris, be durų. Maksas Urikas savo kambaryje atjungė vidaus telefono laidus; kai klausydavomės, girdėdavom tik visokius trukdžius, — galėjai pamanyti, kad senasis jūreivis tebėra išplaukęs toli į jūrą. Ponios Urik kambaryje kažkas pliupsėjo, kaip ir jos sultinio puodai ant viryklės krašto, — tai buvo nekintamai virduliuojančio gyvenimo garsas.

Mes taip laukėm, kada atvyks daugiau svečių ir „Naujojo Hampšyro“ viešbutis bus iš tikrųjų atidarytas, kad nė minutės negalėjom nustygti vietoje.

Kad pavargtume ir bent kiek apsiramintume, tėtis mums du kartus surengė gaisrinio mokymo pratybas, tačiau tai tik sužadino mums norą dar ką nors nuveikti. Kai sutemo, pamatėm, kad dar neprijungta elektra, taigi ėmėm slapstytis tuščiuose kambariuose ir ieškoti vienas kito su žvakėmis.

Aš pasislėpiau Rondos Rei poilsio kambaryje antrame aukšte. Užpūčiau žvakę ir pasikliaudamas uosle susiradau stalčius, į kuriuos ji susidėjo savo naktinius. Netrukus išgirdau Franko klyksmą trečiame aukšte — jis tamsoje uždėjo ranką ant kažkokio augalo — ir tikrai ne kieno kito, o Franės juoką kažkokioje aidingoje patalpoje, turbūt laiptinėje.

— Pasismaginkit! — surėkė tėtis iš mūsų šeimos apartamentų. — Kai čia bus pilna svečių, šitaip laisvai visur nebelakstysit.

Lili rado mane Rondos Rei kambaryje ir padėjo man sudėlioti Rondos drabužius atgal į komodos stalčius. Tėtis mus sučiupo išeinančius iš Rondos kambario; jis nuvedė Lili į mūsų butą ir paguldė miegoti; buvo suirzęs, nes norėjo paskambinti elektrikams — pasiskųsti, kad nėra elektros, ir tik tada suprato, kad mums neprijungti ir telefonai. Mama pasisiūlė išeiti pasivaikščioti su Egu ir paskambinti elektrikams iš geležinkelio stoties.

Aš leidausi ieškoti Franės, bet ji jau buvo patyliukais grįžusi į vestibiulį; nuspaudusi visus garso perdavimo mygtukus, ji paskelbė pranešimą, kuris nuaidėjo per visą viešbutį.

— Dėmesio! — sugriaudėjo Franė. — Dėmesio! Visi išlipkit iš lovų ir pasirenkit lyties patikrinimui!

„Kas čia per lyties patikrinimas?“ — galvojau bėgdamas laiptais žemyn, į vestibiulį.

Laimė, Frankas tą pranešimą pražiopsojo; jis slėpėsi ketvirtame aukšte, valytojų sandėliuke, kur nebuvo vidaus telefono: Franės balsas atsklido iki jo, bet jam buvo sunku suprasti, ką ji sako. Frankas tikriausiai pamanė, kad tėtis vėl surengė gaisrinio mokymo pratybas; paskubomis lįsdamas iš sandėliuko, Frankas įlipo į kažkokį kibirą ir drebėsi ant visų keturių — galva stuktelėjo į grindis, o viena ranka šį kartą primygo nustipusią pelę.

Vėl išgirdom Franko klyksmą, o Maksas Urikas ketvirto aukšto koridoriaus gale pravėrė savo kambario duris ir subliovė kaip vandenyno platybėse skęstantis jūreivis:

— Nustokit, po velnių, ten spygavę, arba sukabinsiu visus už mažyčių pirštukų ant gaisrininkų kopėčių!

Frankas paniuro; pareiškęs, kad mūsų žaidimai vaikiški, jis nuėjo į savo kambarį. Mudu su Frane atidžiai stebėjom Elioto parką — pro didelį kampinį kambario „3F“ langą; tas kambarys turėjo būti trenerio Bobo miegamasis, bet pats Bobas buvo Fizinio lavinimo katedros bankete: šventė viską, išskyrus paskutines rungtynes, — jas dar reikėjo sužaisti.

Elioto parkas buvo, kaip visada, tuščias; dulsvoje vienintelio žibinto šviesoje niekam nereikalingi sporto aikštyno įtaisai stirksojo nelyginant nudžiūvę medžiai. Netoliese tebestovėjo kai kurie statybų įrenginiai, visokie dyzeliniai mechanizmai ir darbininkų būdelė, bet „Naujojo Hampšyro“ viešbutis jau buvo įrengtas, likę tik aplinkos tvarkymo darbai, ir vienintelė diena iš dienos naudojama mašina buvo nedidelis kaušinis ekskavatorius, kuris tūnojo prie akmens plokštėmis iškloto pagrindinio tako kaip koks nusibadavęs dinozauras. Dar reikėjo iškasti kelis sutrešusių guobų kelmus ir užversti žemėmis kelias duobes aplink naująją automobilių stovėjimo aikštelę. Pro mūsų šeimos apartamentų langus sklido neryški, bliksinti šviesa; ten tėtis prie žvakės guldė Lili, o Frankas savo kambaryje, be abejo, žiūrėjo į veidrodį, apsivilkęs orkestranto uniforma.

Mudu su Frane matėm, kaip į Elioto parką įvažiavo policijos patrulio automobilis — tarsi ryklys, iš lėto apiplaukiantis nuošalius vandenis, nors vargu ar ten gali tikėtis kokio grobio. Įsivaizdavom, kaip senasis patrulis, Hovardas Takas, „suims“ mamą ir Egą, kai jie grįš iš geležinkelio stoties. Mums dingtelėjo, kad, „Naujojo Hampšyro“ languose matydamas žvakių šviesą, patrulis Takas pamanys, jog po viešbutį klaidžioja Tompson mergaičių seminarijos mokinių šmėklos. Bet Hovardas sustabdė automobilį už didžiausios statybos atliekų krūvos, išjungė variklį ir žibintus.

Matėm tamsiame automobilio salone žibsintį jo cigaro galiuką — kaip raudoną kažkokio žvėries akį.

Žiūrėjom, kaip mama su Egu, nemačiomis prisiartinę prie viešbučio, eina per sporto aikštyną. Jie išniro iš tamsos, greitai perėjo dulsvos šviesos ruožą, tarytum ir jiems šiame pasaulyje skirtas laikas būtų buvęs toks pat trumpas ir taip pat menkai apšviestas; man net širdį nudiegė nuo tos minties, ir pajutau, kaip krūptelėjo Franė.

— Eime, įjunkim visas šviesas, — pasiūlė ji. — Visuose kambariuose.

— Nėra elektros, — priminiau.

— Dabar nėra, kvailiuk, — pasakė Franė, — bet jeigu visur įjungsim šviesas, tai, kai elektra atsiras, nušvis visas viešbutis.

Man tas sumanymas patiko ir aš padėjau Franei jį įgyvendinti: įjungėme šviesas visur, netgi koridoriuje prie Makso Uriko kambario, ir lauko prožektorius, kurie kada nors turėjo apšviesti restorano kiemelį, o kol kas — tik ekskavatorių ir geltoną statybininko šalmą, pakabintą už pasmakrės dirželio nedideliame ekskavatoriaus nepaliestame medyje. Atrodė, kad darbininkas, kuriam tas šalmas priklausė, jau išvis pradingęs.

Jo paliktas šalmas man priminė Stratersą, stiprų ir nuobodų; žinojau, kad Franė jau senokai su juo nebesusitikinėja. Be to, žinojau, kad nė vienas iš draugų jai nepatinka labiau negu kiti, ir apskritai ji kažkaip labai jau niūriai į visa tai žiūrėjo. Franė man buvo sakiusi, jog tebėra nekalta — ne todėl, kad norėtų tokia būti, o dėl to, kad visoje Dejerio mokykloje nėra nė vieno vaikino, kuris (pasak jos) „būtų to vertas“.

— Nesakau, kad aš tokia jau nuostabi, — paaiškino ji man, — tiesiog nenoriu, kad koks mulkis man viską sugadintų, ir nenoriu tokio, kuris paskui iš manęs juoktųsi. Tai labai svarbu, Džonai, — pasakė, — ypač pirmas kartas.

— Kodėl? — paklausiau.

— Svarbu, ir tiek, — tarė Franė. — Todėl, kad pirmas, štai kodėl. To niekada nepamirši.

Aš tuo labai abejojau; tikėjausi, kad Franė klysta. Galvojau apie Rondą Rei: ką jai reiškė pirmas kartas? Prisiminiau jos naktinius marškinius, nuo kurių sklido tas pats — nenusakomas — kvapas: gal jos riešo po laikrodžio apyranke arba pakinklių.

Nei policijos patrulio automobilis, nei pats Hovardas Takas nepajudėjo iš vietos, kol mudu su Frane jungėm šviesas. Mes išsmukom į lauką; norėjom pažiūrėti, kaip nušvis visas viešbutis, kai atsiras elektra. Įlipom į ekskavatoriaus kabiną ir laukėm.

Hovardas Takas savo automobilyje sėdėjo nė nekrustelėdamas, tarytum norėdamas taip sulaukti pensijos. Ajovos Bobas, beje, dažnai pasijuokdavo, kad Hovardas Takas visada atrodo „kaip susirengęs į aną pasaulį“.

Kai Hovardas Takas paleido policijos automobilio variklį, viešbutis sutvisko visomis šviesomis, tarsi jis būtų jas uždegęs. Kai blykstelėjo automobilio priekiniai žibintai, viešbutyje atgijo visos lemputės, o Hovardas Takas lyg ir pavažiavo į priekį ir staiga sustojo, — galėjai pamanyti, kad jis apstulbo, pamatęs ryškiai nušvitusį viešbutį, ir jo koja nuslydo nuo akceleratoriaus arba sankabos pedalo. Tiesą sakant, to, kad visas „Naujojo Hampšyro“ viešbutis užsiplieskė kaip tik tą akimirką, kai jis užvedė automobilį, senajam Hovardui Takui jau buvo per daug. Jo gyvenimas prabėgo ne taip ryškiai apšviestame Elioto parke — tik retkarčiais jam pasitaikydavo pamatyti kokią sekso sceną, prožektoriaus šviesa užgriebdavo nepatyrusių paauglių porelę ar vandalą, atėjusį kokiu nors įprastu būdu daryti žalos Tompson mergaičių seminarijai. Kartą Dejerio mokyklos mokiniai slapta atsivedė vieną iš mokykloje simboliškai tebelaikomų karvių ir pririšo prie vartų mergaičių seminarijos žolės riedulio aikštės gale.

Užvedęs automobilį Hovardas Takas išvydo keturaukštį šviesos pliūpsnį — „Naujojo Hampšyro“ viešbutis tą akimirką atrodė taip, lyg ant jo būtų užmesta bomba. Iš atgijusio Makso Uriko radijo trenkė garsi muzika, Maksas riktelėjo iš išgąsčio; požeminėje ponios Urik virtuvėje suskambo viryklės laikmatis; Lili kažką sušuko per miegus; tamsiame veidrodyje krustelėjo Franko atvaizdas; Egas, sunerimęs dėl visame viešbutyje pasklidusio elektros zvimbesio, tvirtai užsimerkė; mudu su Frane ekskavatoriaus kabinoje rankomis prisidengėm ausis — tarytum bijodami, kad po tokio netikėto šviesos pliūpsnio neišvengiamai nuaidės sprogimas. O senasis patrulis, Hovardas Takas, pajuto, kad jo koja slysta nuo sankabos pedalo, — tą akimirką jo širdis sustojo ir jis iškeliavo iš pasaulio, kuriame taip paprastai atgyja viešbučiai.

Mudu su Frane pirmi pribėgom prie policijos automobilio. Pamatėm policininko kūną, užvirtusį ant vairo, ir išgirdom kaukiant signalą. Tėtis, mama ir Frankas išlėkė iš „Naujojo Hampšyro“ viešbučio, tarsi policininkas būtų paskelbęs dar vienas gaisrinio mokymo pratybas.

— Dieve mano, Hovardai, tu negyvas! — pasakė tėtis senukui, sugriebęs jį ir purtydamas.

— Mes nenorėjom, mes nenorėjom, — kartojo Franė.

Tėtis kaip reikiant stuktelėjo senajam Hovardui Takui į krūtinę ir paguldė jį ant priekinės automobilio sėdynės; paskui dar kartą sudavė į krūtinę.

— Kam nors paskambinkit! — paliepė mums, bet nelemtame mūsų name juk nebuvo nė vieno veikiančio telefono. Tėtis žvilgtelėjo į painų laidų raizginį ir daugybę policijos automobilio salone įtaisytų jungiklių, ausinių ir mikrofonų. — Alio? Alio! — sušuko į kažkokį prietaisą, spaudydamas mygtukus. — Kaip, po velnių, šitas daiktas veikia? — riktelėjo.

— Kas čia? — pasigirdo kažkieno balsas iš automobilio garsiakalbių.

— Atsiųskit greitosios pagalbos automobilį į Elioto parką! — paprašė tėtis.

— Pavojaus signalas iš Helovino? — paklausė balsas. — Kažkas atsitiko Helovino šventėj? Alio! Alio!

— Dievulėliau, šiandien gi Helovinas! — prisiminė tėtis. — Prakeiktas, niekam tikęs daiktas! — suriko, viena ranka daužydamas policijos automobilio prietaisų skydą, o kita vėl gerai trinktelėjo Hovardui Takui į sustingusią krūtinę.

— Mes galim pakviesti greitąją! — pasisiūlė Franė. — Mokyklos greitąją!

Ir aš puoliau bėgti su ja per Elioto parką, dabar nutviekstą stulbinamos iš „Naujojo Hampšyro“ viešbučio plūstančios šviesos.

— Dievuliau aukštielninkas! — sušuko Ajovos Bobas, kai susidūrėm su juo, ką tik įėjusiu į parką iš Pušų gatvės; jis įtariai žiūrėjo į nušvitusį viešbutį, tarsi šis būtų atidarytas be jo. Matydamas Ajovos Bobą toje neįprastoje šviesoje, pagalvojau, kad jis atrodo staiga gerokai senstelėjęs, bet iš tikrųjų jis turbūt atrodė taip, kaip pagal savo metus ir turėjo atrodyti kelių vaikų senelis ir į pensiją išeinantis treneris, kurio komandai dar reikia sužaisti vienerias — paskutines — rungtynes.

— Hovardui Takui sustojo širdis! — riktelėjau jam, ir mudu su Frane nuskuodėm tolyn, į Dejerio mokyklą, kuri visada būdavo pasirengusi širdį stingdantiems pokštams, ypač per Heloviną.

4 Franė pralaimi muštynes

Tą Helovino vakarą Dejerio miesto policijos skyrius pasiuntė senąjį Hovardą Taką į Elioto parką, kaip visada; be to, valstijos policija davė dar du automobilius, kad patruliuotų privačios Dejerio mokyklos teritorijoje, ir pati mokykla padvigubino apsaugininkų pajėgas; nors Dejerio mokykla šiaip jau beveik neturėjo jokių tradicijų, Helovino pokštais ji buvo kaip reikiant pagarsėjusi.

Kaip tik per Heloviną Dejerio mokyklos mokiniai pririšo vieną iš savo laikomų karvių prie Tompson mergaičių seminarijos žolės riedulio vartų. Per kitą Heloviną kita karvė buvo įtempta į Dejerio mokyklos sporto salę ir į uždarą plaukymo baseiną, kur vargšas gyvulys nuskendo, ištiktas smarkios alerginės reakcijos į vandenyje esantį chlorą.

Helovino vakaras buvo ir tada, kai keturi maži miestelio vaikai padarė baisią klaidą: prašinėdami saldumynų užsuko į vieną Dejerio mokyklos bendrabutį. Jie ten buvo pralaikyti visą naktį; budelio kostiumu vilkintis mokinys nuskuto jiems galvas, paskui vienas iš tų vaikų gal savaitę nepratarė nė žodžio.

— Nekenčiu Helovino, — pasakė Franė, kai pastebėjom, kad miestelio gatvėse labai nedaug saldumynų prašinėtojų; Dejerio vaikai bijojo Helovino. Kažkoks popierinį maišelį ar kaukę ant galvos užsimaukšlinęs pyplys susigūžė iš baimės, kai mudu su Frane bėgom pro jį; kitoje vietoje mažų vaikų grupelė — ragana, vaiduoklis ir du robotai iš neseniai rodyto filmo apie marsiečių įsiveržimą — spruko į saugų, ryškiai apšviestą tarpdurį, kai mes, skuosdami šaligatviu, pasukom jų link. Vienur kitur palei gatvę stovinčiuose automobiliuose sėdėjo susirūpinę tėvai — žiūrėjo, kad kas neužpultų jų vaikų, atsargiai besiartinančių prie kaimynų durų ir spaudžiančių skambučius. Tų tėvų galvose, be abejo, šmėkščiojo įprastos nerimastingos mintys apie skutimosi peiliukus obuoliuose ir arseniką šokoladiniuose pyragaičiuose. Vienas toks įsibaiminęs tėvelis staiga plykstelėjo mudviem su Frane į akis priekiniais žibintais ir, iššokęs iš automobilio, jau buvo mus besivejąs.

— Ei, jūs! — šūktelėjo.

— Hovardui Takui širdies priepuolis! — surėkiau jam, ir jis sustojo — kaip įbestas.

Mudu su Frane pro atvirus vartus — tokius, kokie būna kapinėse, — įpuolėm į Dejerio mokyklos sporto aikštyną; bėgdamas pro nusmailintus geležinius strypus, mėginau įsivaizduoti, kaip tie vartai atrodys rungtynių su Ekseteriu savaitgalį, kai aistruoliams bus pardavinėjamos vėliavėlės, antklodės ir visokie skambalai. Dabar tie vartai buvo niūroki, ir kaip tik tą akimirką, kai bėgom pro juos, prasilenkėm su priešinga kryptimi — iš mokyklos — lekiančių vaikų būreliu. Jie skuodė kiek įkabindami, persimainę keleto iš jų veidai buvo tokie pat baisūs kaip per stebuklą nepamestos kai kurių kitų kaukės. Jų plastikiniai juodos ir baltos arba moliūgų spalvos kostiumai plaikstėsi, sudraskyti į skutelius, ir klykė tie mažiai kaip visa vaikų ligoninės palata — snargliuodami, springdami iš siaubo.

— Dieve mano, — sumurmėjo Franė, ir jie spruko tolyn nuo jos — tarytum ji būtų vilkėjusi Helovino kostiumu, o aš būčiau buvęs su baisiausia kauke.

Sučiupau vieną mažą berniuką ir paklausiau:

— Kas atsitiko?

Bet jis raitėsi mano glėbyje, rėkė ir mėgino įkąsti man į riešą, — be to, buvo šlaputėlis, visas drebėjo ir kažkaip keistai dvokė, o jo skeleto kostiumas plyšo gabalais mano rankose, kaip sumirkęs tualetinis popierius ar sutrinta kempinė.

— Milžiniški vorai! — lyg pakvaišęs suspiegė tas berniukas. Aš jį paleidau.

— Kas čia darosi? — šūktelėjo vaikams Franė, bet jie dingo taip pat greitai, kaip ir pasirodė.

Priešais mus plytėjo sporto aikštės, tamsios ir tuščios; už jų, kaip didžiuliai laivai tiršto rūko apgaubtame uoste, dunksojo bendrabučiai ir kiti Dejerio mokyklos pastatai; vos keliuose languose degė šviesos — galėjai pamanyti, kad visi itin anksti sugulė miegoti ir tik keletas stropuolių kala iki išnakčių. Bet mudu su Frane žinojom, jog Dejerio mokykloje stropuolių labai nedaug ir netgi jie Helovino šeštadienį turbūt nesėdi prie knygų, — be to, mes tikrai nemanėm, kad tamsūs langai reiškia, jog tuose kambariuose žmonės miega. Gal jie ten, tamsoje, geria arba tyčiojasi vienas iš kito ir iš sučiuptų vaikų. O gal atsirado koks naujas kultas, dėl kurio visas mokyklos miestelis kraustosi iš proto, ir to kulto apeigos turi būti atliekamos visiškoje tamsoje, taigi Helovinas — tarytum paskutinio teismo diena.

Kažkas buvo ne taip. Balti mediniai vartai artimesniame europietiškojo futbolo aikštės gale man atrodė pernelyg balti, nors naktis buvo pati tamsiausia iš visų mano matytų naktų. Tie vartai stovėjo kažkokie lyg nuogi, per daug aiškiai matomi.

— Gaila, kad čia nėra Bėdos, — pasakė Franė.

„Bėda tuoj čia bus“ — pagalvojau — žinodamas tai, ko nežinojo Franė: tėtis šiandien nuvedė Bėdą pas veterinarą, kad šis senąjį mūsų šunį užmigdytų. Mes labai rimtai aptarėm, — kai nebuvo Franės, — kodėl turim taip pasielgti. Diskusijoje nedalyvavo ir Lili su Egu. Tėtis pasakė tik mamai, Frankui ir man — ir Ajovos Bobui.

— Franė nesupras, — tarė tėtis. — O Lili su Egu dar per maži. Nėra prasmės klausti, ką jie apie tai mano. Jų atsakymas vis tiek nebūtų racionalus.

Frankui Bėda nerūpėjo, tačiau tas mirties nuosprendis, regis, nuliūdino netgi Franką.

— Žinau, kad jis dvokia, — ginčijosi Frankas, — bet tai juk nėra mirtina liga.

— Viešbutyje — mirtina, — atšovė tėtis. — Tam šuniui pražūtingai kaupiasi dujos.

— Be to, jis tikrai senas, — įsiterpė mama.

— Kai jūs pasensit, — pasakiau mamai ir tėčiui, — mes jūsų neužmigdysim.

— O mane? — paklausė Ajovos Bobas. — Po Bėdos turbūt prieis eilė man. Turiu žiūrėt, kad nebezdėčiau, kitaip išvešit į senelių namus!

— Tu visai nepadedi, — tarė tėtis treneriui Bobui. — Juk iš tikrųjų tik Franė myli tą šunį. Ji vienintelė tikrai nulius, todėl turim kaip galėdami stengtis, kad jai būtų lengviau.

Tėtis, be abejo, manė, kad išankstinis įspėjimas apie būsimą netektį keleriopai padidina kančias: Franės nuomonės jis neklausė ne todėl, kad būtų bijojęs; jis, aišku, žinojo, ką ji atsakytų, bet žinojo ir tai, kad būtinai turime atsikratyti Bėdos.

Taigi aš galvojau, kiek laiko mes pragyvensim „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje, kol Franė pastebės, kad nėra senojo smirdžiaus, kol ji ims uosdama orą ieškoti Bėdos, — ir tėtis pagaliau turės atversti kortas.

„Na, Frane, — įsivaizdavau jį sakant, — tu gi žinai, kad Bėda nejaunėjo ir jau visai nebesivaldė.“

Eidamas pro numirėliškai baltus europietiškojo futbolo vartus, po juodu dangumi, net nušiurpau pagalvojęs, kaip Franė į tai reaguos. „Žudikai!“ — užrėks ant mūsų visų. Ir mes visi atrodysim nusikaltę. „Frane, Frane“, — ramins ją tėtis, bet Franė pakels baisų triukšmą. Man jau buvo gaila „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje apsistosiančių atvykėlių, kurie pabus nuo visokiausių Franės skleidžiamų garsų.

Netrukus supratau, kas atsitiko futbolo vartams: jie buvo be tinklo. Baigėsi sezonas? — pagalvojau. Ne, juk dar likusi viena amerikietiškojo futbolo savaitė; vadinasi, dar savaitę bus žaidžiamas ir europietiškasis. Tada prisiminiau, kad pastaraisiais metais vartų tinklai išbūdavo nenukabinti iki pirmojo sniego, — galėjai pamanyti, kad tik išvydę pirmą pūgą sporto aikštyno prižiūrėtojai susigriebia, ką pamiršo. Vartų tinklai būdavo apnešti sniegu — atrodydavo kaip tankūs, dulkėmis aplipę voratinkliai.

— Vartai be tinklo, — pasakiau Franei.

— Na ir kas? — tarstelėjo ji, ir mes pasukom į mišką.

Netgi tamsoje mudu su Frane be vargo radom trumpiausią taką, kuriuo vaikščiodavo futbolininkai, — visi kiti mokiniai kaip tik dėl jų to tako vengė.

Helovino pokštas? — galvojau. Nukniso futbolo vartų tinklą... Ir staiga mudu su Frane, žinoma, tiesiai į jį ir įkliuvom. Tinklas apgaubė mus iš visų pusių ir iš apačios; jame jau buvo dvi anksčiau sugautos aukos: pirmus metus Dejerio mokykloje besimokantis vaikinas apskritu kaip padanga ir minkštu kaip lydytas sūris veidu, pavarde Fajerstounas, ir kažkoks nedidukas saldumynų prašinėtojas iš miesto. Tas vaikelis vilkėjo gorilos kostiumu, nors atrodė smulkutis kaip kabiauodegė koata. Gorilos kaukė buvo nusisukusi jam ant pakaušio, taigi žiūrėdamas į jį iš užpakalio matei beždžionę, o iš priekio — persigandusį, klykiantį mažą berniuką.

Tai buvo spąstai, kaip džiunglėse, ir beždžionėlė blaškėsi juose lyg išprotėjusi. Fajerstounas norėjo atsigulti, tačiau siūbuojantis tinklas vis mestelėdavo jį į kurią nors pusę; atsitrenkęs į mane, jis sumurmėjo:

— Atsiprašau.

Paskui, užvirtęs ant Franės, tarė:

— Dieve, baisiai atsiprašau.

Kaskart, kai tik mėgindavau atsistoti, tinklas susvyruodavo man po kojomis arba sutrūkčiodavo virš galvos, ir aš, per daug atloštas, vėl parvirsdavau. Franė stovėjo ant visų keturių — stengėsi išlaikyti pusiausvyrą. Tinkle, kartu su mumis, vartaliojosi didelis rudas popierinis maišelis, iš jo byrėjo gorilos kostiumu vilkinčio berniuko iš žmonių išprašytos Helovino vaišės: saldūs kukurūzai ir lipnūs kukurūzų spragėsiu rutuliukai, traškantys po mūsų kojomis ir užpakaliais, ir į raukšlėtą celofaną įvynioti ledinukai ant pagaliukų. Gorila persirengęs vaikas isteriškai spiegė, vos atgaudamas kvapą, — atrodė, kad tuoj uždus, — todėl Franė jį apglėbė ir mėgino nuraminti.

— Nebijok, čia tik toks bjaurus pokštas, — pasakė ji jam. — Mus paleis.

— Milžiniški vorai! — klykė berniukas, pliaukšėdamas sau per visur, kur tik pasiekė, ir visas trūkčiodamas Franės glėbyje.

— Ne, ne, — tikino jį Franė. — Nėra jokių vorų. Čia tik žmonės.

Man smilktelėjo, jog žinau, kokie čia žmonės; geriau jau būtų buvę vorai.

— Turim keturis! — išgirdau kažkieno balsą, tikrai daug kartų girdėtą persirengimo kambaryje. — Keturis, po velnių, iš karto!

— Vieną snarglių ir tris dičkius, — suskaičiavo kitas pažįstamas balsas, gal bėgančiojo gynėjo arba pagrindinio blokuotojo — buvo sunku atskirti.

Į mus sužiuro žibintuvėliai — kaip naktyje mirksinčios kažkokių mechaninių vorų akys.

— Na, jūs tik pažiūrėkit, kas čia, — tarė visiems vadovaujantis balsas — įžaidėjas Čiperis Davas.

— Čia dailiosios pėdutės, — atpažino Haroldas Svolou.

— Ir labai graži oda, — pasakė Česteris Pulaskis.

— Ir šypsena, — pridūrė Lenis Mecas.

— Ir užpakalis, gražiausias visoj mokykloj, — pareiškė Čiperis Davas. Franė klūpojo.

— Hovardui Takui širdies priepuolis! — surėkiau jiems visiems. — Turim pakviesti greitąją!

— Paleiskit tą sumautą beždžionę, — paliepė Čipas Davas. Tinklas sujudėjo. Plonytė, juoda Haroldo Svolou ranka išgriebė gorilos kostiumu vilkintį berniuką iš voro rezginio ir paleido į naktį.

— Vaišės arba pokštas! — riktelėjo Haroldas, ir mažytė gorila pradingo tamsoje.

— Čia tu, Fajerstounai? — paklausė Davas, žibintuvėlio šviesa nukrypo į romųjį vaikiną, Fajerstouną, kuris tarytum jau migdėsi tinklo dugne, kelius pritraukęs prie krūtinės, kaip koks gemalas, užsimerkęs ir viena ranka užsidengęs burną.

— Fukse Fajerstounai, — kreipėsi į jį Lenis Mecas. — Ką čia darai?

— Jis čiulpia nykštį, — nusišiepė Haroldas Svolou.

— Paleiskit ir jį, — paliepė įžaidėjas, ir žibintuvėlio šviesoje akimirką suraudonavo šašuotas Česterio Pulaskio veidas; Pulaskis ištempė apsnūdusį Fajerstouną iš tinklo. Keli duslūs smūgiai, kūnų kontaktas, ir mes išgirdom, kad pažadintas Fajerstounas nurisnoja tolyn.

— O dabar pažiūrėsim, kas čia mums liko, — tarė Čiperis Davas.

— Žmogui širdies priepuolis, — pasakė Franė. — Mes tikrai einam į medicinos kabinetą pakviesti greitosios.

— Dabar jau nebeinat, — nukirto Davas. — Ei, mažiau, — kreipėsi į mane, žibintuvėliu šviesdamas man į veidą. — Žinai, ko iš tavęs noriu, mažiau?

— Ne, — atsakiau. Ir kažkas per tinklą man įspyrė.

— Aš, mažiau, noriu, — tarė Čiperis Davas, — kad būtum čia, šitame mūsų voratinklyje, kol kuris nors iš vorų tau pasakys, kad jau gali sau eiti. Supratai?

— Ne, — atšoviau, ir kažkas man vėl įspyrė, jau smarkiau.

— Būk protingesnis, — patarė man Franė.

— Taigi, — įsikišo Lenis Mecas. — Būk protingesnis.

— O tu žinai, ko noriu iš tavęs, Frane? — paklausė Čiperis Davas, bet Franė nieko neatsakė. — Noriu, kad man vėl parodytum tą vietą, — tarė Davas. — Kur galėtume pabūti dviese. Prisimeni?

Mėginau priropoti prie Franės, bet kažkas veržė tinklą aplink mane.

— Ji liks su manim! — sušukau. — Franė liks su manim.

Vis standžiau vyniojamas į tinklą, parvirtau ant šono, paskui kažkas keliais prispaudė man nugarą.

— Nelieskit jo, — paprašė Franė. — Parodysiu tą vietą.

— Būk čia, niekur neik, Frane, — pasakiau, bet ji leidosi Lenio Meco ištempiama iš po tinklo. — Prisimink, ką pati sakei, Frane! — riktelėjau. — Prisimeni — apie pirmą kartą?

— Gal tai netiesa, — apatiškai tarė ji. — Gal visa tai nieko nereiškia.

Paskui ji turbūt pamėgino ištrūkti, nes išgirdau, kad tamsoje kažkas susistumdė, ir Lenis Mecas suriko:

— Ui! Velniai griebtų, na ir kalė!

Vėl pasipylė tokie pat duslūs smūgiai — vėl kūnų kontaktas — ir Franė pasakė:

— Gerai! Gerai! Šunsnuki...

— Lenis ir Česteris tau padės parodyti man tą vietą, Frane, — tarė Čiperis Davas. — Gerai?

— Tu šūdas patvory! — surėkė Franė. — Žiurkė tu apsišikus, — dar pridūrė, tačiau vėl pasigirdo smūgiai, ir ji nusileido: — Gerai! Gerai.

Man ant nugaros klūpėjo Haroldas Svolou. Jei ne tas tinklas, kuriuo buvau apraizgytas, gal kaip nors būčiau jį įveikęs, bet negalėjau nė krustelėti.

— Mes ateisim tavęs, Haroldai! — pažadėjo Čiperis Davas.

— Palauk ten, Haroldai! — šūktelėjo Česteris Pulaskis.

— Prieis eilė ir tau, Haroldai! — subliovė Lenis Mecas, ir jie visi nusižvengė.

— Man nereikia jokios eilės, — tarė Haroldas Svolou. — Nenoriu patekt į bėdą, — pridūrė. Tačiau jie jau buvo nuėję, girdėjau Franę keikiantis — bet vis toliau ir toliau nuo manęs.

— Tu vis tiek pateksi į bėdą, Haroldai, — pasakiau. — Juk žinai, ką jie jai darys.

— Nenoriu žinot, — atšovė jis. — Ir niekur aš nepateksiu. Atsitrenkiau šiton sušikton mokyklon, kad išsikapstyčiau iš bėdos.

— Na, dabar įklimpai, Haroldai, — šnekėjau. — Jie ją išprievartaus.

— Kartais taip būna, — tarė Haroldas Svolou. — Bet aš taip nedarau. — Aš pasimuisčiau po tinklu, bet Haroldui nebuvo sunku laikyti mane prispaustą. — Ir muštis nemėgstu, — pridūrė jis.

— Jie mano, kad tu trenktas juodukas, — pasakiau. — Štai kuo jie tave laiko. Todėl jie su ja, Haroldai, o tu čia. Bet vis tiek pateksi į tokią pat bėdą, — patikinau. — Kartu su jais.

— Jie niekad nepatenka į bėdą, — tarė Haroldas. — Niekas nesiskundžia.

— Franė pasiskųs, — pareiškiau, tačiau tuoj pat pajutau, kaip man į skruostą, spaudžiamą prie drėgnos žemės, įsirėžė saldus kukurūzas.

Čia bus dar vienas įsimintinas Helovinas, be jokios abejonės. Jaučiausi toks pat silpnas ir mažas, koks jausdavausi visada, per kiekvieną Heloviną, kiek tik prisiminiau, — mirtinai bijodavau didesnių, visada didesnių vaikų, kurie užmaukšlindavo man ant galvos mano saldumynų maišelį ir tapšnodavo per jį, kol nebegirdėdavau nieko, tik celofano čežėjimą, ir galiausiai tas maišelis man ant ausų susprogdavo. „Kaip jie atrodė?“ — visada klausdavo tėtis. Bet kiekvienais metais jie atrodydavo kaip vaiduokliai, gorilos, skeletai — arba, žinoma, dar baisiau; tai buvo persirengėlių naktis, ir niekas niekada neįkliūdavo. Niekas nebuvo nubaustas nei už tai, kad pririšo Franką prie didžiausio bendrabučio gaisrininkų kopėčių, kur jis prišlapino kelnes, nei už pusantro kilogramo šaltų, drėgnų makaronų, kuriuos kažkas užmetė ant mudviejų su Frane, šaukdamas: „Gyvi unguriai! Bėkit! Gelbėkitės!“ Ir mudu raičiojomės ant tamsaus šaligatvio, aplipę spagečiais, daužydami vienas kitą ir klykdami.

— Jie nori išprievartauti mano seserį, Haroldai, — pasakiau. — Tu turi jai padėti.

— Aš niekam negaliu padėti, — tarė Haroldas.

— Kas nors juk gali, — šnekėjau. — Nubėgtume ir ką nors pasikviestume. Žinau, kad tu greitas, Haroldai.

— Aha, — nesiginčijo jis. — Bet kas tau padės, kai ten tie bernai?

Žinojau, kad ne Hovardas Takas, tai jau tikrai, ir netrukus, išgirdęs sirenas, — mokyklos teritorijoje ir mieste, — supratau, kad tėtis išsiaiškino, kaip kas veikia policijos automobilyje, ir paprašė pagalbos per radiją. Taigi nebus jokių pareigūnų, galinčių padėti Franei. Aš pravirkau, ir Haroldas Svolou visu svoriu užgulė man petį.

Akimirką aplinkui buvo tylu, tarp dviejų sirenų pliūpsnių, ir mes išgirdom Franę. Vėl kūnų kontaktas, pagalvojau, — bet dabar jau kitoks. Iš Franės lūpų išsprūdo garsas, kurį išgirdęs Haroldas Svolou prisiminė, kas galėtų jai padėti.

— Jaunėlis Džounsas galėtų patvarkyti tuos bernus, — tarė Haroldas. — Jaunėliui Džounsui nieks nešika ant galvos.

— Tikrai! — sušukau. — Ir jis tavo draugas, ar ne? Tu jam patinki labiau negu jie, tiesa?

— Jam nieks nepatinka, — žavėdamasis pasakė Haroldas Svolou; bet staiga pajutau, kad jis nulipo man nuo peties ir ėmė apgraibomis vynioti nuo manęs tinklą. — Kelk šikną, — paragino. — Kai kas Jaunėliui vis dėlto patinka.

— Kas? — pasidomėjau.

— Jam patinka visų seserys, — tarė Haroldas Svolou, bet man nuo tos minties nepasidarė ramiau.

— Ką turi omeny? — paklausiau.

— Stokis! — vėl paragino mane Haroldas Svolou. — Jaunėliui Džounsui patinka visų seserys — jis pats man taip sakė, biče. Šnekėjo: „Visų seserys — geros mergaitės“, — štai ką jis sakė.

— Bet ką jis turi omeny? — paklausiau, dabar stengdamasis neatsilikti nuo Haroldo — greičiausios žmogiškos būtybės visoje Dejerio mokykloje. Kaip mums ir sakė treneris Bobas, Haroldas Svolou, regis, mokėjo skraidyti.

Mudu bėgom pėsčiųjų tako gale matomos šviesos link; pro tą vietą, iš kur, kaip žinojau, paskutinį kartą atsklido Franės balsas, — pro papartyną, kur paeiliui darbavosi Ajovos Bobo galiniai puolėjai. Aš ten stabtelėjau; norėjau pulti į mišką ieškoti Franės, bet Haroldas Svolou nusitempė mane tolyn.

— Tiems bernams tu, biče, vis tiek nieko nepadarysi, — pasakė. — Mums reik atsivest Jaunėlį.

Nežinojau, kodėl Jaunėlis Džounsas turėtų mums padėti. Ir jau galvojau, — stengdamasis neatsilikti nuo Haroldo Svolou, — kad mirsiu taip to ir nesužinojęs; ir dar smilktelėjo mintis, kad jei Džounsui iš tikrųjų patinka „visų seserys“, kaip jis sakė, tai Franei iš to gal nebus nieko gero.

— Kaip jam patinka visų seserys? — švokšdamas paklausiau Haroldo Svolou.

— Taip pat kaip jo paties sesuo, — atsakė Haroldas. — Po galais, biče! — dar pridūrė. — Ko taip lėtai velkiesi? Jaunėlis Džounsas ir pats turi seserį, biče. Ir kažkokie šikniai ją išprievartavo. Velniai griebtų! — nusikeikė Haroldas. — Maniau, visi žino!

„Daug ko nesužinai, kai gyveni ne bendrabuty“, — nuolat sakydavo Frankas.

— Ar juos sugavo? — paklausiau Haroldo Svolou. — Na, tuos tipus, kurie išprievartavo Jaunėlio seserį?

— Velniai griebtų! — vėl nusikeikė Haroldas. — Juos sugavo Jaunėlis! Maniau, visi žino.

— Ir ką jis jiems padarė? — pasidomėjau, bet Haroldas pirma manęs įlėkė į Jaunėlio Džounso bendrabutį. Jis jau skrido laiptais aukštyn, o aš vilkausi atsilikęs daugiau negu per pusę aukšto.

— Neklausk! — surėkė man iš viršaus Haroldas Svolou. — Velniai griebtų, — pridūrė. — Niekas nežino, ką jis jiems padarė, biče. Ir niekas neklausia.

„Kur, po galais, gyvena tas Jaunėlis Džounsas?“ — galvojau prašnopšdamas pro trečią aukštą ir kabarodamasis dar aukščiau, jau kone plyštančiais plaučiais; Haroldo nebemačiau. Jis manęs laukė viršutinio, penkto, aukšto aikštelėje.

„Jaunėlis Džounsas gyvena danguje“, — pagalvojau, tačiau Haroldas man paaiškino, kad dauguma juodaodžių Dejerio mokyklos sportininkų įkurdinti kaip tik šito bendrabučio viršutiniame aukšte.

— Kad nebūtume visiems po akių, supranti? — tarė Haroldas. — Kaip suknisti paukščiai lizduose pačiose medžių viršūnėse, biče. Va kur šitoj suknistoj mokykloj apgyvendinami juodukai.

Penktame bendrabučio aukšte buvo tamsu ir karšta.

— Karštis kyla aukštyn, negi nežinai? — tarė Haroldas Svolou. — Sveikas atvykęs į suknistas džiungles!

Šviesa visuose kambariuose buvo užgesinta, bet muzika grojo, veržėsi pro plyšius po durimis; penktas šito bendrabučio aukštas atrodė tarytum nedidelė naktinių klubų ir barų gatvelė užtemdytame mieste; iš kambarių sklido aiškiai girdimas kojų brūkšėjimas — kažkas ten, tamsoje, šoko.

Haroldas Svolou pasibeldė į vienas duris.

— Ko nori? — pasigirdo šiurpus Jaunėlio Džounso balsas. — Gal gyvent nusibodo?

— Jaunėli, Jaunėli! — šaukė Haroldas Svolou, dar smarkiau daužydamas duris.

— Tikrai nusibodo, ar ne? — tarė Jaunėlis Džounsas, ir mes išgirdom, kaip kambaryje, tarsi kalėjimo kameroje, sutraškėjo kelios iš vidaus atrakinamos spynos.

— Jei koks suskis ieško sau galo, — burbėjo Jaunėlis Džounsas, — aš padėsiu. — Trakštelėjo dar kelios spynos; mudu su Haroldu atsitraukėm nuo durų. — Kuris iš jūsų nori mirt pirmas? — paklausė Jaunėlis Džounsas. Iš jo kambario plūstelėjo karštis ir saksofono garsai; jam už nugaros degė žvakė, stovinti ant rašomojo stalo, kuris — nelyginant prezidento karstas — buvo užtiestas Amerikos vėliava.

— Mums reik tavo pagalbos, Jaunėli, — pasakė Haroldas Svolou.

— Tai jau tikrai, — burbtelėjo Jaunėlis Džounsas.

— Jie nusitempė mano seserį, — paaiškinau. — Franę, — pridūriau. — Ir ją prievartauja.

Jaunėlis Džounsas griebė mane už pažastų, kilstelėjo aukštyn, kad būtume akis į akį, ir atsargiai prispaudė mane prie sienos. Mano kojos tabalavo per kokį pusmetrį nuo grindų; aš nesipriešinau.

— Sakai, prievartauja, biče? — paklausė Jaunėlis.

— Aha, prievartauja, prievartauja! — įsikišo Haroldas Svolou, kaip kokia bitė besisukiojantis aplink mus. — Jie prievartauja jo seserį, brol. Tikrai.

— Tavo seserį? — dar paklausė mane paleisdamas Jaunėlis, ir aš palei sieną nuslydau ant grindų.

— Mano seserį Franę, — linktelėjau staiga nusmelktas baisios minties, kad jis vėl pasakys: „Man ji tiesiog viena iš baltųjų merginų.“ Bet Jaunėlis nieko nesakė; jis verkė — didžiulis jo veidas nuo ašarų blizgėjo kaip lietuje paliktas karžygio skydas.

— Būk geras... — paprašiau. — Mums reikia skubėti.

Bet Jaunėlis Džounsas ėmė purtyti galvą, taškydamas ašaras ant Haroldo Svolou ir ant manęs.

— Vis tiek nesuspėsim, — pasakė Jaunėlis. — Tiesiog neįmanoma suspėt.

— Jie ten trys, — tarė Haroldas Svolou. — Trys kartai trunka ilgiau.

Pajutau, kad man darosi bloga, — kaip darydavosi per kiekvieną Heloviną, kai prisikimšdavau visokio šlamšto.

— Ir aš žinau, kas tie trys, ar ne? — paklausė Jaunėlis Džounsas. Pamačiau, kad jis rengiasi: iki tol nė nepastebėjau, jog Džounsas nuogas. Jis apsimovė duksliomis pilkomis treningo kelnėmis, didžiules basas pėdas įgrūdo, be kojinių, į baltus krepšinio batus. Užsidėjęs beisbolo kepuraitę, snapelį nusuko į užpakalį; daugiau, matyt, nieko neketino vilktis, nes, išėjęs į penkto aukšto koridorių, staiga suriko:

— „Juodoji įstatymo ranka“!

Visur atsivėrė durys.

— Liūtų medžioklė! — suriaumojo Džounsas. Į viršutinį bendrabučio aukštą suvaryti juodaodžiai sportininkai sužiuro į jį. — Pasivikrinkit, velniai griebtų, — paliepė Jaunėlis Džounsas.

— Liūtų medžioklė! — rėkavo Haroldas Svolou, lakstydamas koridoriumi. — Pasivikrinkit! „Juodoji įstatymo ranka“!

Kaip tik tada man dingtelėjo, kad nepažįstu nė vieno juodaodžio Dejerio mokyklos mokinio, kuris nebūtų sportininkas; žinoma: šita suknista mokykla jų išvis nepriimtų, jeigu jie nebūtų naudingi.

— Kas per „liūtų medžioklė“? — paklausiau Jaunėlio Džounso.

— Tavo sesuo — gera mergaitė, — atsakė Džounsas. — Žinau, kad gera. Visų seserys — geros mergaitės, — pridūrė, ir aš, žinoma, nesiginčijau.

O Haroldas Svolou stuktelėjo man į ranką ir tarė:

— Matai, biče? Visų seserys — geros mergaitės.

Mes nulėkėm žemyn — stebėtinai tyliai, turint omenyje, kad mūsų buvo labai daug. Mus vedė Haroldas Svolou, kiekvienoje laiptų aikštelėje vis nekantriai palaukdamas, kol jį pasivysim. Jaunėlis Džounsas, kaip toks stambus vaikinas, buvo neįtikimai greitas. Antro aukšto aikštelėje susidūrėm su dviem iš kažkur grįžtančiais baltaisiais mokiniais; jie pamatė laiptais į apačią bėgančius juoduosius sportininkus ir spruko tolyn savo koridoriumi.

— Liūtų medžioklė! — šaukė jie. — Suknista „Juodoji įstatymo ranka“!

Neprasivėrė nė vienos durys; dviejuose kambariuose užgeso šviesos. Mes išlėkėm į lauką, į Helovino naktį, ir leidomės bėgti į mišką, į tą vietą šalia tako, kurią visada atpažinsiu ir prisiminsiu visą gyvenimą. Net vidurnaktį pakeltas rasčiau tą papartyną, kuriame mudu su Frane pirmąkart ir visada buvom vieni.

— Frane! — šūktelėjau, bet ji neatsiliepė. Su Džounsu ir Haroldu Svolou pasukau į tankmę; juodieji sportininkai už mūsų išsirikiavo ant tako, nuo jo pradžios iki galo, ir visi kartu žengė į mišką — purtydami medžius, spardydami nukritusius lapus, kai kurie niūniuodami kažkokią melodiją, visi (staiga pastebėjau) su beisbolo kepuraitėmis, į užpakalį nusuktais snapeliais, visi nuogomis krūtinėmis; du su beisbolo gaudytojų kaukėmis. Garsas, kurį jie skleidė braudamiesi per mišką, buvo panašus į besisukančių rotacinės šienapjovės ašmenų zvimbimą. Mirkčiojo žibintuvėliai, ir mes — kaip didžiulių jonvabalių spiečius — priėjom prie papartyno, kur Lenis Mecas, vis dar be kelnių, laikė suspaudęs tarp kelių mano sesers galvą. Mecas klūpojo ant už galvos ištiestų Franės rankų, o Česteris Pulaskis — kuris, be abejo, buvo trečias — atrodė jau bebaigiąs.

Čiperis Davas spėjo pasprukti; jis, žinoma, buvo pirmas. Be to, kaip atsargus įžaidėjas, jis kamuolio pernelyg ilgai nelaikė.

— Aš, aišku, supratau, ką jis nori daryti, — daug vėliau pasakojo man Franė. — Buvau tam pasirengusi, net įsivaizduodavau tai — su juo. Kažkodėl visada žinojau, jog tai — pirmas kartas — bus su juo.

Bet maniau, kad kitiems jis neleis net žiūrėti. Aš netgi sakiau jam, kad nereikia manęs versti, kad aš jam duosiu. Bet kai jis paliko mane su jais... tam tikrai nebuvau pasirengusi. Niekad apie tai net nepagalvojau.

Mano sesuo manė, jog tai buvo pernelyg žiauri bausmė už išdaigą su šviesomis „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje ir už tai, kad ji netyčia prisidėjo prie Hovardo Tako atsisveikinimo su šiuo pasauliu.

— Nejaugi visada susilauki atpildo už menkiausią paišdykavimą? — garsiai mąstė Franė.

O man atrodė, kad Lenis Mecas ir Česteris Pulaskis nebuvo deramai nubausti už tokį „paišdykavimą“. Vos pamatęs Jaunėlį Džounsą, Mecas paleido mano sesers rankas; užsitraukęs kelnes, puolė bėgti, — bet jis buvo galinis puolėjas, pripratęs prie gero varžovų blokavimo ir palyginti laisvos aikštės priešakyje. Tamsiame miške jis beveik negalėjo įžiūrėti tamsių niūniuojančių juodaodžių sportininkų kūnų ir, — nors bėgo iš visų jėgų, gana greitai, — galiausiai rėžėsi į medį, storą kaip jo šlaunis, ir susilaužė raktikaulį. Tada jau akimirksniu buvo apsuptas ir partemptas atgal, į pašventintąjį papartyną, kur Jaunėlis Džounsas liepė jį išrengti ir pririšti prie lakroso lazdos; paskui Mecas buvo nuneštas, nuogutėlis, pas berniukų dekaną. Vėliau sužinojau, kad „liūtų medžiotojai“ visada labai įspūdingai pristato savo grobį.

Kartą jie sugavo ekshibicionistą, drumstusį ramybę mergaičių bendrabutyje. Pakabino jį už kulkšnių ant dušo galvutės vonios kambaryje, į kurį vaikščiojo daugiausia mergaičių, — nuogą, suvyniotą į permatomą dušo užuolaidą. Tada pakvietė dekaną.

— Čia „Juodoji įstatymo ranka“, — prisistatė Jaunėlis Džounsas. — Suknisto penkto aukšto šerifas.

— Gerai, Jaunėli, kas atsitiko? — paklausė dekanas.

— Ten nudistas, mergaičių bendrabuty, pirmo aukšto vonios kambary, iškart į dešinę, — pasakė Džounsas. — Liūtų medžiotojai jį sučiupo berodantį savo grožybes.

Taigi Lenis Mecas buvo nugabentas pas berniukų dekaną. Česteris Pulaskis ten atsidūrė pirma jo. „Liūtų medžioklė!“ — suklykė miške Haroldas Svolou, ir kai Lenis paleido Franės rankas, Česteris Pulaskis išslydo iš mano sesers ir taip pat mėgino pasprukti. Bet Pulaskis buvo visiškai išsirengęs ir švelniomis basomis kojytėmis lėtai bidzeno tarp medžių, nė į vieną neatsitrenkdamas. Kas keliolika metrų jis stingo iš baimės, išvydęs „Juodąją įstatymo ranką“ — juodaodžius sportininkus, kurie slinko per mišką šnarindami medžius, laužydami sausas šakas ir niūniuodami savo melodiją. Česteris Pulaskis pirmą kartą dalyvavo grupiniame išprievartavime, o toks džiunglių ritualas galutinai apvainikavo tą naktį: jam staiga pasirodė, kad miškas pilnas čiabuvių (kanibalų! — kaip jis manė), — taigi jis klupinėdamas, inkšdamas, susikūprinęs kaip pirmykštis žmogus, kokį jį įsivaizduoju, kone keturpėsčias atbėgo į bendrabutyje esantį berniukų dekano butą.

Berniukų dekanas nesidžiaugė tuo, kad Dejerio mokykloje pradėjo mokytis ir mergaitės. Iki tol jis buvo tiesiog dekanas — tvarkingas, tvirtas vyriškis, nepaleidžiantis iš rankų pypkės ir mėgstantis žaidimus su raketėmis; turėjo žvalią, jaunatvišką žmoną, kuri elgėsi kaip kokia komandos šokėja, — jos amžių išduodavo tik nerimą keliantys maišeliai paakiuose. Dekanas su žmona buvo bevaikiai. „Visi šitie berniukai ir yra mano vaikai“, — vis sakydavo dekanas.

Kai mokykloje atsirado mergaičių, jis su jomis negalėjo elgtis taip pat kaip su berniukais ir netrukus paskyrė savo žmoną mergaičių dekane, kad jam padėtų. Naujasis — berniukų dekano — titulas jam patiko, bet visokiausi nauji nemalonumai, kurių dabar, mokydamiesi drauge su mergaitėmis, prisidarydavo jo berniukai, varė į neviltį.

— O ne! — tikriausiai sudejavo dekanas, kai paklaikęs Česteris Pulaskis ėmė nagais draskyti jo duris. — Nekenčiu Helovino.

— Aš pažiūrėsiu, — tarė jo žmona, mergaičių dekanė, ir nuėjo atidaryti durų. — Žinau, žinau, — linksmai pasakė. — „Vaišės arba pokštas!“

O ten stovėjo nuogas, susirietęs Česteris Pulaskis, pagrindinis blokuotojas, švytintis šašais ir atsiduodantis seksu.

Sklido kalbos, kad mergaičių dekanės klyksmas pažadino du apatinius bendrabučio, kuriame gyveno abu dekanai, aukštus — ir netgi ponią Batler, naktinę seselę, snaudusią prie rašomojo stalo greta esančiame medicinos kabinete. „Nekenčiu Helovino“, — turbūt sumurmėjo ponia Batler. Priėjusi prie kabineto durų, ji pamatė Jaunėlį Džounsą, Haroldą Svolou ir mane; Jaunėlis nešė Franę.

Ten, papartyne, aš padėjau Franei apsirengti, Jaunėlis Džounsas mėgino išpainioti jai plaukus, o ji verkė ir verkė; galų gale Jaunėlis Franės paklausė:

— Eisi pati?

Kai buvom daug mažesni, tėtis dažnai klausdavo, ar eisim patys, ar važiuosim automobiliu. Jaunėlis, žinoma, turėjo omeny, kad gali ją panešti, ir Franė norėjo būti nešama — taigi jis ir nešė.

Pranešė pro tą vietą papartyne, kur Lenis Mecas buvo rišamas prie lakroso lazdos — rengiamas kitokiai kelionei. Franė nesiliovė verkusi, ir Jaunėlis tarė:

— Ei, tu gera mergaitė, aš apie tokius dalykus nutuokiu.

Bet Franė vis verkė.

— Ei, paklausyk, — toliau šnekėjo Jaunėlis Džounsas. — Žinai ką? Kai kas nors tave liečia, o tu nenori, kad liestų, tai iš tikrųjų ir negali paliesti — patikėk. Šitaip jie liečia ne tave; tavęs jie nepasiekia, supranti? Savęs tu nepraradai. Niekas tavęs nepalietė — iš tikrųjų. Tu tikrai gera mergaitė. Ar tiki manim? Savęs tu nepraradai. Ar tiki?

— Nežinau, — tebeverkdama sušnibždėjo Franė. Viena jos ranka tabalavo nusvirusi Jaunėliui prie šono ir aš paėmiau ją už tos rankos; ji suspaudė mano plaštaką, o aš — jos. Haroldas Svolou vedė mus, nardydamas tarp medžių; jis parodė mums kelią į medicinos kabinetą ir atidarė duris.

— Kas čia dabar? — apstulbo naktinė seselė, ponia Batler.

— Aš — Franė Beri, — tarė mano sesuo. — Mane sumušė.

„Sumušė“ buvo Franės eufemizmas — ji ir vėliau visiems taip sakė, nors visi suprato, kad ją išprievartavo. Franė pripažino tik tai, kad ją „sumušė“, ir nors esmė visiems buvo aiški, teisiškai tos esmės niekas taip ir neįvertino.

— Ji turi omeny, kad ją išprievartavo, — pasakė poniai Batler Jaunėlis Džounsas.

Bet Franė vis purtė galvą. Manau, kad jausdama Jaunėlio gerumą ir savaip suvokdama jo žodžius, kad iš tikrųjų jos niekas nepalietė, Franė apie lytinį prievartavimą kalbėjo kaip apie paprasčiausias pralaimėtas muštynes. Ji kažką pašnibždėjo Jaunėliui, kuris tebelaikė ją glėbyje, priglaudęs sau prie krūtinės, ir Jaunėlis, pastatęs ją ant grindų, tarė poniai Batler:

— Gerai, ją sumušė.

Ponia Batler žinojo, ką tai reiškia.

— Ją sumušė ir išprievartavo, — neištvėrė vietoje nenustygstantis Haroldas Svolou, bet Jaunėlis Džounsas žvilgsniu jį apramino ir pasakė:

— Gal tu jau skrisk, paukšteli Haroldai? Skrisk ir surask tą balandėlį“, poną Davą4.

Haroldui vėl sužibo akys ir jis išlėkė.

Aš mėginau prisiskambinti tėčiui, bet paskui prisiminiau, kad „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje nėra nė vieno veikiančio telefono. Tada paskambinau mokyklos apsaugininkams ir paprašiau, kad jie tėčiui praneštų: mudu su Frane medicinos kabinete; Franė „sumušta“.

— Čia tik dar vienas Helovinas, mažiau, — tarė Franė, laikydama mane už rankos.

— Pats baisiausias, Frane, — pasakiau.

— Kol kas baisiausias, — pritarė ji.

Ponia Batler išsivedė Franę, kad galėtų suteikti jai pagalbą ir prileisti vonią, o Jaunėlis Džounsas man paaiškino, kad jeigu Franė išsipraus, tai neliks įrodymų, kad ji buvo išprievartauta; tai išgirdęs aš nusekiau paskui ponią Batler pasakyti to jai, bet ponia Batler jau buvo viską paaiškinusi Franei, kuri nebenorėjo nieko apie tai girdėti.

— Mane sumušė, — tvirtino Franė, bet paklausė ponios Batler patarimo, kad vėliau turėtų pasitikrinti, ar nepastojo (paaiškėjo, kad ne) ir ar nebuvo užkrėsta kokia nors venerine liga (kažkuris jai kažką užnešė, bet tai nebuvo labai pavojinga, ir ji netrukus išsigydė).

Kai tėtis atlėkė į medicinos kabinetą, Jaunėlis Džounsas jau buvo išėjęs padėti draugams, gabenantiems Lenį Mecą pas dekaną; Haroldas Svolou kaip koks vanagas žvalgė visą mokyklos teritoriją, ieškodamas balandėlio, — o aš sėdėjau baltoje palatoje su Frane, ką tik išsimaudžiusia, plaukus apsukusia rankšluosčiu, prie kairio skruostikaulio laikančia pūslę su ledukais; jos dešinys bevardis pirštas buvo sutvarstytas (ji išsiplėšė nagą); Franė sėdėjo lovoje, apsivilkusi baltais ligoninės marškiniais.

— Noriu namo, — tarė ji tėčiui. — Pasakyk mamai, kad man tik reikia kokių nors švarių drabužių.

— Ką jie tau padarė, meilute? — paklausė tėtis ir prisėdo prie jos ant lovos.

— Sumušė, — atsakė Franė.

— O kur tu buvai? — paklausė tėtis manęs.

— Jis bėgo prašyti pagalbos, — paaiškino jam Franė.

— Matei, kas atsitiko? — tardė mane tėtis.

— Jis nieko nematė, — patikino tėtį Franė.

Norėjau tėčiui pasakyti, kad mačiau trečią veiksmą, bet nors mes visi žinojom, ką reiškia „sumušė“, nusprendžiau ir toliau tai vadinti taip, kaip nori Franė.

— Aš tik noriu namo, — pasakė ji, nors man „Naujojo Hampšyro“ viešbutis atrodė pernelyg didelis ir svetimas, kad ten galėtum pasijusti jaukiai.

Tėtis išvažiavo atvežti Franei drabužių.

Gaila, kad jis nematė, kaip Lenis Mecas, pririštas prie lakroso lazdos, per visą mokyklos teritoriją buvo nešamas pas dekaną, tarsi nevykusiai ant iešmo užmautas mėsos gabalas. Taip pat gaila, kad tėtis negalėjo matyti, kaip stropiai Haroldas Svolou ieško Davo, lyg šešėlis prislinkdamas prie kiekvieno bendrabučio kambario. Galiausiai Haroldas įsitikino, kad Čiperis Davas gali būti tik mergaičių bendrabutyje. Tai supratęs jis pagalvojo, kad anksčiau ar vėliau vis tiek ras, kieno kambaryje Davas pasislėpė.

Berniukų dekanas, apgaubęs Česterį Pulaskį žmonos kupranugarių vilnos paltu, — tai buvo pirmas jam po ranka pasitaikęs drabužis, — sušuko:

— Česteri, Česteri, sūnau! Kodėl? Kai likusi tik savaitė iki rungtynių su Ekseteriu!

— Miškas pilnas negrų, — pasiskundė Česteris Pulaskis. — Jie perima valdžią. Bėkite, gelbėkitės.

Mergaičių dekanė užsirakino vonios kambaryje; išgirdusi, kad kažkas vėl brazdinasi ir baladoja į duris, ji šūktelėjo vyrui:

— Gal šįkart jau pats pažiūrėk, kas ten!

— Ten tie negrai, neįsileiskit! — surėkė Česteris Pulaskis, tvirčiau įsisupdamas į mergaičių dekanės paltą.

Berniukų dekanas drąsiai atvėrė duris; jis jau prieš kurį laiką buvo sudaręs savotišką sutartį su Jaunėlio Džounso slaptąja policija — Dejerio mokykloje puikiai besidarbuojančia pogrindine įstatymo ranka.

— Dėl Dievo meilės, Jaunėli, — tarė dekanas. — To jau per daug.

— Kas ten? — sušuko mergaičių dekanė iš vonios kambario, kai Lenis Mecas buvo įneštas į abiejų dekanų svetainę ir paguldytas ant akmeninių plytelių priešais židinį; jam baisiai skaudėjo lūžusį raktikaulį, o matydamas liepsnojantį židinį jis tikriausiai pamanė, kad tuoj atsidurs ugnyje.

— Prisipažįstu! — subliovė.

— Kurgi ne, — burbtelėjo Jaunėlis Džounsas.

— Aš kaltas! — rėkė Lenis Mecas.

— Žinoma, — pritarė Jaunėlis Džounsas.

— Ir aš! — suklykė Česteris Pulaskis.

— O kas buvo pirmas? — paklausė Jaunėlis Džounsas.

— Čiperis Davas! — sutartinai užgiedojo galiniai puolėjai. — Davas buvo pirmas!

— Štai, — tarė Jaunėlis Džounsas berniukų dekanui. — Supratot?

— Ką jie padarė... ir kam? — paklausė dekanas.

— Jie trise išprievartavo Franę Beri, — pasakė Jaunėlis Džounsas, kaip tik tą akimirką, kai mergaičių dekanė išėjo iš vonios kambario; pamačiusi tarpduryje linguojančius juodaodžius sportininkus, tarsi kokį afrikiečių chorą, ji vėl sukliko — ir vėl užsidarė vonioje.

— Dabar atvešim jums Davą, — tarė Jaunėlis Džounsas.

— Tik švelniau, Jaunėli! — riktelėjo dekanas. — Dėl Dievo meilės, švelniau!

Aš buvau su Frane; mama su tėčiu atvežė jai drabužius. Trenerį Bobą jie paliko prižiūrėti Lili ir Ego — kaip senais laikais, pagalvojau. Bet kurgi Frankas?

Tėtis paslaptingai pasakė, kad Frankas išsiųstas „su specialia misija“. Išgirdęs, kad Franė „sumušta“, tėtis iškart suprato, jog atsitiko blogiausia. Jis žinojo, kad pagaliau grįžusi namo ir atsigulusi į gavo lovą Franė pirmiausia pareikalaus atvesti Bėdą. „Noriu namo“, — pasakys Franė. O paskui paprašys: „Noriu, kad Bėda miegotų su manimi.“

„Gal dar ne per vėlu“, — tikėjosi tėtis; jis paliko Bėdą pas veterinarą prieš futbolo rungtynes. Jei veterinaras dieną buvo labai užsiėmęs, tai gal senasis bezdalius dar gyvas, tupi kokiame nors narve? Frankas apsiėmė nueiti ir pažiūrėti.

Tačiau tai buvo nelyginant Jaunėlio Džounso gelbėjimo misija; Frankas pavėlavo. Garsiai belsdamas į duris, pažadino veterinarą.

— Nekenčiu Helovino, — tikriausiai suniurzgė veterinaras, bet žmona jam pasakė, kad atėjo vienas iš Bėrių sūnų ir klausia, kaip Bėda. — Ajajai, — sudejavo veterinaras. — Man labai gaila, vaikeli, — tarė Frankui, — bet tavo šuo šiandien popiet iškeliavo į aną pasaulį.

— Noriu jį pamatyti, — paprašė Frankas.

— Ajajai, — apgailestavo veterinaras. — Šuo nebegyvas, sūnau.

— Jūs jį palaidojot? — paklausė Frankas.

— Kaip miela, — pasakė veterinarui žmona. — Tegu berniukas palaidoja savo šunį, jeigu nori.

— Ajajai, — murmėjo veterinaras, bet nusivedė Franką į galinį šunidės kambarėlį, kur į vieną krūvą buvo sumesti trys negyvi šunys, o į kitą — trys katės. — Savaitgaliais nelaidojam, — paaiškino Frankui veterinaras. — Kuris čia tavo Bėda?

Frankas iškart atpažino senąjį smirdžių; Bėda jau buvo pradėjęs stingti, bet Frankas šiaip taip sukišo negyvą juodąjį labradorą į didelį šiukšlių maišą. Veterinaras su žmona, be abejo, nežinojo, kad Frankas neketina Bėdos laidoti.

— Per vėlu, — pašnibždėjo Frankas tėčiui, kai mama, tėtis, Franė ir aš grįžom namo — į „Naujojo Hampšyro“ viešbutį.

— Dieve mano, aš gi galiu eiti pati, — pasakė Franė, nes mes visi grūdomės aplink ją. — Pas mane, Bėda! — pašaukė ji. — Nagi, eik šen!

Mama pravirko, ir Franė paėmė ją už parankės.

— Man viskas gerai, mam, — pasakė. — Tikrai. Niekas manęs iš tikrųjų nepalietė... turbūt.

Tada pravirko ir tėtis, Franė paėmė už parankės ir jį. Aš, regis, verkiau visą vakarą ir jau buvau išverkęs visas ašaras.

Frankas pasivedėjo mane į šalį.

— Ko, po galais, nori, Frankai? — paklausiau.

— Eikš, pažiūrėk.

Bėda, dar neištrauktas iš šiukšlių maišo, gulėjo po lova Franko kambaryje.

— Dievuliau, Frankai! — persigandau.

— Aš jį Franei sutvarkysiu, — tarė Frankas. — Kaip tik Kalėdoms!

— Kalėdoms, Frankai? — nustebau. — Sutvarkysi?

— Ketinu Bėdą iškimštu — paaiškino Frankas. Dejerio mokykloje jis labiausiai mėgo biologiją — keistoką kursą, kurį dėstė iškamšininkas mėgėjas, pavarde Foitas. Frankas, padedamas Foito, jau buvo iškimšęs voverę ir kažkokį keistą oranžinį paukštį.

— Po galais, Frankai, — pasakiau. — Nežinau, ar Franei patiks.

— Bus beveik tas pats, kas turėti jį gyvą, — tarė Frankas.

Aš tuo abejojau. Staiga išgirdę, kaip pratrūko Franė, mudu supratom, kad tėtis jai pranešė naujieną apie Bėdą. Paskui Franės dėmesį nuo širdgėlos šiek tiek atitraukė Ajovos Bobas. Jis sakėsi eisiąs ir pats surasiąs Čiperį Davą; buvo nelengva jį nuo to atkalbėti. Franė panoro dar kartą išsimaudyti vonioje; aš gulėjau lovoje ir klausiausi, kaip bėga vanduo. Paskui atsikėliau, priėjau prie vonios kambario durų ir paklausiau, ar ji nenorėtų, kad ko nors jai atneščiau.

— Ačiū, — sušnibždėjo Franė. — Sugrąžink man vakardieną ir beveik visą šiandieną, — tarė. — Noriu, kad šitos dienos sugrįžtų.

— Tai viskas? — paklausiau. — Tik vakardieną ir šiandieną?

— Taip, — atsakė Franė. — Ačiū.

— Tikrai sugrąžinčiau, jei galėčiau, Frane.

— Žinau, — tarė ji. Girdėjau, kaip ji iš lėto panyra į vandenį. — Man viskas gerai, — sušnibždėjo. — Niekas manęs, po velnių, iš tikrųjų nepasiekė.

— Myliu tave, — šnipštelėjau.

Ji nieko neatsakė; aš grįžau į lovą.

Kurį laiką klausiausi, kaip treneris Bobas savo kambariuose, virš mūsų, daro atsispaudimus, paskui kelis atsilenkimus, vėliau jis kiek pakilnojo svarmenis — viena ranka, paskui kita (buvo girdėti ritmingas štangos dzingsėjimas ir padažnėjęs įpykusio senuko kvėpavimas), — ir aš jau gailėjausi, kad neleidom jam eiti ieškoti Čiperio Davo, kuris tikrai nebūtų atsilaikęs prieš senąjį Ajovos vidurio puolėją.

O prieš Jaunėlį Džounsą ir „Juodąją įstatymo ranką“ Davas, deja, atsilaikė. Jis nulėkė tiesiai į mergaičių bendrabutį, pas jį įsimylėjusią komandos šokėją Melindą Mičel. Visi ją vadino Mindė, dėl Davo ji kraustėsi iš proto. Jis jai pasakė, kad „truputį pakvailiojo“ su Frane Beri, bet paskui ja pasibjaurėjo, kai ji susiuostė ir su Leniu Mecu, ir su Česteriu Pulaskiu. „Padraika“, — pasakė apie mano seserį Davas, ir Mindė Mičel jam pritarė. Ji jau seniai pavyduliavo Franei.

— O dabar Franė ant manęs užsiundė tą juočkių gaują, — pasakojo Mindei Davas. — Ji su jais susiburkavusi. Ypač su Jaunėliu Džounsu, — pridūrė, — tuo juodasnukiu geruoliu, kuris visus skundžia dekanui.

Taigi Mindė Mičel pasiguldė Davą į savo lovą, o kai Haroldas Svolou, pašnibždomis klausinėdamas, kur Davas, prislinko prie jos durų („Davas, Davas — ar nematei Davo? Klausia „Juodoji Įstatymo ranka“), ji atšovė, kad į savo kambarį niekad neįsileidžia jokių vaikinų, todėl neįsileis ir Haroldo.

Taigi jie jo nerado. Kitą rytą jis buvo išmestas iš Dejerio mokyklos — kartu su Česteriu Pulaskiu ir Leniu Mecu. Prievartautojų tėvai, kai viską sužinojo, jautėsi dėkingi, kad jų sūnūs išvengs baudžiamosios bylos, ir į jų pašalinimą iš mokyklos žiūrėjo kaip į malonę. Kai kurie mokytojai — ir dauguma tarybos narių — atrodė nepatenkinti: jų manymu, tą incidentą buvo galima kol kas laikyti paslaptyje ir kaltininkus nubausti tik po rungtynių su Ekseteriu. Bet jiems buvo paaiškinta, kad geriau jau netekti Ajovos Bobui nupirktų galinių puolėjų negu paties Ajovos Bobo, — nes senukas tikrai atsisakytų per rungtynes vadovauti komandai, jeigu joje tebebūtų tie trys prievartautojai.

Tas incidentas buvo nuslėptas pagal geriausias privačių mokyklų tradicijas; atrodė tikrai nuostabu, kad tokia paprasta mokykla kaip Dejerio kartais, kai reikia nutylėti nemalonius dalykus, sugeba taip tiksliai sekti išorinio padorumo kauke prisidengti seniai išmokusių rinktinių mokyklų pavyzdžiu.

Už tai, kad „sumušė“ Franę Beri, — atseit pernelyg įsisiautėję per Dejerio mokykloje visada audringai švenčiamą Heloviną, — Česteris Pulaskis, Lenis Mecas ir Čiperis Davas buvo išmesti. Davas, kaip man atrodė, apskritai išbrido sausas. Bet mudu su Frane jį matėm ne paskutinį kartą, ir Franė tai, ko gero, nujautė. Ne paskutinį kartą matėm ir Jaunėlį Džounsą; jis tapo Franės draugu, gal netgi buvo jos asmens sargybinis, kol mokėsi Dejerio mokykloje. Jie visur eidavo kartu, ir aš mačiau, kad Jaunėlio Džounso dėka Franė jaučiasi esanti tokia, kokia ji iš tikrųjų ir buvo: gera mergaitė, — juk jis nuolat jai tai sakydavo. Ir vėliau, baigę Dejerio mokyklą, mes ne visam laikui atsisveikinom su Džounsu; jis dar kartą išgelbėjo Franę, nors ir vėl pavėluotai. Jaunėlis Džounsas, kaip jūs jau žinote, vėliau žaidė futbolą viename Pensilvanijos koledže ir Klivlando Browns profesionalų komandoje — kol kažkas jam sutrupino kelį. Tada jis įstojo į teisės fakultetą ir tapo aktyviu vienos Niujorko organizacijos, — kuri jo siūlymu buvo pavadinta „Juodąja įstatymo ranka“, — nariu. Kaip nuolat sakys Lili, — ir galiausiai mums aiškiai įrodys, — viskas tarytum pasaka.

Česterį Pulaskį kankins rasistiniai košmarai — beveik visą gyvenimą, kuris baigsis automobilyje. Policija sakys, kad jis tikriausiai kažką grabaliojo, užuot laikęs vairą. Ta moteris irgi žus, ir Lenis Mecas tvirtins, kad ją pažinojo. Kai tik sugijo lūžęs raktikaulis, Mecas vėl ėmė lakstyti su kamuoliu; žaidė futbolą kažkokiame Virdžinijos koledže — ten ir supažindino Česterį Pulaskį su ta moterimi, kurią Pulaskis užmušė per vienas Kalėdų atostogas. Meco taip ir nepaėmė nė viena profesionalų komanda, — dėl aiškiai matomos greičio stokos, — užtat jis buvo paimtas į Jungtinių Valstijų kariuomenę, — kuriai nerūpėjo, ar jis greitas, ar lėtas, — ir žuvo, kaip sakoma, už tėvynę, Vietname. Tiesą sakant, jo nepakirto priešo kulka; jis neužlipo ant minos. Lenis Mecas pralaimėjo kitokią kovą: jį nunuodijo apgauta prostitutė.

Haroldas Svolou buvo pernelyg pakvaišęs ir pernelyg greitas, kad suspėčiau su juo. Dievai žino, kas jam nutiko. Sėkmės tau, Haroldai, kad ir kur tu esi!

Gal todėl, kad tada buvo Helovinas ir Helovino dvasia įsiskverbė į mano atsiminimus apie Ajovos Bobo pergalingą sezoną, visi tie žmonės man dabar atrodo kaip vaiduokliai, burtininkai, velniai ir stebuklingos būtybės. Be to, nepamirškite: tada mes pirmą kartą nakvojom „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje — nors didžiąją tos nakties dalį praleidom nemiegodami. Pirmą naktį naujoje vietoje visada jautiesi nejaukiai — net lovos girgžda neįprastai. Ir Lili, kuri visada prabusdavo vienodai sausai kosėdama, kaip kokia sukriošusi senutė, — ir mes kaskart nustebdavom pamatę, kokia ji maža, — tą naktį užsikosėjo kitaip; tarytum silpna jos sveikata ją pačią būtų erzinusi beveik taip pat kaip ir mamą. Egas niekada nepabusdavo, kol jo kas nors nepažadindavo, o pakeltas elgdavosi taip, lyg būtų jau seniai išsibudinęs. Bet tą rytą po Helovino Egas pabudo pats — beveik ramiai. Aš daug metų girdėdavau, kaip Frankas savo kambaryje masturbuojasi, tačiau girdėti jį tai darant „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje buvo visai kas kita, — gal todėl, kad žinojau, jog po jo lova guli Bėda, įkištas į šiukšlių maišą.

Tą rytą po Helovino stebėjau aušrą Elioto parke. Buvo pašalę; staiga pamačiau Franką, per sustingusius suknežinto moliūgo žievės gabalus plumpuojantį į biologijos laboratoriją — su į šiukšlių maišą įkištu Bėda ant peties. Tėtis irgi jį matė, pro tą patį langą.

— Kur, po galais, Frankas eina su tom šiukšlėm? — paklausė tėtis.

— Tikriausiai nerado šiukšlių statinių, — pasakiau, norėdamas padėti Frankui pasprukti. — Na, juk neturim veikiančio telefono, nebuvo elektros. Gal nėra ir šiukšlių statinių.

— Yra, — tarė tėtis. — Stovi prie užpakalinių durų. — Jis nustebęs lydėjo Franką akimis ir purtė galvą. — Tas pusprotis turbūt vilksis iki pat sąvartyno, — pasakė. — Viešpatie, tas vaikas nenormalus.

Aš krūptelėjau, nes žinojau, jog tėtis nežino, kad Frankas tikrai nenormalus.

Kai Egas galiausiai išėjo iš vonios kambario, tėtis norėjo pasinaudoti patogumais, bet pamatė, kad jį jau aplenkė Franė. Ji vėl leidosi vonią, ir mama tarė tėčiui:

— Nieko jai nesakyk. Tegu maudosi, kiek tik norės.

Ir jie nuėjo, ginčydamiesi, nors šiaip ginčydavosi labai retai.

— Juk sakiau, kad mums reikia dar vieno vonios kambario, — šnekėjo mama.

Kurį laiką klausiausi, kaip Franė leidžiasi vandenį.

— Myliu tave, — sušnibždėjau prie užrakintų durų. Bet ten šniokštė gydančio vandens srovė — vargu ar Franė išgirdo, ką pasakiau.

5 Linksmos tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt šeštųjų Kalėdos

Tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt šeštųjų pabaigą, nuo Helovino iki Kalėdų, prisimenu kaip laiką, per kurį Franė atprato maudytis vonioje triskart per dieną — ir vėl pamėgo sodrų savo pačios kvapą. Man visada patiko Franės kvapas, — nors kartais jis būdavo labai smarkus, — bet nuo penkiasdešimt šeštųjų Helovino iki Kalėdų jo negalėjo pakęsti pati Franė. Todėl ji vis prausėsi ir prausėsi, ir apskritai nebeskleidė jokio kvapo.

„Naujojo Hampšyro“ viešbutyje mūsų šeima užėmė dar vieną vonios kambarį ir tobulino įgūdžius pirmame tėčio šeimyniniame versle. Mama prisiėmė rūpesčius, susijusius su liguista ponios Urik savimana ir paprasta, bet gera jos virtuvės produkcija; ponia Urik prižiūrėjo Maksą, nors jis tikrai neblogai nuo jos pasislėpė ketvirtame aukšte. Ronda Rei pakliuvo į tėčio rankas — „ne tiesiogine prasme“, kaip sakydavo Franė.

Ronda buvo keistai energinga. Per vieną rytą ji spėdavo perkloti visas lovas; restorane aptarnaudavo keturis staliukus, nesupainiodama užsakymų ir nieko neversdama ilgai laukti; ji galėdavo pavaduoti prie baro stovintį tėtį (mūsų restoranas būdavo atviras lankytojams kiekvieną vakarą, išskyrus pirmadienį, iki vienuoliktos) ir padengti visus staliukus pusryčiams (septintą valandą). Bet kai ji nueidavo į savo dienos poilsio kambarį, tai galėdavai pamanyti, kad atgulė žiemos miego arba ją ištiko sunkios formos stuporas, ir netgi kai būdavo energingiausia, kai laiku atlikdavo visus darbus, ji vis tiek atrodydavo mieguista.

— Kodėl mes sakom, kad tai dienos poilsio kambarys? — nesuprato Ajovos Bobas. — Na, jeigu Ronda tikrai grįžta į Hampton Byčą, tai kada? Turiu omeny, nieko blogo, kad ji čia gyvena, bet kodėl mes nesakom, kad ji gyvena čia, kodėl ji pati taip nesako?

— Ji dirba gerai, — tarė tėtis.

— Bet gyvena dienos poilsio kambaryje, — pasakė mama.

— Kas yra „dienos poilsio kambarys“? — paklausė Egas. Turbūt visi norėjome tai sužinoti.

Mudu su Frane per vidaus telefoną valandų valandas klausydavomės, kas darosi Rondos Rei kambaryje, bet tik po kelių savaičių supratom, kas yra „dienos poilsio kambarys“. Rytais, jau gerokai įdienojus, nuspausdavom garso priėmimo mygtuką ir Franė, kurį laiką pasiklausiusi Rondos kvėpavimo, sakydavo:

— Miega.

O kartais:

— Rūko cigaretę.

Vėlai vakare mudu su Frane ilgokai klausydavomės ir galiausiai aš spėdavau:

— Gal skaito.

— Juokauji? — sakydavo Franė.

Apimti nuobodulio pasiklausydavom ir kitų kambarių, vieno po kito arba visų iš karto. Patikrindavom, ar Makso Uriko kambaryje vis dar girdėti tik visokie trukdžiai, — kartais pro juos prasimušdavo Makso radijas. Įsitikindavom, kad pusrūsyje, ponios Urik virtuvėje, vis dar virduliuoja sultinio puodai. Žinojom, kad „3F“ priklauso Ajovos Bobui; retkarčiais išgirsdavom iš ten sklindantį štangų žvangėjimą, — ir dažnai neiškęsdavom nepakomentavę, pavyzdžiui: „Nagi, seneli, guviau! Kilstelėk tą mažylę — nelėtink tempo.“

— Nelemti vaikigaliai! — niurnėdavo Bobas; arba trinktelėdavo du geležinius svarmenis, vieną į kitą, prie pat vidaus telefono siųstuvo ir imtuvo dėžės — taip, kad mudu su Frane net pašokdavom, susiėmę už spengiančių ausų. — Cha! — surikdavo treneris Bobas. — Šįkart aš jus, velniūkščiai, pričiupau!

— Pamišėlis kambaryje „3F“, — paskelbdavo Franė visam viešbučiui. — Užsirakinkite duris. Pamišėlis kambaryje „3F“!

— Cha! — sukriokdavo Ajovos Bobas — kilnodamas štangą, darydamas atsispaudimus, atsilenkimus arba mankštindamasis su svarmenimis. — Juk šitas viešbutis ir įkurtas pamišėliams!

Kaip tik Ajovos Bobas mane ir paskatino kilnoti sunkumus. Po to, kas atsitiko Franei, panorau būti stipresnis. Iki Padėkos dienos jau bėgiojau po šešias mylias per dieną, nors Dejerio mokyklos kroso trasa buvo tik dviejų su ketvirčiu mylios. Bobas man paskyrė daugybės bananų, pieno ir apelsinų dietą.

— Ir dar makaronų, ryžių, žuvies, daug žalumynų, visokių kruopų košių ir ledų, — patarė senasis treneris. Sunkumus kilnodavau dukart per dieną ir, be tų savo šešių mylių, kiekvieną rytą Elioto parke dar bėgiodavau trumpus nuotolius.

Iš pradžių tik priaugau svorio.

— Gal jau gana tų bananų, — pasakė tėtis.

— Ir ledų, — pridūrė mama.

— Ne, ne, — prieštaravo Ajovos Bobas. — Raumenims reikia šiek tiek laiko.

— Raumenims? — tarė tėtis. — Jis tiesiog nutuko.

— Atrodai kaip cherubinas, meiluti, — nusišypsojo mama.

— Tu kaip pliušinis meškiukas, — pareiškė Franė.

— Nekreipk dėmesio, valgyk, — sakė Ajovos Bobas. — Kai tiek kilnoji ir lakstai, tuoj pats pamatysi permainą.

— Prieš susprogdamas? — paklausė Franė.

Man jau ėjo penkiolikti metai, kaip sakoma; nuo Helovino iki Kalėdų priaugau devynis kilogramus; svėriau daugiau negu septyniasdešimt septynis, bet tebebuvau tik metro ir šešiasdešimt septynių centimetrų ūgio.

— Biče, — kartą pasakė Jaunėlis Džounsas, — jei tave nudažytume juodai ir baltai ir išpieštume ratilus aplink akis, atrodytum kaip panda.

— Netrukus, — šnekėjo Ajovos Bobas, — numesi tuos devynis kilogramus ir būsi visas kietas kaip akmuo.

Franė demonstratyviai nusipurtė ir įspyrė man po stalu.

— Visas kietas kaip akmuo! — sušuko.

— Šlykštu! — tarė Frankas. — Visas tas sunkumų kilnojimas, bananai, tas pūškavimas laiptais.

Jei kurį rytą lydavo, aš, užuot bėgiojęs trumpus nuotolius Elioto parke, lakstydavau aukštyn ir žemyn „Naujojo Hampšyro“ viešbučio laiptais.

Maksas Urikas grasino švystelėsiąs į laiptinę kelias granatas. O vieną labai lietingą rytą antro aukšto aikštelėje mane sustabdė Ronda Rei; ji vilkėjo vienais iš savo naktinių marškinių ir atrodė itin mieguista.

— Žinai, jaučiuosi taip, lyg klausyčiausi, kaip gretimame kambaryje smaginasi meilužiai, — tarė Ronda. Jos dienos poilsio kambarys buvo arčiausiai laiptinės. Rondai patiko mane vadinti Džoniuku. — Trepsėjimas man netrukdo, Džoniuk, — toliau kalbėjo ji. — Bet tas šnopštimas tai jau varo iš proto. Nesuprantu, ar tu ten miršti, ar tuoj išsiliesi, tačiau man, žinai, plaukai šiaušiasi.

— Tu jų neklausyk, — pasakė Ajovos Bobas. — Tu pirmas šitoje šeimoje deramai rūpiniesi savo kūnu. Turi pasijusti lyg apsėstas ir toks būti, — mokė mane Bobas. — Pirmiausia reikia tave pripumpuoti, o paskui jau kiek nors numesi.

Taip viskas ir buvo, ir taip yra: tokį kūną turiu Ajovos Bobo — ir potraukio, kurio nepraradau, — ir bananų dėka.

Tuos papildomus devynis kilogramus numečiau negreitai, bet, šiaip ar taip, numečiau ir nuo tada svorio nebepriaugau. Sveriu šešiasdešimt aštuonis kilogramus, visada.

Tik sulaukęs septyniolikos pagaliau paaukštėjau dar penkiais centimetrais — ir toks likau visam laikui. Taigi toks ir esu: metro ir septyniasdešimt dviejų centimetrų ūgio, šešiasdešimt aštuonių kilogramų svorio. Ir visas kietas kaip akmuo.

Man tuoj sukaks keturiasdešimt, bet netgi dabar, kai mankštinuosi, prisimenu tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt šeštųjų Kalėdas. Dabar yra tokių puikių treniruoklių; niekas nebemausto diskų ant štangos, nebepamiršta jų priveržti, diskai nebesuslysta į krūvą, nebetraiško pirštų ir nebekrenta nuo štangos galo tiesiai ant kojų. Tačiau kad ir kokia naujoviška būtų sporto salė ir visa jos įranga, vos kilstelėjęs net ir lengviausius svarmenis prieš akis vėl matau Ajovos Bobo kambarį, senąjį „3F“, ir nutrintą rytietišką kilimą, ant kurio būdavo sukrauti diskai, — tą kilimą, ant kurio miegodavo Bėda: mankštindamiesi ant to kilimo mudu su Bobų aplipdavom jau nebegyvo šuns plaukais. O kurį laiką pakilnojęs štangą ir pajutęs, kaip visą kūną apima malonus, ilgai trunkantis maudulys, prisimenu visus nevalyvus mokinius ir kiekvieną dėmelę ant stora drobe aptrauktų ašutinių kilimų Dejerio mokyklos sunkumų kilnojimo salėje, kur mes amžinai laukdavom, kada baigs pumpuotis Jaunėlis Džounsas. Džounsas susirinkdavo visus salėje esančius diskus ir susimaudavo ant vieno strypo, o mes stovėdavom su plikomis štangomis ir laukdavom, laukdavom. Tais laikais, kai žaidė Klivlando Browns komandoje, Jaunėlis Džounsas svėrė šimtą dvidešimt devynis kilogramus ir gulėdamas ant suolo galėdavo išspausti du šimtus penkiasdešimt. Dejerio mokykloje jis buvo dar ne toks stiprus, bet jau pakankamai tvirtas, kad man parodytų, ko turėčiau siekti.

— Kiek sveri? — klausdavo Jaunėlis. — Ar žinai?

Kai jam pasakydavau, kiek sveriu, jis palinguodavo galvą ir tardavo:

— Gerai, padvigubink.

Ir kai padaugindavau tą skaičių iš dviejų, — ir užsimaudavau ant štangos šimtą trisdešimt šešis kilogramus, — jis sakydavo:

— Gerai, gulk ant kilimo, aukštielninkas.

Dejerio mokykloje nebuvo specialių štangos spaudimo suolų, todėl guldavausi aukštielninkas ant kilimo, o Jaunėlis Džounsas paimdavo šimtą trisdešimt šešis kilogramus sveriančią štangą ir atsargiai padėdavo man skersai gerklės — strypas prispausdavo Adomo obuolį, bet nesmarkiai. Abiem rankom suimdavau štangą ir jausdavau, kaip mano alkūnės sminga į kilimą.

— Dabar kelk virš galvos, — liepdavo Jaunėlis Džounsas ir išeidavo iš sunkumų kilnojimo salės atsigerti vandens arba nusiprausti po dušu, o aš taip ir gulėdavau po štanga — lyg spąstuose.

Niekaip negalėjau pakelti šimto trisdešimt šešių kilogramų. Kiti, stambesni, vaikinai užsukdavo į sunkumų kilnojimo salę, pamatydavo mane ten gulintį ir pagarbiai klausdavo:

— Na, netrukus pakelsi, ar ne?

— Aha, tik ilsiuosi, — sakydavau, visas išsipūtęs, kaip kokia rupūžė. Ir jie išeidavo, o paskui dar sugrįždavo pažiūrėti.

Jaunėlis Džounsas irgi sugrįždavo, po kurio laiko.

— Kaip sekasi? — pasidomėdavo. Ir numaudavo dešimt kilogramų, paskui dvidešimt, paskui penkiasdešimt.

— Nagi, pamėgink, — vis ragindavo — ir išeidavo, paskui vėl sugrįždavo, kol aš galiausiai išlįsdavau iš po štangos.

Pats sverdamas šešiasdešimt aštuonis kilogramus, aš, žinoma, taip nė karto ir neišspaudžiau šimto trisdešimt šešių, nors dusyk gyvenime esu išspaudęs devyniasdešimt septynis su puse, ir manau, kad išspausti padvigubintą savo svorį gal ir sunkiai, bet įmanoma. Gulėdamas po tokiu svoriu patiriu savotišką ekstazę.

Kartais, kai gerai įsipumpuoju, tariuosi matąs „Juodosios įstatymo rankos“ narius, slenkančius tarp medžių, niūniuojančius savo melodiją, o kartais prisimenu penkto bendrabučio aukšto, kuriame gyveno Jaunėlis Džounsas, kvapą — tas tvankias naktinių klubų džiungles kone danguje; o kai bėgioju ir būnu beįveikiąs trečią, ketvirtą arba jau šeštą mylią, mano plaučiai vėl labai aiškiai pajunta, kaip stengiausi neatsilikti nuo Haroldo Svolou. Matau Franės plaukų sruogą skersai pravertos bežadės jos burnos — ir Lenį Mecą, klūpantį jai ant rankų, suspaudusį jos galvą tarp savo stambių bėgančiojo gynėjo šlaunų. O Česteris Pulaskis — ant Franės: kaip koks automatas. Kartais aš dvigubai pagreitinu jo ritmą, ypač kai skaičiuoju atsispaudimus („septyniasdešimt penki, septyniasdešimt šeši, septyniasdešimt septyni“). Arba atsilenkimus („šimtas dvidešimt vienas, šimtas dvidešimt du, šimtas dvidešimt trys“).

Ajovos Bobas mane paprasčiausiai supažindino su įvairiais prietaisais; Jaunėlis Džounsas padėjo patarimais ir pats buvo puikus pavyzdys; tėtis dar anksčiau išmokė mane bėgioti, o Haroldas Svolou — bėgioti greičiau. Metodika ir rutina, ir netgi trenerio Bobo dieta, manęs pernelyg nevargino. Sunkiausia — daugumai žmonių — laikytis drausmės. Kaip sakė treneris Bobas, turi pasijusti lyg apsėstas ir toks būti. Bet man ir tai nebuvo sunku. Nes viską dariau dėl Franės. Aš nesiskundžiu, bet iš tikrųjų stengiausi dėl Franės — ir ji tai žinojo.

— Klausyk, mažiau, — sakydavo Franė nuo penkiasdešimt šeštųjų Helovino iki Kalėdų, — tu tuoj apsivemsi, jei ir toliau taip rysi bananus. Ir jei nesiliausi valgęs tiek apelsinų, gausi per didelę vitaminų dozę. Kurių galų taip neriesi iš kailio? Vis tiek niekada nebūsi toks greitas kaip Haroldas Svolou. Arba toks stambus kaip Jaunėlis Džounsas.

— Pažįstu tave kiaurai, mažiau, — šnekėjo Franė. — Daugiau taip nebenutiks, supranti? Ir net jeigu nutiktų ir tu būtum pakankamai stiprus, kad galėtum mane apginti, kodėl manai, kad būsi šalia? Jei kada nors vėl taip nutiks, aš gal jau būsiu kitur, toli nuo tavęs, — ir, šiaip ar taip, tikėsiuos, kad tu niekada apie tai nesužinosi. Tikrai.

Bet Franė labai jau tiesiogiai suprato mano mankštinimosi tikslą. Man reikėjo jėgos, ištvermės, greičio — ar bent jau viso to regimybės. Nebenorėjau jaustis toks bejėgis, koks jausdavausi per kiekvieną Heloviną.

Kai kur dar mėtėsi suknežintų moliūgų likučiai, — vienas buvo išmankytas Pušų gatvės pakrašty, prie Elioto parko; kitas, turbūt mestas iš žiūrovų tribūnos, gulėjo ištiškęs ant futbolo aikštę juosiančio šlaku nupilto bėgimo tako, — kai Dejeris su atvykusia Ekseterio komanda žaidė paskutines Ajovos Bobo pergalingo sezono rungtynes. Ore tebesklandė Helovino dvasia, nors Čiperio Davo, Lenio Meco ir Česterio Pulaskio nebebuvo.

Atsarginiai galiniai puolėjai atrodė tarsi apkerėti: viską darė lyg sulėtintame filme. Prie Jaunėlio Džounso priešininkų gretose pralaužtų tarpų jie pribėgdavo tik kai tie tarpai jau užsiverdavo; kamuolį perduodavo kažkur į padanges — praeidavo visa amžinybė, kol kamuolys nusileisdavo žemyn. Belaukdamas vieno tokio perdavimo Haroldas Svolou buvo partrenktas, neteko sąmonės, ir Ajovos Bobas jam nebeleido žaisti iki pat gerokai prailgusių rungtynių pabaigos.

— Tau jau nuskambėjo skambutis, Haroldai, — pasakė tam greitakojui treneris Bobas.

— Koks skambutis? — niurnėjo Haroldas Svolou. — Nuskambėjo? Kas?

Rungtynėms įpusėjus Ekseteris pirmavo 24:0. Jaunėlis Džounsas — ir puldamas, ir gindamasis — keliolika kartų stabdė priešininkus ir pats buvo stabdomas, trissyk išleido iš rankų kamuolį, dusyk atgavo; tačiau atsarginiai Dejerio galiniai puolėjai tris kartus kamuolį tiesiog pražiopsojo ir du kartus prarado per aukštai jį perduodami. Po pertraukos trenerio Bobo nurodymu Jaunėlis Džounsas užėmė galinio saugo poziciją ir tris kartus iš eilės pernešė kamuolį dešimt jardų į priekį, kol Ekseterio gynyba prie jo prisitaikė. Prisitaikyti nebuvo sunku: jie tiesiog suvokė, kad jeigu Jaunėlis Džounsas jau žaidžia tarp galinių puolėjų, tai jis ir neš kamuolį. Tada Ajovos Bobas grąžino Jaunėlį į centrinio linijos puolėjo poziciją, kur jam buvo smagiau, ir vieninteliai Dejerio taškai — ketvirto kėlinio pabaigoje — buvo pelnyti Džounso dėka. Jis įsiveržė į Ekseterio galinę liniją, atėmė kamuolį iš Ekseterio saugo ir įbėgo į įskaitinį plotą — drauge įsinešdamas du ar tris į jį įsikibusius Ekseterio žaidėjus. Papildomo taško gauti nepavyko — į vartus muštas kamuolys nuskriejo pro šalį, taigi galutinis rezultatas buvo: Ekseteris — 45, Dejeris — 6.

Franė nematė, kaip Jaunėlis pelnė šešis taškus: ji atėjo į stadioną tik dėl jo ir nusprendė per rungtynes su Ekseteriu dar pabūti komandos šokėja tik tam, kad galėtų visa gerkle parėkauti už Jaunėlį Džounsą. Bet Franė susikivirčijo su kita komandos šokėja ir mama turėjo ją vestis namo. Ta kita šokėja buvo Čiperį Davą paslėpusi Mindė Mičel.

— Padraika, — rėžė Mindė mano seseriai.

— Kvaila višta, — atšovė Franė ir staiga tvojo Mindei rankoje laikytu megafonu.

Megafonas buvo kartoninis ir atrodė kaip didžiulis kūgio formos, šūdo rudumo ledų indelis su išpiešta numirėliškai pilka raide D — Dejerio inicialu. „D reiškia „dvėsena“, — visada sakydavo Franė.

— Tiesiai į papus, — pasakojo man viena iš šokėjų. — Franė užvažiavo Mindei Mičel megafonu tiesiai į papus.

Po rungtynių aš, žinoma, pasakiau Jaunėliui Džounšui, kodėl Franė neatėjo jo palydėti į persirengimo kambarį.

— Kokia ji gera mergaitė! — tarė Jaunėlis. — Tu jai taip ir pasakyk, gerai?

Aš, be abejo, jai taip ir pasakiau. Franė buvo dar kartą išsimaudžiusi ir išsipuošusi — pasirengusi padėti Rondai Rei aptarnauti staliukus restorane; ji atrodė gana gerai nusiteikusi. Nors Ajovos Bobo pergalingas sezonas baigėsi triuškinamu pralaimėjimu, beveik visi atrodė linksmi. Tai buvo „Naujojo Hampšyro“ viešbučio atidarymo vakaras!

Ponia Urik su tuo „paprastu, bet geru“ maistu pranoko pati save; net Maksas vilkėjo baltais marškiniais ir ryšėjo kaklaraištį, o tėtis švytėte švytėjo prie baro; veidrodyje, po sparčiai judančiomis jo alkūnėmis ir virš pečių, mirguliavo butelių atspindžiai — kaip stebuklingas saulėtekis, kurio tėtis visada tikėjosi tuoj sulauksiąs.

Viešbutyje nakvojo vienuolika porų ir septyni pavieniai svečiai; vienas išsiskyręs vyriškis iš Teksaso atkeliavo šitokį kelią tik tam, kad pažiūrėtų, kaip jo sūnus žais prieš Ekseterį; tas vaikinas pasitempė kulkšnį ir išėjo iš aikštės dar pirmame kėlinyje, bet netgi teksasietis buvo geros nuotaikos. Palyginti su juo, poros ir kiti po vieną atvykę tėvai atrodė gana drovūs, — jie juk nebuvo pažįstami ir daugiau neturėjo nieko bendra, tik kad jų visų vaikai mokėsi Dejerio mokykloje, — tačiau kai vaikai išėjo į savo bendrabučius, teksasietis restorane ir bare tuoj visus prašnekino.

— Juk tai puiku — turėti vaikų — ar ne? — pasakė jis. — Dieve, gražu žiūrėt, kaip jie auga! — Visi pritarė. Tada teksasietis pasiūlė: — Gal visi prisitraukit kėdes arčiau, prie mano stalo. Noriu jus pavaišinti gėrimu!

Sunerimusi mama taip ir sustingo virtuvės tarpduryje, su ponia Urik ir Maksu; tėtis stovėjo prie baro — visas įsitempęs, bet pasitikintis savimi; Frankas išbėgo iš restorano; Franė paėmė mane už rankos ir mudu sulaikėm kvapą; Ajovos Bobas atrodė taip, lyg iš paskutiniųjų stengtųsi užgniaužti čiaudulį. Vienas po kito poros bei pavieniai svečiai ėmė stotis iš savo vietų ir mėgino traukti kėdes teksasiečio stalo link.

— Mano užstrigo! — riktelėjo kažkokia gal jau per daug išgėrusi moteris iš Naujojo Džersio; ausį rėžiantis girgždus jos krizenimas beprasmiškumu priminė beviltiškas narvelyje su įtaisytu ratuku šimtus mylių nubėgančio žiurkėno pastangas.

Vyriškis iš Konektikuto išraudo kaip burokas, mėgindamas pakelti kėdę; galiausiai jo žmona tarė:

— Ji prikalta. Tiesiai į grindis įvarytos vinys.

Kitas vyriškis, iš Masačūsetso, atsiklaupęs apžiūrėjo savo kėdę.

— Varžtai, — pasakė. — Čia varžtai — kiekviena prisukta keturiais ar penkiais!

Tada ir teksasietis atsiklaupė ant grindų ir įsispoksojo į savo kėdę.

— Čia viskas prisukta! — staiga sušuko Ajovos Bobas. Jis dar su niekuo nebuvo kalbėjęs nuo tada, kai iš Pensilvanijos atvykusiam talentų ieškotojui po rungtynių pasakė, kad Jaunėlis Džounsas galėtų žaisti bet kur. Bobo veidas buvo neįprastai raudonas ir visas blizgėjo, tarytum jis būtų leidęs sau išgerti viena taurele daugiau negu paprastai — arba pagaliau suvokęs, kad išeina į pensiją. — Mes visi dideliam laive! — pareiškė Ajovos Bobas. — Išplauktam į ilgą kelionę — aplink pasaulį!

— Valio! — surėkė teksasietis. — Už tai ir išgersiu!

Ta moteris iš Naujojo Džersio įsikibo į prisuktos kėdės atkaltę. Kai kurie kiti svečiai vėl atsisėdo.

— Bangos mus gali nunešti į jūrą, bet kurią akimirką! — šnekėjo Ajovos Bobas, o Ronda Rei švytravo pirmyn ir atgal tarp Bobo ir ant gerai pritvirtintų kėdžių susėdusių Dejerio mokinių tėvų; ji dėliojo padėkliukus, servetėles kokteiliams, drėgnu rankšluostėliu vis perbraukdama staliukų kraštus. Frankas vogčiomis žvilgčiojo iš koridoriaus; mama ir abu Urikai atrodė lyg paralyžiuoti virtuvės tarpduryje; tėtis, visas tebešvytintis prie baro veidrodžio, žiūrėjo į savo tėvą, senąjį Ajovos Bobą, tarsi bijodamas, kad į pensiją išėjęs treneris tuoj visai nusišnekės.

— Žinoma, visos kėdės prisuktos! — sušuko Bobas, staiga iškeldamas rankas į dangų, tarytum būtų sakęs paskutinę kalbą per svarbiausių savo gyvenimo rungtynių pertrauką. — „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje, — tarė Ajovos Bobas, — nors rupūžėm lytų, visi lieka savo vietose!

— Valio! — vėl surėkė teksasietis, bet visi kiti tarytum liovėsi kvėpavę.

— Tik laikykitės savo kėdžių! — dar pasakė treneris Bobas. — Ir nieko blogo jums čia nenutiks.

— Valio! Ačiū Dievui, kad kėdės prisuktos! — šūktelėjo kilniaširdis teksasietis. — Dabar visi už tai ir išgerkim!

To vyriškio iš Konektikuto žmona garsiai, su palengvėjimu, atsiduso.

— Na, turbūt turėsim tiesiog kalbėti garsiau, jei visi čia norim susidraugauti ir pasišnekėti! — nusprendė teksasietis.

— Taip! — pritarė moteris iš Naujojo Džersio, jau kiek pridususi.

Tėtis nustebęs tebežiūrėjo į Ajovos Bobą, bet Bobas jautėsi puikiai — pasisukęs mirktelėjo koridoriaus tarpduryje stovinčiam Frankui, nusilenkė mamai ir Urikams; Ronda Rei, vėl eidama pro šalį, delnu žaismingai perbraukė senajam treneriui per skruostą, o teksasietis akimis sekė Rondą, nebekreipdamas dėmesio į visokias ten prisuktas ar neprisuktas kėdes. „Na ir kas, kad jų negalima patraukti?“ — tikriausiai galvojo jis, nes Ronda Rei buvo judresnė už Haroldą Svolou, be to, kaip ir visi, apimta šventiškos viešbučio atidarymo vakaro nuotaikos.

— Valio, — pašnibždėjo Franė man į ausį, bet aš sėdėjau prie baro ir žiūrėjau, kaip tėtis maišo gėrimus. Pirmą kartą mačiau jį tokį energingą ir susikaupusį; mane iš visų pusių supo vis garsėjantys balsai — taip bus visada: tą restoraną ir barą — tą „Naujojo Hampšyro“ viešbutį — prisiminsiu kaip vietą, kur nuolat skambėdavo garsios šnekos, net jeigu žmonių būdavo nedaug. Kaip sakė teksasietis, sėdėdami toli vienas nuo kito, jie turėjo kalbėti garsiai.

Netgi vėliau, kai „Naujojo Hampšyro“ viešbutis veikė jau gana seniai ir mes daugelį netoliese gyvenančių nuolatinių lankytojų jau vadinom savais, nes jie kiekvieną vakarą sėdėdavo bare iki pat uždarymo — iki to laiko, kai senasis Ajovos Bobas užsukdavo išlenkti stiklelio prieš naktį, — netgi tokiais jaukiais vakarais, su keliais pažįstamais žmonėmis, Bobui dar pavykdavo iškirsti mėgstamą pokštą.

— Ei, prisitrauk kėdę, — sakydavo jis kam nors, ir kas nors visada užkibdavo. Staiga pamiršęs, kur geria, žmogus mėgindavo kilstelėti savo kėdę, sustenėdavo, jo veidas iš nuostabos ištįsdavo, o Ajovos Bobas juokdamasis sušukdavo:

— Niekas nejuda „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje! Mes čia kaip prikalti — visam gyvenimui!

Tą pirmą vakarą, kai baras ir restoranas jau buvo uždaryti ir visi sugulė, Franė, Frankas ir aš susitikom prie unikaliosios garsiakalbių sistemos valdymo pulto, nusprendę prieš miegą patikrinti visus kambarius. Girdėjom, kas kietai įmigęs, kas knarkia; supratom, kas dar nemiega (skaito), ir labai nustebom (ir nusivylėm), kai paaiškėjo, kad nė viena pora nesikalba ir nesimyli.

Ajovos Bobas miegojo kaip po žeme dundantis metro traukinys. Ponia Urik gal buvo palikusi ant lengvos ugnies pliupsintį sultinio puodą, o Maksas — kaip visada — tik traškėjo. Pora iš Naujojo Džersio skaitė, bent jau vienas iš jų: buvo girdėti lėtai verčiamų knygos lapų šlamesys ir tankus nemiegančio žmogaus kvėpavimas. Sutuoktiniai iš Konektikuto per miegus dūsavo, inkštė ir šūkčiojo; jų kambarys buvo tarsi koks garsų katilas. Masačūsetsas, Rod Ailandas, Pensilvanija, Niujorkas ir Meinas — visi skleidė savo įprastus poilsio garsus.

Tada įsijungėm teksasiečio kambarį.

— Valio, — tariau Franei.

— Ojė, — pašnibždomis atsakė ji.

Tikėjomės išgirsią jo kaubojiškų batų trepsėjimą, arba kaip jis geria iš savo skrybėlės, arba miega kaip arklys — mataruodamas ilgomis kojomis, lyg bėgdamas risčia po antklode, stambiomis rankomis tvirtai įsikibęs į lovą. Bet neišgirdom nieko.

— Jis negyvas! — tarė Frankas, mudu su Frane net pašokom.

— Dieve mano, Frankai, — pasakė Franė. — Gal jo tiesiog nėra kambaryje.

— Jį ištiko širdies priepuolis, — spėjo Frankas. — Juk toks storas ir per daug išgėrė.

Kurį laiką klausėmės. Nieko. Jokių arkliškų garsų. Jokio batų girgždėjimo. Jokio kvėptelėjimo.

Franė išjungė garso priėmimą ir paspaudė perdavimo mygtuką.

— Valio? — sušnibždėjo.

Tada mums pagaliau prišilo — visi trys (netgi Frankas) staiga suvokėm. Franė akimirksniu įjungė Rondos Rei „dienos poilsio kambarį“.

— Norėjai žinoti, kas yra dienos poilsio kambarys, Frankai? — paklausė.

Ir pasigirdo nepamirštami garsai.

Kaip sakė Ajovos Bobas, mes visi išplaukiam į ilgą kelionę, aplink pasaulį, ir bangos mus gali nunešti į jūrą, bet kurią akimirką.

Mes, aš, Frankas ir Franė, tvirčiau įsikibom į savo kėdes.

— Oooooooooo! — dejavo Ronda Rei.

— Cho, cho, cho! — šūkčiojo teksasietis.

Paskui jis pasakė:

— Aš tau tikrai dėkingas.

— Eik jau! — tarė Ronda.

— Ne, ne, iš tikrųjų, — patikino ją teksasietis. Išgirdom, kad jis šlapinasi — kaip arklys. Atrodė, kad tai trunka visą amžinybę. — Neįsivaizduoji, kaip man sunku pataikyti į tą klozetėlį ketvirtame aukšte, — pasiskundė Rondai. — Jis taip žemai, — pridūrė. — Taikausi, taikausi, ir tada jau varau.

— Cha! — nusijuokė Ronda Rei.

— Valio! — suriko teksasietis.

— Šlykštu, — tarė Frankas ir nuėjo gulti, o mudu su Frane nustojom klausytis tik tada, kai iš garsiakalbių sistemos jau sklido vien miego garsai.

Iš ryto lijo, ir aš kiekvieną kartą, bėgdamas pro antro aukšto laiptų aikštelę, stengiausi sulaikyti kvėpavimą — nenorėjau trukdyti Rondai, juo labiau kad žinojau jos nuomonę apie mano „šnopštimą“.

Jau pamėlynavusiu veidu pralėkiau pro teksasietį, lipantį laiptais tarp trečio ir ketvirto aukšto.

— Valio! — pasisveikinau.

— Labas rytas! Labas rytas! — šūktelėjo jis. — Palaikai formą, a? — tarė. — Gerai! Šitą kūną turėsi visą gyvenimą.

— Taip, pone, — pasakiau ir dar kelis kartus subėgiojau aukštyn ir žemyn.

Bėgdamas gal trisdešimtą kartą, prisiminiau „Juodąją įstatymo ranką“, ir kaip atrodė išplėštas Franės nagas, — galvojau, kiek daug skausmo buvo susitvenkę kraujuojančiame jos piršto galiuke, ir kad tai gal atitraukė jos dėmesį nuo kitų kūno dalių, — kai antrame aukšte Ronda Rei užtvėrė man kelią.

— Tpru, vaikine, — tarė ji; aš sustojau. Ji vilkėjo vienais iš savo naktinių marškinių, ir jei būtų plieskusi saulė, per plonytį audinį būtų persišvietęs visas jos kūnas, tačiau tą rytą buvo apsiniaukę ir aš apytamsėje laiptinėje beveik nieko neįžiūrėjau. Mačiau tik Rondos judesius ir užuodžiau viliojantį jos kvapą.

— Labas rytas, — pasisveikinau. — Valio!

— Valio ir tau, Džoniuk, — tarė ji. Aš šypsojausi, bėgdamas vietoje.

— Tu vėl šnopšti, — papriekaištavo Ronda.

— Stengiausi sulaikyti kvėpavimą, kad jums netrukdyčiau, — sušvokščiau, — bet dabar jau pavargau.

— Girdžiu tavo sumautą širdį, — pareiškė ji.

— Man tai naudinga, — pasakiau.

— O man — ne, — atšovė Ronda. Ji uždėjo ranką man ant krūtinės, lyg skaičiuodama tvinksnius. Aš lioviausi bėgęs; man reikėjo nusispjauti.

— Džoniuk, — tarė Ronda Rei, — jeigu tau patinka taip šnopšti ir versti širdį šitaip daužytis, kitą kartą, kai lis, užeik pas mane.

Tai išgirdęs aš dar kokių keturiasdešimt kartų subėgiojau laiptais aukštyn ir žemyn. Vis galvojau, kad gal daugiau niekada nebelįs. Pusryčiauti nuėjau pernelyg pavargęs, kad galėčiau valgyti.

— Suvalgyk bent jau bananą, — tarė Ajovos Bobas, bet aš nenorėjau nė žiūrėti į tą bananą. — Ir porą apelsinų, — pridūrė Bobas.

Atsiprašęs išėjau iš valgomojo.

Egas buvo vonioje ir nenorėjo įsileisti Franės.

— Ar negalėtų Franė su Egu maudytis drauge? — paklausė tėtis.

Buvo aišku, kad šešiametis Egas dar po metų, ko gero, jau drovėsis maudytis drauge su Frane. Dabar Egui patiko mirkti vonioje, nes jis turėjo daugybę guminių žaisliukų; po jo maudymosi vonia atrodydavo kaip dėl priešo lėktuvų antskrydžio staiga ištuštėjęs vaikų paplūdimys. Begemotai, laiveliai, narai, visokie paukščiai, driežai, krokodilai, ryklys prisukamais nasrais, ruonis prisukamais plaukmenimis, šiurpus geltonas vėžlys — įvairiausi šlapi vandens ir sausumos gyviai, kokius tik galima įsivaizduoti, gulėdavo vonioje ir traškėdavo ant kilimėlio, po kojomis.

— Egai! — surikdavau. — Eikš, susirink savo šlamštą!

— Kokį šlamštą? — šaukdavo Egas.

— Iš tikrųjų, kaip tu šneki! — sakydavo mama — nuolat, mums visiems.

Frankas įprato rytais šlapintis už šiukšlių statinių, prie užpakalinių durų; jis tvirtino niekad negalįs patekti į vonios kambarį, kai jam prireikia. Aš lipdavau į viršų ir užeidavau į vonią prie Ajovos Bobo kambario; ten, žinoma, ir mankštindavausi — kilnodavau štangą.

— Kasryt pabundu nuo triukšmo! — skundėsi senasis Bobas. — Ne taip įsivaizdavau pensininko gyvenimą. Turiu klausytis, kaip kažkas čiurškia ir kilnoja sunkumus. Tai bent žadintuvas!

— Tu juk, šiaip ar taip, mėgsti anksti keltis, — sakydavau.

— Svarbu ne kada, — atšaudavo senasis treneris, — o kaip.

Taip mes pragyvenom lapkritį — mėnesio pradžioje, neįprastai anksti, iškrito šiek tiek sniego: žinojau, kad iš tikrųjų tai tūrėjo lyti. „Ką reiškia tai, kad ne lijo, o snigo?“ — spėliojau, vis galvodamas apie Rondą Rei ir jos dienos poilsio kambarį.

Toliau visas lapkritis buvo sausas.

Egas keliskart sirgo ausų uždegimu ir beveik visą tą laiką atrodė apykurtis.

— Egai, kur nukišai mano žaliąjį megztinį? — kartą paklausė Franė.

— Ką? — išsižiojo Egas.

— Mano žaliąjį megztinį! — surėkė Franė.

— Aš neturiu žalio megztinio, — atsakė Egas.

— Mano žaliąjį megztinį! — šaukė Franė. — Vakar buvo juo apvilkęs savo meškiuką — pati mačiau, — pasiskundė mamai. — O dabar niekur nerandu.

— Egai, kur tavo meškiukas? — paklausė mama.

— Franė neturi meškiuko, — pasipiktino Egas. — Ten mano meškiukas.

— Kur mano bėgiojimo kepuraitė? — paklausiau mamos. — Vakar vakare buvo koridoriuje, ant radiatoriaus.

— Turbūt ją užsidėjo Ego meškiukas, — tarė Frankas. — Ir išėjo į parką pabėgioti.

— Ką? — susidomėjo Egas.

Lili irgi pasirodė esanti ne visai sveika. Prieš pat Padėkos dieną, kaip kasmet, šeimos gydytojas — toks senas išvėpėlis, daktaras Bleizas, kurio liepsna5, pasak Franės, jau buvo beveik užgesusi, — patikrino mūsų sveikatą; tada ir paaiškėjo, kad Lili per metus nė kiek nepaaugo. Nė trupučio nepadidėjo nei jos svoris, nei ūgis. Ji visiškai nepasikeitė nuo to laiko, kai jai sukako devyneri, o ir tada jos ūgis bei svoris buvo nekiek didesni negu dar seniau, kai ji buvo aštuonerių ar netgi (kaip gydytojas pamatė peržvelgęs įrašus) septynerių metų.

— Ji neauga? — paklausė tėtis.

— Aš jau daug metų tai sakau, — tarė Franė. — Lili neauga — ji tiesiog yra.

Pačios Lili tokia patikrinimo išvada tarytum nesujaudino; ji tik gūžtelėjo pečiais.

— Na, aš maža. Visi visada taip sako. Tai kas čia blogo, kad maža?

— Nieko, mieloji, — tarė mama. — Gali sau būti tokia maža, kokia tik nori, bet vis tiek reikėtų augti — nors trupučiuką.

— Ji turbūt iš tų vaikų, kurie kaip reikiant ūgteli per vieną vasarą, — pasakė Ajovos Bobas, tačiau buvo matyti, kad net jis pats tuo abejoja. Neatrodė, kad Lili galėtų staiga „kaip reikiant ūgtelėti“.

Mes privertėm ją atsistoti ir susiglausti nugaromis su Egu; šešiametis Egas buvo beveik tokio pat ūgio kaip dešimtmetė Lili; be to, Egas atrodė neabejotinai tvirtesnis.

— Stovėk ramiai! — subarė Lili Egą. — Nesistiebk!

— Ką? — nesuprato Egas.

— Nesistok ant pirštų galų, Egai! — pasakė Franė.

— Čia mano pirštai! — suirzo Egas.

— Gal aš mirštu, — garsiai pagalvojo Lili, ir visi nušiurpom, ypač mama.

— Tu nemiršti, — griežtai tarė tėtis.

— Čia miršta tik Frankas, — pareiškė Franė.

— Ne, — paprieštaravo Frankas. — Aš jau numiriau. Ir gyvieji man įkyrėjo iki gyvo kaulo.

— Liaukitės, — sudraudė juos mama.

Nuėjau į Ajovos Bobo kambarį pakilnoti štangos. Kiekvieną kartą, kai diskai nuslysdavo nuo strypo ir nuriedėdavo tolyn, kuris nors iš jų atsitrenkdavo į sieninės spintos duris, šios atsiverdavo ir iš spintos kas nors iškrisdavo. Treneris Bobas visai netvarkė savo spintos; tiesiog mesdavo viską į ją — bet kaip. Ir vieną rytą, kai Ajovos Bobui nuslydo keli diskai, vienas iš jų įriedėjo į spintą ir iš ten išvirto Ego meškiukas. Jis buvo su mano bėgiojimo kepuraite, apvilktas žaliuoju Franės megztiniu ir apmautas mamos nailoninėmis kojinėmis.

— Egai! — riktelėjau.

— Ką? — sušuko Egas.

— Radau tavo sumautą meškį!

— Ten mano meškis!

— Dievulėliau, — tarė tėtis, ir Egas vėl ėjo pas daktarą Bleizą, nes reikėjo dar kartą patikrinti jo ausis, o Lili ten ėjo tam, kad daktaras Bleizas vėl pamatuotų jos ūgį.

— Jeigu jau ji nė kiek nepaaugo per dvejus metus, — pasakė Franė, — tai vargu ar bus paaugusi per šitas dvi dienas.

Bet Lili dar reikėjo padaryti tyrimus, ir senasis daktaras Bleizas turbūt mėgino išsiaiškinti kokius.

— Tu per mažai valgai, Lili, — pasakiau. — Dėl to nesijaudink, tik pamėgink valgyti šiek tiek daugiau.

— Man nepatinka valgyti, — atsakė Lili.

Lietaus nebuvo nė vieną rytą — nė lašelio! Lydavo tik po pietų arba vakare. Tada sėdėdavau algebros, Tiudorų laikų Anglijos istorijos ar lotynų kalbos pradmenų pamokose, girdėdavau lietaus šnaresį, ir mane apimdavo neviltis. Arba gulėdavau lovoje, aplinkui būdavo tamsu — mano kambaryje ir visame „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje, ir Elioto parke, — o aš girdėdavau, kaip lietus lyja ir lyja, ir galvodavau: „Rytoj!“ Bet iš ryto lietus jau būdavo pavirtęs sniegu arba tiesiog išsekęs; arba oras vėl būdavo sausas ir vėjuotas, ir aš eidavau bėgioti į Elioto parką; netrukus pro mane pražingsniuodavo Frankas, išsirengęs į biologijos laboratoriją.

— Pusprotis, pusprotis, pusprotis, — burbėdavo Frankas.

— Kas pusprotis? — kartą pasidomėjau.

— Tu pusprotis, — atsakė jis. — Ir Franė visada kaip pusprotė. Egas kurčias, Lili nenormali.

— O tu tai jau visiškai normalus, Frankai? — paklausiau bėgdamas vietoje.

— Bent jau nežaidžiu su savo kūnu, tarsi jis būtų guminis, — pareiškė Frankas.

Aš, be abejo, žinojau, kad Frankas žaidžia su savo kūnu, labai dažnai, bet tėtis — per vieną iš mūsų nuoširdžių pokalbių apie berniukus ir mergaites — jau buvo mane patikinęs, kad visi masturbuojasi (ir turėtų tai daryti, retkarčiais), todėl nusprendžiau su Franku elgtis draugiškai ir neerzinti jo dėl smaukymosi.

— Kaip ten ta šuns iškamša, Frankai? — paklausiau, ir jis iškart surimtėjo.

— Na, — tarė, — yra tam tikrų sunkumų. Pavyzdžiui, poza. Tai labai svarbu. Vis galvoju, kokia būtų tinkamiausia. Pats kūnas jau apdorotas, bet dar neapsisprendžiau dėl pozos.

— Dėl pozos? — nustebau; mėginau įsivaizduoti įprastas Bėdos pozas. Kiek prisiminiau, jis miegodavo ir bezdėdavo nudribęs bet kur ir bet kaip.

— Na, — ėmė man aiškinti Frankas, — yra kelios klasikinės iškamšų pozos.

— Suprantu, — linktelėjau.

— Pavyzdžiui, „užspeisto žvėries“ poza, — tarė Frankas ir staiga atšoko nuo manęs, tarsi gindamasis kilstelėjo rankas — priekines letenas — ir visas sakytum pasišiaušė. — Žinai, ar ne? — paklausė.

— Dieve mano, Frankai, — pasibaisėjau. — Nemanau, kad šita tiktų Bėdai.

— Na, čia klasikinė poza, — pasakė Frankas. — O šita... — Jis pasisuko šonu į mane ir tarytum ėmė sėlinti medžio šaka, vis dairydamasis per petį ir urgzdamas. — Čia „sėlinimo“ poza, — paaiškino.

— Suprantu, — linktelėjau galvodamas, ar vargšas Bėda gaus ir šaką, per kurią galėtų sėlinti, jei Frankas jam parinks šitą pozą. — Bet jis gi buvo šuo, Frankai, — pridūriau. — Ne kokia pantera.

Frankas susiraukė.

— Man pačiam, — tarė, — labiausiai patinka „puolimo“ poza.

— Nerodyk, — paprašiau. — Tegu būna staigmena.

— Nesijaudink, — pasakė Frankas. — Tu jo neatpažinsi.

Aš kaip tik dėl to ir jaudinausi: niekas neatpažins vargšo Bėdos. Juo labiau Franė. Frankas turbūt pamiršo, kam visa tai daro, — jį tiesiog pakerėjo ta užduotis; už tokį savarankišką biologijos darbą jis turėjo gauti tris papildomus balus; be to, Bėdos iškimšimas buvo prilygintas kursiniam darbui. Bet aš niekaip neįsivaizdavau Bėdos ką nors puolančio.

— Gal tiesiog suriesk jį į kamuolį, — pasiūliau, — kaip jis miegodavo: uodegą užsimetęs ant snukio, nosį įbedęs į šikną.

Frankas atrodė pasibjaurėjęs, kaip visada, o man nusibodo risnoti vietoje; dar kelis kartus perbėgau per Elioto parką.

Išgirdau, kad ant manęs rėkia Maksas Urikas, atsidaręs „Naujojo Hampšyro“ viešbučio ketvirto aukšto langą.

— Tu prakeiktas kvaily! — aidėjo Makso balsas virš įšalusios žemės, nukritusių sausų lapų ir medžiuose tupinčių persigandusių voverių.

Ant gaisrininkų kopėčių — antrame aukšte, jos pusėje — pilkame ore plevėsavo žalsvi naktiniai marškiniai: Ronda Rei šį rytą tikriausiai vilkėjo melsvais, arba juodais, arba ryškiai oranžiniais. Žalsvieji plaikstėsi man prieš akis kaip vėliava, ir aš dar kurį laiką pabėgiojau.

Kai užlipau į „3F“, Ajovos Bobas jau buvo atsikėlęs; jis mankštino kaklo raumenis, aukštielninkas ant rytietiško kilimo, po pakaušiu pasikišęs pagalvėlę. Kaip tik rengėsi daryti „tiltelį“ — su beveik septyniasdešimt kilogramų sveriančia štanga, laikoma tiesiai virš galvos. Senojo Bobo kaklas buvo tokio pat storumo kaip mano šlaunis.

— Labas rytas, — sušnibždėjau, ir Bobas užvertė akis; štanga pakrypo, o jis nebuvo kaip reikiant prisukęs varžtelių, laikančių svorio diskus, taigi keli diskai nusmuko — nuo vieno štangos galo, paskui nuo kito. Treneris Bobas užsimerkė ir susirietė, kai diskai ėmė kristi abipus jo galvos ir riedėti tolyn, visomis kryptimis. Porą jų sustabdžiau kojomis, bet vienas vis dėlto atsitrenkė į sieninės spintos duris; šios, žinoma, atsivėrė ir iškrito keli daiktai: grindų šepetys, medvilninis sportinis nertinis, Bobo bėgimo batai ir teniso raketė su juostele prakaitui sulaikyti, užvyniota ant rankenos.

— Dieve mano! — sudejavo tėtis — apačioje, mūsų šeimos virtuvėje.

— Labas rytas! — pasisveikino su manimi Ajovos Bobas.

— Kaip manai, ar Ronda Rei patraukli? — paklausiau.

— Oho! — nustebo treneris Bobas.

— Ne, iš tikrųjų, — neatstojau.

— Iš tikrųjų? — tarė jis. — Verčiau paklausk savo tėčio. Aš per senas. Nebežiūriu į merginas nuo tada, kai susilaužiau nosį — paskutinį kartą.

Žinojau, kad tai tikriausiai nutiko tada, kai Bobas žaidė Ajovoje, nes visa senojo Bobo nosis buvo raukšlėta. Be to, dantis jis įsistatydavo tik prieš eidamas pusryčiauti, todėl anksti rytą stulbinamai plika jo galva atrodydavo kaip kokio beplunksnio paukščio — tuščia burna po kumpa nosimi žiojėdavo lyg apatinė snapo dalis. Ajovos Bobas buvo žmogus su chimeros galva ant liūto kūno.

— Na, ar ji tau atrodo graži? — klausinėjau.

— Aš apie tai negalvoju, — atsakė Ajovos Bobas.

— Tai dabar pagalvok! — raginau.

— Nesakyčiau, kad „graži“, — tarė Ajovos Bobas. — Bet ji kažkuo traukia.

— Traukia?

— Seksuali! — pasigirdo balsas iš Bobo garsiakalbio — Franės balsas, žinoma; ji, matyt, sėdėjo prie valdymo pulto ir klausėsi, kaip paprastai.

— Nelemti vaikigaliai, — burbtelėjo Ajovos Bobas.

— Velniai griebtų, Frane! — supykau.

— Turėtum klausti manęs, — pasakė Franė.

— Oho, — tarė Ajovos Bobas.

Taigi aš Franei ir papasakojau, ką Ronda Rei man aiškiai pasiūlė laiptinėje, ir kad ji vis šneka apie mano šnopštimą, apie besidaužančią širdį, — ir ką ketinu daryti, kai lis.

— Na? Tai taip ir padaryk, — patarė Franė. — Bet kam reikia laukti lietaus?

— Manai, kad ji kekšė? — paklausiau Franės.

— Klausi, ar manau, kad ji už tai ima pinigus? — pasitikslino Franė.

Apie tai iki tol net nepagalvojau — žodį „kekšė“ Dejerio mokykloje vartodavom daug platesne prasme.

— Pinigus? — tariau. — Kaip manai, kiek ji ima?

— Na, nežinau, ar išvis ima, — pasakė Franė, — bet, tavim dėta, pirmiausia tai ir išsiaiškinčiau.

Įsitaisę prie vidaus telefono pulto, nuspaudėm Rondos kambario mygtuką ir klausėmės, kaip ji kvėpuoja. Buvo aišku, kad Ronda nemiega, bet guli lovoje. Klausėmės gana ilgai, lyg iš kvėpavimo būtume galėję suprasti, kokia jos kaina. Galiausiai Franė gūžtelėjo pečiais.

— Einu išsimaudyti, — tarė ir dar pasukiojo garso priėmimo įtaisą; garsiakalbių sistema klausėsi, kas darosi tuščiuose kambariuose.

„2A“ — jokio garselio; „3A“ — tylu; „4A“ — visiškai nieko; „1B“ — nieko; „4B“ — Maksas Urikas su savo atmosferiniais trukdžiais. Franė atsitraukė nuo pulto ir jau buvo beeinanti prisileisti vonios, o aš dar atsukau „2C“, „3C“, „4C“, paskui greitai perėjau prie „2E“, „3E“... ten kažkas buvo... ir „4E“, kur nebuvo nieko.

— Luktelėk, — pasakiau Franei.

— Kas ten? — paklausė ji.

— Manau, kad „3E“.

— Pamėgink dar kartą, — tarė Franė.

Tas kambarys buvo vienu aukštu aukščiau negu Rondos Rei; be to, kitame koridoriaus gale, priešais kažkur išėjusio Ajovos Bobo kambarį.

— Nagi, — paragino mane Franė. Mes išsigandom. „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje nebuvo jokių svečių, bet iš „3E“ sklido tikrai įspūdingi garsai.

Buvo sekmadienio popietė. Frankas triūsė biologijos laboratorijoje, Egas su Lili kino teatre žiūrėjo dieninį filmą. Ronda Rei tiesiog ilsėjosi savo kambaryje, o Ajovos Bobas kažkur vaikščiojo. Ponia Urik buvo virtuvėje, o Maksas Urikas, prisidengęs savo trukdžiais, klausėsi radijo.

Įjungiau „3E“, ir mudu su Frane vėl išgirdom tuos garsus.

— Oooooooooo! — dejavo moteris.

— Cho, cho, cho! — šūkčiojo vyras.

Bet teksasietis juk iškeliavęs namo, seniai; be to, „3E“ negyvena jokia moteris!

— Ai, ai, ai! — aikčiojo moteris.

— Uf, uf, uf! — šnopštė vyras.

Galėjai pamanyti, kad pati išklerusi garsiakalbių sistema skleidžia tuos garsus! Franė suspaudė man ranką. Mėginau išjungti garsą arba atsukti kitą, ramesnį kambarį, bet Franė neleido.

— Aaa! — suriko moteris.

— Ok! — atsiduso vyras.

Nukrito naktinė lempa. Tada moteris pratrūko juoktis, o vyras kažką murmėjo.

— Dieve mano! — tarė mūsų tėtis.

— Dar viena lempa, — juokėsi mama.

— Jei būtume svečiai, — toliau šnekėjo tėtis, — turėtume už ją sumokėti!

Ir abu įsikvatojo, tarsi tai būtų buvę labai juokinga.

— Išjunk! — paliepė Franė. Aš išjungiau.

— Keista, ar ne? — išdrįsau pratarti.

— Jie turi slapstytis viešbutyje, — pasakė Franė, — kad nors kiek pabūtų be mūsų!

Nesupratau, apie ką ji galvoja.

— Dieve! — tarė Franė. — Jie tikrai myli vienas kitą — iš tikrųjų! — Ir aš susimąsčiau, kodėl man tai visada atrodė savaime suprantama, o mano sesuo taip nustebo. Franė paleido mano plaštaką ir susiėmė rankomis — apkabino pati save, lyg norėdama pabusti arba sušilti. — O ką aš darysiu? — sumurmėjo. — Kaip viskas bus? Kas dar nutiks? — paklausė.

Bet aš nebuvau toks įžvalgus kaip Franė. Niekada nežiūrėdavau bent kiek toliau į priekį; jau buvau pamiršęs net Rondą Rei.

— Tu norėjai eiti išsimaudyti, — priminiau Franei, nes man pasirodė, kad turiu jai tai priminti — arba šiaip ką nors patarti.

— Ką? — nesuprato ji.

— Vonioje, — pasakiau. — Štai kas netrukus turėjo nutikti. Tu norėjai išsimaudyti vonioje.

— Cha! — sušuko Franė. — Velniop! Knisau aš tą vonią! — tarė ir toliau mindžikavo vietoje, susiėmusi rankomis, lyg šokdama pati su savimi.

Nesupratau, ar ji patenkinta, ar nusiminusi, bet kai ėmiau išdykauti — šokti su ja, visaip ją stumdyti ir kutenti, — ji irgi stumdė mane, kuteno ir šoko, ir mes, išbėgę iš kambarėlio, kuriame buvo vidaus telefono valdymo pultas, užlėkėm laiptais į antro aukšto aikštelę.

— Lietau, lietau, lietau! — staiga pradėjo šūkauti Franė; pasijutau labai nesmagiai; Ronda Rei pravėrė savo dienos poilsio kambario duris ir susiraukusi pažvelgė į mus.

— Mes čia mėginam prišaukti lietų, — pasakė jai Franė. — Norite pašokti su mumis?

Ronda nusišypsojo. Ji vilkėjo ryškiai oranžiniais naktiniais marškiniais. Rankoje laikė kažkokį žurnalą.

— Ne dabar, — tarė ji.

— Lietus, lietus, tuoj lis lietus! — straksėdama tolyn šūkalojo Franė.

Ronda, žiūrėdama į mane, papurtė galvą, bet nepiktai, ir vėl užsidarė savo kambaryje.

Išsivijau Franę į Elioto parką. Matėm tėtį su mama — prie „3E“ lango, šalia gaisrininkų kopėčių. Mama atidarė langą ir pašaukė mus.

— Parsiveskit iš kino Egą su Lili! — paprašė.

— Ką veikiat tam kambary? — paklausiau.

— Tvarkom! — atsakė mama.

— Lietau, lietau, lietau! — šūkavo Franė, ir mes pasileidom bėgti į miesto centre esantį kino teatrą.

Egas ir Lili išėjo iš salės kartu su Jaunėliu Džounsu.

— Šitas filmas juk vaikams, — pasakė Franė Džounsui. — Kaip tu čia atsidūrei?

— Aš gi didelis vaikas, — tarė Jaunėlis. Kai visi ėjom atgal, jis laikė Franę už rankos, ir juodu dar pavaikštinėjo po Dejerio mokyklos teritoriją; o aš su Lili ir Egu patraukiau namo.

— Franė myli Jaunėlį Džounsą? — labai rimtai paklausė Lili.

— Na, jis jai patinka, — atsakiau. — Jis jos draugas.

— Ką? — neišgirdo Egas.

Artėjo Padėkos diena. Jaunėlis Padėkos dienos atostogas leido su mumis, nes tėvai jam neatsiuntė tiek pinigų, kad jis galėtų parvykti namo. Be to, dar keli Dejerio mokykloje besimokantys užsieniečiai, — kurių namai buvo pernelyg toli, kad jie ten grįžtų per tokias trumpas atostogas, — turėjo ateiti pas mus Padėkos dienos pietų. Visiems patiko bendrauti su Jaunėliu, o pakviesti tuos užsieniečius, kurių niekas nepažinojo, sumanė tėtis, ir mama tam pritarė — sakė, jog tai ir yra Padėkos dienos esmė. Gal tai ir tiesa, bet mums, vaikams, toks užsieniečių antplūdis nerūpėjo. Viešbučio klientai — štai kas buvo svarbiausia; vienas toks svečias pas mus kaip tik ir gyveno — atseit garsus suomių gydytojas, atvykęs aplankyti Dejerio mokykloje besimokančios dukters. Ji irgi buvo pakviesta pietų, kartu su kitais užsieniečiais. Be to, dar turėjo ateiti japonas, su kuriuo Frankas susipažino mokydamasis taksidermijos; Frankas man sakė prisaikdinęs japoną nė žodžiu neprasitarti apie Bėdos iškamšą, bet tas vaikinas taip prastai kalbėjo angliškai, jog buvo aišku, kad niekas vis tiek nieko nesuprastų, net jeigu jis ką ir leptelėtų. Atėjo ir dvi korėjietės, kurių rankutės buvo tokios dailios ir mažos, kad Lili tiesiog negalėjo atplėšti nuo jų akių — per visus pietus. Tačiau tų korėjiečių dėka Lili gal atkreipė dėmesį į maistą, kuris iki tol jai išvis nerūpėjo; tiedvi merginos viską valgė savo mažyčiais pirštukais — taip grakščiai ir gražiai, kad Lili jas pamėgdžiodama ėmė žaisti su maistu ir galiausiai kai ko netgi paragavo. Egas, žinoma, visą dieną šūkavo „Ką?“ niekaip nesuprasdamas beviltiško japono veblenimo. O Jaunėlis Džounsas valgė, valgė ir valgė — į jį žiūrėdama ponia Urik vos nesprogo iš pasididžiavimo.

— Čia tai bent apetitas! — žavėjosi ponia Urik.

— Jei aš būčiau toks didelis, irgi taip valgyčiau, — pasakė Maksas.

— Kurgi ne, — tarė ponia Urik. — Ne tavo nosiai.

Ronda Rei buvo be padavėjos uniformos; ji sėdėjo prie stalo ir valgė drauge su mūsų šeima, tik retkarčiais pašokdama nurinkti indų ar ko nors atnešti iš virtuvės — kartu su Frane, mama ir stambia šviesiaplauke suome, kurią lankė garsusis tėvelis.

Ta suomė buvo tokia didelė ir taip veržliai lakstė aplink stalą, kad į ją žiūrėdama Lili gūžėsi iš baimės. Mėlynos ir baltos spalvos slidinėjimo megztiniu vilkinti storulė vis glėbesčiavo savo tėvą — tokį pat storą mėlynos ir baltos spalvos slidinėjimo megztiniu vilkintį vyriškį.

— Cho! — šūkčiojo jis kaskart, kai iš virtuvės būdavo atnešamas dar vienas patiekalas.

— Valio, — šnibždėjo Franė.

— Dievuliau aukštielninkas! — džiūgavo Jaunėlis Džounsas.

Ajovos Bobas sėdėjo greta Džounso; jų stalo galas buvo arčiausiai televizoriaus, įtaisyto virš baro, todėl jie pietaudami galėjo žiūrėti futbolo rungtynes.

— Jei čia blokas, tai aš begemotas, — piktinosi Džounsas.

— Tu begemotas, — tarė treneris Bobas.

— Kas yra „blokas“? — paklausė garsusis suomių gydytojas, tik tai nuskambėjo kaip: „Kos yra blogas?“

Ajovos Bobas atsakė tuoj parodysiąs bloką, su Ronda, kuri neprieštaravo; korėjietės droviai sukikeno, japonas kamavosi su kalakuto gabalu ir peiliu sviestui tepti — Frankas jam pusbalsiu aiškino, kas kaip daroma, o Egas vis šaukė: „Ką?“

— Dar niekad nepietavau taip triukšmingai, — pasakė Franė.

— Ką? — surėkė Egas.

— Dieve mano! — tarė tėtis.

— Lili, — įkalbinėjo mama, — būk gera, valgyk. Gal bent kiek paaugsi.

— Kas čia dabar? — susidomėjo garsusis suomių gydytojas, tik tai nuskambėjo kaip: „Kos šią dabar?“ Jis žiūrėjo į mamą ir Lili. — Kas neauga? — paklausė.

— O, tai niekis, — tarstelėjo mama.

— Aš, — pasakė Lili. — Aš nustojau augti.

— Ne, nenustojai, mieloji, — paprieštaravo mama.

— Jos augimas tarytum nutrūko, — įsikišo tėtis.

— Cho, nutrūko! — tarė suomis, stebeilydamas į Lili. — Tai neaugi, a? — paklausė jos.

Ji vos pastebimai linktelėjo. Gydytojas uždėjo rankas jai ant galvos ir įsižiūrėjo į akis. Visi, išskyrus japoną ir korėjietes, liovėsi valgę.

— Kaip jūs čia vadinat? — paklausė gydytojas dukters ir pasakė kažkokį neištariamą žodį.

— Matavimo juostelė, — išvertė duktė.

— Cho, matavimo juostelė? — sušuko gydytojas. Maksas Urikas nubėgo ir atnešė. Gydytojas išmatavo Lili krūtinę, liemenį, riešus, kulkšnis, pečius ir galvą.

— Jai viskas gerai, — pasakė tėtis. — Nieko baisaus.

— Patylėk, — tarė mama.

Gydytojas užsirašė skaičius.

— Cho! — dar šūktelėjo.

— Valgyk, mieloji, — paragino mama Lili, bet Lili žiūrėjo į skaičius, kuriuos gydytojas užsirašė ant servetėlės.

— Kaip jūs čia vadinat? — vėl paklausė gydytojas dukters ir pasakė kažkokį kitą neištariamą žodį. Šįkart duktė sutriko. — Nežinai? — nustebo tėvas. Ji papurtė galvą. — Kur žodynas? — paklausė jis.

— Bendrabutyje, — atsakė duktė.

— Cho! — tarė gydytojas. — Tai eik ir atnešk.

— Dabar? — apstulbo duktė ir ilgesingai pažvelgė į savo lėkštę, kurioje kūpsojo antra žąsies, kalakuto ir jų įdaro porcija.

— Eik, eik! — paliepė jai tėvas. — Žinoma, kad dabar. Eik! Cho! Eik! — dar paragino, ir slidinėjimo megztiniu vilkinti storulė išėjo.

— Tai — kaip jūs čia vadinat? — patologiška būklė, — ramiai pasakė garsusis suomių gydytojas.

— Patologiška būklė? — pakartojo tėtis.

— Patologiškai sustojęs augimas, — paaiškino gydytojas. — Taip būna, dėl įvairių priežasčių.

— Patologiškai sustojęs augimas, — pakartojo mama.

Lili gūžtelėjo pečiais; ji mėgdžiojo odą nuo kulšelių lupančias korėjietes.

Netrukus sugrįžo uždususi šviesiaplaukė storulė ir pastebimai nuliūdo pamačiusi, kad Ronda Rei jau nunešė jos lėkštę; ji padavė tėvui žodyną.

— Cho! — sušnibždėjo priešais mane sėdinti Franė, ir aš jai įspyriau, po stalu. Tada ji įspyrė man, ir aš vėl spyriau jai, bet pataikiau Jaunėliui Džounsui.

— Oi, — krūptelėjo jis.

— Atsiprašau!

— Cho! — tarė suomių gydytojas, bedęs pirštu į reikiamą žodį. — Neūžaugystė! — paskelbė.

Prie stalo stojo tyla, tik japonas gana garsiai dorojo kukurūzus su grietinėle.

— Norite pasakyti, kad ji neūžauga? — paklausė gydytojo tėtis.

— Cho, taip! Neūžauga, — tarė gydytojas.

— Paistalai, — pasipiktino Ajovos Bobas. — Kokia čia tau neūžauga? Čia maža mergaitė! Čia vaikas, mulki!

— Ką reiškia „mulki“? — paklausė gydytojas dukters, bet ši jam nesakė.

Ronda Rei atnešė pyragus.

— Nemanau, kad tu neūžauga, mieloji, — pašnibždėjo mama Lili, bet Lili tik gūžtelėjo pečiais.

— Na ir kas, jeigu neūžauga? — drąsiai pasakė. — Aš — geras vaikas.

— Bananai, — burbtelėjo Ajovos Bobas.

Niekas nesuprato, ar jis turi omenyje, kad bananai būtų tinkamas vaistas („Maitinkit ją bananais!“), ar tai tik toks jo eufemizmas, pavartotas vietoj žodžio „paistalai“6.

Na, tai buvo tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt šeštųjų Padėkos diena; taip mes ir stūmėmės iki Kalėdų: mąstydami apie ūgį, klausydamiesi meilės garsų, vis rečiau maudydamiesi vonioje, mėgindami parinkti tinkamą pozą negyvam šuniui, bėgiodami, kilnodami sunkumus ir laukdami lietaus.

Vieną gruodžio pradžios rytą mane pažadino Franė. Mano kambaryje dar buvo tamsu, pro tuščią tarpdurį sklido kažkoks kliurksintis Ego parpimas, lyg jis būtų plaukiojęs po vandeniu ir kvėpavęs pro vamzdelį; Egas tebemiegojo. Bet dar arčiau buvo girdėti ir tylesnis, prislopintas kito žmogaus kvėpavimas, užuodžiau Franės kvapą — pirmą kartą po gana ilgo laiko: tas kvapas buvo sodrus, tačiau ne toks, kad riestų nosį; ir sūrokas, ir salsvas, smarkus, bet ne šleikštus. Ir tada, tamsoje, supratau, kad Franė nebejaučia poreikio nuolat maudytis vonioje. Išgijo slapta pasiklausiusi, ką daro tėtis su mama; manau, kaip tik todėl Franei jos pačios kvapas vėl atrodė visiškai normalus.

— Frane? — sušnibždėjau, nes jos nemačiau. Ji ranka perbraukė man per skruostą.

— Aš čia, — pasakė. Sėdėjo susirangiusi kamputyje tarp sienos ir mano lovos galvūgalio; nesuprantu, kaip ten įsispraudė manęs nepabudinusi. Pasisukau į ją ir užuodžiau, kad ji išsivaliusi dantis. — Paklausyk, — sušnibždėjo. Girdėjau dviejų širdžių plakimą, savo ir Franės, ir Ego kliurksėjimą gretimame kambaryje. Ir dar kažkokį garsą, tokį pat tylų kaip Franės kvėpavimas.

— Lietus, kvailiuk, — pasakė Franė ir įbedusi pasukiojo krumplį man tarp šonkaulių. — Lauke lyja, mažiau, — tarė. — Šiandien tau šventė!

— Dar tamsu, — sumurmėjau. — Aš dar miegu.

— Jau aušta, — sušnypštė Franė man į ausį, paskui krimstelėjo į skruostą ir ėmė mane kutenti po antklode.

— Atstok, Frane! — gyniausi.

— Lietus, lietus, lietus, — dainavo ji. — Nebūk bailys. Mes su Franku seniai atsikėlę.

Ji pasakė, kad Frankas jau prie pulto, žaidžia su garsiakalbiais. Franė ištraukė mane iš lovos, privertė išsivalyti dantis ir apsivilkti bėgimo drabužiais, tarytum būčiau rengęsis lakstyti laiptais, kaip visada. Paskui ji mane nusivedė į pulto kambarėlį, kur laukė Frankas; ten juodu man atskaičiavo kažkiek pinigų ir liepė paslėpti sportbatyje — nemažą banknotų pluoštą, daugiausia po vieną ir po penkis dolerius.

— Kaip aš bėgiosiu su pinigais bate? — paklausiau.

— Tu gi nebėgiosi, prisimeni? — pasakė Franė.

— Kiek čia? — dar paklausiau.

— Pirma sužinok, ar ji išvis ima, — tarė Franė. — Paskui jau jaudinkis, ar pakaks.

Frankas sėdėjo prie pulto kaip koks pamišęs skrydžių valdymo bokšto dispečeris priešų puolamame oro uoste.

— O ką jūs čia darysit? — pasidomėjau.

— Mes tik pasaugosim tave, — tarė Frankas. — Jeigu matysim, kad susimauni, paskelbsim gaisro pavojų ar dar ką nors.

— O, nuostabu! — sušukau. — Man to tikrai nereikia.

— Supranti, mažiau, — pasakė Franė, — mes gavom pinigų, taigi turim teisę klausytis.

— To betrūko, — atsidusau.

— Tau puikiai pavyks, — ėmė raminti mane Franė. — Nesijaudink.

— O jeigu aš kažką ne taip supratau? — paklausiau.

— Tiesą sakant, man taip ir atrodo, — tarė Frankas. — Na, tada tiesiog išsiimk iš bato pinigus ir lakstyk laiptais.

— Koks tu nuobodus, Frankai, — susiraukė Franė. — Užsičiaupk ir patikrinkim miegamuosius.

Spragt, spragt, spragt, spragt: Ajovos Bobas vėl dundėjo kaip po žeme lekiantis metro traukinys; Maksas Urikas miegojo prisidengęs savo trukdžiais; ponia Urik pliupsėjo drauge su vienu ar dviem sultinio puodais; viešnios, įkurdintos kambaryje „3H“, — niūrokos Dejerio mokyklos mokinio, pavarde Baueris, tetulės, — knarkimas priminė galandamo kalto žviegsmą.

— Ir... labas rytas, Ronda! — sušnibždėjo Franė, kai Frankas įjungė jos kambarį.

O, tie malonūs miegančios Rondos Rei skleidžiami garsai! Šilką plaikstantis jūros vėjelis! Pajutau, kad man ima prakaituoti pažastys.

— Greičiau varyk ten, — pasakė man Franė, — kol nenustojo lyti.

„Kur jau čia nustos!“ — galvojau žvilgčiodamas pro šalia paradinių durų esančius laiptinės langus: Elioto parkas buvo užtvindytas, vanduo sruvo per šaligatvio kraštą, išgrauždamas griovelius sporto aikštyne; pilkas dangus atrodė pritvinkęs lietaus. Dar pasvarsčiau, kad gal reikėtų keletą kartų sulakstyti laiptais į viršų ir žemyn, — na, ne vien tam, kad prisiminčiau, kaip bėgiodavau seniau; tiesiog įprasčiausiu būdu pažadinčiau Rondą. Bet kai stabtelėjau koridoriuje priešais jos duris, man iš susijaudinimo virpėjo pirštai, ir jau garsiai šnopavau — garsiau, negu man pačiam atrodė, kaip vėliau pasakė Franė; ji tvirtino, kad juodu su Franku girdėjo mano šnopštimą per vidaus telefoną dar prieš Rondai atsikeliant ir atidarant duris.

— Čia arba Džoniukas, arba kažkoks paklydęs traukinys, — sušnibždėjo Ronda prieš mane įsileisdama, bet aš negalėjau ištarti nė žodžio. Jau dusau, tarytum būčiau visą rytą lakstęs laiptais.

Jos kambaryje buvo tamsu, bet mačiau, kad ji vilki melsvaisiais naktiniais. Anksti rytą kvapas iš jos burnos man pasirodė rūgštokas, bet malonus; man apskritai patiko Rondos kvapas, nors, kaip vėliau pagalvojau, tai buvo tas pats Franės kvapas, tik gerokai smarkesnis.

— Dievulėliau, kokie šalti keliai — tai todėl, kad tu vis su trumpomis kelnėmis! — pasakė Ronda Rei. — Eikš, sušilk.

Vargais negalais nusimoviau šortus, ir ji tarė:

— Dievulėliau, kokios šaltos rankos — todėl, kad tavo marškiniai be rankovių!

Šiaip taip išlindau ir iš marškinėlių. Paskui nusiaviau sportbačius; banknotų pluoštą, kad Ronda nepamatytų, nukišau į vieno iš jų nosį.

Vis galvoju, kad gal tada, kai mylėjausi prie įjungtos garsiakalbių sistemos, ir formavosi keistokas mano požiūris į lytinį aktą. Netgi dabar, kai man beveik keturiasdešimt, lovoje aš linkęs šnibždėti. Prisimenu, jog ir Rondos Rei prašiau kalbėti pašnibždomis.

— Vos tau nesurėkiau, kad šnekėtum garsiau, — vėliau prisipažino Franė. — Taip įsiutau — dėl to tavo sumauto šnibždėjimo!

Bet aš gal dar daug ką būčiau pasakęs Rondai Rei, jei nebūčiau žinojęs, kad mūsų klausosi Franė. Apie Franką, tiesą sakant, išvis negalvojau, nors nuo tada — visą gyvenimą, ir kai mes būnam kartu, ir kai atskirai, — taip ir matau jį įsitaisiusį prie vidaus telefono pulto, kažkur besiklausantį meilės garsų. Įsivaizduoju nepatenkinto Franko veido išraišką, kai jis klausosi (Franko veide beveik visada būdavo galima įžvelgti nepasitenkinimą, kad ir ką jis darydavo): ta nenusakoma, bet viską apimanti antipatija labai panaši į bjaurėjimąsi.

— Tu greitas, Džoniuk, labai greitas, — pasakė man Ronda Rei.

— Būk gera, kalbėk pašnibždom, — paprašiau prislopintu balsu, įsikniaubęs į spalvingus jos plaukus.

Gal kaip tik dėl tokios iniciacijos aš mylėdamasis negaliu atsipalaiduoti — niekaip neatsikratau jausmo, kad turiu galvoti, ką sakau ir ką darau, nes kitaip, ko gero, nuvilčiau Franę. Ar todėl, kad suguliau su Ronda Rei tame pirmajame „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje, aš visada įsivaizduoju, kad Franė slapta klausosi?

— Viskas buvo tarytum prislopinta, — vėliau pasakė man Franė. — Bet manau, kad tau sekėsi neblogai — kaip pirmą kartą.

— Ačiū, kad nepradėjai man patarinėti iš šalies, — tariau.

— Negi tikrai manei, kad pradėsiu? — paklausė Franė, ir aš atsiprašiau; bet iš tikrųjų niekad nežinojau, kaip Franė kada galėtų ar negalėtų pasielgti.

— Kaip tau ten sekasi su šunimi, Frankai? — vis klausinėjau artėjant Kalėdoms.

— O kaip tau sekasi šnibždėti? — atšaudavo Frankas. — Pastebėjau, kad pastaruoju laiku dažnai lyja.

Na, iš tiesų gal lijo ne taip jau dažnai, — tais metais, prieš pat Kalėdas, — bet aš, prisipažįstu, leisdavau sau ir sniegą pavadinti beveik lietumi, o kartais netgi debesuotą dangų, bet kurią akimirką galintį pratrūkti lietumi arba sniegu. Ir vieną tokį rytą, prieš pat Kalėdas, — kai aš jau seniai buvau Frankui ir Franei atidavęs anąkart į sportbačio nosį nukištą banknotų pluoštą, — Ronda Rei manęs paklausė:

— Ar žinai, Džoniuk, kad padavėjos paprastai gauna arbatpinigių?

Iškart supratau, kur ji suka; man buvo įdomu, ar Franė tą rytą klausėsi — ar paskui išgirdo banknotų šlamesį.

Visus savo Kalėdų pinigus išleidau Rondai Rei.

Bet vis tiek, žinoma, nupirkau dovanėles mamai ir tėčiui. Brangių daiktų per Kalėdas mes vieni kitiems nedovanodavom — svarbiausia būdavo įteikti ką nors juokinga. Tėčiui, rodos, nupirkau prijuostę — prisijuosti prie baro „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje; tai buvo viena iš tų prijuosčių su kvailais užrašais. Mamai, kiek prisimenu, padovanojau porcelianinį meškiuką. Frankas tėčiui visada dovanodavo kaklaraištį, o mamai šaliką; mama tuos šalikus atiduodavo Franei, kuri visaip juos ryšėdavo, o tėtis kaklaraiščius — pačiam Frankui, kuriam kaklaraiščiai labai patiko.

Prieš penkiasdešimt šeštųjų Kalėdas parengėm ypatingą dovaną Ajovos Bobui: įrėminom padidintą Jaunėlio Džounso, per rungtynes su Ekseteriu pelnančio vienintelius Dejerio taškus, nuotrauką. Ta dovana gal nebuvo juokinga, bet visos kitos tai tikrai nei šiokios, nei tokios. Franė mamai nupirko labai seksualią suknelę, kuria mama nedrįso vilkėti. Franė tikėjosi, kad mama atiduos tą suknelę jai, bet mama ir Franei negalėjo leisti vilkėti tokia suknele.

— Galės apsivilkti, kai su tėčiu lankysis tame savo „3E“, — suniurusi pasakė man Franė.

Tėtis Frankui padovanojo autobuso vairuotojo uniformą, nes Frankas juk mėgo visokias uniformas; jis ja vilkėdavo, kai dėdavosi esąs „Naujojo Hampšyro“ viešbučio durininkas. Tais retais atvejais, kai pas mus nakvodavo daugiau negu vienas svečias, Frankui patikdavo elgtis taip, kad jie manytų, jog „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje yra nuolatinis durininkas. Tos vairuotojo uniformos — Dejeryje įprastos numirėliškai pilkos spalvos — kelnės ir švarko rankovės Frankui buvo trumpokos, o kepurė per didelė, todėl svečius prie durų pasitinkantis Frankas atrodydavo kaip koks nelaimę pranašaujantis nusmurgęs laidotuvių biuro darbuotojas.

„Sveiki atvykę į „Naujojo Hampšyro“ viešbutį!“ — vis repetuodavo pasveikinimą Frankas, tačiau tai kiekvieną kartą vis tiek nuskambėdavo kažkaip nenuoširdžiai.

Niekas nesugalvojo, ką reikėtų padovanoti Lili, — aišku buvo tik tai, kad ne nykštuką, ne elfą ir ne šiaip kokį mažą padarėlį.

— Padovanokit jai ką nors valgomai — pasiūlė Ajovos Bobas, kai iki Kalėdų buvo likusios vos kelios dienos.

Mūsų šeimoje niekas nerengdavo kvailų kalėdinių apsipirkimų. Visi viską atidėliodavo iki paskutinės akimirkos, bet šįkart Ajovos Bobas iš anksto pasirūpino, kad turėtume eglę: vieną rytą nusikirtęs parsinešė iš Elioto parko; ta eglė buvo per didelė — norėdami ją pastatyti „Naujojo Hampšyro“ viešbučio restorane, turėjome pjauti perpus.

— Nukirtote gražiausią parko medį! — baisėjosi mama.

— Parkas juk priklauso mums, ar ne? — pasakė treneris Bobas. — O kam dar reikalingi medžiai?

Šiaip ar taip, jis buvo iš Ajovos, kur kartais gali akimis aprėpti daugybę mylių ir nepamatyti nė vieno medžio.

Daugiausia dovanų visi pripirkom Egui, nes iš mūsų visų kaip tik jo amžius tais metais buvo tinkamiausias Kalėdoms. Be to, Egui labai patiko daiktai. Visi jam dovanojo pliušinius gyvulėlius, kamuolius, visokius vonios ir lauko žaislus — dauguma pastarųjų buvo visiškas šlamštas; žinojom, kad Egas juos netrukus pames, arba išaugs, arba sulaužys, arba jie pradings po sniegu dar žiemai nepasibaigus.

Mudu su Frane viename Dejerio antikvariate radom į stiklinį indą sudėtus šimpanzės dantis ir nupirkom juos Frankui.

— Gal panaudos darydamas kokią iškamšą, — pasakė Franė.

Aš tik džiaugiausi, kad neįteiksime Frankui tų dantų prieš Kalėdas; bijojau, kad Frankas, ko gero, sumanytų juos panaudoti kurdamas savąją Bėdos versiją.

— Bėda! — vieną naktį, prieš pat Kalėdas, garsiai suriko Ajovos Bobas, ir mes visi atsisėdom lovose, pašiurpę iš siaubo. — Bėda! — rėkė senukas. Išgirdom, kad jis išėjo į tuščią trečio aukšto koridorių. — Bėda!

— Tas senas kvailys susapnavo košmarą, — burbėjo tėtis, apsisiautęs chalatu ir jau tapsėdamas laiptais aukštyn, o aš nulėkiau pas Franką ir įsistebeilijau į jį.

— Nežiūrėk taip į mane, — tarė Frankas. — Bėda laboratorijoj. Dar nebaigtas.

Visi užlipom į viršų pažiūrėti, kas atsitiko Ajovos Bobui.

Jis tvirtino, kad matė Bėdą. Treneris Bobas atseit užuodė senąjį šunį per miegus, o kai prabudo, Bėda stovėjo jo kambaryje — ant savo mėgstamo nudriskusio rytietiško kilimo.

— Bet jis žiūrėjo į mane taip grėsmingai, — pasakojo senasis Bobas. — Lyg rengdamasis pulti!

Aš vėl įdėmiai pažvelgiau į Franką, bet Frankas tik gūžtelėjo pečiais. Tėtis užvertė akis.

— Susapnavai košmarą, — pasakė jis savo senam tėvui.

— Bėda buvo šitame kambaryje! — toliau tvirtino treneris Bobas. — Bet atrodė ne kaip Bėda. Atrodė taip, lyg norėtų mane nužudyti.

— Na, na, — tarė mama, o tėtis mums mostelėjo, kad išeitume iš kambario; dar išgirdau, kad jis ima kalbėti su Ajovos Bobų taip pat, kaip girdėdavau jį kalbant su Egu ir su Lili — su mumis visais, kai buvom mažesni, — ir supratau, jog tėtis dažnai taip kalba su Bobų, kaip su mažu vaiku.

— Čia dėl to kilimo, — pašnibždėjo mama mums, vaikams. — Ant jo tiek daug šuns plaukų, kad jūsų senelis ir dabar dar užuodžia Bėdą, kai miega.

Lili atrodė išsigandusi, bet ji dažnai taip atrodydavo. Egas svirduliavo aplinkui, tarsi būtų atsikėlęs, bet neatsibudęs.

— Bėda negyvas, ar ne? — paklausė Egas.

— Taip, taip, — atsakė Franė.

— Ką? — surėkė Egas, taip garsiai, kad Lili net pašoko.

— Gerai, Frankai, — sušnibždėjau laiptinėje. — Kokią pozą parinkai Bėdai?

— „Puolimo“, — tarė jis, ir aš nušiurpau.

Man dingtelėjo, kad senasis šuo, pasipiktinęs dėl tos baisios pozos, kuriai yra pasmerktas, sugrįžo vaidentis į „Naujojo Hampšyro“ viešbutį. Jis nuėjo į Ajovos Bobo kambarį, nes Bobas turi jo kilimą.

— Patieskim Bėdos kilimą Franko kambary, — pasiūliau per pusryčius.

— Man nereikia to seno kilimo, — pareiškė Frankas.

— O man reikia, — tarė treneris Bobas. — Ant jo patogu kilnoti štangą.

— Na ir sapną vakar susapnavai! — išdrįso pasakyti Franė.

— Tai buvo ne sapnas, Frane, — niauriai tarė Bobas. — Tai buvo Bėda — iš kūno ir kraujo, — dar pridūrė senasis treneris, ir Lili, išgirdusi žodžius „iš kūno ir kraujo“, taip sudrebėjo, kad net šaukštas, kuriuo valgė košę, iškrito jai iš rankos ir nubarškėjo ant grindų.

— Ką reiškia „iš kūno ir kraujo“? — paklausė Egas.

— Klausyk, Frankai, — pasakiau Frankui šalčio sustingdytame Elioto parke; buvo Kūčios. — Gal bus geriau, jei Bėda ir liks laboratorijoje.

Išgirdęs tokį pasiūlymą, Frankas tarytum pasirengė pulti.

— Jis jau baigtas, — pareiškė Frankas, — ir šįvakar grįš namo.

— Būk geras, bent jau nevyniok jo į dovanų popierių, gerai? — paprašiau.

— Į dovanų popierių? — tarė Frankas pasibjaurėjęs, bet ne per labiausiai. — Manai, kad aš koks pamišėlis?

Aš nieko neatsakiau, ir jis pridūrė:

— Klausyk, negi nesupranti, kas darosi? Man taip puikiai pavyko Bėdos iškamša, kad senelį net apėmė nuojauta, jog Bėda grįš namo, — paaiškino.

Mane visada stulbina tai, kad Franko lūpose net kvailiausios mintys skamba logiškai.

Taigi atėjo naktis prieš Kalėdas. „Nė vienoj pašalėj nekrusčiojo visiškai niekas“7, kaip sakoma. Tik virduliavo pora sultinio puodų. Ir traškėjo amžini Makso Uriko trukdžiai. Ronda Rei buvo savo kambaryje. Numeryje „2B“ gyveno turkas — turkų diplomatas, atvažiavęs aplankyti Dejerio mokykloje besimokančio sūnaus; tas vaikinas buvo vienintelis Dejerio mokyklos mokinys, per Kalėdas neišvykęs namo (arba pas ką nors į svečius). Visos dovanos buvo rūpestingai suslėptos. Mūsų šeima laikėsi tradicijos viską atnešti ir sudėti po eglute tik Kalėdų rytą.

Žinojom, kad mama su tėčiu mums nupirktas dovanas paslėpė kambaryje „3E“, kuriame juodu dažnai ir mielai lankydavosi. Ajovos Bobas dovanas laikė ketvirtame aukšte, viename iš tų nykštukinių vonios kambarių, kurių dabar — nuo tada, kai išgirdome ne visai aiškią galimo Lili sveikatos sutrikimo diagnozę, — niekas nebevadino „elfų išvietėmis“. Franė man parodė visas savo parengtas dovanas — ir pademonstravo tą itin seksualią mamai nupirktą suknelę. Tada aš jai parodžiau naktinius marškinius, kuriuos nupirkau Rondai Rei; Franė tuoj pat pademonstravo ir juos. Pamatęs ją su tais marškiniais, supratau, kad reikėjo juos dovanoti Franei. Jie buvo sniego baltumo, tokios spalvos Ronda Rei savo kolekcijoje dar neturėjo.

— Tau reikėjo juos nupirkti mani — pasakė Franė. — Man jie taip patinka!

Bet aš niekada laiku nesusigaudau, ką turėčiau daryti dėl Franės; pati Franė kartą pareiškė: „Aš visada būsiu vieneriais metais tave aplenkusi, mažiau.“

Lili savo dovanas slėpė mažoje dėžutėje; visos jos dovanėlės buvo labai mažos. Egas niekam neturėjo parengęs jokių dovanų, bet be perstojo naršė visą „Naujojo Hampšyro“ viešbutį tikėdamasis aptikti mūsų jam nupirktas dovanas. O Frankas Bėdą įgrūdo į trenerio Bobo spintą.

— Kodėl? — vėliau vis klausiau ir klausiau Franko.

— Na, tik vienai nakčiai, — teisinosi Frankas. — Žinojau, kad Franė ten tikrai nežiūrės.

Tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt šeštųjų Kūčių vakarą visi sugulė anksti, bet niekas nemiegojo — dar viena šeimos tradicija. Girdėjom, kaip Elioto parke po sniegu aižėja ledas. Kartkarčiais visas parkas supokšėdavo, kaip pokši — keičiantis temperatūrai — į duobę leidžiamas karstas. Kodėl penkiasdešimt šeštaisiais netgi Kalėdos atrodė panašios į Heloviną?

Pasigirdo net šuns lojimas, vėlai vakare, ir nors tas šuo tikrai negalėjo būti Bėda, mes visi, kurie dar nemiegojom, prisiminėm Ajovos Bobo sapną — arba jį apėmusią „nuojautą“, kaip sakė Frankas.

Paskui išaušo Kalėdų rytas — giedras, vėjuotas ir šaltas — ir aš keturiasdešimt ar penkiasdešimt kartų visu greičiu perbėgau Elioto parką. Dabar nuogas nebeatrodžiau toks „putlus“, koks atrodydavau vilkėdamas savo sportiniu kostiumu, — Ronda Rei man nuolat tai sakydavo. Dalis bananų sukietėjo. Ir nesvarbu, Kalėdų rytas ar ne Kalėdų, tvarka yra tvarka: prisidėjau prie trenerio Bobo, nusprendęs prieš šeimai susirenkant Kalėdų pusryčių dar pasimankštinti su svarmenimis.

— Pakilnok viena ranka, paskui kita, kol aš stovėsiu „tilteliu“, — pasakė man Ajovos Bobas.

— Gerai, seneli, — linktelėjau ir mankštinausi, kaip jis man patarė.

Suglaudę pėdas ant senojo Bėdos kilimo mudu darėm atsilenkimus; paskui atsispaudimus — galva prie galvos. Turėjom tik vieną štangą ir porą hantelių. Todėl vis keitėmės svarmenimis — tai mums buvo tarytum bežodė ryto malda.

— Tavo žastai, krūtinė, kaklas atrodo visai neblogai, — tarė senelis Bobas, — bet dilbius dar reikia pamankštinti. Ir gal užsidėk bent dešimties kilogramų diską ant krūtinės, kai darai atsilenkimus, nes dabar tau pernelyg lengva. Ir sulenk kelius.

— Aha, — sušvokščiau jau pridusęs, kaip po mankštos su Ronda Rei.

Bobas paėmė štangą; gal dešimt kartų gražiai iškėlė ją virš galvos, paskui dar kelissyk išspaudė stovėdamas — buvo užsimovęs, kaip man atrodė, septyniasdešimt du su puse ar aštuoniasdešimt vieną su puse kilogramo, kai diskai nuslydo nuo vieno galo ir aš vos spėjau pasitraukti; paskui kokie dvidešimt trys ar trisdešimt keturi kilogramai slystelėję nukrito ir nuo kito strypo galo, ir senasis Ajovos Bobas sušuko:

— Velniai griebtų! Niekam tikęs daiktas!

Svorio diskai nuriedėjo per kambarį. Tėtis apačioje riktelėjo:

— Dieve mano! Jūs ten, pakvaišę kilnotojai! Prisisukit varžtus!

Vienas diskas atsitrenkė į sieninės spintos duris, ir durys, žinoma, atsivėrė — iškrito teniso raketė, Bobo skalbinių krepšys, dulkių siurblio žarna, skvošo kamuoliukas ir Bėda, iškimštas.

Lyg ir mėginau kažką sakyti, nors šuo mane išgąsdino beveik taip pat kaip ir Ajovos Bobą; tačiau aš bent jau žinojau, kas čia. Tai buvo Bėda, kuriam Frankas parinko „puolimo“ pozą. Turiu pripažinti, kad poza atrodė tikrai vykusi — ir juodasis labradoras iškimštas daug geriau, negu galėjau tikėtis iš Franko. Bėda buvo prisuktas prie pušinės lentos; kaip būtų pasakęs treneris Bobas: „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje viskas prisukta; „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje mes kaip prikalti — visam gyvenimui“. Nuožmusis šuo gana grakščiai iščiuožė iš spintos ir tvirtai nusileido ant visų keturių kojų, tarytum pasirengęs pulti. Juodas jo kailis žvilgėjo, tikriausiai buvo neseniai išteptas alyva, o geltonos akys atspindėjo ryškią ryto šviesą — ir toje šviesoje blykstelėjo seni, pageltę dantys, kuriuos Frankas tokia proga buvo nušveitęs iki baltumo. Šito šuns kaklo ir nugaros gaurai buvo pašiaušti, — nė karto nemačiau senojo Bėdos šitaip pasišiaušusio, kai jis buvo gyvas, — o blizgančios seilės, padarytos iš kažkokios labai tikroviškai atrodančios medžiagos, tarsi paryškino iškimšto šuns dantenas. Juoda Bėdos nosis atrodė drėgna ir sveika, ir aš beveik užuodžiau iš jo nasrų sklindantį dvoką. Bet šitas Bėda buvo pernelyg rimtai nusiteikęs, kad bezdėtų.

Šitas Bėda neatrodė linkęs juokauti, ir man nespėjus atgauti žado ir pasakyti seneliui, jog tai tik Kalėdų dovana Franei, — tik viena iš siaubingų iškamšų, kurias Frankas daro biologijos laboratorijoje, — senasis treneris švystelėjo štangą į mus puolantį įsiutusį šunį ir visu nuostabiu puolėjo kūnu metėsi atgal, prie manęs (kad mane apgintų, be abejo; tikriausiai kaip tik tai jis ir norėjo padaryti).

— Dievuliau aukštielninkas! — tarė Ajovos Bobas, keistai plonu balsu, ir svorio diskai sutrinksėjo abipus Bėdos. Bet dantis iššiepęs šuo nė nemirktelėjo; stovėjo sustingęs, pasirengęs žudyti. Ir Ajovos Bobas, ką tik baigęs savo paskutinį sezoną, krito negyvas man ant rankų.

— Dieve mano, jūs ten gal tyčia mėtot tuos diskus? — iš apačios surėkė mums tėtis. — Dieve mano! — pridūrė. — Bent dieną pailsėkit, a? Šiandien Kalėdos, dėl Dievo meilės. Linksmų Kalėdų! Linksmų Kalėdų!

— Linksmų suknistų Kalėdų! — riktelėjo Franė, irgi iš apačios.

— Linksmų Kalėdų! — tarė Lili ir Egas — ir netgi Frankas.

— Linksmų Kalėdų! — švelniai sušuko mama.

Ar tik ne Ronda Rei įsiterpė į tą susišūkavimą? Ir Urikai — jie „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje jau dengė stalą Kalėdų pusryčiams. Paskui išgirdau kažką neištariama — ten tikriausiai buvo tas numeryje „2B“ įkurdintas turkas.

Ant rankų, kurios, kaip supratau, jau buvo labai stiprios, laikiau buvusią Didžiojo Dešimtuko žvaigždę — žmogų, kuris man atrodė toks pat sunkus ir reikšmingas kaip mūsų šeimos meškinas, — ir nustebęs žiūrėjau, kaip arti prie mūsų prislinko Bėda.

6 Tėtis gauna žinią iš Froido

Treneriui Bobui parengta Kalėdų dovana — padidinta ir įrėminta Jaunėlio Džounso, per rungtynes su Ekseteriu pelnančio vienintelius Dejerio taškus, nuotrauka — buvo atiduota Franei, kuri paveldėjo ir „3F“, Ajovos Bobo kambarį. Franė nenorėjo turėti nieko bendra su Franko sukurta Bėdos versija, kurią Egas nusitempė į savo kambarį; jis paslėpė šuns iškamšą po lova, kur mama ją ir rado, praėjus kelioms dienoms po Kalėdų; visi girdėjom jos klyksmą. Žinau, kad Frankas mielai būtų atsiėmęs Bėdą, — kad galėtų toliau eksperimentuoti: nutaisyti kitokią snukio išraišką arba pozą, — tačiau Frankas su niekuo nebendravo, tūnojo savo kambaryje nuo tada, kai mirtinai išgąsdino senelį.

Ajovos Bobas mirė būdamas šešiasdešimt aštuonerių, bet senasis linijos puolėjas buvo kuo puikiausios formos; jei ne tas išgąstis, kai pamatė tokį didingą Bėdą, jis tikrai būtų galėjęs gyventi dar bent dešimt metų. Visa mūsų šeima stengėsi elgtis taip, kad kaltė dėl nelaimingo atsitikimo pernelyg neprislėgtų Franko. „Niekas neprislegia Franko“, — pareiškė Franė, bet netgi ji mėgino Franką pralinksminti.

— Kaip miela, kad sugalvojai iškimšti Bėdą, Frankai, — pasakė jam Franė, — tačiau turi suprasti, kad ne visų skonis toks pat kaip tavo.

Ji dar galėjo pridurti, kad iškamšų darymas, kaip ir seksas, yra labai asmeniškas dalykas; jeigu jau norime primesti tai kitiems, turėtume bent jau būti taktiški ir atsargūs.

Franko atgaila, jeigu tai, ką jis jautė, buvo atgaila, pasireiškė tik tuo, kad jis visai užsisklendė; Frankas visada buvo uždaresnis negu bet kuris kitas iš mūsų, tačiau dabar tarytum išvis nutilo. Bet mudu su Frane vis tiek žinojom, kad jei Frankas nebūtų toks suniuręs, tikrai paprašytų atiduoti Bėdą jam.

Mama, nepaisydama Ego prieštaravimų, liepė Maksui Urikui atsikratyti Bėdos; Maksas įvykdė užduotį: tiesiog įgrūdo tą sustingusį žvėrį, žemyn galva, į vieną iš prie užpakalinių durų stovinčių šiukšlių statinių. Ir kažkurį lietingą rytą aš nustėrau, žvilgtelėjęs pro Rondos Rei langą: iš statinės kyšojo šlapia Bėdos uodega ir pasturgalis; įsivaizdavau, kad taip pat nustėrtų ir šiukšlininkas, išlipęs iš savo šiukšliavežio, — jis tikriausiai pagalvotų: „Dievulėliau, štai kaip „Naujojo Hampšyro“ viešbučio savininkai atsikrato įgrisusių naminių gyvūnų — paprasčiausiai išmeta juos kartu su šiukšlėmis!“

— Grįžk į lovą, Džoniuk, — pašaukė mane Ronda Rei, bet aš per lietų, virstantį sniegu ir krintantį ant į vieną eilę sustatytų statinių, prigrūstų kalėdinių dovanų pakuočių, juostelių ir blizgučių, butelių, kartoninių dėžių ir skardinių iš restorano, ir visokių, spalvingų ir dulsvų, maisto likučių, labai dominančių paukščius ir šunis, žiūrėjau į negyvą šunį, nedominantį nieko. Na, beveik nieko. Frankui būtų plyšusi širdis, jeigu jis būtų matęs tokį apgailėtiną Bėdos galą; be to, žvelgdamas, kaip sniegas vis storesniu sluoksniu dengia Elioto parką, išvydau dar vieną mūsų šeimos narį, kuriam teberūpėjo Bėda. Pamačiau Egą su kailine slidinėjimo striukele ir kepuryte, tempiantį rogutes prie užpakalinių durų. Jis greitai tapsėjo per slidų sniegą, jo rogutės džergždamos slydo dar ne visai apsnigtu keliuku, per nespėjusias užšalti balas. Egas žinojo, kur eina, — žvilgtelėjęs į pusrūsio langus, jis saugiai prasmuko pro akyląją ponią Urik; paskui dirst į ketvirtą aukštą, bet Maksas šiukšlių statinių nesaugojo. Mūsų šeima neturėjo langų, išeinančių į užpakalinį kiemą, taigi Egas žinojo, kad vienintelis kitas žmogus, galintis jį pastebėti, yra Ronda Rei.

Bet Ronda gulėjo lovoje, o aš akimirksniu pasitraukiau, kai Egas pakėlė akis į jos langą.

— Jeigu tu labiau norėtum pabėgioti lauke, Džoniuk, — suniurzgė Ronda, — tai eik, pabėgiok.

Kai vėl pažvelgiau pro langą, Ego nebemačiau; nebebuvo ir Bėdos. Supratau, kad mėginimai prikelti Bėdą iš numirusių dar nesibaigė; galėjau tik spėlioti, kur tas žvėris vėl pasirodys.

Kai Franė persikraustė į Ajovos Bobo kambarį, mama kitur perkėlė ir mus. Mane įkurdino drauge su Egu, tame kambaryje, kur pirmiau gyveno Franė su Lili, o Lili gavo ne tik buvusį mano, bet ir greta esantį Ego kambarį, — tarytum, nepaisant logikos, dėl vadinamosios neūžaugystės Lili būtų reikėję ne tik vienumos, bet ir daugiau erdvės. Aš skundžiausi, tačiau tėtis pasakė, kad padėsiu Egui „subręsti“. Nuošalus Franko apartamentas nepasikeitė, o štanga ir svarmenys liko Ajovos Bobo kambaryje, taigi turčiau daugiau priežasčių lankytis pas Franę, kuri mėgo žiūrėti, kaip mankštinuosi. Dabar kilnodamas sunkumus galvodavau ne tik apie Franę — savo vienintelę žiūrovę! Šiek tiek pasistengęs susigrąžindavau trenerį Bobą. Kilnojau štangą už mus abu.

Manau, kad gelbėdamas Bėdą nuo neišvengiamos kelionės į sąvartyną Egas stengėsi prikelti Ajovos Bobą — taip, kaip galėjo. Tiesą sakant, nesupratau, kaip turėčiau padėti Egui „subręsti“, nors gyventi su juo viename kambaryje buvo sunkoka. Labiausiai mane nervino jo drabužiai; tiksliau sakant, ne patys drabužiai, o jo rengimosi įpročiai: Egas ne šiaip rengėsi, jis puošėsi. Persirengdavo keliskart per dieną, kaip koks teatro aktorius; jo nusimesti drabužiai visada dryksodavo pačiame mūsų kambario viduryje, po kelių dienų ten jų jau būdavo visa krūva, ir tada kaip viesulas Įsisukusi mama manęs klausdavo, ar negalėčiau paraginti Ego, kad jis bent kiek apsitvarkytų. Gal tėtis ir turėjo omenyje „apsitvarkyti“, kai sakė, kad padėsiu Egui „subręsti“.

Pirmą savaitę po to, kai buvau įkurdintas viename kambaryje su Egu, aš ne tiek nervinausi dėl Ego netvarkingumo, kiek stengiausi išsiaiškinti, kur jis paslėpė Bėdą. Nenorėjau vėl išsigąsti pamatęs tą mirties šmėklą, nors manau, kad mirusiųjų šmėklos mus visada baugina, — jos iš esmės baisios, — ir net iš anksto žinodamas, ką pamatysi, negali kaip reikiant tam pasirengti. Šiaip ar taip, tai tikrai galima buvo pasakyti apie Egą ir Bėdą.

Naktį prieš Naujųjų metų išvakares, kai po Ajovos Bobo mirties dar nebuvo praėjusi nė savaitė, o Bėda iš šiukšlių statinės buvo dingęs vos prieš dvi dienas, aš tamsiame mūsų kambaryje pašnibždomis užkalbinau Egą; žinojau, kad jis nemiega.

— Gerai, Egai, — sušnibždėjau. — Kur jis?

Bet su Egu tikrai nevertėjo kalbėti pašnibždomis.

— Ką? — suriko Egas.

Mama ir daktaras Bleizas tvirtino, kad Ego klausa gerėja, nors tėtis visada kalbėdavo apie Ego „kurtumą“, o ne apie jo „klausą“, ir kartą pareiškė, kad daktaras Bleizas turbūt ir pats kurčias, jei mano, kad Ego būklė „gerėja“. Panaši buvo ir daktaro Bleizo nuomonė apie Lili neūžaugystę: jos būklė atseit irgi gerėjo, nes Lili paaugo (šiek tiek). Bet mes, visi kiti, paaugom daug daugiau, todėl visiems atrodė, kad Lili mažėja.

— Egai, — kreipiausi jau garsiau. — Kur Bėda?

— Bėda negyvas, — atsakė Egas.

— Žinau, kad negyvas, velniai griebtų, — pyktelėjau, — bet kur jis, Egai? Kur Bėda?

— Bėda su seneliu Bobų, — tarė Egas; taip sakydamas jis, žinoma, neklydo, ir aš supratau, kad iš jo išpešti, kur dabar yra ta iškimšta pabaisa, man nepavyks.

— Rytoj Naujųjų metų išvakarės, — pasakiau.

— Kas? — nesuprato Egas.

— Naujųjų metų išvakarės! — pakartojau. — Rengiam pobūvį.

— Kur? — paklausė jis.

— Čia, „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje.

— Kuriame kambaryje? — pasidomėjo Egas.

— Pagrindiniame. Didžiajame. Restorane, kvailiuk.

— Tai šitame kambaryje pobūvio nebus, — padarė išvadą Egas.

Vargu ar mūsų kambaryje, primėtytame Ego drabužių, būtų pakakę vietos pobūviui, bet aš garsiai to nepasakiau. Jau beveik miegojau, kai Egas vėl prabilo.

— Kaip išdžiovinti šlapią daiktą? — paklausė jis.

Ir aš tuoj pat įsivaizdavau, kokia galėtų būti Bėdos būklė, — kai jis galai žino kiek valandų išbuvo atviroje šiukšlių statinėje, per lietų ir pūgą.

— O kas ten per šlapias daiktas, Egai? — pasidomėjau.

— Plaukai, — tarė jis. — Kaip išdžiovinti plaukus?

— Kalbi apie savo plaukus, Egai?

— Kieno nors plaukus, — pasakė Egas. — Daug plaukų. Daugiau negu mano.

— Na, manau, kad plaukų džiovintuvu, — patariau.

— Tokiu daiktu, kokį turi Franė? — pasitikslino Egas.

— Mama irgi turi, — pasakiau.

— Aha, — tarė Egas, — bet Franės didesnis. Turbūt ir karštesnis.

— Tai tau reikia išdžiovinti daug plaukų, a? — paklausiau.

— Ką? — surėkė Egas. Bet aš supratau, jog neverta kartoti to klausimo; Ego kurtumas buvo ypatingas tuo, kad Egas dažnai neišgirsdavo, ko nenorėdavo girdėti.

Iš ryto žiūrėjau, kaip jis nusivelka pižamą, po kuria dar vilkėjo dieną dėvimais drabužiais, — taip ir miegojo.

— Gerai, kai esi viskam pasirengęs, ar ne, Egai? — šyptelėjau.

— Kam? — nustebo jis. — Šiandien į mokyklą nereikia — dar atostogos.

— Tai kodėl nenusirengi, kai eini miegoti? — paklausiau, bet jis nuleido tai negirdomis, rausėsi visokių drabužių krūvose. — Ko ieškai? — pasidomėjau. — Juk tu jau apsirengęs. — Bet pajutęs, kad iš jo šaipausi, Egas išvis nebekreipdavo į mane dėmesio.

— Pasimatysim per pobūvį, — tarė jis.

Egui patiko „Naujojo Hampšyro“ viešbutis; gal netgi labiau negu tėčiui, nes tėtis labiausiai žavėjosi pačiu sumanymu turėti viešbutį; tiesą sakant, atrodė, kad tėtis kasdien vis labiau abejoja šio rizikingo žingsnio sėkme. Egui patiko visi kambariai, laiptinės, didžiulė tuščia buvusios mergaičių mokyklos erdvė. Tėtis suprato, kad mūsų viešbutis pernelyg dažnai būna tuščias, bet Egas dėl to nesijaudino.

Kartais, eidami pusryčiauti, svečiai mums atnešdavo kokį keistą numeryje rastą daiktą.

— Kambarys tikrai švarus, — paprastai sakydavo jie, — bet kažkas, matyt, paliko... šitą.

Dešinė guminio kaubojaus ranka; susiraukšlėjusi, plėvėta džiovintos rupūžės koja. Lošiamoji korta — būgnų valetas pagražintu veidu; kryžių penkakė su skersai užkeverzotu žodžiu „Fui“. Kojinytė, į kurią įdėti šeši stiklo rutuliukai. O „4G“ spintoje kabėjo drabužiai (Ego beisbolo uniforma su prisegtu policininko ženkleliu).

Naujųjų metų išvakarėse prasidėjo atodrėkis — Elioto parką apgaubė rūkas, vakarykštis sniegas tirpo ir jau buvo matyti pilkšvas prieš savaitę iškritusio sniego sluoksnis.

— Kur buvai šį rytą, Džoniuk? — paklausė manęs Ronda Rei, kai mes restorane ruošėmės Naujųjų metų sutikimo pobūviui.

— Juk nelijo, — pasakiau.

Žinojau, jog tai nekoks pasiteisinimas, — žinojo ir ji. Vargu ar buvo galima sakyti, kad aš neištikimas Rondai, — tiesiog neturėjau su kuo jos išduoti, — tačiau nuolat svajodavau apie kitą, įsivaizduojamą merginą, gal Franės amžiaus. Net prašiau Franės, kad ji sutartų man pasimatymą su kuria nors iš savo draugių, kurią ji rekomenduotų, nors Franė vis šnekėjo, kad jos draugės man per senos; taip sakydama ji turėjo omeny, kad joms jau šešiolika.

— Šįryt nekilnojai? — paklausė Franė. — Nebijai, kad prarasi formą?

— Aš treniruojuosi, ruošiuosi pobūviui, — atsakiau.

Į pobūvį turėjo atvykti trys ar keturi Dejerio mokyklos mokiniai (susitrumpinę Kalėdų atostogas); buvo sutarta, kad jie nakvos viešbutyje, tarp jų ir Jaunėlis Džounsas — Franės pora — su seserimi, kuri nesimokė Dejerio mokykloje. Jaunėlis žadėjo atsivežti seserį, kad supažindintų su manimi, ir aš baisiai bijojau, kad Jaunėlio Džounso sesuo bus tokia pat didelė kaip ir pats Jaunėlis; be to, man knietėjo išsiaiškinti, ar tai ta pati sesuo, kuri buvo išprievartauta, kaip sakė Haroldas Svolou; kažkodėl atrodė, kad labai svarbu tai žinoti. Ar mano pora bus didžiulė išprievartauta, ar didžiulė neišprievartauta mergina? Šiaip ar taip, neabejojau, kad ji bus milžiniška.

— Nesijaudink, — ramino mane Franė.

Mes nupuošėm ir išnešėm Kalėdų eglę; tėtis tai darydamas apsiašarojo, nes tai buvo Ajovos Bobo eglė; mama turėjo išeiti iš kambario. Laidotuvės mums, vaikams, atrodė labai santūrios — tai buvo pirmos mūsų matytos laidotuvės; mes buvom dar per maži, kad prisimintume, kaip atsisveikinom su Lotynu Emeritu ir mamos mama; meškinui, vardu Meino Valstija, laidotuvių niekas nerengė. Ko gero, atsižvelgdami į tai, kaip triukšmingai Ajovos Bobas mirė, mes manėm, kad ir jo laidotuvės bus triukšmingos, — „bent jau dunksės nuo štangos krintantys diskai“, kaip pasakiau Franei.

— Surimtėk, — tarstelėjo ji. Franė, ko gero, jautėsi esanti už mane daug vyresnė, ir aš bijojau, kad ji teisi.

— Čia ta sesuo, kuri buvo išprievartauta? — staiga paklausiau Franės. — Na, kurią seserį Jaunėlis atsiveš?

Iš to, kaip Franė į mane pažvelgė, supratau, jog šis klausimas buvo dar vienas įrodymas, kiek daug metų mus skiria.

— Jis turi tik vieną seserį, — pasakė Franė, žiūrėdama man į akis. — Ar tau labai svarbu, kad ji buvo išprievartauta?

Aš, be abejo, nežinojau, ką atsakyti: kad svarbu? Kad gal nereikėtų šnekėti apie prievartavimą su mergina, kuri buvo išprievartauta, o su nieko panašaus nepatyrusiu žmogumi galima leistis į pokalbį ir šia tema? Kad nejučia imi ieškoti sieloje likusių randų, o gal ne? Kad manai, jog to žmogaus sieloje liko randų, ir kalbi su juo kaip su neįgaliuoju? (O kaip kalbama su neįgaliaisiais?) O gal reikia sakyti, kad nesvarbu? Bet iš tikrųjų juk svarbu. Ir aš žinojau kodėl. Man buvo keturiolika. Būdamas toks nepatyręs (na, jeigu jau kalbame apie išprievartavimus, tai visada ir būsiu nepatyręs), aš maniau, kad merginą, kuri buvo išprievartauta, liesti reikia kitaip, gal mažiau; o gal išvis negalima jos liesti. Kai galiausiai visa tai pasakiau Franei, ji nustebusi pažvelgė į mane.

— Tu klysti, — tarė, tačiau tokiu balsu, kokiu Frankui sakydavo: „Tu tikras šiknius“, ir aš supratau, kad man gal visada bus keturiolika.

— Kur Egas? — suriko tėtis. — Egai!

— Egas niekada nieko nedirba, — išreiškė nepasitenkinimą Frankas, be jokio tikslo šlavinėdamas nubyrėjusius Kalėdų eglės spyglius iš vieno restorano galo į kitą.

— Egas dar mažas, Frankai, — pasakė Franė.

— Egui jau būtų laikas subręsti, — tarė tėtis. O aš (turintis padėti Egui subręsti)... aš puikiai žinojau, kodėl Egas mūsų negirdi. Jis kažkuriame tuščiame „Naujojo Hampšyro“ viešbučio kambaryje susimąstęs žiūri į peršlapusį didžiulį juodą labradorą — į Bėdą.

Kai visi Kalėdų likučiai buvo iššluoti ir ištempti iš „Naujojo Hampšyro“ viešbučio, ėmėm svarstyti, kaip reikėtų papuošti restoraną Naujųjų metų sutikimui.

— Niekam čia nesinori labai švęsti tų Naujųjų metų, — pareiškė Franė. — Gal išvis nieko nepuoškim.

— Na, pobūvis yra pobūvis, — ryžtingai tarė tėtis, nors visi jautėm, kad kaip tik jam labiausiai nesinori švęsti. Žinojom, kas sumanė rengti Naujųjų metų sutikimo pobūvį: Ajovos Bobas.

— Vis tiek niekas neateis, — burbtelėjo Frankas.

— Nekalbėk už kitus, Frankai, — pasakė Franė. — Pas mane atvažiuos keli draugai.

— Net jei čia būtų šimtas svečių, tu vis tiek tūnotum savo kambary, Frankai, — nusišiepiau.

— Eik, suvalgyk dar vieną bananą, — atšovė Frankas. — Arba pabėgėk — iki mėnulio.

— Na, man patinka pobūviai, — tarė Lili, ir visi sužiurom į ją — nes kol ji nekalbėjo, mes jos, žinoma, nė nematėm; ji darėsi tokia maža. Lili buvo beveik vienuolikos metų, bet dabar atrodė gerokai mažesnė už Egą; man ji buvo vos iki liemens ir svėrė tik aštuoniolika kilogramų.

Taigi visi susitelkėm: jeigu Lili nori, kad būtų pobūvis, mes pasistengsim atitinkamai nusiteikti.

— Tai kaip puošim restoraną, Lili? — paklausė Frankas; kalbėdamas su Lili, jis susiriesdavo dvilinkas ir veblėdavo nei šį, nei tą; galėjai pamanyti, kad šnekina vežimėlyje gulintį kūdikį.

— Gal tikrai nieko nepuoškim, — atsakė Lili. — Tiesiog šiaip pasilinksminkim.

Visi taip ir sustingom, lyg išgirdę mirties nuosprendį, bet mama tarė:

— Puiki mintis! Paskambinsiu Metsonams!

— Metsonams? — nustebo tėtis.

— Ir Foksams, ir gal dar Kolderiams, — pridūrė mama.

— Tik jau ne Metsonams! — paprieštaravo tėtis. — O Kolderiai jau kvietė mus — jie kasmet rengia Naujųjų metų pobūvį.

— Na, pasikviesim tik keletą draugų, — tarė mama.

— Gerai, ir dar ateis nuolatiniai klientai, — pasakė tėtis, bet neatrodė tuo įsitikinęs, ir mes nusukom akis. Tie „nuolatiniai klientai“ buvo tik keli seni bičiuliai, su kuriais treneris Bobas kartais išlenkdavo stiklelį. Nežinojom, ar jie dar kada nors pasirodys, — ir tikrai nemanėm, kad galėtų ateiti Naujųjų metų išvakarėse.

Ponia Urik svarstė, kiek čia reikėtų turėti maisto; Maksas klausė, ar valyti visą stovėjimo aikštelę, ar — kaip visada — tik kelias vietas automobiliams. Ronda Rei atrodė nusiteikusi sutikti Naujuosius metus savaip; ji turėjo suknelę, kuria norėjo vilkėti, — buvo man viską papasakojusi. Aš jau žinojau, kad ten ta pati itin seksuali suknelė, kurią Franė prieš Kalėdas nupirko mamai; mama ją atidavė Rondai. Kadangi Franė man jau buvo pademonstravusi tą suknelę, šiek tiek nerimavau, ar Ronda išvis galės į ją įsibraškinti.

Mama susitarė, kad per pobūvį gros „tikras ansamblis“.

— Beveik tikras ansamblis, — pasakė Franė, jau girdėjusi, kaip jis groja.

Vasarą tas ansamblis linksmindavo Hampton Byčo publiką, bet šiaip dauguma jo muzikantų dar mokėsi vidurinėje mokykloje. Elektrine gitara grojo vienas iš didžiausių mokyklos triukšmadarių, vadinamas Šlykštuku Velsu; jo motina buvo pagrindinė ansamblio dainininkė ir dar skambino akustine gitara — augalota, gerklinga moteris, vardu Doris; pasak įsiutusios Rondos Rei, „tikra šlerva“. Ansamblis buvo pavadintas arba pačios Doris, arba prieš keletą metų praūžusio ne per smarkiausio uragano Doris vardu. Taigi ansamblyje „Uraganas Doris“ grojo Šlykštukas Velsas, jo motina ir du jo draugeliai iš mokyklos — vienas bosine gitara, kitas mušamaisiais. Manau, kad visi trys vaikinai po pamokų dirbo tame pačiame autoservise, nes jie grodavo vilkėdami vienodais mechanikų kombinezonais — su ant krūtinių, šalia GULF emblemos, prisiūtais vardais. Jų vardai buvo Denis, Džeikas ir Šlykštukas. Doris rengėsi, kaip jai patiko, — vilkėdavo tokiomis suknelėmis, kokios netgi Rondai Rei galėjo atrodyti nekuklios. Frankas, žinoma, pareiškė, kad „Uraganas Doris“ — „pasišlykštėtinas“.

Tam ansambliui labiausiai patiko Elvio Preslio repertuaras — „daug visokių lėtų gabalų, jei publika suaugusi, — kaip telefonu pasakė mano mamai Doris, — ir greitesnio bimbaliojimo, jeigu daugiau jaunimo“.

— Oho! — tarė Franė. — Labai įdomu, ką apie „Uraganą Doris“ pasakys Jaunėlis Džounsas.

Aš išleidau iš rankų kelias stiklines pelenines, kurias turėjau išdėlioti ant staliukų; man buvo labai įdomu, ką Jaunėlio Džounso sesuo pasakys apie mane.

— Kiek jai metų? — paklausiau Franės.

— Jeigu tau pasiseks, mažiau, — paerzino mane Franė, — jai bus maždaug dvylika.

Frankas nunešė plaušinę šluotą ir grindų šepetį į pirmame aukšte esantį valytojų sandėliuką ir ten, sandėliuke, rado Bėdos buvimo pėdsaką — gražiai išpjautą storą medinę lentą, ant kurios dar neseniai stovėjo pulti pasirengęs Bėda. Buvo matyti keturios dailiai išgręžtos skylutės ir šuns letenų žymės — tose vietose, kur Bėdos letenos buvo varžtais pritvirtintos prie lentos.

— Egai! — surėkė Frankas. — Tu, vagišiau! Egai!

Supratau, kad Egas nuėmė Bėdą nuo medinio pagrindo ir gal kaip tik dabar mėgina pakeisti jo pozą, kad senasis mūsų augintinis būtų panašesnis į tokį, kokį Egas jį prisimena.

— Gerai, kad į Ego rankas nepakliuvo Meino Valstija, — tarė Lili.

— Gerai, kad Meino Valstija nepakliuvo į Franko rankas, — pataisė ją Franė.

— Bus nedaug vietos šokiams, — atsiduso Ronda Rei. — Negalim patraukti kėdžių.

— Šoksim aplink kėdes! — optimistiškai sušuko tėtis.

— Kaip prikalti — visam gyvenimui, — sumurmėjo Franė, bet tėtis išgirdo; jis dar nebuvo pasirengęs vėl išgirsti, ką nuolat sakydavo Ajovos Bobas; kol kas dar ne. Buvo matyti, kad jam labai skaudu, paskui jis nusuko akis. Apskritai prisimenu, kad mes visi paskutinę tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt šeštųjų dieną vis sukom akis į šalį.

— Velniai griebtų, — sušnibždėjo man Franė ir atrodė — iš tikrųjų — susigėdusi.

Ronda Rei spustelėjo Franę glėbyje.

— Tau tiesiog reik dar truputį paaugt, brangute, — pasakė. — Tada pati pamatysi: suaugusieji atsigauna ne taip greit kaip vaikai.

Girdėjom Franko, šaukiančio Egą, stūgavimą laiptinėje. Pagalvojau, kad ir Frankui ne taip lengva atsigauti. Bet Frankas tam tikra prasme niekada ir nebuvo vaikas.

— Nustokit ten triukšmaut! — riktelėjo Maksas Urikas iš ketvirto aukšto.

— Ateikit ir padėkit, mums ruoštis pobūviui — abu! — sušuko tėtis.

— Vaikai! — dar subliovė Maksas.

— Ką jis žino apie vaikus? — burbtelėjo ponia Urik.

Tada paskambino Haroldas Svolou, iš Detroito. Pranešė vis dėlto nusprendęs negrįžti į Dejerį anksčiau, negu reikia; taigi mūsų pobūvyje nedalyvausiąs. Ką tik prisiminęs, jog Naujųjų išvakarės jį slegia ir viskas visada baigiasi tuo, kad jis tiesiog žiūri televizorių.

— Galiu tai daryt ir Detroite, — pasakė Haroldas. — Nėr prasmės lėktuvu skrist į Bostoną, paskui dar važiuot automobiliu su Jaunėliu Džounsu ir visa kompanija vien tam, kad pagyvenčiau jūsų juokingam viešbuty ir Naujųjų naktį žiūrėčiau televizorių.

— Mes išvis neįsijungsim televizoriaus, — tariau. — Šiaip ar taip, trukdytų ansambliui.

— Na, — galutinai nusprendė Haroldas, — tada aš nedalyvausiu. Geriau pabūsiu Detroite.

Pokalbiuose su Haroldu Svolou logikos būdavo nedaug; aš niekada nežinodavau, ką jam atsakyti.

— Užjaučiu dėl Bobo, — dar pasakė Haroldas; aš jam padėkojau ir viską persakiau kitiems.

— Nebus ir Pikčiurnos, — pranešė Franė.

Pikčiurna buvo Franės draugės Ernestinos Tak, gyvenančios Grinviče, Konektikuto valstijoje, vaikinas iš Bostono. Ernestiną visi, išskyrus Franę ir Jaunėlį Džounsą, vadino Pupule. Matyt, kadaise, gal baisią naktį, ją taip pavadino mama, ir ta pravardė, kaip sakoma, prilipo. Neatrodė, kad Ernestinai ji nepatiktų; tačiau Ernestina nesipiktino ir Jaunėlio Džounso jai sugalvota pravarde: kadangi ji turėjo nuostabias krūtis, Jaunėlis Džounsas ją vadino Pape Tak — ne tik jis, bet ir Franė. Pupulė Tak taip garbino Franę, kad būtų pakentusi bet kokį įžeidinėjimą; ir vargu ar kas nors, kaip man tada atrodė, galėjo reikšti nepasitenkinimą įžeidinėjamas Jaunėlio Džounso. Pupulė Tak buvo turtinga ir graži aštuoniolikmetė, tikrai nebloga mergina, tik ją visiems kažkodėl labai norėjosi erzinti; ji žadėjo atvažiuoti pas mus sutikti Naujųjų, nes, pasak Franės, mėgo visokius vakarėlius ir buvo vienintelė Franės draugė Dejerio mokykloje. Kaip aštuoniolikmetė, Pupulė buvo labai išprususi — Franės nuomone. Franė man sakė, jog jie susitarė, kad Jaunėlis Džounsas su seserimi, važiuojantys savo automobiliu iš Filadelfijos, Grinviče — pakeliui — paims Papę Tak, o paskui, Bostone, ir jos vaikiną Piterį Raskiną, visų vadinamą Pikčiurna. Bet, kaip pasakojo Franė, paaiškėjo, kad Pikčiurnai neleidžiama važiuoti, — nes jis per giminaičių vestuves įžeidė kažkokią tetą. Tačiau Papė nusprendė vis tiek atvykti su Jaunėliu ir jo seserimi.

— Vadinasi, bus laisva mergina — Frankui, — tarė tėtis, kaip visada geranoriškai, ir staiga stojo mirtina tyla.

— Gerai, kad nėra merginos man, — pasakė Egas.

— Egai! — surėkė Frankas, visi net pašokom. Iki tol nė vienas nematėm, kad Egas šalia mūsų, nė nepastebėjom, kada jis atėjo, bet Egas jau buvo persirengęs ir dėjosi norįs dar kai ką greitosiomis patvarkyti restorane, tarytum visą dieną būtų dirbęs drauge su mumis.

— Noriu su tavimi pasišnekėti, Egai, — tarė Frankas.

— Ką? — atseit neišgirdo Egas.

— Nešauk ant Ego! — pasakė Lili ir labai jau motiniškai nusitempė Egą į šalį. Visiems krito į akis, kad kai Egas praaugo Lili, ji pajuto norą jį globoti. Frankas nusekė paskui juos šnypšdamas kaip gyvačių lizdas.

— Žinau, kad jį turi, Egai, — šnypštė Frankas.

— Ką?

Prie čia pat, restorane, esančio tėčio Frankas nedrįso sakyti „Bėdą“, be to, nė vienas iš mūsų nebūtų jam leidęs bauginti Ego; Egas buvo saugus ir tai žinojo. Jis vilkėjo pėstininko žygio uniforma; Franė man buvo sakiusi, kad, jos manymu, Frankas irgi norėtų tokios, gal todėl ir siunta kaskart, kai tik Egas apsivelka kuria nors iš kelių savo uniformų. Tai, kad Franką taip žavi uniformos, atrodė keista, o kad jas mėgsta Egas — visiškai normalu; Frankas, be abejo, niršo ir dėl to.

Paskui Franės paklausiau, kaip Jaunėlio Džounso sesuo grįš į Filadelfiją, kai Naujieji metai jau bus sutikti ir Dejerio mokykloje prasidės pamokos. Franė lyg ir suglumo, ir aš paaiškinau, jog nemanau, kad Jaunėlis ketina parvežti seserį atgal į Filadelfiją ir iškart vėl atvažiuoti į Dejerį mokytis; juo labiau kad jam čia niekas neleistų laikyti automobilio. Tai prieštarautų mokyklos taisyklėms.

— Ji turbūt parvažiuos pati, — pasakė Franė. — Na, automobilis juk jos — bent jau manau, kad jos.

Tada aš ir suvokiau, kad Jaunėlio Džounso sesuo, jeigu jie atvažiuoja jos automobiliu, turėtų būti tokio amžiaus, kokio jau galima vairuoti.

— Jai turėtų būti mažiausiai šešiolika! — tariau Franei.

— Nebijok, — atsakė Franė. — O kiek, tavo manymu, Rondai? — dar sušnibždėjo.

Bet jau pati mintis, kad mergina vyresnė, mane baugino, ką jau kalbėti apie tai, kad ji dar ir milžiniška: didesnė, vyresnė ir kadaise išprievartauta.

— Be to, galima nuspėti, kad ji bus juodaodė, — pasakė man Franė. — O gal tau tai nė neatėjo į galvą?

— Dėl to nesijaudinu, — tariau.

— Oi, tu jaudiniesi dėl visko, — paprieštaravo Franė. — Papei Tak aštuoniolika, dėl jos tu dar ir kaip jaudiniesi, o ji irgi bus čia.

Tai buvo tiesa: Papė Tak mane viešai vadindavo „žaviu“ — kalbėdavo maloniai, bet tarytum iš aukšto. Tačiau svarbiausia ne tai; ji buvo miela, tik niekada iš tikrųjų į mane nežiūrėdavo, nebent norėdavo su manimi pajuokauti; ji man kėlė nerimą, kokį kartais kelia žmonės, niekaip neįsimenantys tavo vardo.

— Šiame pasaulyje, — kartą pasakė Franė, — kai tik pradedi manyti, kad esi nepamirštamas, tuoj atsiranda kas nors, kas neprisimena, jog jau buvote susitikę.

Tą dieną, kai „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje rengėmės Naujųjų metų pobūviui, mūsų nuotaika buvo permaininga: prisimenu, kad kažkas, kas buvo dar aiškiau juntama negu įprastas protą stingdantis liūdesys, tarytum pakibo virš mūsų, ir mes kartkarčiais lyg susigriebdavom, kad beveik negedim Ajovos Bobo, o kita vertus, netrukus suvokdavom, jog turim linksmintis (ne nepaisydami Ajovos Bobo mirties, o kaip tik todėl, kad jis mirė). Tada, ko gero, pirmą kartą mėginom viską daryti, kaip tėčiui prisakė pats senasis Ajovos Bobas; tėtis mums vis kalė ir kalė į galvas tą priesaką. Mes taip gerai jį įsidėmėjom, kad nieku gyvu nebūtume drįsę nesielgti taip, tarsi tuo tikėtume, nors iš tikrųjų dar ilgai — daugybę metų — nežinojom, ar tuo tikim.

Tas priesakas buvo susijęs su Ajovos Bobo mintimi, kad visi esam dideliam laive — „išplaukiam į ilgą kelionę, aplink pasaulį“. Ir nors bangos mus bet kurią akimirką gali nunešti į jūrą, už borto, o gal kaip tik todėl, kad nuolat gresia toks pavojus, mums negalima būti suniurusiems ar nelaimingiems. Dėl to, kad šis pasaulis sutvarkytas taip, 0 ne kitaip, neturėtume tapti aklais cinikais ar vaikiškai pulti į neviltį; ir tėtis, ir Ajovos Bobas šnekėjo, kad tokia pasaulio tvarka — tikrai prasta — mums turėtų būti akstinas gyventi turiningai ir stengtis, kad viskas klotųsi gerai.

— Palaimingas fatalizmas, — vėliau apibūdino Frankas tokią jų pažiūrą į gyvenimą; Frankas, nerimastingas jaunuolis, netikėjo niekuo.

O vieną vakarą, kai „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje per televizorių, įtaisytą virš baro, žiūrėjom ašaringą melodramą, mama tarė:

— Nenoriu matyti, kuo baigsis. Man patinka laimingos pabaigos.

Tada tėtis pasakė:

— Laimingų pabaigų nebūna.

— Taigi! — sušuko Ajovos Bobas — gargždžiame jo balse suskambo kažkokio džiugaus stoicizmo gaida. — Mirtis baisi, neatšaukiama ir labai dažnai pernelyg ankstyva, — pareiškė treneris Bobas.

— Na ir kas? — paklausė tėtis.

— Taigi! — vėl sušuko Ajovos Bobas. — Čia ir yra visa esmė: na ir kas?

Taigi mūsų šeima laikėsi nuostatos, kad nelaiminga pabaiga neturėtų trukdyti žmogui gyventi įdomiai ir turiningai. Tai buvo pagrįsta įsitikinimu, kad laimingų pabaigų nebūna. Mama tam priešinosi, Franko visa tai nedžiugino, tačiau mudu su Frane, ko gero, tuo tikėjom, — o jeigu retkarčiais suabejodavom, ar Ajovos Bobas neklydo, pasaulis mums visada pateikdavo ką nors, kas būdavo tarytum įrodymas, kad senasis linijos puolėjas sakė tiesą. Niekada nežinojom, kuo tiki Lili (tai, be abejo, buvo koks nors mažytis, niekam neatskleidžiamas įsitikinimas), o Egas mėgino prikelti Bėdą — daugeliu prasmių. Bėdos prikėlimas, galima sakyti, irgi šventas reikalas.

Lenta, kurią Frankas aptiko, — su šuns letenų žymėmis ir išgręžtomis skylutėmis, lyg niekam nebereikalingas kryžius, prie kurio buvo prikaltas keturkojis Kristus, — man atrodė tarytum koks blogas ženklas. Įkalbėjau Franę patikrinti, kas ką veikia, nors ji ir pareiškė, kad mudu su Franku išsikraustėm iš proto: Egui, sakė ji, tikriausiai reikia lentos, o šunį jis išmetė. Sėdėdami prie vidaus telefono pulto, savaime suprantama, nieko nesužinojom; juk Bėda — nesvarbu, ar išmestas, ar paslėptas — jau nebekvėpavo. „4A“ buvo girdėti kažkoks keistas švilpimas, lyg būtų traukęs skersvėjis, — kitame koridoriaus gale, ne ten, kur traškėjo Makso Uriko kambarys, — bet Franė pasakė, jog ten turbūt atidarytas langas: Ronda Rei paklojo lovą Pupulei Tak, ir tame kambaryje gal buvo troškus oras.

— O kodėl mes Pupulę apgyvendinam ketvirtam aukšte? — paklausiau.

— Nes mama manė, kad ji atvažiuos su Pikčiurna, — atsakė Franė. — Ten, ketvirtam aukšte, jie būtų buvę toliau nuo jūsų, vaikų.

— Nuo mūsų, vaikų, norėjai pasakyti, — pataisiau Franę. — O kur miegos Jaunėlis?

— Ne su manimi, — atšovė Franė. — Jaunėlis ir Sabrina turės atskirus kambarius antrame aukšte.

— Sa-bri-i-na? — pakartojau.

— Taigi, — linktelėjo Franė.

„Sabrina Džouns!“ — pagalvojau, ir man staiga mėšlungis sutraukė gerklę. Įsivaizdavau, kad ta Sabrina bus septyniolikos metų, beveik dviejų metrų ūgio, sverianti kokius aštuoniasdešimt keturis kilogramus (be drabužių ir sausai nusišluosčiusi) ir ant suoliuko galinti išspausti devyniasdešimt.

— Jie jau čia, — plonu balseliu sušnibždėjo į pulto kambarėlį atėjusi Lili. Pamačiusi milžinišką Jaunėlį Džounsą, Lili visada netekdavo žado.

— Ar ji labai didelė? — paklausiau, bet Lili, žinoma, visi žmonės atrodė didžiuliai; man reikėjo pačiam pamatyti Sabriną Džouns.

Frankas, naudodamasis akimirka, kai visi buvo akivaizdžiai sutrikę, apsivilko autobuso vairuotojo uniforma ir dabar dėjosi esąs „Naujojo Hampšyro“ viešbučio durininkas. Jis nešė į vestibiulį Pupulės Tak bagažą; Pupulė Tak buvo iš tų merginų, kurios visada turi nemažai bagažo. Ji vilkėjo lyg ir vyrišku kostiumu, bet pasiūtu moteriai, ir netgi kažkokiais lyg ir vyriškais marškiniais, — kurių apykaklė buvo su sagutėmis kampuose, — ir ryšėjo kaklaraištį, ir taip toliau, tik kad jos krūtys buvo labai jau įspūdingos, kaip kažkada sakė Jaunėlis Džounsas: tokių krūtų negalėjo paslėpti net pats vyriškiausias kostiumas. Ji įbėgo į vestibiulį paskui Franką, kuris, visas išprakaitavęs, tempė jos lagaminus.

— Sveikas, Džonai! — pasakė ji.

— Sveika, Pape, — pasisveikinau ir išsigandau, kad man netyčia išsprūdo jos pravardė, nes tik Jaunėlis ir Franė galėjo ją vadinti Pape neužsitraukdami paniekos.

Ji pervėrė mane niekinamu žvilgsniu ir, pralėkusi pro šalį, spygaudama apkabino Franę; tokios merginos kaip ji turbūt ir gimsta taip keistai spygaudamos.

— Lagaminus į „4A“, Frankai, — pasakiau.

— Dievulėliau, gal ne dabar, — sudejavo Frankas ir su visu Pupulės bagažu susmuko vestibiulyje. — Tam prireiks nešikų brigados, — tarė. — O gal kas nors iš jūsų, mulkiai, per pobūvį kaip reikiant įsišėls ir norės pasismaginti nešdamas visa tai į viršų.

Atrodė, kad į vestibiulį įžengęs Jaunėlis Džounsas galėtų tiesiog užmesti Pupulės Tak bagažą į ketvirtą aukštą — ne tik lagaminus, pagalvojau, bet ir į juos įsikibusį Franką.

— Ei, linksmybės čia, — tarė Jaunėlis Džounsas. — Pasilinksminsim, biče.

Visaip stengiausi pamatyti, kas stovi už jo, tarpduryje. Vieną šiurpią akimirką net pažvelgiau į viršų, jam virš galvos, lyg jo sesuo, Sabrina, būtų galėjusi būti dar aukštesnė.

— Ei, Sabrina, — pasakė Jaunėlis Džounsas. — Štai tavo sunkumų kilnotojas.

Tarpduryje stovėjo liekna negrė, maždaug mano ūgio; su aukšta skrybėlaite — minkštais nulėpusiais kraštais — gal atrodė kiek aukštesnė; be to, ji avėjo aukštakulniais bateliais. Jos kostiumas — moteriškas — neabejotinai buvo toks pat madingas kaip ir Pupulės Tak; po švarku ji vilkėjo prasegtą kreminę šilko palaidinukę plačia apykakle, buvo matyti ilgas jos kaklas ir raudonų liemenėlės nėrinių kraštelis; visi jos pirštai buvo apmaustyti žiedais, o rankos apyrankėmis, ir ji visa buvo nuostabios karčiojo šokolado spalvos; didelės jos akys žybčiojo, plati burna šypsojosi, pilna keistų, bet gražių dantų; Sabrina Džouns taip maloniai kvepėjo, ir iš taip toli, kad tas jos kvapas nustelbė net Pupulės Tak spygavimą. Mano supratimu, Sabrinai galėjo būti kokie dvidešimt aštuoneri ar trisdešimt metų, ir ji, rodos, šiek tiek nustebo, kai brolis ją supažindino su manimi. Jaunėlis Džounsas, kuris, kaip toks dičkis, buvo labai greitas, spruko šalin.

— Tai tu ir esi tas sunkumų kilnotojas? — paklausė Sabrina Džouns.

— Man tik penkiolika, — pamelavau; šiaip ar taip, man jau tuoj turėjo sueiti penkiolika.

— O tu Dieve, — tarė Sabrina Džouns; ji buvo tokia graži, kad aš net negalėjau į ją žiūrėti. — Jaunėli! — riktelėjo, bet Jaunėlis Džounsas, nors ir toks didelis, jau buvo nuo jos pasislėpęs.

Jaunėliui, matyt, reikėjo žmogaus, galinčio jį nuvežti į Dejerį iš Filadelfijos; žinodamas, kad Franė labai nusiviltų, jeigu jis nepasirodytų Naujųjų metų pobūvyje, Jaunėlis ir pajungė vyresniąją seserį — ir jos automobilį — savo interesams, pažadėjęs, kad supažindins ją su manimi.

— Jis man sakė, kad Franė turi vyresnį brolį, — liūdnai tarė Sabrina. Na, Jaunėlis turbūt turėjo omeny Franką.

Sabrina Džouns dirbo sekretore vienoje Filadelfijos teisininkų firmoje; jai buvo dvidešimt devyneri.

— Penkiolika, — iškošė ji pro dantis, ne tokius akinamai baltus kaip brolio; Sabrinos dantys buvo labai dailios formos ir visiškai lygūs, bet kažkokio keisto, lyg perlų ar austrių atspalvio. Negalėjai sakyti, kad jie negražūs, tačiau tai buvo vienintelė pastebimai netobula jos kūno dalis. Man, nepasitikinčiam savimi, būtinai reikėjo pamatyti kokį nors jos trūkumą. Jaučiausi baisiai nerangus — pripūtęs bananų, kaip sakytų Frankas.

— Gros tikras ansamblis, — išpyškinau ir tuoj pat ėmiau gailėtis, kad tai pasakiau.

— Jėga! — tarė Sabrina Džouns, ji buvo labai maloni; nusišypsojo. — Šoki? — paklausė.

— Ne, — prisipažinau.

— Na, tiek to, — šyptelėjo ji; nuoširdžiai stengėsi būti draugiška. — Tu tikrai kilnoji štangą? — pasidomėjo.

— Ne tokią sunkią, kokią kilnoja Jaunėlis, — atsakiau.

— Mielai užmesčiau kelis diskus Jaunėliui ant galvos, — tarė Sabrina.

Frankas vestibiulyje svirduliavo su didžiuliu lagaminu, prikimštu Jaunėlio Džounso žieminių drabužių; jis niekaip negalėjo praeiti pro laiptų papėdėje paliktą Pupulės Tak bagažą, todėl galiausiai nutrenkė lagaminą ant grindų — išgąsdindamas Lili, kuri sėdėjo ant apatinio laiptelio ir žiūrėjo į Sabriną Džouns.

— Čia mano sesuo Lili, — pasakiau Sabrinai, — o ten buvo Frankas, — pridūriau, rodydamas į nusliūkinančio Franko nugarą. Girdėjom kažkur tebespygaujančios Pupulės Tak ir Franės balsus, ir žinojau, kad Jaunėlis Džounsas turbūt jau kalbasi su mano tėčiu — reiškia užuojautą dėl trenerio Bobo.

— Sveika, Lili, — tarė Sabrina.

— Aš neūžauga, — pasakė Lili. — Niekada neužaugsiu didesnė.

Ta žinia Sabrinos Džouns, labai nusivylusios, kad aš toks jaunas, pernelyg nenustebino; Sabrina neatrodė sukrėsta.

— Na, tai labai įdomu, — tarstelėjo ji.

— Tu dar paaugsi, Lili, — paprieštaravau. — Bent jau šiek tiek. Tu nesi neūžauga.

Lili gūžtelėjo pečiais.

— Man nesvarbu, — pasakė.

Laiptų aikštelėje, ties posūkiu, šmėstelėjo kažkokia figūra — su tomahauku, karo spalvomis išdažytu veidu ir beveik be drabužių (tik su spalvotais karoliukais išsiuvinėta juoda strėnjuoste).

— Ten Egas, — pasakiau, matydamas išpūstas Sabrinos Džouns akis ir prasižiojusią dailią burnytę — lyg ji staiga būtų netekusi žado.

— Ten kažkoks indėniukas, — galiausiai pratarė Sabrina. — Kodėl jį vadinat Egu8?

— Aš žinau kodėl! — pasisiūlė paaiškinti Lili; sėdėdama ant laiptų, ji pakėlė ranką — lyg būtų buvusi klasėje ir laukusi, kada mokytoja ją pakvies atsakinėti.

Džiaugiausi, kad ji šalia; niekad nemėgau žmonėms aiškinti, kodėl Ego toks vardas. Egas buvo Egas nuo pat pradžių — nuo tada, kai mama jo laukėsi ir Franė paklausė, kokiu vardu pavadinsime kūdikį. „Kol kas jis tik kiaušinėlis“, — tada niauriai pasakė Frankas; jo biologijos žinios visada stulbino mus visus. Taigi, kai mama vis storėjo ir storėjo, tą kiaušinėlį vis dažniau ir vadinom Egu. Mama su tėčiu vylėsi susilauksią trečios dukters — tik todėl, kad kūdikis turėjo gimti balandžio mėnesį, o jiems abiem labai patiko moteriškas vardas Eiprilė9. Kokiu vardu pavadintų berniuką, jie nežinojo; tėčiui jo paties vardas, Vinas, susižavėjimo nekėlė, o mama — nors ir nuoširdžiai mylėjo Ajovos Bobą — nenorėjo vaiko vadinti Robertu jaunesniuoju. Kai paaiškėjo, kad tas kiaušinėlis yra berniukas, mūsų šeimoje jis jau buvo Egas, taip tas vardas jam (kaip sakoma) ir prilipo. Jokio kito vardo Egas neturėjo.

— Jis ir iš pradžių buvo kiaušinėlis, ir tebėra dabar, — paaiškino Lili Sabrinai Džouns.

— O tu Dieve, — tarė Sabrina, ir aš panorau, kad „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje įvyktų kas nors, kas atitrauktų visų dėmesį, kad nebesijausčiau taip nesmagiai (kaip visada) galvodamas, kaip iš šalies atrodo mūsų šeima.

— Supranti, — po daugelio metų pasakė man Franė, — mes nesam ekscentriški ar keisti. Vienas kitam, — pridūrė, — mes įprasti kaip oras.

Ji sakė tiesą: vienas kitam mes atrodėm tokie pat normalūs ir malonūs kaip duonos kvapas, buvom tiesiog šeima. Šeimoje net visokie ekscentriškumai visiškai suprantami; manoma, jog tai logiški nukrypimai, nieko daugiau.

Tačiau kalbėdamas su Sabrina Džouns jaučiausi nesmagiai dėl mūsų visų. Netgi dėl žmonių, kurie nebuvo mūsų šeimos nariai. Man būdavo nesmagu dėl Haroldo Svolou — kiekvieną kartą, kai mudu šnekėdavomės; visada bijodavau, kad kas nors iš jo pasijuoks ir užgaus jo jausmus. O tą Naujųjų metų sutikimo vakarą „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje nesmagiai jaučiausi dar ir dėl Rondos, vilkinčios suknele, kurią Franė nupirko mamai; ir netgi dėl to beveik tikro ansamblio, tos pasibaisėtinos roko grupės — „Uragano Doris“.

Atpažinau, kad Šlykštukas Velsas yra tas pats chuliganėlis, kuris prieš keletą metų mane gąsdino kino teatre, per šeštadienio dieninį seansą. Jis turėjo tarp pirštų sumankyto duonos minkštimo gumuliuką, pilką nuo tepalo bei kitokių autoserviso nešvarumų, ir kyštelėjo jį man po nosimi.

— Nori užkąst, mažiau? — paklausė.

— Ne, ačiū, — atsakiau.

Frankas pašokęs išbėgo į tuščią tarpą tarp eilių, o mane Šlykštukas Velsas sučiupo už rankos ir neleido pakilti iš vietos.

— Nejudėk, — pasakė.

Pažadėjau, kad nejudėsiu; tada jis išsitraukė iš kišenės ilgą vinį, pervėrė ja tą duonos gumuliuką ir sugniaužė saujoje — taip, kad vinis grėsmingai išlindo tarp jo vidurinio ir bevardžio piršto.

— Gal išdurti tau sušiktas akutes? — paklausė.

— Ne, ačiū, — atsakiau.

— Tai nešdinkis velniop iš čia! — riktelėjo; netgi tada jaučiausi nesmagiai dėl jo. Nuėjau ieškoti Franko, kuris kaskart, kai tik kine ko nors išsigąsdavo, pasprukdavo ir stovėdavo prie šalto vandens bakelio. Dėl Franko man irgi dažnai būdavo nesmagu.

Tą Naujųjų metų sutikimo vakarą „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje iškart supratau, kad Šlykštukas Velsas manęs neatpažįsta. Mus jau skyrė per daug nubėgtų mylių, iškeltų štangų ir suvalgytų bananų; jeigu jis vėl būtų ėmęs grasinti man duonos gumuliuku ir vinimi, būčiau tiesiog sutraiškęs jį glėbyje. Atrodė, kad nuo to šeštadienio, kai susidūrėm kine, jis nė kiek nepaaugo. Buvo liesas, išblyškęs, veidas pilkas kaip purvina peleninė, nugara po GULF marškinėliais sukumpusi; ir stengėsi vaikščioti taip, tarsi jo rankos būtų švininės. Mano manymu, visas jo kūnelis, gal dar su keliais veržliarakčiais ar šiaip kokiais sunkesniais įrankiais, negalėjo sverti daugiau negu šešiasdešimt kilogramų. Taigi gulėdamas ant suoliuko jį nesunkiai būčiau iškėlęs bent penkis ar šešis kartus.

„Uraganas Doris“ lyg ir nelabai nusivylė, kai pamatė, kad didelės minios nebus; vaikinai gal netgi dėkojo Dievui, kad į juos, tampančius savo blizgančią, pigią aparatūrą nuo vieno elektros lizdo prie kito ir kaišiojančius kištukus, spokso palyginti nedaug žmonių.

Pirmiausia išgirdau Doris Vels sakant:

— Atitrauk mikrofoną, Džeikai, nebūk toks žioplas.

Bosine gitara grojantis vaikinas (vardu Džeikas), dar vienas tepaluotas gaišena su GULF marškinėliais, susigūžė prie mikrofono, tarytum labiausiai šiame pasaulyje būtų bijojęs elektros smūgio — ir apsižioplinti. Šlykštukas Velsas kitam ansamblio muzikantui meiliai stuktelėjo kumščiu į inkstus; storulis būgnininkas, vardu Denis, oriai atlaikė tą smūgį, bet buvo matyti, kad jam skauda.

Doris Vels, moteris šiaudų geltonumo plaukais, atrodė taip, lyg būtų išsimaudžiusi kukurūzų aliejuje, o paskui — visa šlapia — apsivilkusi suknelę. Suknelė buvo lipte prilipusi prie visų jos kūno iškilumų ir lindo į visus plyšelius; ant Doris krūtinės bei kaklo raudonavo bučinių ar įkandimų („čiulpiu“, kaip sakė Franė) žymės — galėjai pamanyti, kad ji išberta; įtemptos suknelės siūlės pūpsojo nelyginant nuo smūgių botagu likę rumbai. Lūpas Doris buvo pasidažiusi tamsiai violetiniais dažais — ne tik lūpas, bet ir dantis.

— Ar norit karštos šokių muzikytės, ar lėtos, kad galėtumėt pasiglamžyt? — paklausė ji Sabrinos Džouns ir manęs. — O gal ir tokios, ir tokios?

— Ir tokios, ir tokios, — nė nemirktelėjusi atsakė Sabrina Džouns, bet aš neabejojau, kad net jeigu pasaulyje nebebus karų, bado ir kitokių pavojų, žmonės dar galės varyti vienas kitą į kapus tiesiog versdami jaustis nesmagiai. Tada susinaikinsim gal ne taip greit, bet vis tiek visiškai ir galutinai.

Praėjus keliems mėnesiams po jos bendravardžio uragano, Doris Vels pirmą kartą išgirdo Elvio Preslio dainą „Sudaužytų širdžių viešbutis“ — ir tada kaip tik gyveno viešbutyje. Sabrinai ir man ji pasakojo, jog tai buvo tarytum apreiškimas.

— Suprantat? — šnekėjo Doris. — Buvau susimetus su tokiu vyruku, ir kaip tik viešbuty, kai per radiją pasigirdo ta daina. Ta daina man pasakė, kaip turiu jaustis, — paaiškino. — Tai buvo maždaug prieš pusmetį, — pridūrė. — Nuo tada labai pasikeičiau.

Galvojau apie vyruką, kuris buvo susimetęs su Doris Vels, kai ji sulaukė to apreiškimo; kur jis dabar? Ar jis nuo tada pasikeitė?

Doris Vels dainavo tik Elvio Preslio dainas; kur galėjo, įvardį „jis“ keitė į „ji“ (ir atvirkščiai); dėl tokių improvizacijų ir dėl to, kad ji, pasak Jaunėlio Džounso, pasirodė esanti „ne negrė“, klausytis jos buvo beveik neįmanoma.

Norėdamas susitaikinti su seserimi, Jaunėlis Džounsas pakvietė Sabriną pirmo šokio; prisimenu, kad skambėjo daina „Mažute, pažaiskim namus“ ir Šlykštukas Velsas savo elektrine gitara keliskart nustelbė motinos balsą.

— Dieve mano, — baisėjosi tėtis. — Ir kiek mes jiems mokam?

— Nesvarbu, — tarė mama. — Užtat visi kaip reikiant pasilinksmins.

Vargu ar galėjom to tikėtis, nors atrodė, kad Egui tikrai linksma; jis vilkėjo toga, buvo su mamos akiniais nuo saulės ir visaip vengė Franko, kuris jo tykojo ryškiai apšviesto restorano ploto pakrašty, tarp tuščių staliukų ir kėdžių, neabejotinai kažką niurnėdamas sau panosėje iš pasibjaurėjimo.

Pasakiau Pupulei Tak, jog labai gailiuosi, kad pavadinau ją Pape, — kad man tiesiog išsprūdo.

— Viskas gerai, Džonai, — tarė ji, dėdamasi abejinga — arba dar blogiau: gal ji tikrai buvo man abejinga.

Lili pakvietė mane šokti, bet aš nedrįsau; paskui pakvietė Ronda Rei, tada jau nedrįsau atsisakyti. Lili turbūt įsižeidė ir atsisakė šokti su galantiškai ją pakvietusiu tėčiu. Ronda Rei įnirtingai sukiojo ir tampė mane po aikštelę.

— Žinau, kad tavęs netenku, — pasakė. — Noriu tau patarti: kai rengiesi ką nors palikti, pirmiausia pasakyk tam žmogui, kurį palieki.

Tikėjausi, kad mus perskirs Franė, bet Ronda, sukdamasi ratu, nusitempė mane prie Jaunėlio ir Sabrinos, kurie jau ginčijosi.

— Keičiamės! — linksmai sušuko Ronda ir pasigriebė Jaunėlį.

„Uraganas Doris“ — niekad nepamiršiu tos padrikų garsų kakofonijos — tarytum perjungė pavarą, Doris šaižiu balsu uždainavo mums „Myliu tave todėl“ — lėtą dainą, tinkamą šokti apsikabinus, — ir aš šokau visas drebėdamas tvirtose Sabrinos Džouns rankose.

— Tau neblogai sekasi, — tarė ji. — Kodėl nekabini tos Tak — sesers draugės? — paklausė. — Ji maždaug tavo amžiaus.

— Jai aštuoniolika, — atsakiau, — be to, aš nemoku kabinti.

Norėjau Sabrinai pasakyti, kad nors mano santykiai su Ronda Rei ir lytiniai, aš beveik nieko neišmokau. Su Ronda apsieidavau be įžangos; seksas būdavo greitas ir grynai kūniškas, bet Ronda nesileisdavo bučiuojama į lūpas. „Taip ir plinta baisiausi mikrobai, — tikino mane Ronda. — Per burnas.“

— Aš net nemoku bučiuotis, — prisipažinau Sabrinai Džouns, kurią, regis, suglumino toks, jos supratimu, su niekuo nesusijęs mano pasakymas.

Franė, kuriai nepatiko, kaip Ronda Rei šoka lėtą šokį su Jaunėliu, priėjusi juos perskyrė, ir aš sulaikiau kvapą — tikėdamasis, kad Ronda nepasuks prie manęs.

— Atsipalaiduok, — tarė Sabrina Džouns. — Tu kaip styga.

— Atsiprašau, — murmtelėjau.

— Niekad neatsiprašinėk, kai bendrauji su moterimis, — pasakė Sabrina. — Na, jei nori prie ko nors prieiti.

— Prie ko nors prieiti? — nesupratau.

— Ne tik prie bučinių, — paaiškino Sabrina.

— Aš neprieinu ir prie bučinių, — pasiskundžiau.

— Tai nesunku, — tarė Sabrina. — Kad prieitum prie bučinių, turi tik elgtis taip, lyg mokėtum bučiuotis: tada kuri nors mergina tikrai leisis bučiuojama.

— Bet aš nemoku.

— Tai nesunku, — vėl tarė Sabrina. — Tik reikia pasipraktikuoti.

— Neturiu su kuo praktikuotis, — pasakiau — tačiau tą akimirką pagalvojau apie Franę.

— Pamėgink su Pupule Tak, — juokdamasi sušnibždėjo Sabrina.

— Bet turėčiau atrodyti taip, lyg žinočiau, kaip tai daroma, — tariau. — O aš taip neatrodau.

— Vėl grįžom prie to paties, — juokėsi Sabrina. — Aš per sena, kad leisčiau tau praktikuotis su manimi. Iš to nebūtų nieko gero nei tau, nei man.

Ronda Rei besisukinėdama po šokių aikštelę pastebėjo už tuščių staliukų stypsantį Franką, bet Frankas paspruko jai nespėjus pakviesti jo šokti. Ego restorane nebebuvo, taigi Frankas turbūt tik laukė kokios nors dingsties, kad galėtų eiti ir priremti Egą, kur niekas nemato. Lili stojiškai šoko su vienu iš mūsų tėvų bičiulių, ponu Metsonu, kuris, deja, buvo aukštas vyriškis, — kita vertus, net jei būtų buvęs žemaūgis, Lili vis tiek būtų atrodęs per aukštas. Žiūrėdamas, kaip jie šoka, galėjai pamanyti, jog tai kažkoks nevykęs gyvūnų cirko numeris.

Tėtis šoko su ponia Metson, o mama stovėjo prie baro ir kalbėjosi su senu pažįstamu, trenerio Bobo sugėrovu, ateinančiu į „Naujojo Hampšyro“ viešbutį kone kiekvieną vakarą; jis buvo pavarde Mertonas, lentpjūvės meistras. Mertonas — stambus, gerai įmitęs šlubas vyriškis stipriomis, patinusiomis rankomis — nelabai įdėmiai klausėsi, ką šneka mano motina; jo veide buvo galima įžvelgti liūdesį, kad nėra Ajovos Bobo, o iš akių, įsmeigtų į Doris Vels, nesunku suprasti, kad, jo manymu, mums nederėjo samdyti ansamblio taip greit po galutinio Bobo atsistatydinimo.

— Įvairovė, — sušnibždėjo man į ausį Sabrina Džouns. — Štai tau bučiavimosi paslaptis, — pridūrė.

„Myliu tave dėl šimto tūkstančių priežasčių!“ — suokė Doris Vels.

Grįžo Egas, apsivilkęs didžiulio viščiuko kostiumu; paskui vėl kažkur pradingo. Buvo matyti, kad Pupulė Tak nuobodžiauja, bet nesiryžta perskirti Jaunėlio su Frane. Be to, ji buvo, pasak Franės, tokia išprususi, kad tiesiog nežinojo, apie ką kalbėti su Ronda Rei, kuri prie baro susiplakė kokteilį. Virtuvės tarpduryje mačiau žiopsantį Maksą Uriką.

— Švelnus kandžiojimas, ir dar šiek tiek liežuvio, — mokė mane Sabrina Džouns, — bet svarbiausia, kad lūpos judėtų.

— Nori išgerti? — paklausiau. — Na, tu gi suaugusi. Tėtis sniege, prie užpakalinių durų, pastatė dėžę alaus — mums, vaikams. Sakė, kad negali mums leisti gerti prie baro, bet tau juk galima.

— Parodyk, kur tos užpakalinės durys, — tarė Sabrina Džouns. — Išgersiu su tavimi alaus. Tik nesuįžūlėk.

Išėjom iš šokių aikštelės — kaip tik laiku, kad praleistume trankų Doris Vels perėjimą prie „Man nusispjaut, kad nešviečia saulė“. Tos dainos tempas paskatino Pupulę Tak trumpam perimti iš Franės Jaunėlį. Suniurusi Ronda palydėjo mane akimis.

Mudu su Sabrina išgąsdinom Franką, sisiojusį ant šiukšlių statinių prie užpakalinių durų. Frankas — kaip visada nerangus — apsimetė, kad tik rodo mums, kur padėta alaus dėžė.

— Turi atidariklį, Frankai? — paklausiau, bet Frankas jau buvo pradingęs miglotame Elioto parke — niūriame rūke, kuris žiemą pas mus beveik ir neišsisklaidydavo.

Mudu su Sabrina atsidarėm alaus butelius vestibiulyje, prie registratūros stalo, kur Frankas buvo įkalęs vinį ir ant ilgos virvutės visam laikui pakabinęs atidariklį; juo atsidarydavo pepsikolos buteliukus, kai budėdavo prie telefono. Nevykusiai sėsdamasis šalia Sabrinos, ant lagamino su Jaunėlio žieminiais drabužiais, alumi apliejau Pupulės Tak bagažą.

— Galėtum pelnyti Pupulės palankumą, — tarė Sabrina, — pasisiūlydamas užnešti į jos kambarį visus šituos lagaminus.

— O kur tavo lagaminai? — paklausiau Sabrinos.

— Vienai nakčiai, — pasakė ji, — aš nesipakuoju lagamino. Ir išvis gali manęs nelydėti į mano kambarį. Susirasiu pati.

— Gal vis tiek palydėsiu, — pasisiūliau.

— Na, gerai, — linktelėjo Sabrina. — Turiu pasiėmusi knygą. Kam man tas vakarėlis? — pridūrė. — Verčiau pasirengsiu ilgai kelionei atgal į Filadelfiją.

Paėjėjau su ja iki jos kambario antrame aukšte. Nė nemėginau jos „kabinti“, kaip ji sakė; šiaip ar taip, nebūčiau išdrįsęs.

— Labanakt, — sumurmėjau prie durų, ir ji užsidarė kambaryje. Bet neilgam.

— Ei, — pašaukė vėl pravėrusi duris, man dar nespėjus išeiti iš koridoriaus. — Niekada nieko nepeši, jei nemėginsi. Tu net nemėginai manęs pabučiuoti, — pridūrė.

— Atsiprašau, — murmtelėjau.

— Niekad neatsiprašinėk! — tarė Sabrina. Ji stovėjo koridoriuje, prie pat manęs, ir leidosi pabučiuojama. — Pradėsim nuo pradžios, — pasakė. — Kvapas iš tavo burnos labai malonus — tai jau šis tas. Bet liaukis tirtėjęs ir bent iš pat pradžių stenkis nesiliesti dantimis prie dantų; ir nebadyk manęs liežuviu. — Pamėginom dar kartą. — Rankas laikyk kišenėse, — paliepė Sabrina. — Nesiliesk dantimis prie dantų. Jau geriau, — pagyrė. — Netrauk rankų iš kišenių; stovėk tvirtai, ant abiejų kojų. — Staiga kažkaip pasvirau arčiau jos ir mes gana smarkiai susitrenkėm dantimis; Sabrina atsitraukdama atlošė galvą, ir kai į ją pažvelgiau, apstulbau pamatęs, kad ji rankoje laiko visą priekinių viršutinių dantų eilę. — Velnias! — suriko Sabrina. — Juk sakiau, kad nesiliestum dantimis! — Tą siaubingą akimirką pamaniau, kad išmušiau jai dantis, bet ji nusisuko ir tarė: — Nežiūrėk į mane. Čia dirbtiniai dantys. Išjunk šviesą. — Išjungiau, ir kambarys aptemo.

— Atsiprašau, — pasakiau, apimtas nevilties.

— Niekad neatsiprašinėk, — sumurmėjo Sabrina. — Mane išprievartavo.

— Taip, — tarstelėjau; iš pat pradžių žinojau, jog tai iškils į paviršių. — Franę irgi.

— Girdėjau, — pasakė Sabrina Džouns. — Bet jai vamzdžiu neišmušė dantų? Ar ne?

— Ne.

— Labiausiai siutina, kai reikia bučiuotis, kiekvieną kartą, velniai griebtų, — niršo Sabrina Džouns. — Kai tik įsijaučiu, viršutiniai ir atsikabina... arba jei koks mulkis smarkiau stukteli dantimis.

Nebeatsiprašinėjau; ištiesiau ranką, mėginau ją paliesti, bet ji mane sustabdė:

— Rankas laikyk kišenėse. — Paskui priėjo prie pat manęs ir tarė: — Aš tau padėsiu, jeigu tu padėsi man. Išmokysiu tave bučiuotis, bet turėsi man pasakyti, ką visada norėjau žinoti. Niekad nebuvau su žmogum, kurio būčiau išdrįsusi paklausti. Stengiuosi laikyti tai paslaptyje.

— Gerai, — sutikau išsigandęs — nežinodamas, su kuo sutinku.

— Noriu žinoti, ar be šitų suknistų dantų geriau, — pasakė Sabrina, — o gal bjauru? Visada maniau, kad būtų bjauru, todėl niekad nemėginau.

Ji nuėjo į vonios kambarį, o aš laukiau jos tamsoje, žiūrėdamas į duris įrėminusį šviesos ruoželį, kol šviesa vonioje užgeso ir Sabrina vėl išdygo šalia manęs.

Jos burna, šilta ir judri, buvo tarytum ola pasaulio širdyje. Liežuvis ilgas ir apvalus, dantenos kietos, bet man neskaudėjo, kai ji švelniai kandžiojosi.

— Šiek tiek mažiau lūpų, — murmėjo Sabrina, — daugiau liežuvio. Ne, ne tiek daug. Tai šlykštu! Taip, gali truputį prikąsti. Labai malonu. Rankas atgal į kišenes — aš nejuokauju. Tau patinka?

— O, taip, — sušnibždėjau.

— Tikrai? — paklausė ji. — Taip tikrai geriau?

— Giliau! — pasakiau.

Ji nusijuokė.

— Bet ir geriau! — paklausė.

— Nuostabu, — prisipažinau.

— Rankas atgal į kišenes, — paliepė Sabrina. — Neužsimiršk. Būk atidesnis. Oi!

— Atsiprašau.

— Neatsiprašinėk. Tik nekandžiok taip smarkiai. Rankas į kišenes. Nejuokauju. Nesuįžūlėk. Į kišenes!

Ir taip toliau, kol ji galiausiai pareiškė, kad aš įšventintas ir pasirengęs bendrauti su Pupule Tak — ir su visu pasauliu; tada buvau išsiųstas iš Sabrinos Džouns kambario; kadangi rankas tebelaikiau kišenėse, išeidamas atsitrenkiau į „2B“ duris.

— Ačiū! — šūktelėjau Sabrinai.

Apšviestame koridoriuje, be dantų, ji išdrįso man nusišypsoti — rausvai ruda, rausvai mėlyna šypsena, kuri atrodė daug gražiau negu tas keistas, perlamutrinis dirbtinių jos dantų spindesys.

Ji nučiulpė man lūpas, kad pabrinktų, taip man ir pasakė, ir aš jas papūtęs įėjau į „Naujojo Hampšyro“ viešbučio restoraną — jausdamas, kokia galinga mano burna, ir pasirengęs bučiuotis su Pupule Tak. Bet „Uraganas Doris“ stūgavo „Pamiršau prisiminti, kad reikia pamiršt“; Ronda Rei lyg be sąmonės kėpsojo prie baro, naujoji mamos suknelė buvo užsismaukusi iki pačios raumeningos Rondos šlaunies storumos, iš kur į mane žiūrėjo nykščio atspaudo formos mėlynė. Mertonas, tas lentpjūvės meistras, šnekučiavo su mano tėvu — supratau, kad apie Ajovos Bobą.

„Pamiršau prisiminti, kad reikia pamiršt“, — virkavo Doris Vels.

Vargšė Lili, kuri visą gyvenimą bus per maža, kad jaukiai jaustųsi vakarėliuose, — nors visada nekantriai jų lauks, — jau buvo nuėjusi miegoti. Egas, apsivilkęs paprastais drabužiais, niurksojo ant vienos iš prisuktų kėdžių; jo veidelis buvo išblyškęs, lyg jis būtų suvalgęs kažką, nuo ko jį supykino, lyg būtų iš paskutiniųjų stengęsis neužmigti iki vidurnakčio, — lyg būtų netekęs Bėdos.

Frankas turbūt stovėjo pusnyje, prie užpakalinių durų, ir gėrė šaltą alų, arba vestibiulyje, prie registratūros stalo, gurkšnojo pepsikolą, arba sėdėjo prie vidaus telefono pulto — klausėsi, kaip Sabrina Džouns skaito knygą ir kažką niūniuoja nepraverdama savo nuostabios burnos.

Mama ir Metsonai neatitraukdami akių stebėjo Doris Vels. Pašokti galėjau tik su Frane — Pupulė Tak jau šoko su Jaunėliu Džounsu.

— Pašok su manimi, — tariau, griebdamas Franę.

— Tu gi nemoki, — nustebo ji, bet leidosi ištempiama į aikštelę.

— Išmokau bučiuotis, — pašnibždėjau Franei ir mėginau ją pabučiuoti, bet ji mane atstūmė.

— Keičiamės! — sušuko Franė Jaunėliui ir Pupulei Tak, taigi Pupulė atsidūrė mano glėbyje ir tuoj pat ėmė nuobodžiauti.

„Žiūrėk, kad šoktum su ja, kai bus vidurnaktis, — buvo patarusi man Sabrina Džouns. — Vidurnaktį visi bučiuoja arčiausiai esančius žmones. Kai tik ją pabučiuosi, ji ir užkibs. Tik nesusimauk su pirmu bučiniu.“

— Gėrei, Džonai? — paklausė manęs Pupulė. — Tau net lūpos išpurto.

Doris Vels, užkimusi ir aptekusi prakaitu, užtraukė „Stengiuosi prisigaut prie tavęs“, vieną iš tų trikdančių nelabai lėto, bet ir ne greito tempo dainų, todėl Pupulė Tak turėjo apsispręsti, ar šoks su manimi susiglaudusi, ar ne. Tačiau jai dar nespėjus pasirinkti, kaip būtų geriau, iš virtuvės iššoko Maksas Urikas — su savo jūreiviška kepuraite, įsikandęs sporto teisėjo švilpuką; jis taip šaižiai sušvilpė, kad net Ronda Rei — prie baro — lyg ir krustelėjo.

— Laimingų Naujųjų metų! — surėkė Maksas, ir Franė pasistiebusi meiliai pabučiavo Jaunėlį Džounsą, o mama nulėkė ieškoti tėčio. Mertonas, tas lentpjūvės meistras, žvilgtelėjo į snaudžiančią Rondą Rei, lyg norėdamas pabučiuoti, bet apsigalvojo. O Pupulė Tak abejingai patraukė pečiais ir vėl pažvelgė į mane išdidžiai šypsodama; prisiminiau svaiginamai malonią, gilią Sabrinos Džouns burną ir, kaip sakoma, žengiau pirmą žingsnį. Susiliečia dantys, bet nesmarkiai; liežuvis prasiskverbia pro dantis, tačiau tai tik užuomina, giliau jis nelenda; dantys praslysta po viršutine lūpa. Štai nuostabios Pupulės Tak krūtys, apie kurias visi tiek daug šneka, — jos kaip švelnūs kumščiai įsirėmė man į krūtinę, bet aš ir toliau laikiau rankas kišenėse, nesigriebiau jokios prievartos; ji galėjo atsitraukti, tačiau neatsitraukė.

— Čia tai bent! — tarė Jaunėlis Džounsas — ir akimirksniu išblaškė Pupulę Tak.

— Pape! — sušuko Franė. — Ką darai mano broliui?

Bet aš dar užlaikiau Pupulę Tak, nepaleisdamas jos apatinės lūpos ir švelniai kandžiodamas liežuvį, kurio ji man staiga kyštelėjo per daug. Buvo šiek tiek nepatogu, kai turėjau ištraukti rankas iš kišenių, nes Pupulė nusprendė, kad daina „Stengiuosi prisigaut prie tavęs“ tinkama šokti susiglaudus.

— Kur tu taip išmokai? — sušnibždėjo Pupulė, jos krūtys, kaip du šilti kačiukai, prigludo man prie krūtinės. Išėjom iš šokių aikštelės „Uraganui Doris“ dar nepakeitus tempo.

Vestibiulyje traukė skersvėjis, nes Frankas buvo palikęs atviras užpakalines duris; girdėjom, kaip jis tamsiame, pažliugusiame kieme šlapinasi — smarkia srove — ant šiukšlių statinės. Grindys po ant ilgos virvutės pakabintu atidarikliu buvo nusėtos alaus butelių kamšteliais. Kai paėmiau į glėbį Pupulės Tak bagažą, ji paklausė:

— Taip viską vienu kartu ir užneši?

Išgirdau garsų Franko raugtelėjimą, tarsi primityvų gongą, skelbiantį, kad prasidėjo nauji metai, ir tvirčiau suėmęs lagaminus ėmiau lipti aukštyn, į ketvirtą aukštą, o Pupulė sekė man iš paskos.

— Oho! — tarė ji. — Žinojau, kad tu stiprus, Džonai, bet šitaip bučiuodamasis galėtum gauti darbą televizijoje.

Man buvo įdomu, ką ji sau įsivaizduoja: mano lūpas reklamoje, įsisiurbusias į kamerą, nufilmuotas iš arti?

Tokios mintys atitraukė mano dėmesį nuo nugarą, žemiau juosmens, smelkiančio skausmo, ir džiaugdamasis, kad tą rytą nekilnojau nei štangos, nei svarmenų, aš užboginau Pupulės Tak bagažą į „4A“. Langai buvo atviri, tačiau to prieš kelias valandas per vidaus telefoną girdėto keisto švilpimo, lyg plūstančio oro srauto, dabar nebeišgirdau; pagalvojau, kad lauke turbūt nurimo vėjas. Lagaminai tarytum patys — su trenksmu — ištrūko man iš rankų, kurioms neapsakomai palengvėjo, ir Pupulė Tak ėmė stumti mane prie lovos.

— Pamėgink dar kartą, — pasakė. — Galiu lažintis, kad nebepavyks. Kad tai buvo tik „naujoko sėkmė“.

Taigi aš vėl ją pabučiavau, šiek tiek smarkiau susiliesdamas dantimis ir labiau išdykaudamas liežuviu.

— Viešpatie, — glamonėdama mane sumurmėjo Pupulė Tak. — Ištrauk rankas iš kišenių! — pasakė. — Oi, luktelėk, man reikia užeiti į vonią.

Spragtelėjusi elektros jungiklį vonios kambaryje, ji tarė:

— Kaip malonu, kad Franė man čia padėjo savo plaukų džiovintuvą!

Tik tada aš ėmiau uosti orą — kambaryje dvokė kaip kokioje pelkėje: tai buvo degėsių kvapas, tačiau kažkoks drėgnas, tarsi ugnis būtų šlykščiai susimaišiusi su vandeniu. Supratau, kad tas keistas švilpimas, lyg skersvėjis, kurį girdėjau per vidaus telefoną, iš tiesų buvo plaukų džiovintuvo garsas, bet man nespėjus pripulti prie vonios ir sustabdyti Pupulės Tak, kad nebesidairytų, ji tarė:

— O kas ten suvyniota į dušo užuolaidą? Aaaaaaaaaa!

Jos riksmas mane taip ir sustingdė — bėgantį — tarp lovos ir vonios durų. Tą riksmą turbūt išgirdo net Doris Vels, keturiais aukštais žemiau staugusi „Tu — širdžių ėdikas“. Sabrina Džouns man vėliau pasakojo, kad jai net knyga iškrito iš rankų. Ronda Rei ant aukštos kėdės prie baro staiga atsitiesė; paskui gal vėl suglebo. Šlykštukas Velsas, pasak Jaunėlio Džounso, pamanė, kad taip sucypė jo stiprintuvas, bet visi kiti suprato, kieno čia balsas.

— Papė! — sušuko Franė.

— Dieve mano! — išsigando tėtis.

— Dievuliau aukštielninkas! — tarė Jaunėlis.

Aš pirmas įpuoliau į vonios kambarį ir išnešiau Pupulę. Ji gulėjo nualpusį šalia vaikiško klozeto, kažkaip palindusi po miniatiūrine kriauklyte. Normalaus dydžio vonia, iki pusės prileista vandens, jos dėmesį patraukė kaip tik tą akimirką, kai ji dėjosi gaubtuką, — tais laikais gaubtukais naudojosi tik labai išprususios merginos. Vonioje plūduriavo dušo užuolaida; Pupulė, palinkusi į priekį, kilstelėjo jos kraštą ir pamatė pilką vandens apsemto Bėdos galvą — jis atrodė kaip nusikaltimo auka: nuskandintas šuo, šiurpiai iššiepęs dantis, lyg tebekovojantis su mirtimi.

Žmogui, radusiam negyvėlį, toks nuotykis retai kada baigiasi gerai. Laimė, Pupulės širdis buvo jauna ir stipri; jaučiau, kaip ji daužosi po krūtimis, kai guldžiau Pupulę ant lovos. Manydamas, jog taip gal pavyks atgaivinti, aš ją dar kartą pabučiavau ir apsidžiaugiau, kai atsimerkė, bet ji vėl suriko — dar garsiau.

— Ten tik Bėda, — pasakiau, tarytum iš to jai viskas būtų turėję paaiškėti.

Sabrina Džouns pirma atlėkė į „4A“, nes jai reikėjo bėgti tik iš antro aukšto. Ji rūsčiai pažvelgė į mane, lyg būčiau buvęs koks prievartautojas, ir tarė:

— Turbūt padarei kažką, ko tavęs tikrai nemokiau!

Ji, be abejo, manė, kad Pupulė — nevykusio bučinio auka.

Bet iš tikrųjų kaltas buvo, žinoma, Egas. Jis Pupulės vonios kambaryje džiovino Bėdą plaukų džiovintuvu, ir šiurpusis šuo staiga užsidegė. Persigandęs Egas įmetė tą degantį gyvulį į vonią ir apliejo vandeniu. Šitaip užgesinęs gaisrą, Egas atlapojo langus, kad išsivėdintų degėsiais prasmirdęs kambarys, ir baisiai pavargęs, prieš pat vidurnaktį, — be to, bijodamas, kad jį sugaus nuolat iš paskos sėlinantis Frankas, — dar pridengė apdegusią iškamšą dušo užuolaida, nes permirkęs šuo buvo pernelyg sunkus, Egas nebegalėjo jo pakelti; paskui Egas nuėjo į mudviejų kambarį, persirengė paprastais drabužiais ir laukė neišvengiamos bausmės.

— Dievuliau, — sudejavo Frankas, pamatęs Bėdą. — Manau, dabar jau viskas; turbūt nebepavyks pataisyt.

Net „Uragano Doris“ vaikinai susigrūdo į Pupulės vonios kambarį pagerbti Bėdos.

— Norėjau, kad jis vėl būtų gražus! — verkšleno Egas. — Jis buvo gražus, — tvirtino, — ir aš norėjau, kad vėl toks būtų.

Frankas, staiga apimtas begalinio gailesčio, tarytum kažką suvokė apie iškamšų darymą, ko pirmiau nežinojo.

— Egai, Egai, — įtikinėjo jis kūkčiojantį vaiką. — Aš galiu padaryti jį gražų. Turėjai patikėti tai man. Galiu padaryti jį kokį tik nori, — pareiškė Frankas. — Ir dabar dar galiu. Nori, kad jis būtų gražus, Egai? Padarysiu jį gražų.

Bet mudu su Frane spoksojom į vonią tuo labai abejodami. Tai, kad Frankas paėmė taikų, apsibezdėjusį labradorą ir padarė iš jo žudiką, buvo viena; o vėl kažkaip sulipdyti tą šlykštų — susivėlusį ir apdegusį, ir dar išbrinkusį nuo vandens — kūną... na, tai visai kas kita, jau visiškas iškrypimas; mudu manėm, kad netgi Frankas to turbūt negalėtų padaryti.

Kita vertus, tėtis buvo nusiteikęs optimistiškai, kaip visada; jis tikriausiai manė, kad visa tai bus puiki „psichoterapija“ Frankui — ir kad tai neabejotinai padės Egui subręsti.

— Jei galėsi pataisyti šitą šunį, padaryti jį gražų, sūnau, — pasakė tėtis Frankui, kažkaip pernelyg iškilmingai, — mes visi būsim labai patenkinti.

— Manau, jį reikėtų išmesti, — tarė mama.

— Taigi, — linktelėjo Franė.

— Aš mėginau, — suniurzgė Maksas Urikas.

Bet Egas su Franku ėmė šūkauti ir ašaroti. Gal tėtis tikėjosi, kad restauravęs iškamšą Frankas atleis pats sau; išgelbėjęs Bėdą, atgaus savigarbą; be to, gal tėčiui atrodė, kad pakeisdamas Bėdos pozą, kaip nori Egas, — padarydamas jį „gražų“, — Frankas mums visiems bent iš dalies sugrąžins Ajovos Bobą. Tačiau, kaip po daugelio metų pasakė Franė, „gražių bėdų“ nebūna; bėda iš esmės negali būti graži.

Bet ar galėjau kaltinti tėvą už tai, kad stengėsi? Arba Franką — už tai, kad sužadino tokį slegiantį optimizmą? O Ego, žinoma, išvis nebuvo galima kaltinti; nė vienas iš mūsų niekada nekaltino Ego.

Tik Lili visa tai pramiegojo, gal ji jau gyveno kitokiame pasaulyje, ne tokiame kaip mūsų. Doris Vels ir Ronda Rei nesiropštė į ketvirtą aukštą pažiūrėti negyvėlio, bet kai sugrįžę jas radom restorane, jos atrodė beveik išblaivėjusios — iš jaudulio, nors pačios nieko nematė. Gal Jaunėlis Džounsas ir tikėjosi galėsiąs bent pamėginti sugundyti Franę, tačiau visos jo viltys žlugo, kai nutilo muzika; Franė pabučiavo Jaunėlį, linkėdama labos nakties, ir nuėjo į savo kambarį. O Pupulė Tak, nors jai patiko mano bučiniai; negalėjo atleisti įsibrovėliams, Bėdai ir man, neleidusiems jai ramiai susitvarkyti vonioje. Manau, jog labiausiai ji įsižeidė dėl to, kad pamačiau ją taip neoriai nugriuvusią. „Nualpo dėdamasi gaubtuką!“ — vėliau apibūdino tą sceną Franė.

Likom vieni du su Jaunėliu Džounsu; prie užpakalinių durų gėrėm šaltą alų ir žiūrėjom į Elioto parką, ar nepamatysim kokių praeivių, dar pastovinčių ant kojų po Naujųjų metų sutikimo. Šlykštukas Velsas su kitais dviem ansamblio vaikinais išvažiavo namo; Doris su Ronda karksojo užkniubusios ant baro — jiedvi netikėtai suėjo į kažkokią sunkiai suvokiamą bičiulystę. Staiga Jaunėlis Džounsas tarė:

— Nenoriu įžeist tavo sesers, biče, bet man stojasi.

— Man irgi, — pasakiau. — Ir aš nenoriu įžeist — taviškės.

Iš restorano atsklido moterų juokas, ir Jaunėlis pasiūlė:

— Gal pamėginam kabint tas dvi, prie baro?

Nedrįsau Jaunėliui prisipažinti, kokį pasibjaurėjimą man kelia ši mintis, — juk mane viena iš tų moterų jau pakabino! — bet vėliau man pasidarė nesmagu, kad taip greit išdaviau Rondą Rei. Aš Jaunėliui pasakiau, kad ją pakabinti labai lengva, jei tik jis turi pinigų.

Paskui gerdamas dar vieną butelį alaus klausiausi, kaip Jaunėlis nešasi Rondą į kitame koridoriaus gale esančią laiptinę — tolyn nuo manęs. Išgėręs dar porą butelių išgirdau, kad Doris Vels viena sau dainuoja „Sudaužytų širdžių viešbutį“, be jokio akompanimento, tarpais pamiršdama savo apreiškimo žodžius — arba kažką neaiškiai sumurmendama. Ir galiausiai, kaip supratau iš garsų, ji nusivėmė į baro kriauklę.

Po kurio laiko Doris rado mane vestibiulyje, prie atdarų užpakalinių durų, ir aš jai pasiūliau paskutinį šalto alaus butelį.

— Žinoma, kodėl gi ne? — tarė ji. — Pravarinės kraują. Tas prakeiktas „Sudaužytų širdžių viešbutis“, — pridūrė. — Visada nuo jo suskystu.

Doris Vels avėjo ilgaauliais kaubojiškais batais, o žalius aukštakulnius batelius su plonais dirželiais laikė rankoje; kita ranka buvo atsainiai suėmusi tamsų taškuoto tvido paltą su siaura kailine apykakle.

— Čia tik ondatra, — pasakė ji, perbraukdama kailiu man per skruostą.

Paskui sugriebė alaus butelį už kaklelio, ta pačia ranka, kurioje laikė aukštakulnius, ir išmaukė beveik iki dugno. Bučinio žymė ant jos atlošto kaklo atrodė kaip iki raudonumo įkaitinta penkiasdešimties centų moneta padarytas įdagas. Numetusi butelį sau po kojomis, Doris jį išspyrė pro duris, ir jis nuriedėjo prie šiukšlių statinių. Tada Doris žingtelėjo arčiau manęs, įspraudė šlaunį man tarp kojų ir pabučiavo mane į lūpas — ne taip, kaip mane mokė Sabrina Džouns; aš vos neužspringau, lyg man gilyn į burną, pro dantis ir liežuvį, kas būtų brukęs didžiulį pernokusį vaisių; taip pabučiuotas burnoje dar ilgai jaučiau vėmalų ir alaus skonį.

— Man reikia pasiimt Šlykštuką iš kito vakarėlio, — tarė Doris. — Einam kartu?

Prisiminiau, kaip Šlykštukas kino teatre kišo man panosėn duonos gumulą ir kėsinosi vinimi išdurti akis.

— Ne, ačiū, — pasakiau.

— Pridėjai į kelnes, — vyptelėjo Doris ir garsiai atsirūgo. — Bernai dabar neturi smarvės.

Staiga ji čiupo mane, prisispaudė prie krūtinės, prie viso savo kūno, kuris buvo tvirtas kaip vyro, tik krūtys slysčiojo tarp mūsų tarsi ką tik sugautos žuvys pernelyg dideliuose maišeliuose; jos liežuvis šliaužė man per žandą ir galiausiai įlindo į ausį.

— Suknistas snarglius, — sušnibždėjo ji mane atstumdama.

Netoli užpakalinių durų Doris pargriuvo į tyžtančio sniego pliurzą, bet kai padėjau jai atsistoti, taip mane stumtelėjo, kad net atsitrenkiau į šiukšlių statines, ir viena nuėjo į Elioto parko tamsą. Laukiau, kol ji pereis tamsų ruožą, pasirodys blausioje vienintelio gatvės žibinto šviesoje, o paskui vėl žengs į tamsą; pamatęs ją po žibintu, šūktelėjau:

— Labanakt, ponia Vels, ačiū už muziką!

Ji man parodė vidurinį pirštą, slystelėjo, vos dar kartą nepargriuvo ir išsvirduliavo iš šviesos rato — kažką keikdama.

— Kas čia per velnias? — pasakė kažkam tamsoje. — Susikišk tu...

Nusigręžiau nuo šviesos ir išsivėmiau į tuščiausią šiukšlių statinę. Paskui vėl pažvelgiau į gatvės žibintą — po juo kaip tik apsisuko kažkokia figūra; pamaniau, kad ten Doris Vels, grįžta dar prie manęs pasikabinėti. Tačiau paaiškėjo, jog tai kažkoks iš kito Naujųjų metų vakarėlio einantis tipas, kurio namai, matyt, buvo priešingoje pusėje. Tas vyriškis, arba nemažas paauglys, nors ir apgirtęs, šlitiniuodamas per patižusį sniegą ant kojų laikėsi šiek tiek tvirčiau negu Doris Vels.

— Pati susikišk, poniute! — sušuko jis į tamsą.

— Snarglius! — riktelėjo Doris, jau iš toli.

— Kekšė! — dar surėkė vyriškis, paskui neteko pusiausvyros ir klestelėjo į pliurzą. — Velnias, — pasakė, turbūt pats sau; manęs jis negalėjo matyti.

Tik tada atkreipiau dėmesį į tai, kaip jis apsirengęs. Juodos laisvo kirpimo kelnės ir batai, juoda juosmens juosta ir varlytė — ir baltas smokingas. Aš, žinoma, supratau, kad čia ne tas vyriškis baltu smokingu; jis neatrodė toks orus. Kad ir kur jis keliavo, kad ir iš kur grįžo, jo kelionė tikrai nebuvo egzotiška. Be to, Naujųjų metų išvakarėse — Naujojoje Anglijoje — vyriškiai paprastai nevilki baltais smokingais. Šis tipas buvo netinkamai apsirengęs, ir aš žinojau, jog ne todėl, kad būtų buvęs koks ekscentrikas, mėgstantis išsiskirti iš kitų. Dejeryje, Naujojo Hampšyro valstijoje, tokia apranga galėjo reikšti tik tai, kad tas mulkis į smokingų nuomos punktą nuėjo tada, kai visi juodi švarkai jau buvo išgraibstyti. Arba jis nežinojo, kuo mūsų mieste žiemą dėvimi šventiniai drabužiai skiriasi nuo vasarinių; jis buvo arba jaunas kvailys, grįžtantis iš vidurinės mokyklos šokių vakaro, arba šiek tiek vyresnis kvailys, grįžtantis iš vyresnių žmonių šokių (tokių pat nykių ir beprasmių kaip ir viskas, kas rengiama vidurinėse mokyklose). Šis tipas tikrai nebuvo mūsų vyriškis baltu smokingu, bet man jį priminė.

Paskui pamačiau, kad tas vyriškis išsitiesė pliurzoje po gatvės žibintu ir užmigo. Temperatūra lauke turbūt buvo nulinė.

Pagaliau pajutau, kad šią Naujųjų metų naktį kažkas vyksta; supratau, kad yra kažkoks mano dalyvavimo tikslas, kad aš ne šiaip sau čia stoviu, apimtas neaiškaus, bet kartu ir kone apčiuopiamo geismo. Pakėliau tą baltu smokingu vilkintį tipą nuo žemės ir atsinešiau į „Naujojo Hampšyro“ viešbučio vestibiulį; jį nešti buvo lengviau negu Pupulės Tak bagažą; jis daug nesvėrė, nors buvo suaugęs vyras, ne paauglys, — tiesą sakant, atrodė vyresnis už mano tėvą. Kai jį apieškojau, tikėdamasis rasti kokį nors asmens dokumentą, pamačiau, kad dėl drabužių nuomos tikrai neklydau. ČESTERIO VYRIŠKŲ DRABUŽIŲ PARDUOTUVĖS NUOSAVYBĖ — buvo parašyta etiketėje, prisiūtoje prie baltojo smokingo pamušalo. Tas vyriškis, nors iš pažiūros gana respektabilus, neturėjo piniginės, užtat turėjo sidabrines šukas.

Gal Doris Vels tamsoje jį apiplėšė, todėl jie ir rėkavo. Bet ne, pagalvojau: Doris būtų pasičiupusi ir sidabrines šukas.

Man dingtelėjo, kad galėčiau iškrėsti pokštą: paguldyčiau tą baltu smokingu vilkintį vyriškį „Naujojo Hampšyro“ viešbučio vestibiulyje, ant sofos, o anksti rytą nustebinčiau tėvus. „Naktį atėjo toks žmogus, — pasakyčiau, — tikėjosi, kad spės sušokti paskutinį šokį, bet šiek tiek pavėlavo. Jis nori pasimatyti su jumis, laukia vestibiulyje.“

Maniau, jog tai puiki mintis, bet paskui — kadangi buvau pusgirtis — pagalvojau, kad bus geriau, jei pažadinsiu Franę ir parodysiu jai tą vyriškį baltu smokingu, taikiai drybsantį ant sofos; Franė man pasakytų, jeigu jai pasirodytų, kad ta mintis niekam tikusi. Bet jai patiks, tuo neabejojau.

Pataisiau tam tipui varlytę, rankas sunėriau ant krūtinės, užsegiau vidurinę smokingo sagą, timptelėjau juosmens juostą, kad nebūtų apsipešęs. Trūko tik įdegio, juodos cigarečių dėžutės — ir balto vienstiebio burlaivio priešais „Arbutnotą prie jūros“.

Prie „Naujojo Hampšyro“ viešbučio, žinoma, nepliuškeno jūros bangos; buvo girdėti tik skystos pliurzos — stingstančio, atitirpstančio ir vėl stingstančio purvyno — žliugsėjimas Elioto parke, iš kurio sklido ne kirų klyksmas, o šunų lojimas — benamių šunų, knaisiojančių visur besimėtančias šiukšles. Tik dabar, paguldęs ant sofos tą baltu smokingu vilkintį vyriškį, pastebėjau, koks apšepęs mūsų vestibiulis, — senoji mergaičių mokyklos dvasia tebebuvo juntama šiame pastate: mokinių baimė, kad visuomenė jas atstums, laikys antrarūšėmis (vien dėl lyties), kad jos turės pernelyg anksti ištekėti ir šiaip daug kuo gyvenime nusivils. Beveik elegantiškas baltu smokingu vilkintis vyriškis čia — „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje — atrodė kaip ateivis iš kitos planetos, ir aš staiga supratau, jog nenoriu“ kad tėtis jį pamatytų.

Nubėgau į restoraną šalto vandens; Doris Vels prie baro buvo sudaužiusi stiklinę, o po vienu staliuku gulėjo labai jau keisti, nei moteriški, nei vyriški, Rondos Rei darbiniai bateliai — ji ten juos tikriausiai nusispyrė, kai ėjo šokti ir kabinti Jaunėlio Džounso.

Pagalvojau, kad jei pažadinsiu Franę, ji, ko gero, supras, kad Jaunėlis su Ronda, o tada jai juk būtų skaudu.

Pasiklausiau, ar nieko negirdėti laiptinėje, ir man vėl parūpo Pupulė Tak, — panorau pamatyti ją miegančią, — bet kai prisėdau prie vidaus telefono pulto, ji knarkė (sodriai šliurpsėdama, kaip kiaulė purvyne). Išankstinio rezervavimo žurnale neradau įrašytos nė vienos pavardės; visiškai nieko iki pat vasaros, kai turėjo atvykti tas cirkas — mus visus neabejotinai apstulbinsiantis „Frico numeris“. Smulkių pinigų dėžutė ant registratūros stalo stovėjo net neužrakinta, o ant krėslo ranktūrio Frankas, turbūt nuobodžiaudamas prie telefono, smailiuoju butelių atidariklio galu buvo išraižęs savo vardą.

Nykiame pošventiniame pirmosios Naujųjų metų dienos tvaike pajutau, jog tikrai bus geriau, jei neleisiu tėčiui pamatyti to baltu smokingu vilkinčio vyriškio. Man į galvą atėjo mintis, kad jei pavyktų tą tipą pažadinti, galėčiau paprašyti Jaunėlio Džounso, kad jį išgąsdintų, tada gal išsinešdins, — bet man būtų buvę nepatogu trukdyti Jaunėliui, kai jis su Ronda Rei.

— Ei, kelkitės! — šnipštelėjau tam baltu smokingu vilkinčiam tipui.

— Fui! — surėkė jis per miegus. — Ai! Kekšė!

— Tyliau! — piktai sušnibždėjau.

— Ik? — žagtelėjo jis. Apglėbiau jį per krūtinę ir suspaudžiau. — Ui! — sudejavo. — Dieve saugok.

— Jums nieko blogo nenutiko, — pasakiau. — Bet dabar turite išeiti.

Jis atmerkė akis ir atsisėdo.

— Koks jaunas galvažudys, — tarė. — Kur tu mane atitempei?

— Jūs ten nusmigote, lauke, — paaiškinau. — Įnešiau į vidų, kad nesušaltumėte. Bet dabar jau turite išeiti.

— Man reikia į vonią, — oriai pasakė jis.

— Susitvarkysite lauke, — tariau. — Ar galite paeiti?

— Žinoma, kad galiu paeiti, — atšovė jis. Ir jau buvo bežengiąs pro užpakalines duris, bet ant slenksčio sustojo. — Ten tamsu, — pareiškė. — Nori mane pakišti, ar ne? Kiek jų ten?

Nuvedžiau jį prie paradinių durų ir įjungiau šviesą lauke. Ta šviesa turbūt ir pažadino tėtį.

— Viso gero! — pasakiau baltu smokingu vilkinčiam vyriškiui. — Laimingų Naujųjų metų!

— Čia Elioto parkas! — pasipiktinęs sušuko jis.

— Taip, — linktelėjau.

— Vadinasi, čia tas keistas viešbutis, — padarė išvadą vyriškis baltu smokingu. — Jeigu jau viešbutis, man reikia kambario šiai nakčiai.

Man atrodė, kad bus geriau, jeigu jam nesakysiu, kad jis neturi pinigų, todėl tik tarstelėjau:

— Visi kambariai užimti. Nė vieno laisvo.

Baltu smokingu vilkintis vyriškis apžvelgė nykų vestibiulį, kurį laiką spoksojo į tuščias laiškų lentynėles ir į aptriušusių laiptų papėdėje paliktą lagaminą su Jaunėlio Džounso žieminiais drabužiais.

— Visi užimti? — paklausė, tarytum staiga kažką suvokęs apie gyvenimą, ko pirmiau nežinojo. — Čia tai bent, — tarė. — O aš girdėjau, kad šitas viešbutis žlunga.

Man nebuvo malonu tai girdėti. Vėl privedžiau jį prie paradinių durų, bet jis pasilenkė, paėmė nuo grindų pašto ryšulėlį ir padavė man; paskubomis rengdamiesi pobūviui, mes tądien taip ir nepriėjom prie plyšio paradinėse duryse, pro kurį buvo metami laiškai; nepasiėmėm pašto.

Vos išėjęs pro duris, vyriškis sugrįžo atgal.

— Noriu pasikviesti taksi, — pareiškė. — Ten per daug smurto, — mostelėjo, turbūt kalbėdamas apie gyvenimą apskritai, ne apie Elioto parką — bent jau dabar, kai Doris Vels buvo jau seniai nuėjusi.

— Jūs neturite tiek pinigų, kad kviestumėtės taksi, — perspėjau.

— O, — tarė baltu smokingu vilkintis vyriškis. Ir atsisėdo ant laiptų — šaltame, ūkanotame ore. — Man reikia pagalvoti, — pasakė.

— Apie ką? — paklausiau.

— Turiu prisiminti, kur ėjau.

— Gal namo? — mėginau padėti, bet vyriškis tik mostelėjo ranka sau virš galvos.

Jis galvojo. Aš peržvelgiau gautą paštą. Įprastos sąskaitos ir — kaip visada — nė vieno nepažįstamų žmonių, prašančių rezervuoti jiems kambarius, laiško. Tik vienas vokas išsiskyrė iš kitų. Aplipdytas gražiais užsienietiškais pašto ženklais; Osterreich — buvo parašyta ant tų ženklų, ir dar kažkas, ko nesupratau. Tas laiškas atėjo iš Vienos ir buvo labai keistai adresuotas mano tėvui:

Vinui Bėriui

Harvardo absolventui

194? laidos

JAV

Laiškas keliavo ilgai, kol pasiekė mano tėvą, bet galiausiai tarp pašto darbuotojų, matyt, atsirado kažkas, kas žinojo, kur yra Harvardas. Tėtis vėliau sakydavo, jog tai, kad jis gavo tą laišką, buvo apčiuopiamiausia jo studijų Harvarde nauda; jeigu jis būtų mokęsis ne tokiame garsiame universitete, to laiško jam niekas nebūtų pristatęs. „Vien dėl to labai gaila, — burbėdavo Franė, — kad jis nepasirinko kurio nors kito, ne tokio garsaus universiteto.“

Bet buvusių Harvardo studentų tinklas, žinoma, platus ir veiksmingas. Mano tėvo vardo, pavardės ir tos nuorodos — „194? laidos“ — pakako, kad būtų išsiaiškinta, kelintais metais jis baigė universitetą (1946) ir koks dabar jo adresas.

— Kas ten darosi? — išgirdau tėčio balsą; jis šaukė stovėdamas laiptų aikštelėje, išėjęs iš antrame aukšte esančio mūsų šeimos buto.

— Nieko! — atsakiau, koja judindamas ant laiptų, priešais mane, sėdintį girtuoklį, nes jis atrodė vėl beužmiegąs.

— Kodėl lauke dega šviesa? — paklausė tėtis.

— Nagi, eikite! — paraginau baltu smokingu vilkintį vyriškį.

— Buvo malonu su tavimi susipažinti! — širdingai tarė jis. — Tai aš jau bėgsiu!

— Gerai, gerai, — sušnibždėjau.

Tačiau vyriškis tik nulipo laiptais žemyn ir ant apatinės pakopos vėl susimąstė.

— Su kuo ten kalbiesi? — pasidomėjo tėtis.

— Su niekuo! Čia tik kažkoks girtuoklis! — atsakiau.

— Dieve mano, — tarė tėtis. — Girtuoklis juk ne niekas!

— Aš susitvarkysiu! — šūktelėjau.

— Palauk, tuoj apsirengsiu, — tarė tėtis. — Dieve mano.

— Nagi, eikite! — surėkiau baltu smokingu vilkinčiam vyriškiui.

— Viso gero! Viso gero! — šaukė jis, linksmai mojuodamas man nuo apatinės „Naujojo Hampšyro“ viešbučio laiptų pakopos. — Puikiai praleidau laiką!

Tą laišką, žinoma, atsiuntė Froidas. Iškart tai supratau ir norėjau pirma pažiūrėti, ką jis ten rašo, tik paskui parodyti tėčiui. Norėjau aptarti tą laišką su Frane — ir netgi su mama — prieš atiduodamas tėčiui. Bet neturėjau tam laiko. Laiškas buvo trumpas ir dalykiškas.

JEI GAVAI ŠITĄ LAIŠKĄ, VADINASI, STUDIJAVAI HARVARDE, KAIP MAN IR ŽADĖJAI (rašė Froidas). ESI GERAS VAIKINAS!

— Labanakt! Telaimina tave Dievas! — sušuko baltu smokingu vilkintis vyriškis. Bet paėjo tik iki apšviesto ploto pakraščio; ten, kur prasidėjo tamsus Elioto parkas, sustojo ir vėl pamojavo.

Išjungiau šviesą, kad tėtis, jei ateis, nepastebėtų to šventiškai apsirengusio vaiduoklio.

— Nieko nematau! — pasiskundė nusilakėlis, ir aš vėl uždegiau lauko žibintą.

— Dink iš čia, arba iškaršiu tau kailį! — riktelėjau.

— Taip tai jau negerai, — išgirdau šaukiant tėtį.

— Labanakt! Telaimina Dievas jus visus! — sušuko baltu smokingu vilkintis vyriškis; jis tebestovėjo apšviestame plote, kai dar kartą išjungiau šviesą, bet šįsyk nebereiškė nepasitenkinimo. Tamsoje baigiau skaityti Froido laišką.

PAGALIAU TURIU PROTINGĄ MEŠKĄ (rašė Froidas). DABAR VISAI KAS KITA. TURĖJAU GERĄ VIEŠBUTĮ, BET PASENAU. ŠITAS VIEŠBUTIS DAR GALĖTŲ BŪTI PUIKUS, JEIGU JUDU SU MERI ATVYKTUMĖTE IR MAN PADĖTUMĖTE JĮ PRIŽIŪRĖTI. TURIU PROTINGĄ MEŠKĄ, BET MAN DAR REIKIA IR PROTINGO VAIKINO IŠ HARVARDO, TOKIO KAIP TU!

Tėtis kaip viesulas įlėkė į apšepusį „Naujojo Hampšyro“ viešbučio vestibiulį; kadangi avėjo šlepetėmis, vos nesuklupo ant pasipainiojusio alaus butelio ir nuspyrė jį į šalį, jo chalatas plaikstėsi pro atviras duris pučiančiame vėjyje.

— Jau nuėjo, — pasakiau tėčiui. — Kažkoks girtuoklis.

Bet tėtis spragtelėjo elektros jungiklį, uždegė šviesą lauke, — ir ten, apšviesto ploto pakrašty, mojavo baltu smokingu vilkintis vyriškis.

— Viso gero! — viltingai šaukė. — Viso gero! Sėkmės! Viso gero!

Tas vaizdas buvo pribloškiantis: baltu smokingu vilkintis vyriškis žingtelėjo iš šviesos rato ir pradingo, tarytum išplaukė į jūrą, o mano tėvas spoksojo į tamsą jam pavymui.

— Ei! — šūktelėjo tėtis. — Ei! Sugrįžkite! Kur jūs?

— Viso gero! Sėkmės! Viso gero! — atsklido baltu smokingu vilkinčio vyriškio balsas, ir tėtis, tik su šlepetėmis ir chalatu, stovėjo stebeilydamas į tamsą, kol sužvarbo nuo vėjo; tik tada, visas drebantis, leidosi įtempiamas į vidų.

Kaip visiems pasakotojams, man buvo suteikta galia užbaigti tą istoriją, ir tikrai galėjau tai padaryti. Bet aš nesunaikinau Froido laiško; aš padaviau jį tėčiui, kai jis prieš akis tebematė tą baltu smokingu vilkintį vyriškį. Padaviau tėčiui Froido laišką — kaip kiekvienas pasakotojas, daugmaž žinodamas, kur mes visi keliausim.

7 Bėda vėl puola

Sabrina Džouns, kuri išmokė mane bučiuotis, — kurios gilios ir judrios burnos niekada nepamiršiu, — rado žmogų, sugebėjusį atskleisti jos išimamų dantų paslaptį; ji ištekėjo už vieno iš tos firmos, kurioje dirbo sekretore, teisininkų ir pagimdė tris sveikus vaikus („Bumbt, bumbt, bumbt“, kaip sakė Franė).

Pupulė Tak, kuri nualpo dėdamasi gaubtuką, — kurios nuostabios krūtys ir šiuolaikiškos manieros man vėliau nebedarė tokio įspūdžio kaip tada, tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt šeštaisiais, — išliko gyva po netikėto susitikimo su Bėda; tiesą sakant, girdėjau (visai neseniai), kad ji iki šiol netekėjusi ir vis dar mėgsta visokius vakarėlius.

O toks Frederikas Vorteris, keturiasdešimt vienerių metų, gal tik metro ir dvidešimt dviejų centimetrų ūgio, mūsų šeimai geriau žinomas kaip Fricas, — to cirko, „Frico numerio“, iš anksto užsisakiusio kambarius vasarai, kurios mes, apimti smalsumo ir baimės, nekantriai laukėm, savininkas, — tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt septintųjų žiemą iš tėčio nusipirko pirmąjį „Naujojo Hampšyro“ viešbutį.

— Šuns kaina, galvą guldau, — šnekėjo Franė.

Bet mes, vaikai, taip ir nesužinojom, už kiek tėtis pardavė „Naujojo Hampšyro“ viešbutį; kadangi tik „Frico numeris“ ir buvo iš anksto užsisakęs kambarius penkiasdešimt septintųjų vasarai, tėtis pirmiausia parašė Fricui — įspėjo mažąjį cirko karalių, kad mūsų šeima persikelia į Vieną.

— Į Vieną? — vis murmėjo mama ir purtė galvą, žiūrėdama į tėtį. — Ką tu žinai apie Vieną?

— O ką žinojau apie motociklus? — atsakydavo tėtis. — Arba apie meškas? Apie viešbučius?

— O ką sužinojai? — klausdavo jo mama, bet tėčio nekankino abejonės. Juk Froidas rašė, kad su protinga meška visai kas kita.

— Žinau, kad Viena — ne Dejeris, ne Naujojo Hampšyro valstija, — pasakė tėtis mamai; ir atsiprašė Frico iš „Frico numerio“ — pranešė, kad „Naujojo Hampšyro“ viešbutį parduoda, todėl cirkui, ko gero, reikės ieškotis kitos vietos, kur apsistoti. Nežinau, ar tas cirkas, „Frico numeris“, tėčiui pateikė gerą pasiūlymą, bet tai buvo pirmas pasiūlymas, ir tėtis jį priėmė.

— Į Vieną? — nustebo Jaunėlis Džounsas. — Dievuliau aukštielninkas!

Franė gal būtų priešinusis persikėlimui, bijodama netekti Jaunėlio, bet ji sužinojo, kad Jaunėlis jai buvo neištikimas (su Ronda Rei, Naujųjų metų naktį), ir nuo tada su juo elgėsi šaltokai.

— Pasakyk jai, kad man tik norėjosi su kuo nors sugulti, biče, — paprašė manęs Jaunėlis.

— Jam tik norėjosi su kuo nors sugulti, Frane, — pasakiau.

— Taigi, — purkštavo Franė. — Ir tu, be abejo, žinai, koks tai jausmas.

— Į Vieną, — tarė Ronda Rei ir atsiduso po manimi — turbūt iš nuobodulio. — Aš norėčiau keliauti į Vieną, — pridūrė. — Bet, kaip suprantu, turėsiu likti čia, kur tikriausiai neteksiu darbo. Arba dirbsiu tam plikam neūžaugai.

Tas plikas neūžauga buvo Frederikas Vorteris, vadinamas Fricu, — mažutis žmogeliukas, apsilankęs pas mus vieną snieguotą savaitgalį; jam didžiausią įspūdį padarė ketvirto aukšto vonios kambarių įranga — ir Ronda Rei. Lili, žinoma, negalėjo atitraukti akių nuo Frico. Jis buvo tik truputį aukštesnis už Lili; mes ją (ir, svarbiausia, save) įtikinėjom, kad ji dar paaugs — šiek tiek — ir kad (kaip visi vylėmės) niekada nepasidarys tokia neproporcinga. Lili buvo gražutė: maža, bet daili. O Frico galva atrodė gerokai per didelė tokiam kūnui kaip jo; dilbiai tirtėjo, lyg ant jų būtų nemokšiškai persodinti suglebę blauzdų raumenys; pirštai stirksojo kaip trumpos, storos dešrelės; sutinusių kulkšnių oda buvo uždribusi ant mažų, lėliškų pėdučių — tartum kojinės su išsitampiusiomis gumelėmis.

— Koks tas jūsų cirkas? — drąsiai paklausė jo Lili.

— Keisti numeriai, keisti gyvūnai, — sušnibždėjo Franė man į ausį, ir aš nušiurpau.

— Maži numeriai, maži gyvūnai, — burbtelėjo Frankas.

— Na, mūsų cirkas mažas, — reikšmingai pasakė Fricas Lili.

— Tai reiškia, — padarė išvadą Maksas Urikas, kai Fricas išėjo, — kad jiems visiems suknistas ketvirtas aukštas bus kaip tik.

— Jeigu visi tokie kaip jis, — tarė ponia Urik, — tai daug nevalgys.

— Jeigu visi tokie kaip jis... — buvo besakanti Ronda Rei, bet nutilo ir užvertė akis — nusprendė prilaikyti liežuvį.

— Man jis atrodo malonus, — pareiškė Lili.

Bet Egas, pamatęs Fricą iš „Frico numerio“, ėmė sapnuoti košmarus — nuo jo riksmo man nutirpdavo nugara ir mėšlungis sutraukdavo kaklo raumenis; mosikuodamas rankomis, Egas nutrenkė ant grindų naktinę lempelę, jo kojos trūkčiodavo po antklode — galėdavai pamanyti, kad jis skęsta patalynėje.

— Egai! — šaukdavau. — Čia tik sapnas! Tu sapnuoji!

— Kas? — klykdavo Egas.

— Sapnas!

— Neūžaugos! Po lova! Ropoja aplink mane! Visur, visur!

— Dieve mano, — tarė tėtis. — Jeigu tik neūžaugos, tai ko jis taip jaudinasi?

— Cit, — pasakė mama, visada bijodavusi užgauti mažyčius Lili jausmus.

Rytais gulėdavau po štanga, vogčiomis žiūrėdavau, kaip Franė lipa iš lovos, arba rengiasi, ir galvodavau apie Ajovos Bobą. Ką jis būtų pasakęs apie persikėlimą į Vieną? Apie Froido viešbutį, kuriam kažkodėl reikia protingo vaikino iš Harvardo. Apie tai, kad su protinga meška visai kas kita: visi gali turėti vilties, kad jiems pasiseks. Kilnodavau štangą ir mąstydavau. „Tai nesvarbu, — būtų pasakęs Ajovos Bobas. — Ar persikelsim į Vieną, ar liksim čia, visiškai nesvarbu.“ Štai ką būtų pasakęs Ajovos Bobas, bent jau aš taip manydavau, gulėdamas po visu tuo svoriu. „Ar čia, ar ten, — būtų pasakęs Bobas, — mes vis tiek būtume kaip prikalti — visam gyvenimui.“ Tai būtų tėčio viešbutis — nesvarbu, ar Dejeryje, ar Vienoje. Ar galėtų kas nors mus taip paveikti, kad pasidarytume dar keistesni arba ne tokie keisti, kokie esame? Apie tai galvodavau maloniai sau kilnodamas štangą ir akies krašteliu stebėdamas Franę.

— Būtų gerai, jei išsineštum savo svarmenis į kitą kambarį, — pasakė Franė. — Kad galėčiau bent kartą ramiai apsirengti, dėl Dievo meilės.

— Ką manai apie persikėlimą į Vieną, Frane? — paklausiau.

— Manau, kad ten mūsų gyvenimas bus rafinuotesnis negu čia, — atsakė Franė. Jau visiškai apsirengusi ir kaip visada pasitikinti savimi, ji iš viršaus žiūrėjo į mane, gulomis lėtai ir atsargiai, kad nepasvirtų, nuleidžiantį štangą. — Gal netgi gausiu kambarį, kuriame nebus jokių štangų. Ir jokių sunkumų kilnotojų, — pridūrė ir, švelniai papūtusi man į kairės (silpnesnės) rankos pažastį, atšoko į šalį, kai svorio diskai ėmė slysti pirma nuo kairio, o paskui ir nuo dešinio štangos galo.

— Dieve mano! — iš apačios surėkė man tėtis, ir aš pagalvojau, kad Ajovos Bobas, jei būtų buvęs su mumis, būtų pasakęs, kad Franė klysta. Nesvarbu, ar Vienoje mūsų gyvenimas bus rafinuotesnis, ar ne, — ar Franės kambarys bus užgriozdintas štangomis, ar išpuoštas nėriniais, — mes vis tiek visada gyvensime viename ar kitame „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje.

Froido viešbutis — bent jau kaip mes supratom iš oro paštu atkeliavusių Froido laiškų — vadinosi „Gasthaus Freud“; bet Froidas aiškiai neparašė, ar tas kitas Froidas kada nors ten buvo apsistojęs, ar ne. Žinojom tik tai, kad tas viešbutis „miesto centre“, — pasak Froido, „pirmajame rajone“, — tačiau papilkėjusioje nespalvotoje nuotraukoje, kurią Froidas mums atsiuntė, vos įžiūrėjom geležines dvivėres duris, įspraustas tarp kažkokios lyg ir saldumynų parduotuvės vitrinų. KONDITOREI — buvo parašyta vienoje iškaboje; ZUCKERWAREN — kitoje; SCHOKOLADEN — viliojo trečia; o virš jų visų švietė žodis BONBONS — daug didesnis už išblukusį užrašą GASTHAUS FREUD.

— Kas? — nesuprato Egas.

— Bonbons, — pasakė Franė. — Nuostabu!

— Kurios čia saldumynų parduotuvės durys, o kurios viešbučio? — paklausė Frankas; jis visada mąstė kaip durininkas.

— Manau, reikia ten pagyventi, kad išsiaiškintum, — tarė Franė.

Lili pasiėmė didinamąjį stiklą ir iššifravo gatvės pavadinimą, užrašytą labai keista rašysena, po namo numeriu ant dvivėrių durų.

— Krugerstrasse, — šiaip taip perskaitė; tas žodis bent jau sutapo su gatvės pavadinimu Froido adrese. Tėtis kažkokiame kelionių biure nusipirko Vienos žemėlapį ir mes susiradom tą Krugerstrasse — pirmajame rajone, kaip Froidas ir rašė; paaiškėjo, kad ji tikrai pačiame miesto centre.

— Tik už poros kvartalų nuo operos! — entuziastingai sušuko Frankas.

— Nuostabu! — tarė Franė.

Žemėlapyje buvo matyti žali ploteliai — parkai, plonos raudonos bei mėlynos tramvajų linijos ir puošnūs pastatai, neproporcingai dideli, palyginti su gatvėmis, — taip buvo pažymėtos lankytinos vietos.

— Atrodo kaip „Monopolio“ lenta, — pasakė Lili.

Matėm katedras, muziejus, rotušę, universitetą, parlamento rūmus.

— Įdomu, kur trainiojasi gaujos, — tarė Jaunėlis Džounsas, tyrinėdamas miesto planą drauge su mumis.

— Gaujos? — nesuprato Egas. — Kas?

— Kieti vyrukai, — paaiškino jam Jaunėlis Džounsas. — Su pistoletais ir peiliais, biče.

— Gaujos, — pakartojo Lili, ir visi įsistebeilijom į žemėlapį, tarsi jame galėjo būti pažymėti tamsiausi skersgatviai.

— Ten juk Europa, — pasipiktinęs burbtelėjo Frankas. — Gal ten nėra gaujų.

— Bet čia juk miestas, ar ne? — tarė Jaunėlis Džounsas.

Tačiau man tas miestas, kurį mačiau žemėlapyje, atrodė tarytum žaislinis — su gražiomis lankytinomis vietomis ir daugybe žalių plotelių, kur gamta sutvarkyta taip, kad būtų malonu.

— Tikriausiai parkuose, — pasakė Franė ir prikando apatinę lūpą. — Gaujos trainiojasi parkuose.

— Velniai griebtų, — tariau.

— Nebus ten jokių gaujų! — sušuko Frankas. — Ten daug muzikos! Ir pyragaičių! Ten žmonės vis lankstosi ir kitaip rengiasi!

Nustebę sužiurom į jį, bet žinojom, kad jis kaip reikiant visko prisiskaitęs apie Vieną; Frankas pirmas pasičiupdavo knygas, kurias tėtis nešė ir nešė į namus.

— Pyragaičių ir muzikos, ir žmonės vis lankstosi, Frankai? — paklausė Franė. — Ar taip ten viskas ir yra?

Lili, žiūrėdama per didinamąjį stiklą, toliau tyrinėjo žemėlapį, lyg ant popieriaus būtų galėję staiga atgyti miniatiūriniai žmonės: besilankstantys, apsirengę kitaip negu mes, arba susibūrę į gaujas.

— Na, — pasakė Franė, — aišku bent jau tai, kad juodukų gaujų ten nebus. — Franė vis dar pyko ant Jaunėlio Džounso, permiegojusio su Ronda Rei.

— Po velnių, — nusikeikė Jaunėlis. — Jūs geriau tikėkitės, kad ten bus juodukų gaujų. Juodukų gaujos — pačios geriausios. Baltų jų gaujos turi visokių nevisavertiškumo kompleksų, — paaiškino. — Nėra nieko blogiau už gaują, turinčią nevisavertiškumo kompleksą.

— Ką? — nesuprato Egas. Jis, be abejo, pamanė, kad nevisavertiškumo kompleksas — kažkoks ginklas; man, beje, atrodo, kad kartais taip ir yra.

— Na, manau, kad ten gyventi bus malonu, — niauriai pasakė Frankas.

— Taip, bus malonu, — linktelėjo Lili, nė kiek nejuokaudama, kaip ir Frankas.

— Aš neįsivaizduoju, — labai rimtai tarė Egas. — Neįsivaizduoju, todėl ir nežinau, kaip ten kas bus.

— Viskas bus gerai, — pareiškė Franė. — Nemanau, kad nuostabu, bet viskas bus gerai.

Atrodė, kad kaip tik Franę labiausiai paveikė filosofiška Ajovos Bobo pažiūra į gyvenimą, kurios dabar iš esmės laikėsi ir tėtis. Tai buvo keista, nes Franė dažnai pašiepdavo tėtį — ir ypač jo ateities planus. Tačiau kai Franę išprievartavo, tėtis jai pasakė, — man buvo sunku tuo patikėti! — kad kai jam kas nors baisiai nepasiseka, jis stengiasi pats save įtikinti, jog tai buvo laimingiausia jo gyvenimo diena. „Gal čia laimingiausia tavo gyvenimo diena“, — tada pasakė Franei tėtis; aš stebėjausi matydamas, kad toks atvirkštinis mąstymas jai tarytum padeda. Ji kaip papūga kartojo ir kitas keistokai skambančias tėčio frazes. „Tai tik vienas nereikšmingas įvykis tarp daugelio kitų“, — nugirdau ją sakant — Frankui, kai jis mirtinai išgąsdino Ajovos Bobą. O kitą kartą girdėjau, kaip tėtis, kalbėdamas apie Čiperį Davą, pareiškė: „Jo gyvenimas turbūt labai nelaimingas.“ Ir Franė jam pritarė!

Jaučiau, kad aš daug labiau nerimauju dėl persikėlimo į Vieną negu Franė; visada iškart pajusdavau, jei tik Franė į ką nors reaguodavo ne visai taip pat kaip aš, — nes man buvo svarbu nenutolti nuo jos.

Visi žinojom, kad mamai tas sumanymas atrodo beprotiškas, tačiau niekaip negalėjom jos priversti stoti prieš tėtį, nors ir labai stengėmės.

— Mes nesuprasim kalbos, — pasakė mamai Lili.

— Ko? — sušuko Egas.

— Kalbos! — pakartojo Lili. — Vienoje visi kalba vokiškai.

— Lankysite mokyklą, kur visi dalykai dėstomi angliškai, — tarė mama.

— Tokioje mokykloje bus keistų mokinių, — pareiškiau. — Ten mokysis vien svetimšaliai.

— Mes būsim svetimšaliai, — priminė man Franė.

— Angliškoje mokykloje, — kalbėjau, — bus daugybė visokių niekur nepritampančių tipų.

— Ir žmonių iš vyriausybės, — pridūrė Frankas. — Diplomatai ir ambasadoriai ten leidžia savo vaikus. Visi mokiniai ten bus trenkti.

— Trenktesni negu Dejerio mokykloje, Frankai? — paklausė Franė.

— Pala! — įsikišo Jaunėlis Džounsas. — Juk ne tas pats, ar šiaip trenkti, ar trenkti svetimšaliai.

Franė tik gūžtelėjo pečiais; mama irgi.

— Mes ir toliau būsim šeima. Daugiausia laiko jūs praleisite šeimoje — kaip ir dabar, — pasakė mama.

Tai, matyt, patiko visiems. Mes vėl įknibom į tėčio iš bibliotekos atneštas knygas bei kelionių biuro brošiūras. Ir dar kartą perskaitėm trumpus, bet džiaugsmingus Froido laiškelius:

GERAI, KAD ATVYKSTAT! ATSIVEŽKIT VISUS VAIKUS IR GYVŪNUS! DAUG VIETOS. MIESTO CENTRE. DAUG GERŲ PARDUOTUVIŲ MERGAITĖMS (KIEK MERGAIČIŲ?) IR PARKŲ, KUR GALIMA PAŽAISTI, BERNIUKAMS IR GYVŪNAMS. ATSIVEŽKIT PINIGŲ. REIKIA DAUG KĄ. ATNAUJINTI — JEI PADĖSIT. MEŠKA JUMS PATIKS. SU PROTINGA MEŠKA VISAI KAS KITA. DABAR GALĖSIM DIRBT SU AMERIKIEČIAIS. KAI PEREISIM PRIE GERESNĖS KLIENTŪROS, TURĖSIM VIEŠBUTĮ, KURIUO GALĖSIM DIDŽIUOTIS. TIKIUOSI, JŪS VIS DAR GERAI KALBAT ANGLIŠKAI. CHA, CHA! GERIAUSIA BŪTŲ PASIMOKYT VOKIŠKAI, SUPRANTAT? ŽINOKIT, PERNAKT STEBUKLAS NEĮVYKS, BET PER PORĄ NAKTŲ NET MEŠKA GALI TAPT KARALIENE. CHA, CHA! AŠ PASENAU — TAI BUVO BLOGIAUSIA. DABAR VISKAS MUMS BUS GERAI. DABAR TIEMS PRAKEIKTIEMS ŠUNSNUKIAMS IR SUŠIKTIEMS NACIAMS PARODYSIM, KAS YRA GERAS VIEŠBUTIS! TIKIUOSI, VAIKAI NEPERŠALS, IR NEPAMIRŠKIT PASKIEPYT GYVŪNŲ.

Kadangi vienintelis mūsų gyvūnas buvo Bėda, — kuriam reikėjo pagalbos, bet tikrai ne skiepų, — mes pagalvojom, kad gal Froidas mano, jog Erlas dar gyvas.

— Žinoma, kad ne, — pasakė tėtis. — Jis kalba apskritai, tiesiog nori patarti.

— Žiūrėk, kad Bėda būtų paskiepytas, Frankai, — šyptelėjo Franė, bet Frankas jau nebe taip jaudinosi dėl Bėdos; kartais jį jau galėdavom paerzinti, kalbėdami apie iškamšos restauravimą, ir atrodė, kad Frankas nuoširdžiai stengiasi pakeisti Bėdos pozą — padaryti jį linksmą — Egui. Mums, žinoma, niekas neleido stebėti didžiosios šuns transformacijos, tačiau matydavom, kad pats Frankas iš biologijos laboratorijos grįžta linksmai nusiteikęs, ir tikėjomės, kad šį kartą Bėda bus „gražus“.

Tėtis perskaitė knygą apie austrų antisemitizmą ir ėmė galvoti, ar Froidas nesuklydo pavadindamas savo viešbutį „Gasthaus Freud“; iš to, ką skaitė, tėtis taip ir nesuprato, ar Vienos gyventojams patinka tas kitas Froidas. Be to, jam buvo įdomu, kas tie „prakeikti šunsnukiai ir sušikti naciai“.

— O aš vis galvoju, kiek Froidui metų, — tarė mama.

Juodu nusprendė, kad jei tūkstantis devyni šimtai trisdešimt devintaisiais Froidas buvo įpusėjęs ar netgi bebaigiąs penktą dešimtį, tai dabar jam turėtų būti tik kokie šešiasdešimt penkeri. Bet mama sakė, kad jis jai pasirodė senesnis. Ji turėjo omenyje jo laiškus.

SVEIKI! ŠOVĖ MINTIS: KAIP MANOT, AR NEBŪTŲ GERIAU KIEKVIENAME AUKŠTE APSIRIBOTI TIK TAM TIKRA VEIKLA? GAL KETVIRTAME AUKŠTE GALĖTŲ BŪTI VIENOKIE KLIENTAI, O PUSRŪSYJE KITOKIE? MANOT, KAD BŪTŲ KEBLU SKIRSTYTI? DABAR DIENOS IR NAKTIES KLIENTŲ INTERESAI SKIRTINGI — NENORIU SAKYT „NESUDERINAMI“. CHA, CHA! VISKAS PASIKEIS, KAI REKONSTRUOSIM. IR KAI JIE ČIA NUSTOS KASINĖT GATVĘ. SAKO, DAR KELETAS METŲ, IR VISKAS BUS ATSTATYTA PO KARO. PALAUKIT, PAMATYSIT MEŠKĄ: NE TIK PROTINGA, BET IR JAUNAI KOKIA MES BŪSIM KOMANDA! KAS ČIA PER KLAUSIMAS: „AR FROIDAS TIKRAI MĖGSTAMAS VARDAS VIENOJ?“ TAI TU MOKEISI HARVARDE ARNE??!! CHA, CHA!

— Man jis atrodo gal ne senesnis, — pasakė Franė, — bet tikrai kuoktelėjęs.

— Jis tiesiog nelabai moka angliškai, — tarė tėtis. — Tai juk ne jo gimtoji kalba.

Taigi pradėjom mokytis vokiečių kalbos. Mudu su Frane ir Frankas pasirinkom vokiečių kursus Dejerio mokykloje ir parsinešdavom įrašų į namus, kad ir Lili galėtų pasiklausyti; Egą mokė mama. Pirmiausia ji tiesiog stengėsi, kad jis įsimintų turistiniame žemėlapyje surašytus gatvių bei lankytinų vietų pavadinimus.

— Lobkowitzplatz, — sakydavo mama.

— Ką? — klausdavo Egas.

Tėtis turėjo mokytis pats, bet atrodė, kad jam sekasi sunkiausiai.

— Jums, vaikai, reikia mokytis, — šnekėjo tėtis. — O man nereikės eiti į mokyklą, susipažinti su klasės draugais, ir taip toliau.

— Bet mes lankysim anglišką mokyklą, — priminė jam Lili.

— Vis tiek, — spyrėsi tėtis. — Jums vokiečių kalbos reikės labiau negu man.

— Tačiau tu juk tvarkysi viešbučio reikalus, — pasakė mama.

— Pirmiausia stengsiuosi pritraukti amerikiečius, — tarė tėtis. — Norim susirasti klientų iš Amerikos — gal pamiršai?

— Tai gal visi dar pasimokykim kalbėti amerikietiškai, — pasiūlė Franė.

Frankas vokiečių kalbos mokėsi greičiausiai. Atrodė, kad ta kalba jam tiesiog tinka: visi skiemenys ištariami, veiksmažodžiai — kaip iššauti iš patrankos — lekia į sakinio galą, o umliautai — tarsi puošmenos; be to, Frankui turėjo patikti ir tai, kad žodžiai būna vyriškosios arba moteriškosios giminės. Žiemai baigiantis jis jau (labai pretenzingai) plepėjo vokiškai, tyčia mus visus glumindavo ir taisydavo mūsų klaidas, kai mėgindavom jam ką nors atsakyti, o paskui mus, nevykėlius, guosdavo: atseit jis mumis rūpinsis, kai būsim „ten“.

— Nuostabu! — sakydavo Franė. — Kaip tik tai mane ir varo iš proto. Frankas mus visus lydės į mokyklą, kalbėsis su autobusų vairuotojais, užsakinės patiekalus restoranuose, atsiliepinės telefonu. Dieve mano, dabar, kai pagaliau vykstu į užsienį, tikrai nenoriu būti priklausoma nuo jo!

Bet Frankas tarytum pražydo, rengdamasis persikelti į Vieną. Jį, be abejo, džiugino tai, kad jis galėjo dar kartą pamėginti prikelti Bėdą, tačiau atrodė, kad taip pat nuoširdžiai susidomėjęs Frankas studijuoja Vieną. Po pietų jis mums garsiai skaitydavo ištraukas iš knygų, kurias vadino gardžiausiais Vienos istorijos kąsneliais; klausydavosi ir Ronda Rei, ir abu Urikai, nors jie žinojo, kad su mumis nekeliaus, o kaip jiems seksis su „Frico numeriu“, dar neaišku.

Du mėnesius šitaip mums padėstęs istoriją, Frankas surengė egzaminą žodžiu: ėmė mus klausinėti apie įdomias asmenybes, gyvenusias Vienoje tuo laiku, kai Majerlinge nusižudė kronprincas Rudolfas. (Pasakojimą apie tai Frankas mums buvo perskaitęs su visomis smulkmenomis, Ronda Rei tada net apsiašarojo.) Franė sakė, kad princu Rudolfu Frankas taip žavisi „dėl apdarų“. Savo kambaryje Frankas turėjo du Rudolfo portretus: viename princas vilkėjo medžioklės drabužiais — jaunas pailgaveidis vyriškis su didžiuliais ūsais, apsisiautęs kailiais ir rūkantis piršto storumo cigaretę, — o kitame jis buvo uniformuotas, prisisegęs Aukso Vilnos ordiną; jo kakta atrodė silpna kaip kūdikio, o barzda smaili kaip ietigalis.

— Gerai, Frane, — pradėjo Frankas, — štai klausimas tau. Jis buvo genialus kompozitorius, galbūt geriausias visame pasaulyje vargonininkas, bet tikras provincialas — visiškas kaimo stuobrys imperijos sostinėje — ir turėjo kvailą įprotį įsimylėti jaunas merginas.

— Kodėl kvailą? — paklausiau.

— Užsičiaupk, — tarė Frankas. — Kvailą, ir tiek. Be to, šitas klausimas Franei.

— Antonas Brukneris, — atsakė Franė. — Jis buvo kvailas, iš tikrųjų.

— Labai, — pritarė Lili.

— Dabar eilė tau, Lili, — pasakė Frankas. — Kas buvo „flamandų valstietė“?

— Oi, nereikia, šitas klausimas per lengvas, — suniurzgė Lili. — Klausk Ego.

— Egui būtų per sunkus, — paprieštaravo Franė.

— Kas? — nesuprato Egas.

— Princesė Stefanija, — atsakė į klausimą Lili, aiškiai parodydama, kad jai nuobodu, — Belgijos karaliaus duktė, Rudolfo žmona.

— Dabar tėčiui, — tarė Frankas.

— Vaje, — šyptelėjo Franė, nes tėčiui istorija nesisekė beveik taip pat kaip ir vokiečių kalba.

— Kieno muziką visi taip mėgo, kad net valstiečiai auginosi tokias barzdeles kaip to kompozitoriaus? — paklausė Frankas.

— Viešpatie, koks tu trenktas, Frankai, — sumurmėjo Franė.

— Bramso? — spėjo tėtis, ir mes visi sudejavom.

— Bramso barzda buvo kaip valstiečio, — pasakė Frankas. — O kuris kompozitorius valstiečiams taip patiko, kad jie net auginosi tokias pat barzdeles kaip jo?

— Štrausas! — surėkėm mudu su Lili.

— Nykuma, — burbtelėjo Franė. — Dabar aš kai ko paklausiu Franką.

— Varyk! — tarė Frankas, tvirtai užsimerkdamas ir suraukdamas nosį.

— Kas buvo Žaneta Heger? — paklausė Franė.

— Šniclerio meilužė, — rausdamas atsakė Frankas.

— Kas yra „meilužė“, Frankai? — neatstojo Franė; Ronda Rei garsiai nusijuokė.

— Pati žinai! — atšovė Frankas, dar labiau nuraudęs.

— O kiek kartų Šnicleris pasimylėjo su savo meiluže per tą laiką tarp tūkstantis aštuoni šimtai aštuoniasdešimt aštuntųjų ir devintųjų? — toliau klausinėjo Franė.

— Viešpatie! — sušuko Frankas. — Daug! Pamiršau.

— Keturis šimtus šešiasdešimt keturis! — riktelėjo Maksas Urikas, klausęsis visų skaitymų ir nieko nepamiršęs. Maksas, kaip ir Ronda Rei, niekada nelankė jokios mokyklos; ir Maksui, ir Rondai Franko paskaitos buvo naujovė; todėl jie klausėsi dėmesingiau negu mes.

— Dar vienas klausimas tėčiui! — paskelbė Franė. — Kas buvo Miči Kaspar?

— Miči Kaspar? — pakartojo tėtis. — Dieve mano.

— Dieve mano, — pritarė jam Frankas. — Franė prisimena tik tai, kas susiję su seksu.

— Tai kas ji buvo, Frankai? — paklausė Franė.

— Žinau! — įsiterpė Ronda Rei. — Ji buvo Rudolfo meilužė; jis su ja praleido naktį prieš nusižudydamas su Marija Večera Majerlinge.

Ronda savo atmintyje — ir širdyje — turbūt turėjo atskirą kertelę meilužėms.

— Aš irgi meilužė, ar ne? — paklausė ji manęs — tada, kai Frankas paskaitė mums paskaitą apie Artūro Šniclerio gyvenimą ir kūrybą.

— Pati meiliausia, — atsakiau.

— Eik jau! — tarė Ronda Rei.

— Kur Froidas gyveno ne pagal išgales? — dabar paklausė Frankas mūsų visų.

— Kuris Froidas? — pasitikslino Lili, ir visi nusijuokėm.

— Tame Suhnhaus, — tarė Frankas, atsakydamas į savo paties klausimą. — Išversti? Atpirkimo namuose.

— Eik velniop, Frankai, — burbtelėjo Franė.

— Čia ne apie seksą, tai ji ir nežino, — pasakė man Frankas.

— Kas paskutinis lietė Šubertą? — paklausiau Franko; jis įtariai pažvelgė į mane.

— Ką turi omeny? — tarė.

— Tą, ką pasakiau. Kas paskutinis lietė Šubertą?

Franė susijuokė; aš jai buvau papasakojęs tą istoriją ir galėjau lažintis, kad Frankas nieko apie tai nežino, — nes pats išplėšiau tuos lapus iš Franko knygos. Tai buvo šlykštoka istorija.

— Čia kažkoks pokštas? — paklausė Frankas.

Kai po Šuberto mirties jau buvo praėję šešiasdešimt metų, vargšas provincialas Antonas Brukneris žiūrėjo, kaip atkasamas Šuberto kapas. Buvo leista dalyvauti tik Brukneriui ir keliems mokslininkams. Kažkas iš merijos pasakė kalbą, šnekėjo ir šnekėjo apie tuos šiurpiai atrodančius Šuberto palaikus. Šuberto kaukolė buvo nufotografuota; sekretorius į apžiūros protokolą įrašė, kad Šuberto palaikai oranžinio atspalvio ir kad jo dantys geriau išsilaikę negu Bethoveno (Bethovenas buvo ekshumuotas ir panašiai apžiūrėtas šiek tiek anksčiau). Paskui dar buvo užrašyti Šuberto smegeninės matmenys.

Po tokio beveik dvi valandas trukusio „mokslinio“ tyrinėjimo Brukneris nesusivaldė. Jis čiupo Šuberto galvą ir laikė glėbyje, kol buvo paprašytas ją atiduoti. Taigi paskutinis Šubertą lietė Brukneris. Tokia istorija Frankui negalėjo nepatikti, ir jis niršo dėl to, kad nebuvo jos skaitęs.

— Vėl Brukneris, — ramiai atsakė į mano klausimą mama, ir mudu su Frane nustebom, kad ji žino; visada manėm, kad mama nežino nieko, ir staiga paaiškėjo, kad ji žino viską. Na, dėl Vienos, tai mes supratom, kad ji slapta mokėsi; tikriausiai todėl, kad jautė, jog tėtis nepasirengęs.

— Kokios smulkmenos! — sušuko Frankas, kai jam papasakojom apie tą nutikimą. — Iš tikrųjų, kokios smulkmenos!

— Visa pasaulio istorija — vien smulkmenos, — tarė tėtis, vėl primindamas mums Ajovos Bobą.

Bet paprastai pats Frankas ir leisdavosi į visokias smulkmenas, — bent jau kai kalbėdavom apie Vieną, jis susinervindavo, jei kas nors jį pranokdavo. Jo kambarys buvo pilnas piešinių — uniformuotų kareivių portretų: aptemptomis rausvomis kelnėmis ir gražiai prigulusiais skaisčiai mėlynais švarkais pasipuošusių husarų ir Tirolio šaulių karininkų tamsiai žaliomis uniformomis. Tūkstantis devyniašimtaisiais Paryžiuje surengtoje pasaulinėje parodoje Austrija laimėjo gražiausios uniformos prizą (už artileristų uniformą); taigi Franko žavėjimasis Vienos fin de siecle mūsų nestebino. Nerimą kėlė tik tai, kad fin de siecle buvo vienintelis laikotarpis, kurį Frankas gerai išstudijavo — ir apie kurį skaitė mums. Visa kita jo taip nedomino.

— Viena nebus tokia, kokią matėm tame filme, „Majerlinge“, dėl Dievo meilės, — pašnibždomis pasakė man Franė, kai kilnojau štangą. — Dabar tai jau tikrai ne.

— Kas ištobulino dainą — kaip muzikos žanrą? — paklausiau. — Bet jo barzda buvo išplikusi, nes jis susinervinęs pešiodavo plaukus kuokštais.

— Hugas Volfas, Šikniau, — atsakė Franė. — Matai? Viena jau nebe tokia.

SVEIKI!

Mums rašė Froidas.

PRAŠĖT AUKŠTŲ PLANO? NA, TIKIUOS, KAD SUPRANTU, KĄ TURIT OMENY. RYTŲ IR VAKARŲ SANTYKIŲ APŽVALGOS ŽURNALAS UŽIMA ANTRĄ AUKŠTĄ, JIE TEN DIENĄ DIRBA SAVO KABINETUOSE, O Į TREČIĄ AUKŠTĄ ĮLEIDAU PROSTITUTES, NES JOS VIRŠ TŲ KABINETŲ, SUPRANTAT, KURIUOSE NAKTIMIS NIEKO NEBŪNA. TAIGI NIEKAS NESISKUNDŽIA (DAŽNIAUSIAI). CHA, CHA! PIRMAS AUKŠTAS MŪSŲ — NA, MEŠKOS IR MANO — IR JŪSŲ, VISŲ, KAI ATKELIAUSIT. TAIGI KETVIRTAS IR PENKTAS AUKŠTAS LIEKA SVEČIAMS, KAI JŲ TURIM. KODĖL KLAUSIAT? GAL KĄ NORS SUGALVOJOT? PROSTITUTĖS SAKO, KAD REIKIA LIFTO, BET JOS TIEK DAUG KARTŲ KURSUOJA. CHA, CHA! KĄ TURIT OMENY, KIEK MAN METŲ? MAŽDAUG ŠIMTAS! BET ČIA, VIENOJ, ŽMONĖS SAKO GERIAU. MES SAKOM: „AŠ DAR RAMIAI PRAEINU PRO ATDARUS LANGUS.“ ČIA TOKS SENAS JUOKAS. KADAISE GYVENO GATVĖS KLOUNAS, KURĮ VISI VADINO PELIŲ KARALIUM: JIS DRESAVO GRAUŽIKUS, SUDARINĖDAVO HOROSKOPUS, MOKĖJO PAVAIZDUOTI NAPOLEONĄ IR PRIVERSDAVO ŠUNIS PERSTI PAGAL KOMANDĄ. VIENĄ NAKTĮ JIS IŠŠOKO PRO LANGĄ SU VISAIS SAVO GYVULĖLIAIS, SUDĖTAIS Į DĖŽĘ. ANT TOS DĖŽĖS BUVO PARAŠYTA: „GYVENIMAS — RIMTAS DALYKAS, BET MENAS — PRAMOGA!“ GIRDĖJAU, KAD JO LAIDOTUVĖS BUVO TARSI KOKS VAKARĖLIS. NUSIŽUDĖ GATVĖS ARTISTAS. NIEKAS JO NEŠELPĖ, BET STAIGA VISI PASIGEDO. KAS DABAR PRIVERS ŠUNIS MUZIKUOTI, KAS ŠOKDINS PELES? MEŠKA IRGI ŽINO: REIKIA DAUG PASTANGŲ IR DIDELIO TALENTO, KAD GYVENIMAS BŪTŲ NE TOKS RIMTAS. TAI ŽINO IR PROSTITUTĖS.

— Prostitutės? — tarė mama.

— Ką? — nesuprato Egas.

— Kekšės? — paklausė Franė.

— Tame viešbutyje yra kekšių? — susidomėjo Lili.

„Ir kas gi čia nauja?“ — pagalvojau, bet Maksas Urikas, turbūt prisiminęs, kad niekur nekeliauja, atrodė dar niūresnis negu paprastai; Ronda Rei tik gūžtelėjo pečiais.

— Meilužės! — tarė Frankas.

— Dieve mano, — pasakė tėtis. — Jeigu jų ten yra, tiesiog išvarysim.

Wo bleibt die alte Zeit

Und die Gemūtlichkeit?

Frankas vaikščiojo po kambarį dainuodamas.

Kur dingo anos dienos?

Kur Gemūtlichkeit10?

Tą dainelę „Majerlinge“ dainavo Bratfišas; Bratfišas buvo kronprinco Rudolfo vežėjas — grėsmingai atrodantis patvirkėlis su botagu.

Wo bleibt die alte Zeit?

Pfirt di Gott, mein schones Wien!

Frankas nesiliovė dainavęs. Bratfišas tą dainelę traukė po to, kai Rudolfas nužudė savo meilužę ir paskui pats išsitaškė smegenis.

Kur dingo anos dienos?

Sudie, mano gražioji Viena!

SVEIKI!

Mums vėl rašė Froidas.

DĖL PROSTITUČIŲ NESIJAUDINKIT. JOS ČIA DIRBA LEGALIAI. TAI TIK VERSLAS. O TĄ RYTŲ IR VAKARŲ SANTYKIŲ ŠUTVĘ TAI REIKIA STEBĖT. JŲ RAŠOMOSIOS MAŠINĖLĖS NERVINA MEŠKĄ. JIE AMŽINAI SKUNDŽIASI IR UŽIMA TELEFONUS. PRAKEIKTA POLITIKA, PRAKEIKTI INTELEKTUALAI, PRAKEIKTOS INTRIGOS.

— Intrigos? — sunerimo mama.

— Čia kažkas ne taip, gal dėl kalbos, — tarė tėtis. — Froidas nelabai moka angliškai.

— Pasakykit bent vieno antisemito, kurio vardu Vienoje pavadinta aikštė, visa Platz, vardą ir pavardę, — pateikė klausimą Frankas. — Bent vieno.

— Jėzus! Frankai! — pasipiktino tėtis.

— Ne, ne Jėzus, — papurtė galvą Frankas.

— Daktaras Karlas Liugeris, — pasakė mama — tokiu nuobodulio kupinu balsu, kad mudu su Frane net šiurptelėjom.

— Labai gerai, — tarė Frankas, sužavėtas jos žinių.

— Kas manė, jog visa Viena iš kailio neriasi, kad nuslėptų seksualinę tikrovę? — paklausė mama.

— Froidas? — spėjo Frankas.

— Ne mūsų Froidas, — pasakė Franė.

Bet kaip tik mūsų Froidas mums rašė:

VISA VIENA IŠ KAILIO NERIASI, KAD NUSLĖPTŲ SEKSUALINĘ TIKROVĘ. TODĖL PROSTITUCIJA PAS MUS LEGALI. TODĖL MUMS IR REIKIA MEŠKŲ. TAI VISKAS, KĄ GALIU PASAKYTI!

Vieną rytą buvau su Ronda Rei, nuvargęs galvojau apie tai, kaip Arturas Šnicleris per maždaug vienuolika mėnesių išdulkino Žanetą Heger keturis šimtus šešiasdešimt keturis kartus, ir staiga Ronda manęs paklausė:

— Ką jis turi omeny sakydamas, kad ji „legali“... prostitucija legali... ką jis tuo nori pasakyti?

— Kad tai neprieštarauja įstatymams, — paaiškinau. — Vienoje įstatymai, matyt, leidžia užsiimti prostitucija.

Ronda ilgai tylėjo; paskui nerangiai išlindo iš po manęs.

— O čia legali? — paklausė; mačiau, kad nejuokauja. Atrodė išsigandusi.

— „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje viskas legalu! — pasakiau, kaip būtų pasakęs Ajovos Bobas.

— Ne, čia! — pyktelėjo Ronda. — Amerikoje. Ar tai legalu?

— Ne, — atsakiau. — Naujojo Hampšyro valstijoje tikrai ne.

— Ne? — sušuko Ronda. — Tai prieštarauja įstatymams? Tikrai? — spygtelėjo.

— Na, bet vis tiek kartais būna... — sumurmėjau.

— Kodėl? — rėkė Ronda. — Kodėl įstatymai to neleidžia?

— Nežinau, — atsakiau.

— Gal tu jau eik, — tarė ji. — Iškeliauji į Vieną ir palieki mane čia? — pridūrė, išstumdama mane pro duris. — Geriau jau eik.

— Kas dvejus metus tapė freską ir pavadino ją Schweinsdreck? — per pusryčius paklausė mane Frankas. Schweinsdreck reiškia „kiaulės šūdas“.

— Dieve mano, Frankai, dabar pusryčiaujam, — pasakiau.

— Gustavas Klimtas, — tarė Frankas, labai patenkintas savimi.

Taip praėjo tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt septintųjų žiema: aš vis dar kilnojau sunkumus, bet stengiausi nepadauginti bananų; lankiausi pas Rondą, bet svajojau apie didingąjį miestą; dėjausi į galvą netaisyklinguosius veiksmažodžius ir kerinčias istorijos smulkmenas; mėginau įsivaizduoti tą cirką, „Frico numerį“, ir viešbutį, kuris vadinosi „Gasthaus Freud“. Mūsų mama atrodė pavargusi, bet kaip visada palaikė tėtį; juodu vis dažniau lankėsi senajame „3E“, kur jiems tikriausiai būdavo lengviau išspręsti visus ginčus. Urikai pasidarė kažkokie nepatiklūs, pernelyg atsargūs, nes jie, be abejo, jautėsi išduoti — palikti „tam neūžaugai“, kaip sakydavo Maksas, kai šalia nebūdavo Lili. Ir štai vieną ankstyvo pavasario rytą, kai žemė Elioto parke dar buvo ne visai atšilusi, bet jau klampi, Ronda Rei nepaėmė iš manęs pinigų, nors manęs paties neatsisakė.

— Tai būtų nelegalu, — kandžiai sušnibždėjo. — Aš ne kokia nusikaltėlė.

Tik po kurio laiko supratau, kad ji tikisi išlošti daug daugiau.

— Viena, — šnibždėjo Ronda. — Ką tu ten darysi be manęs?

Mano galvoje kirbėjo begalė visokių sumanymų ir beveik tiek pat įvairiausių vaizdinių, bet aš Rondai pažadėjau, jog paprašysiu tėvo, kad jis dar pagalvotų, gal verta ją pasiimti drauge.

— Ji puikiai dirba, — pasakiau tėčiui. Mama susiraukė. Franė vos kažkuo nepaspringo. Frankas kažką sumurmėjo apie orą Vienoje — atseit ten „nuolat lyja“. Egas, žinoma, paklausė, apie ką mes šnekam.

— Ne, — tarė tėtis. — Rondos neimsim. Neturim tiek pinigų.

Atrodė, kad visiems palengvėjo — netgi man, tiesą sakant.

Pranešiau tą žinią Rondai, kai ji blizgino baro paviršių.

— Ką gi, nieko bloga nenutiko, kad paklausei, ar ne? — tarė Ronda.

— Nieko, — pasakiau.

Bet kitą rytą, kai šnopšdamas sustojau prie jos durų, man dingtelėjo, kad kai kas vis dėlto nutiko.

— Bėk sau toliau, Džoniuk, — paragino mane Ronda. — Bėgioti įstatymai leidžia. Bėgioti gali nemokamai.

Paskui apie kūno geidulius pasišnekėjau su Jaunėliu Džounsu; tas mūsų pokalbis buvo gana keblus ir miglotas, bet man pasidarė ramiau, kai supratau, kad ir Jaunėlis čia nieko nenutuokia. Mus abu erzino tai, kad Franės požiūris į tuos dalykus dažniausiai skiriasi nuo mūsų.

— Moterys, — pasakė Jaunėlis Džounsas. — Jos visai ne tokios kaip tu ir aš.

Aš, žinoma, linktelėjau. Franė lyg ir atleido Jaunėliui už tai, kad jis patenkino aistrą su Ronda Rei, bet vis tiek tebebuvo nuo jo atitolusi; atrodė, bent jau iš šalies, jog ji nė kiek neliūdi dėl to, kad paliks Jaunėlį ir išvyks į Vieną. Galbūt ji blaškėsi: nenorėjo ilgėtis Jaunėlio Džounso, bet, kita vertus, tikėjosi, nors ir be didelio jaudulio, kad Viena jai bus puikus nuotykis.

Ji tarytum atsiribodavo nuo manęs, kai imdavau apie tai klausinėti, todėl taip jau išėjo, kad tą pavasarį aš daugiau laiko praleisdavau su Franku; Frankas netvėrė savo kailyje. Jo ūsai man erzinamai primindavo išraiškingą velionio kronprinco Rudolfo veidą, nors šiaip mudu su Frane Franką vadindavom Pelių Karalium.

— Štai jis, ateina! Jis priverčia šunis persti pagal komandą! Kas jis toks? — riktelėdavau.

— „Gyvenimas — rimtas dalykas, o menas — pramoga!“ — šaukdavo Franė. — Štai narsiausias iš visų gatvės klounų! Neleiskit jo prie atdarų langų!

— Pelių Karalius! — surėkdavau.

— Atsikniskit, abu, — niršdavo Frankas.

— Kaip sekasi su šunimi, Frankai? — paklausdavau; taip kaskart pelnydavau jo palankumą.

— Na... — sakydavo Frankas, prieš akis turbūt aiškiai matydamas Bėdą, jam net ūsai imdavo virpėti. — Manau, Egas bus patenkintas, nors mums, visiems kitiems, Bėda gal atrodys pernelyg ramus.

— Kažin, — tardavau.

Žiūrėdamas į Franką, įsivaizduodavau paniurusį kronprincą Rudolfą, važiuojantį į Majerlingą nužudyti meilužės ir nusišauti, bet dar lengviau man buvo įsivaizduoti Froido gatvės artistą, iššokantį pro langą su dėže, pilna gyvulėlių: Pelių Karalius trenkėsi į žemę, ir miestas, kuris nekreipė į jį dėmesio, dabar jo gedi. Man kažkodėl atrodė, kad Frankas labai tiktų tam vaidmeniui.

— Kas privers šunis muzikuoti, kas šokdins peles? — paklausiau Franko prie pusryčių stalo.

— Eik, pakilnok savo štangą, — atšovė jis. — Užsimesk ant galvos.

Frankas vėl išėjo į laboratoriją; Pelių Karalius priversdavo šunis persti pagal komandą, o Frankas galėjo priversti Bėdą gyventi visokiomis pozomis, taigi jis, ko gero, tikrai buvo tarsi kronprincas, kaip Rudolfas, būsimas Austrijos imperatorius, Bohemijos karalius, Transilvanijos karalius, Moravijos markgrafas, Aušvico hercogas (čia tik keli iš daugybės Rudolfo titulų).

— Kur Pelių Karalius? — klausdavo Franė.

— Su Bėda, — atsakydavau. — Moko jį persti pagal komandą.

O kai prasilenkdavom „Naujojo Hampšyro“ viešbučio koridoriuose, aš dažnai sakydavau Lili, arba Franė — Frankui:

— Ramiai praeik pro atdarus langus.

— Schweinsdreck, — burbtelėdavo Frankas.

— Pamaiva, — atkirsdavo jam Franė.

— Ir tau linkiu kiaulės šūdo, Frankai, — tardavau.

— Ką? — šaukdavo Egas.

O vieną rytą Lili paklausė tėčio:

— Mes išvyksim anksčiau, negu čia įsikraustys tas cirkas, „Frico numeris“, ar juos dar pamatysim?

— Tikiuosi, kad nespėsim jų pamatyti, — pasakė Franė.

— Nė dienos nebepabūsim čia, kai jie atvažiuos? — nustebo Frankas. — Negi nereikia perduoti raktų ar dar ko nors?

— Kokių raktų? — paklausė Maksas Urikas.

— Kokių spynų? — vyptelėjo Ronda Rei, kurios durys man buvo uždarytos.

— Gal ir matysim juos — dešimt ar penkiolika minučių, — pasakė tėtis.

— Aš norėčiau juos pamatyti, — labai rimtai tarė Lili.

Pažvelgiau į mamą, kuri atrodė pavargusi, bet miela: ji buvo tokia minkšta, švelni moteris, kurią tėtis neabejotinai mėgo liesti. Jis dažnai įsikniaubdavo jai į kaklą ir abiem rankom suimdavo krūtis, apkabinęs ją iš užpakalio, — ir ji tik apsimesdavo, kad jai tai nepatinka (prie mūsų, vaikų). Būdamas šalia mamos, tėtis elgdavosi kaip koks šuo, vis dedantis galvą šeimininkui ant kelių, kišantis snukį jam į pažastį ar tarpkojį, — anaiptol nenoriu pasakyti, kad tėtis stačiokiškai lindo prie mamos, bet jis nuolat stengėsi ją paliesti: visaip glėbesčiavo ir glaustėsi.

Prie mamos, žinoma, glaustėsi ir Egas, ir Lili, kartais, nors šiaip Lili buvo oresnė ir laikėsi santūriau — nuo tada, kai jos mažumas ėmė traukti visų dėmesį. Ji tarytum nenorėjo atrodyti dar mažesnė, negu yra, elgdamasi kaip mažvaikė.

— Vidutinio ūgio austras aštuoniais ar dešimčia centimetrų žemesnis už vidutinio ūgio amerikietį, Lili, — pasakė jai Frankas, bet Lili tai, matyt, nerūpėjo — ji tik gūžtelėjo pečiais, visai kaip mama, atsainiai ir žaviai. Ir Franė, ir Lili — abi savaip — paveldėjo tą mamos judesį.

Kažkurią to pavasario dieną mačiau Franę taip gūžtelint: tik vieną kartą, labai greitai, tarsi jai būtų ką skaudėję, — tada Jaunėlis Džounsas mums pasakė, kad nusprendė priimti pasiūlymą nuo rudens žaisti futbolą Pensilvanijos koledže, kur gaus stipendiją.

— Aš tau rašysiu, — pažadėjo jam Franė.

— Žinoma, ir aš tau rašysiu, — tarė Jaunėlis.

— Aš rašysiu dažniau, — pasakė Franė. Jaunėlis Džounsas norėjo gūžtelėti pečiais, bet jam nelabai pavyko.

— Velniai griebtų, — tarė jis man, kai mudu Elioto parke mėtėm akmenis, taikydami į medį. — Ką Franė ketina ten veikti? Kokių nuotykių ji ten tikisi patirti?

„Ten“ — taip mes sakydavom, visi. Tik Frankas, kalbėdamas apie tą miestą, jo pavadinimą ištardavo vokiškai: Wien.

— Vyyyn, — kartą pamėgdžiojo jį Lili ir net nusipurtė. — Skamba kaip kokia driežų kalba.

Mes visi sužiurom į ją, laukdami, kada Egas sušuks: „Ką?“

Paskui Elioto parke sužėlė žolė; vieną šiltą vakarą, įsitikinęs, kad Egas miega, atsidariau langą, žiūrėjau į mėnulį, žvaigždes ir klausiausi, kaip čirškia svirpliai, kurkia varlės, ir staiga Egas tarė:

— Ramiai praeik pro atdarus langus.

— Nemiegi? — nustebau.

— Negaliu užmigti, — pasiskundė Egas. — Neįsivaizduoju, kur keliausiu, — pridūrė. — Nežinau, kaip ten kas bus.

Atrodė, kad jis tuoj pravirks, todėl pasakiau:

— Nebijok, Egai. Viskas bus puiku. Tu gi dar niekada negyvenai dideliame mieste.

— Žinau, — šniurkščiodamas atsakė Egas.

— Na, ten bus daugiau visko, kuo galėsim užsiimti, — patikinau jį.

— Aš ir čia turiu kuo užsiimti.

— Bet ten viskas bus kitaip, — pasakiau.

— Kodėl žmonės šoka pro langus? — paklausė Egas.

Aš jam paaiškinau, kad tai tik šiaip tokia išgalvota istorija, bet jis turbūt vis tiek nesuvokė metaforos prasmės.

— Tam viešbuty yra šnipų, — tarė Egas. — Man Lili sakė: „Šnipų ir žemų moterų.“

Man dingtelėjo, kad Lili turbūt mano, jog tos „žemos moterys“ yra tiesiog mažaūgės, kaip ji; tuoj pat Egą patikinau, kad nereikia bijoti Froido viešbučio gyventojų; dar pasakiau, kad tėtis viskuo pasirūpins, — tai išgirdęs Egas nutilo, aš irgi.

— Kaip mes ten nukeliausim? — po kurio laiko paklausė Egas. — Juk labai toli.

— Lėktuvu, — atsakiau.

(Iš tikrųjų turėjom keliauti dviem lėktuvais; tėtis su mama niekada neskrisdavo tuo pačiu lėktuvu; daugelis tėvų taip elgiasi. Paaiškinau Egui ir tai, bet jis vis tiek šnekėjo ir šnekėjo: „Nežinau, kaip ten kas bus.“)

Tada į mūsų kambarį atėjo mama — raminti Ego — ir aš užsnūdau, klausydamasis jų balsų; prabudau tik kai mama jau buvo beišeinanti; Egas miegojo. Mama priėjo prie mano lovos ir prisėdo šalia manęs; palaidais plaukais ji atrodė labai jauna; tiesą sakant, prietemoje buvo labai panaši į Franę.

— Jam tik septyneri, — pasakė mama apie Egą. — Turėtum daugiau su juo šnekėtis.

— Gerai, — linktelėjau. — O tu nori keliauti į Vieną?

Mama, žinoma, gūžtelėjo pečiais — ir nusišypsojo — ir tarė:

— Jūsų tėvas — labai geras žmogus.

Aš pirmą kartą aiškiai įsivaizdavau juos trisdešimt devintųjų vasarą, kai tėtis Froidui pažadėjo, kad ves mūsų mamą ir mokysis Harvarde, — o Froidas mamos paprašė tik vieno dalyko: kad ji atleistų tėčiui. Ar čia ir yra tai, už ką ji turėtų jam atleisti? Už tai, kad jis mus su šaknimis išraus iš pasibaisėtino Dejerio miesto, iš niekam tikusios Dejerio mokyklos — ir iš pirmojo „Naujojo Hampšyro“ viešbučio, kuris nebuvo populiarus (nors niekas to garsiai nesakė)... ar tai darydamas tėtis elgiasi blogai?

— Ar tau patinka Froidas? — paklausiau mamos.

— Iš tikrųjų aš Froido gerai net nepažįstu, — atsakė ji.

— Bet tėčiui jis patinka, — tariau.

— Taip, jūsų tėčiui Froidas patinka, — pasakė mama, — bet ir tėtis jo gerai nepažįsta.

— Kaip manai, kokia bus ta meška? — dar paklausiau.

— Nežinau, kam išvis reikia tos meškos, — sušnibždėjo mama, — todėl geriau ir nespėliosiu, kokia ji bus.

— O kam galėtų reikėti meškos? — pasidomėjau, bet mama vėl gūžtelėjo pečiais — gal prisiminusi, koks buvo Erlas, ir stengdamasi prisiminti, kam jo reikėjo.

— Netrukus visi viską sužinosim, — bučiuodama mane tarė mama. Tą patį būtų pasakęs ir Ajovos Bobas.

— Labanakt! — palinkėjau mamai ir pabučiavau ją.

— Ramiai praeik pro atdarus langus, — sušnibždėjo ji, ir aš nugrimzdau į miegą.

Tada susapnavau, kad mama mirė. „Daugiau jokių meškų“, — tarė ji tėčiui, bet jis nesuprato — pamanė, jog tai klausimas. „Daugiau ne, tik dar viena, — pasakė tėtis. — Paskutinė. Pažadu.“ Mama nusišypsojo ir papurtė galvą; buvo pernelyg pavargusi, kad ką nors aiškintų. Dar mėgino gūžtelėti pečiais, iš jos akių mačiau, kad norėtų gūžtelėti, bet paskui jos akių obuoliai staiga užvirto į viršų ir išvis pradingo, ir tėtis suprato, kad tas baltu smokingu vilkintis vyriškis paėmė mamą už rankos. „Gerai! Daugiau jokių meškų!“ — pažadėjo tėtis, bet mama jau stovėjo baltajame burlaivyje, plaukė tolyn į jūrą.

Mano sapne Ego nebuvo; bet kai atsibudau, Egas buvo kambaryje — tebemiegojo — ir kažkas kitas žiūrėjo į jį. Atpažinau tą glotnią juodą nugarą — tankų, trumpaplaukį, riebaluotą kailį; ir kampuotą kvailos galvos pakaušį, ir pusiau pastatytas nieko negirdinčias ausis. Jis tupėjo pasibrukęs po savimi uodegą, kaip tupėdavo, kai buvo gyvas, ir žiūrėjo į Egą. Pagalvojau, kad Frankas tikriausiai padarė jį besišypsantį ar bent jau paikai lekuojantį, kaip lekuoja visi tie puskvaišiai šunys, kurie nieko daugiau nemoka, tik neša visokius kamuoliukus ar pagalius ir meta tau po kojomis. Ak, tie kvailoki, bet linksmi visokio pasaulio šlamšto nešiotojai! Toks buvo ir mūsų senasis Bėda: šlamšto nešiotojas ir bezdalius. Tyliai išlipau iš lovos, norėdamas pažvelgti tam gyvuliui į snukį — iš Ego pusės.

Iš pirmo žvilgsnio supratau, kad Frankas pranoko pats save, darydamas Bėdą „gražų“. Bėda tupėjo ant savo uodegos, suglaudęs priekines letenas, kukliai prisidengęs paslėpsnį; jo snukyje, stiklinėse akyse buvo galima įžvelgti kažkokį pamišėlišką džiaugsmą, liežuvis kvailai karojo, išlindęs iš nasrų. Atrodė, kad Bėda tuoj pabezdės, arba pavizgins uodegą, arba ims idiotiškai raitytis, parvirtęs ant nugaros; jis tarytum prašė, kad pakasyčiau jam užausius, — toks vergiškai nuolankus padaras, kuriam nuolat reikia, kad jį kas glostytų ir juo rūpintųsi. Jei nebūčiau žinojęs, kad jis negyvas, ir jei būčiau galėjęs pamiršti, kaip jis apsireiškė anuos du kartus, būčiau sakęs, kad šis Bėda atrodo toks taikus ir nekaltas, koks visada ir buvo.

— Egai? — sušnibždėjau. — Pabusk.

Bet buvo šeštadienio rytas, šeštadieniais Egas mėgdavo pamiegoti ilgiau; be to, žinojau, kad iš vakaro Egas sunkiai užmigo ir naktį miegojo nekaip. Pro langą mačiau mūsų automobilį, lėtai laviruojantį tarp medžių pažliugusiame Elioto parke, tarytum ten būtų buvusi slalomo trasa, ir supratau, kad prie vairo sėdi Frankas; jis buvo ką tik gavęs vairuotojo pažymėjimą ir mėgo praktikuotis parke. O Franė buvo neseniai gavusi leidimą mokytis vairuoti, taigi Frankas ją mokė. Kad prie vairo Frankas, supratau iš to, kaip iškilmingai automobilis slinko tarp medžių, kaip koks limuzinas arba katafalkas, — Frankas visada taip važinėdavo. Net kai reikėdavo pavėžėti mamą į prekybos centrą, jis vairuodavo taip, kad galėdavai pamanyti, jog veža karalienės karstą — pro suplūdusius gedėtojus, norinčius paskutinį kartą pažvelgti į velionę. Kai vairuodavo Franė, Frankas inkšdavo iš baimės, susigūžęs ant keleivio sėdynės; Franė mėgo važinėti greitai.

— Egai! — pašaukiau truputį garsiau, ir jis krustelėjo.

Lauke, Elioto parke, sutrinksėjo automobilio durelės — vairuotojas ir keleivė apsikeitė vietomis; iškart supratau, kad vairą į savo rankas paėmė Franė: automobilis virtuliuodamas skriejo tarp medžių, pavasario purvas čiurkšlėmis tiško į šalis — ir buvo galima įžiūrėti, kad Frankas ant vadinamosios mirtininkų sėdynės lyg paklaikęs mosikuoja rankomis.

— Dieve mano! — išgirdau riktelint tėtį, pro kitą langą.

Paskui jis tą langą uždarė, ir tada jau girdėjau, kad tėtis įpykęs kone šaukia ant mamos, — kaip čia dabar Franė vairuoja, reikės atsodinti Elioto parko žolę ir kaltu nudaužyti purvą nuo automobilio, — o paskui, man tebežiūrint, kaip Franė varinėja, tarp medžių, Egas atsimerkė ir pamatė Bėdą. Išsigandęs jo klyksmo, langu prisivėriau nykščius ir įsikandau liežuvį. Mama, įlėkusi į kambarį pažiūrėti, kas atsitiko, pasveikino Bėdą tokiu pat garsiu klyktelėjimu.

— Dieve mano, — sudejavo tėtis. — Kurių galų Frankas visiems taip kaišioja šitą prakeiktą šunį? Galėtų tiesiog pasakyti: „Dabar jums parodysiu Bėdą.“ Tada įneštų šitą nelemtą padarą į kambarį — kai visi būtume tam pasirengę, dėl Dievo meilės!

— Bėdą? — paklausė Egas, įdėmiai žiūrėdamas iš po antklodės.

— Čiagi Bėda, Egai, — pasakiau. — Gražus, ar ne?

Egas atsargiai nusišypsojo kvailai atrodančiam šuniui.

— Tikrai gražus, — tarė tėtis, dabar jau patenkintas.

— Jis šypsosi! — džiaugėsi Egas.

Į kambarį įėjo Lili ir apsikabino Bėdą; paskui atsisėdusi nugara atsirėmė į tupintį šunį.

— Žiūrėk, Egai, — pasakė, — į jį galima atsiremti.

Tada į kambarį išdidžiai įžengė Frankas.

— Tiesiog nuostabu, Frankai, — pagyriau.

— Tikrai labai gražus, — pritarė man Lili.

— Puikiai padirbėjai, sūnau, — pasakė tėtis; Frankas spindėte spindėjo iš pasididžiavimo.

Galiausiai atskubėjo Franė ir prabilo dar neįėjusi į kambarį.

— Tikrai, Frankas toks kinkadrebys, — skundėsi. — Galima pamanyt, kad moko mane vadelioti! — Staiga ji pamatė Bėdą. — Oho! — sušuko.

Kodėl mes visi nutilę laukėm, ką pasakys Franė? Nors jai dar nebuvo nė šešiolikos, visa mūsų šeima į ją žiūrėjo kaip į didžiausią autoritetą, turintį teisę tarti lemiamą žodį. Franė apėjo aplink Bėdą, tarytum apuostė jį, nelyginant kitas šuo. Paskui viena ranka apkabino Franką per pečius ir jis visas įsitempė, laukdamas jos nuosprendžio.

— Pelių Karalius sukūrė suknistą šedevrą, — paskelbė Franė; nerimastingame Franko veide šmėstelėjo mėšlungiška šypsena. — Frankai, — nuoširdžiai pasakė jam Franė, — tau išties pavyko, Frankai. Čia tikrai Bėda.

Ji pritūpė ir pamylavo šunį, kaip myluodavo seniau: apkabino jo galvą ir pakasė užausius. Tai matydamas Egas visai nurimo ir taip pat ėmė nesivaržydamas glėbesčiuoti Bėdą.

— Automobilyje tu tikras šiknius, Frankai, — pasakė Franė, — bet čia tai padirbėjai kaip reikiant.

Atrodė, kad Frankas tuoj nualps arba šiaip susmuks iš laimės; visi sušnekom, tapšnojom Frankui per nugarą, čiupinėjom ir glostėm Bėdą — visi, išskyrus mamą, kaip staiga pastebėjom; mama stovėjo prie lango ir žiūrėjo į Elioto parką.

— Frane... — tarė ji.

— Ką? — atsiliepė Franė.

— Daugiau, Frane, parke šitaip nevažinėsi, — pasakė mama, — supratai?

— Gerai, — linktelėjo Franė.

— Eik prie užpakalinių durų, dabar pat, — paliepė mama, — ir paprašyk Makso, kad tau parodytų, kur laistymo žarna. Atsinešk kelis kibirus karšto, muilino vandens. Nuplausi visą tą purvą nuo automobilio, kol nepridžiūvo.

— Gerai, — vėl linktelėjo Franė.

— Tik pažiūrėk į parką, — atsiduso mama. — Suniokojai dygstančią žolę.

— Atsiprašau, — sumurmėjo Franė.

— Lili... — tarė mama, tebežiūrėdama pro langą; Franei ji nieko nebesakė.

— Ką? — atsiliepė Lili.

— Tavo kambarys, Lili. Kaip manai, ką galima pasakyti apie tavo kambarį?

— A, — suprato Lili. — Ten baisi netvarka.

— Tokia netvarka ten visą savaitę, — tarė mama. — Būk gera, šiandien neišeik iš savo kambario, kol neapsitvarkysi.

Pastebėjau, kad tėtis tyliai išslinko, drauge su Lili, — o Franė nuėjo plauti automobilio. Frankas atrodė apstulbęs, kad taip greitai baigėsi jo triumfas. Jam turbūt nesinorėjo palikti atkurto Bėdos.

— Frankai... — tarė mama.

— Ką? — atsiliepė Frankas.

— Dabar, kai jau baigei gražinti Bėdą, gal ir tu apsikuopsi savo kambaryje? — paklausė mama.

— A, žinoma, — linktelėjo Frankas.

— Man labai gaila, Frankai, — dar pasakė mama.

— Labai gaila? — nesuprato Frankas.

— Labai gaila, bet man Bėda nepatinka, Frankai, — tarė mama.

— Nepatinka? — nustebo Frankas.

— Ne. Todėl, kad jis negyvas, Frankai, — paaiškino mama. — Atrodo labai tikroviškai, Frankai, bet vis tiek negyvas, o manęs tokie negyvi daiktai nežavi.

— Labai gaila, — sumurmėjo Frankas.

— Dievuliau švenčiausias! — nesusilaikiau.

— O tu... — kreipėsi mama į mane. — Kaip tu šneki?! Baisu klausytis! Juo labiau kad gyveni viename kambaryje su septynmečiu broliu. Man jau įgriso tie tavo „sušiktas“ tas ir „sušiktas“ anas, — šnekėjo mama. — Čia tau ne koks futbolininkų persirengimo kambarys.

— Ne, — tarstelėjau ir pamačiau, kad Franko nebėra; Pelių Karalius išspūdino.

— Egai... — tarė mama, nuleisdama balsą.

— Ką? — atsiliepė Egas.

— Bėdai negalima išeiti iš tavo kambario, Egai, — pasakė mama. — Man nepatinka, kai mane gąsdina, — pridūrė, — todėl, jei Bėda išeis iš šito kambario... jei pamatysiu jį kur nors kitur, ne čia, kur tikiuosi pamatyti... tada jau viskas, jo išvis nebebus.

— Gerai, — nesiginčijo Egas. — Bet galėsiu jį pasiimti į Vieną? Na, kai jau skrisim... Bėda galės skristi su mumis?

— Manau, kad jis turės skristi, — atsakė mama. Jos balsas skambėjo taip, lyg ji jau būtų nuolankiai su viskuo susitaikiusi, kaip mano sapne, kai mama pasakė: „Daugiau jokių meškų“ — ir nuplaukė tolyn baltuoju burlaiviu.

— Dievuliau aukštielninkas! — sušuko Jaunėlis Džounsas, pamatęs Bėdą, tupintį ant Ego lovos, su vienu iš mamos šalikų, apvyniotu aplink pečius, ir su Ego beisbolo kepuraite ant galvos.

Franė atsivedė Jaunėlį, norėdama jam parodyti Franko stebuklą. Drauge su Jaunėliu atėjo ir Haroldas Svolou, bet jis kažkur nuklydo; antrame aukšte ne ten pasuko ir, užuot iš karto užėjęs į mūsų butą, klaidžiojo po viešbutį. Aš sėdėjau prie rašomojo stalo, mėginau mokytis — rengiausi vokiečių kalbos egzaminui ir stengiausi neprašyti Franko pagalbos. Franė su Jaunėliu Džounsu išėjo ieškoti Haroldo, o Egas nusprendė, kad Bėdai tokia apranga netinka; jis nurengė šunį ir pradėjo viską iš naujo.

Kaip tik tada Haroldas Svolou rado mūsų kambarį ir pravėręs duris pažvelgė į Egą ir mane — ir į nurengtą Bėdą, tupintį ant Ego lovos. Haroldas anksčiau nebuvo matęs Bėdos, — nei gyvo, nei mirusio, — todėl dabar iš tarpdurio pašaukė šunį:

— Eikš, šuniuk! Eik šen! Nagi!

Bėda šypsojosi Haroldui, labai norėjo pavizginti uodegą, bet nė nekrustelėjo.

— Nagi! Eik šen, šuniuk! — šaukė Haroldas. — Geras šuo, gražus šuniukas!

— Jam negalima išeiti iš šito kambario, — pasakė Haroldui Egas.

— A! — tarė Haroldas ir įspūdingai užvertė akis, žiūrėdamas į mane. — Na, tai jis labai gerai dresuotas. Nė nekrusteli, ar ne?

Palydėjau Haroldą Svolou į restoraną, kur jo ieškojo Jaunėlis su Frane; nemačiau jokio reikalo Haroldui sakyti, kad Bėda negyvas.

— Ten tavo broliukas? — paklausė manęs Haroldas, turėdamas omeny Egą.

— Aha, — atsakiau.

— Ir jūsų šuo labai mielas, — tarė Haroldas.

— Velniai griebtų! — nusikeikė Jaunėlis Džounsas — vėliau, kai mudu stovėjom prie sporto salės, kurią Dejerio mokykla Jaunėlio išleistuvių savaitgaliui išpuošė kaip kokį parlamento pastatą. — Velniai griebtų! Man tikrai neramu dėl Franės.

— Kodėl? — paklausiau.

— Ji dėl kažko nervinasi, — tarė Jaunėlis. — Nenori su manim sugult. Net atsisveikinimui, ar panašiai. Nė kartelio! Kartais man atrodo, kad ji manim nepasitiki.

— Na, — pasakiau, — Franei, žinai, tik šešiolika.

— Jai jau seniai šešiolika, supranti. Norėčiau, kad su ja pašnekėtum, — paprašė Jaunėlis.

— Aš? — nustebau. — Ir ką turėčiau sakyti?

— Būtų gerai, jei paklaustum, kodėl ji nenori su manim sugult, — tarė Jaunėlis Džounsas.

— Velniai griebtų! — nusikeikiau, bet vis dėlto pateikiau Franei tą klausimą — vėliau, kai Dejerio mokykla ištuštėjo, Jaunėlis Džounsas išvažiavo namo (kad per vasarą įgautų reikiamą formą ir paskui galėtų žaisti futbolą Pensilvanijoje), kai senieji mokyklos pastatai ir ypač tas per mišką vedantis takas, kuriuo vaikščiojo futbolininkai, mudviem su Frane vis primindavo tai, kas nutiko (kaip mums atrodė) prieš daugelį metų. — Kodėl nė karto nesugulei su Jaunėliu Džounsu? — paklausiau.

— Man tik šešiolika, Džonai, — atsakė Franė.

— Na, tau jau seniai šešiolika, supranti, — pasakiau, pats nelabai suprasdamas, ką tai galėtų reikšti. Franė, žinoma, gūžtelėjo pečiais.

— Pagalvok, — tarė ji. — Jaunėlį aš dar pamatysiu; susirašinėsiu su juo, ir panašiai. Mes ir toliau būsim draugai. Na, ir kada nors, kai būsiu vyresnė, jeigu iš tikrųjų tebebūsim draugai, aš gal taip ir padarysiu: sugulsiu su juo. Nenorėčiau, kad tai jau būtų praeitis.

— Kodėl negali su juo sugulti du kartus? — paklausiau.

— Nieko tu nesupratai, — pasakė Franė.

Man dingtelėjo, jog tai gal susiję su anuo išprievartavimu, bet Franė visada kiaurai permatydavo mano mintis.

— Ne, mažiau, — tarė ji. — Su išprievartavimu tai nesusiję. Su kuo nors sugulti — visai kas kita... na, jei tai ką nors reiškia. Dabar aš tiesiog nežinau, ką tai reikš — su Jaunėliu. Kol kas dar nežinau. Be to... — Franė garsiai atsiduso ir kiek patylėjo. — Be to, — vėl prabilo, — na, nesakau, kad turiu daug patirties, bet man atrodo, kad kai tik kas nors — ar keli žmonės — tavimi šitaip pasinaudoja, tai paskui iš jų nebegauni jokios žinios.

Pagalvojau, kad dabar tai ji jau tikrai kalba apie išprievartavimą; visai suglumau.

— Ką turi omeny, Frane? — paklausiau.

Ji vėl kurį laiką tylėjo, prikandusi apatinę lūpą. Paskui tarė:

— Keista, kad negavau jokios žinios — nė žodelio — iš Čiperio Davo. Ar gali įsivaizduoti? — paklausė. — Per visą šį laiką... nė žodelio.

Dabar man galvoje išvis viskas susimaišė. Nejaugi ji manė, kad jis kada nors dar susisieks su ja? Nebesumojau, ką čia reikėtų sakyti, todėl kvailai pajuokavau:

— Na, tu jam turbūt irgi nerašei, Frane.

— Rašiau, du kartus, — pasakė Franė. — Manau, jog to pakanka.

— Pakanka?! — sublioviau. — Kurių galų išvis reikėjo jam rašyti?!

Ji tarytum nustebo.

— Na, papasakojau, kaip gyvenu, ką veikiu, — tarė. Aš, netekęs žado, spoksojau į ją, ir ji nusuko akis. — Buvau jį įsimylėjusi, Džonai, — sušnibždėjo.

— Čiperis Davas tave išprievartavo, Frane, — pasakiau. — Davas, ir Česteris Pulaskis, ir Lenis Mecas. Tai buvo grupinis išprievartavimas.

— Manai, kad pamiršau? — atšovė Franė. — Kalbu apie Čiperį Davą, — paaiškino. — Tik apie jį.

— Jis tave išprievartavo, — priminiau.

— Buvau jį įsimylėjusi, — neatsigręždama pasakė Franė. — Tu nesupranti. Buvau įsimylėjusi, o gal ir dabar tebesu, — prisipažino. — Na, — linksmai pridūrė, — ar norėtum tai pasakyti Jaunėliui? Gal manai, kad aš pati turėčiau jam pasakyti? — paklausė. — Manai, kad Jaunėliui tai patiktų?

— Ne, — sumurmėjau.

— Ne, aš irgi manau, kad ne, — tarė ji. — Taigi nusprendžiau, kad — tokiomis aplinkybėmis — bus geriau, jei su juo nesugulsiu. Pritari? — paklausė.

— Pritariu, — linktelėjau, bet man labai norėjosi Franei pasakyti, kad Čiperis Davas jos tikrai nemylėjo.

— Nesakyk, — tarė ji. — Nesakyk, kad jis manęs nemylėjo. Turbūt ir pati suprantu. Bet žinai ką? — pridūrė. — Gal kada nors Čiperis Davas mane įsimylės. Ir žinai, kas tada bus? — paklausė.

— Ne, — atsakiau.

— Gal, jeigu taip nutiks, jeigu jis mane įsimylės, gal tada aš jo jau nebemylėsiu. Tada aš jam parodysiu, ar ne? — paklausė Franė. Aš tik spoksojau į ją; jai iš tikrųjų, kaip sakė Jaunėlis Džounsas, jau seniai buvo šešiolika.

Staiga pajutau, jog mes visi negalim sulaukti dienos, kada keliausim į Vieną, jog mums visiems reikia laiko, kad dar paaugtume ir pasidarytume protingesni (jeigu tai iš tikrųjų susiję). Dabar suprantu, jog tikėjausi, progai pasitaikius, galėsiąs jei ne pralenkti Franę, tai bent jau su ja susilyginti, ir maniau, jog tam man reikia naujo viešbučio.

Staiga man atėjo į galvą, kad gal ir Franė apie Vieną mąsto taip pat kaip aš: nori pasinaudoti ja, kad taptų gudresnė ir ištvermingesnė ir kad (kaip nors) pakankamai subręstų, kad galėtų gyventi pasaulyje, kurio nei ji, nei aš nesuprantam.

— Ramiai praeik pro atdarus langus. — Tik tai aš jai tada tegalėjau pasakyti. Mudu žiūrėjom į dygia žole apaugusią treniruočių aikštę ir žinojom, kad rudenį toje aikštėje bus matyti futbolo batų kapliukų įspaustos duobutės, ji bus išarta keliais ir išdraskyta nagais, bet šį rudenį mūsų Dejeryje nebebus, nebegalėsim žiūrėti į tą aikštę arba nuo jos nusisukti. Visa tai — ar kažkas panašaus — vyks kažkur kitur, ir mes tai stebėsim, arba dalyvausim, kad ir kas tai būtų.

Paėmiau Franę už rankos ir mes nuėjom tolyn taku, kuriuo vaikščiojo futbolininkai; tik akimirką stabtelėjom toje nepamirštamoje vietoje, kur pasukdavom į tankmę, kur augo paparčiai; mums nereikėjo ten eiti ir į juos žiūrėti.

— Viso gero, — sušnibždėjo Franė tai šventai ir prakeiktai vietai.

Aš spustelėjau Franei ranką — ji man irgi, paskui ji ištraukė savo plaštaką iš mano delno ir mes, grįždami į „Naujojo Hampšyro“ viešbutį, stengėmės kalbėtis tik vokiškai. Juk netrukus tai bus mūsų naujoji kalba, o mes ne kažin kaip ja šnekam. Abu žinojom, jog turim geriau ją išmokti, kad nebūtume priklausomi nuo Franko.

Kai grįžom į Elioto parką, Frankas gedulingai važinėjo tarp medžių.

— Nori pasimokyt? — paklausė jis Franės. Ji gūžtelėjo pečiais, ir mama juos abu kažkur išsiuntė — Franė vairavo, o Frankas šalia jos krūpčiojo ir meldėsi.

Tą vakarą, kai jau norėjau gulti, pamačiau, kad Egas į mano lovą paguldė Bėdą, apvilktą mano bėgiojimo drabužiais. Iškėlęs Bėdą iš lovos — ir rankiodamas nuo paklodės Bėdos plaukus — pajutau, kad man išlakstė visi miegai. Nulipau žemyn, į restoraną ir barą, paskaityti. Ten radau Maksą Uriką, prisėdusį išgerti ant vienos iš prisuktų kėdžių.

— Kiek kartų Šnicleris patvarkė tą Žanetą, kad ir kokia ten jos pavardė? — paklausė manęs Maksas.

— Keturis šimtus šešiasdešimt keturis, — atsakiau.

— Čia tai bent! — sušuko Maksas.

Kai Maksas klupinėdamas užlipo į viršų gulti, aš sėdėjau ir klausiausi, kaip ponia Urik dėlioja į vietas visokias keptuves. Rondos Rei nemačiau; gal ji buvo kur nors išėjusi — arba užsidariusi savo kambaryje. Koks skirtumas? Lauke buvo pernelyg tamsu, kad eičiau bėgioti, — ir štangos negalėjau kilnoti, nes Franė jau miegojo. Kadangi Bėda buvo priteršęs man lovą, nusprendžiau dar paskaityti. Knygoje buvo rašoma apie tūkstantis devyni šimtai aštuonioliktųjų gripą — apie visus įžymius ir neįžymius žmones, kuriuos nušlavė ta epidemija. Tai, ko gero, buvo vienas iš liūdniausių Vienos istorijos laikotarpių. Mirė Gustavas Klimtas, kadaise savo kūrinį pavadinęs „kiaulės šūdu“; jis buvo Šylės mokytojas. Mirė Šylės žmona, vardu Edita, o paskui ir pats Šylė, dar labai jaunas. Perskaičiau visą knygos skyrių apie tai, kokius paveikslus Šylė būtų galėjęs nutapyti, jeigu jo nebūtų pasiglemžęs gripas. Man jau piršosi miglota mintis, kad visa knyga yra apie tai, kokia būtų galėjusi būti Viena, jei ne tas į miestą atslinkęs gripas, kai mane pažadino Lili.

— Kodėl miegi ne savo kambaryje? — paklausė Lili, ir aš jai pasakiau apie Bėdą.

— O aš negaliu užmigti, nes neįsivaizduoju, koks ten bus mano kambarys, — tarė Lili. Aš pradėjau jai pasakoti apie tūkstantis devyni šimtai aštuonioliktųjų gripą, bet ji nesusidomėjo. — Man neramu, — prisipažino Lili. — Neramu dėl to smurto.

— Kokio smurto? — nesupratau.

— Froido viešbutyje, — pasakė Lili. — Ten bus daug smurto.

— Kodėl, Lili? — paklausiau.

— Sekso ir smurto, — tarė Lili.

— Turi omeny tas kekšes? — pasitikslinau.

— Tą jų atmosferų, — paaiškino Lili, tokia dailutė, atsisėdusi ant vienos iš prisuktų kėdžių ir vos pastebimai linguodama; Lili kojytės grindų, žinoma, nesiekė.

— Kekšyno atmosferą? — paklausiau.

— Tą sekso ir smurto atmosferą, — atsakė Lili. — Bent jau man taip atrodo. Visas tas miestas... Na, kad ir Rudolfas... nužudė savo draugę, paskui nusižudė ir pats.

— Tai nutiko praėjusiame amžiuje, Lili, — priminiau.

— O tas vyras, kuris išdulkino tą moterį keturis šimtus šešiasdešimt keturis kartus... — baisėjosi Lili.

— Šnicleris, — pasakiau. — Beveik prieš šimtą metų, Lili.

— Dabar viskas turbūt dar blogiau, — tarė Lili. — Juk daug kas pablogėjo.

Supratau, kad čia tikriausiai Franko žodžiai.

— Ir dar tas gripas, — pridūrė Lili, — ir karai. Ir vengrai.

— Revoliucija? — paklausiau. — Tai buvo pernai, Lili.

— Ir dar prievartavimai rusų sektoriuje, — šnekėjo Lili. — Franę vėl išprievartaus. Arba mane... jei mane pagaus kas nors, kas bus pakankamai mažas.

— Okupacija jau baigėsi, — pasakiau.

— Ta smurto atmosfera, — nenurimo Lili. — Visas tas užslopintas seksualumas.

— Čia jau kitas Froidas, Lili, — tariau.

— Ir ką ten darys ta meška? — paklausė Lili. — Viešbutis, pilnas kekšių, meškų ir šnipų.

— Ne šnipų, Lili, — paprieštaravau. Žinojau, kad ji turi omeny tuos Rytų ir Vakarų santykių apžvalgininkus. — Manau, jie tik šiaip intelektualai, — pridūriau, bet neatrodė, kad tai būtų ją nuraminę; ji papurtė galvą.

— Nekenčiu smurto, — pasakė Lili. — O Viena tvoskia smurtu. — Galėjai pamanyti, kad Lili ištyrinėjo turistinį žemėlapį ir surado visus užkampius, kur trainiojasi Jaunėlio Džounso „gaujos“. — Visas tas miestas skleidžia smurtą. Tiesiog spinduliuoja, — įsikarščiavo Lili; atrodė, kad ji burnoje jaučia tų žodžių skonį: tvoskia, skleidžia, spinduliuoja. — Ir pats šitas sumanymas ten persikelti kupinas smurto, tiesiog šiurpina, — tarė Lili, visa drebėdama. Jos keliukai prisispaudė prie prisuktos kėdės, plonos kojytės įnirtingai švysčiojo į priekį ir atgal, lyg vėduodamos grindis.

Jai buvo tik vienuolika, ir aš nesupratau, kur ji prisirankiojo tokių žodžių, kokius vartoja, ir kodėl jos vaizduotė atrodo labiau subrendusi negu ji pati. Kodėl mūsų šeimoje moterys arba išmintingos, kaip mama, arba joms „jau seniai šešiolika“, kaip Jaunėlis Džounsas pasakė apie Franę, arba mažos ir švelnios, bet ne pagal amžių protingos, kaip Lili? Kodėl joms atiteko visas protas? — stebėjausi, galvodamas apie tėtį; nors abiem — ir mamai, ir tėčiui — buvo trisdešimt septyneri, tėtis man atrodė dešimčia metų jaunesnis — „ir dešimčia metų kvailesnis“, kaip sakė Franė. O koks aš? — susimąsčiau, nes bendraudamas su Frane — ir netgi su Lili — imdavau baimintis, kad man visada bus penkiolika. Ir Egas buvo labai jau nesubrendęs — septynerių metų, o elgėsi kaip penkiametis mažylis. O Frankas buvo Frankas, Pelių Karalius, galintis prikelti šunis iš numirusių, gerai išmokti svetimą kalbą ir išpešti asmeninės naudos iš istorijos keistybių; bet nors jo gabumai buvo akivaizdūs, aš jaučiau, kad — daugeliu kitų atžvilgių — Franko protas kaip keturmečio vaiko.

Lili sėdėjo nuleidusi galvą, mataruodama kojytėmis.

— Man patinka „Naujojo Hampšyro“ viešbutis, — tarė ji. — Tiesą sakant, labai patinka; nenoriu iš čia išvykti, — pridūrė, ir jos akyse, kaip ir galima buvo numanyti, sublizgo ašaros. Aš ją apkabinau ir paėmiau ant rankų; būčiau galėjęs kilnoti Lili kad ir visą vasarą. Nunešiau ją į jos kambarį.

— Pamėgink galvoti kitaip, — pasakiau. — Mes tiesiog persikraustom į kitą „Naujojo Hampšyro“ viešbutį, Lili. Viskas bus kaip ir čia, tik kitoje šalyje.

Bet Lili verkė ir verkė.

— Geriau pasilikčiau čia, su tuo cirku, „Frico numeriu“, — raudojo. — Geriau pasilikčiau su jais, nors net nežinau, kokius numerius jie rodo!

Mes, be abejo, greitai sužinojom, kokius numerius jie rodo. Pernelyg greitai. Tada, vasarą, dar nebuvom susipakavę daiktų, — dar net nebuvom užsisakę lėktuvų bilietų, — kai pas mus vėl apsilankė keturiasdešimt vienerių metų, gal tik metro ir dvidešimt dviejų centimetrų ūgio Frederikas (Fricas) Vorteris. Reikėjo pasirašyti kažkokius dokumentus, be to, keletas kitų „Frico numerio“ artistų norėjo apžiūrėti savo būsimus namus.

Vieną rytą, kai Egas dar miegojo šalia Bėdos, aš pro langą žvilgtelėjau į Elioto parką. Iš pradžių nepastebėjau nieko keisto; keli vyrai ir moterys lipo iš „Folksvageno“ mikroautobuso. Jie visi buvo maždaug vienodo ūgio. Pagalvojau, kad mes, šiaip ar taip, viešbučio dar neuždarėm, taigi čia turbūt klientai. Paskui man toptelėjo, kad ten juk penkios moterys ir aštuoni vyrai, tačiau visi gana patogiai tilpo viename mikroautobuse, — tada atpažinau, kad vienas iš jų yra Frederikas Vorteris, ir supratau, kad jie visi jo ūgio.

Maksas Urikas, skutęsis prie lango ketvirtame aukšte, iš netikėtumo riktelėjo ir įsipjovė.

— Sušiktas mikras, pilnas neūžaugų, — vėliau pasakojo mums Maksas. — Kas gali tikėtis pamatyti tokį vaizdą vos išlipęs iš lovos?

Nežinia, ką būtų dariusi — ar sakiusi — Ronda Rei, jeigu ji būtų juos šitaip pamačiusi; bet Ronda dar gulėjo lovoje. Tebegulėjo ir Franė, ir mano štangos — nepaliestos, Franės kambaryje. O Frankas — nesvarbu, ar jis ką nors sapnavo, ar mokėsi vokiečių kalbos, ar skaitė knygą apie Vieną, — buvo savame pasaulyje. Egas miegojo su Bėda, o mama su tėčiu — kurie vėliau dėl to pasijus labai nesmagiai — linksminosi tame savo „3E“.

Įpuoliau į Lili kambarį, žinodamas, kad ji tikrai norėtų pamatyti „Frico numerio“ — na, bent jau tame cirke vaidinančių žmonių — atvykimą, bet Lili jau buvo pabudusi ir žiūrėjo į juos pro savo kambario langą; ji vilkėjo mamos sendaikčių parduotuvėje jai nupirktais senamadžiais naktiniais marškiniais — atrodė tiesiog pradingusi juose — ir glaudė prie krūtinės savo skudurinę lėlę.

— Tai tikrai mažas cirkas, kaip ponas Vorteris ir sakė, — pašnibždomis tarė susižavėjusi Lili.

Mudu stebėjom Elioto parke, šalia mikroautobuso, stoviniuojančius neūžaugas; jie rąžėsi ir žiovavo; vienas vyriškis atsistojo ant rankų; viena moteris persivertė per galvą. Vienas neūžauga ėmė šokinėti keturpėsčias, kaip šimpanzė, bet Fricas suplojo delnais, subarė kvailiojančius artistus, ir jie susispietė į krūvą, kaip miniatiūrinė futbolo komanda, kuriai reikia pasitarti (su dviem atsarginiais žaidėjais); paskui visi tvarkingai, koja į koją, patraukė mūsų vestibiulio durų link.

Lili nubėgo jų įleisti, o aš prisėdau prie garsiakalbių sistemos valdymo pulto visiems pranešti apie atvykusius svečius. Pavyzdžiui, įsijungęs „3E“ pasakiau:

— Atvyko naujieji savininkai — iš viso trylika žmonių. Ryšys nutraukiamas.

Frankui:

— Guten Morgen! „Frico numeris“ ist hier angekommen. Wachs du auf!

O Franei sušukau:

— Neūžaugos! Eik, pažadink Egą, kad neišsigąstų; kitaip pamanys, kad sapnuoja. Pasakyk, kad čia trylika neūžaugų, bet nereikia jų bijoti!

Paskui nubėgau prie Rondos Rei kambario; pamaniau, kad bus geriau, jeigu jai tą žinią pranešiu asmeniškai.

— Jie jau čiai — sušnibždėjau prie jos durų.

— Bėk sau toliau, Džoniuk, — tarė Ronda.

— Jų trylika, — pasakiau. — Tik penkios moterys ir aštuoni vyrai, — pridūriau. — Bent jau trys vyrai tai tikrai tau!

— Kokio jie ūgio? — paklausė Ronda Rei.

— Čia jau staigmena, — atsakiau. — Eikš, pati pažiūrėk.

— Bėk sau toliau, — pyktelėjo Ronda. — Jūs visi — varykit sau toliau.

Maksas Urikas nulėkė pas ponią Urik ir kartu su ja pasislėpė virtuvėje; juodu drovėjosi išeiti susipažinti, bet tėtis juos ištempė ir pristatė neūžaugoms; tada ponia Urik jiems aprodė virtuvę — visus savo sultinio puodus — ir didžiuodamasi leido pauostyti, kaip gardžiai kvepia jos paprastas, bet geras maistas.

— Jie tikrai maži, — paskui samprotavo ponia Urik, — bet jų daug; kuo nors jie juk turės maitintis.

— Jie nepasieks šviesos jungiklių, — pasakė Maksas Urikas. — Turėsiu visus pakeisti.

Maksas niurzgėdamas išsikraustė iš ketvirto aukšto. Buvo aišku, kad kaip tik ketvirtame aukšte neūžaugos norės įsikurti. „Mažos kriauklytės ir klozetukai — kaip tik jiems“, — skundėsi Maksas, bet ne prie Lili. Franė sakė, jog Maksas pyksta tik todėl, kad turi persikelti arčiau ponios Urik; bet jis per daug prie jos nepriartėjo — įsikūrė trečiame aukšte, kur (kaip aš įsivaizdavau) buvo pasmerktas nuolat klausytis iš viršaus sklindančio mažų kojyčių tapsėjimo.

— Kur laikysite gyvūnus? — paklausė Lili pono Vorterio.

Fricas jai paaiškino, kad „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje jų cirkas gyvens tik vasarą, taigi gyvūnus jie laikysią lauke.

— O kokie tie gyvūnai? — pasidomėjo Egas, spausdamas glėbyje Bėdą.

— Gyvi, — atsakė viena iš cirko moterų, maždaug Ego ūgio; jai, matyt, labai rūpėjo Bėda — ji vis glostė jam nugarą.

Buvo jau birželio pabaiga, kai neūžaugos Elioto parką pavertė atrakcionų aikšte; brezentiniai stogeliai, kadaise buvę ryškūs, o dabar jau išblukę, pastelinių spalvų, plastėjo vėjyje virš nedidelių prekystalių ir virš karuselės; spalvotu brezentu buvo aptraukta ir didžioji palapinė, kurioje turėjo būti rodomi svarbiausi numeriai. Iš viso Dejerio miesto suėję vaikai visą dieną trindavosi mūsų parke, bet neūžaugos neskubėjo: jie statė palapines, tris kartus tempė karuselę į kitą vietą — ir nenorėjo prijungti ją sukančio variklio, netgi tam, kad pažiūrėtų, ar veikia. Vieną dieną atkeliavo valgomojo stalo didumo dėžė, prikrauta įvairiaspalvių bilietų ritinių, didelių kaip automobilio padangos.

Frankas atsargiai važinėjo po dabar jau žmonių pilną parką, apsukdamas aplink mažas būdeles bei didžiąją palapinę ir prašydamas miesto vaikų pasitraukti.

— Atidarymas Liepos ketvirtąją, vaikai, — neoficialiai pranešinėjo Frankas, iškišęs ranką pro automobilio langą. — Tada ir ateikit.

Mūsų tada jau nebebus; tikėjomės, kad gyvūnai atkeliaus prieš mums išvykstant, bet žinojom, kad cirko atidarymo tai jau tikrai nepamatysim.

— Šiaip ar taip, mes jau matėm viską, ką jie gali parodyti, — pasakė Franė.

— Iš esmės, — tarė Frankas, — jie nedaro nieko, tik šiaip vaikštinėja, tokie maži.

Lili užsiplieskė. Ji mums priminė, kad matėm, kaip Frico artistai stovi ant rankų, žongliruoja; matėm vandens ir ugnies šokį, aštuonių stovinčių žmonių piramidę, beisbolo parodiją užrištomis akimis; be to, pati mažiausia artistė sakiusi, kad moka jodinėti be balno — ant šuns.

— Parodykit man tą šunį, — burbtelėjo Frankas. Jis buvo suirzęs, nes tėtis Fricui pardavė mūsų šeimos automobilį, todėl Frankas dabar turėdavo prašyti, kad Fricas jam leistų pasivažinėti po Elioto parką; Fricas visada mielai leisdavo, bet Frankas apskritai nemėgo ko nors prašyti.

Franė džiaugėsi, kad dabar mokosi vairuoti važinėdama viešbučio pikapu, su Maksu Uriku, nes Maksas jai nedrausdavo važiuoti greitai.

— Paspausk, — dar padrąsindavo jis Franę. — Aplenk tą mulkį — vietos per akis.

Ir Franė po tokios pamokos grįždavo didžiuodamasi, kad „paklojo tris metrus gumos“ lėkdama aplink orkestro pakylą arba keturis už Frant gatvės kampo, priešais teismo pastatą. „Paklojo gumos“ — taip mes sakydavom Dejeryje, Naujojo Hampšyro valstijoje, kai, sužviegus kieno nors padangoms, ant kelio likdavo juodos žymės.

— Tai tiesiog šlykštu, — piktinosi Frankas. — Gadini sankabą, padangas, kvailioji kaip kokia mažvaikė — tuoj prisiprašysi, iš tavęs atims leidimą mokytis, Maksas neteks vairuotojo pažymėjimo (nors gal ir gerai, kad neteks), suvažinėsi kieno nors šunį arba vaiką, kokie nors miesto kietuoliai pradės su tavimi lenktyniauti arba atseks paskui tave į namus ir aplamdys tau šonus. Arba man, — pridūrė Frankas, — vien todėl, kad tave pažįstu.

— Mes išvykstam į Vieną, Frankai, — priminė jam Franė. — Pavarinėk po Dejerį, kol dar gali.

— Pavarinėk! — vyptelėjo Frankas. — Šlykštu.

SVEIKI!

Mums rašė Froidas.

JŪS JAU BEVEIK ČIA! TINKAMAS LAIKAS ATVYKT. VAIKAI SPĖS APSIPRAST PRIEŠ PRADĖDAMI EIT Į MOKYKLĄ. VISI LABAI LAUKIA, KADA ATVYKSIT. NETGI PROSTITUTĖS! CHA, CHA! KEKŠĖMS PATINKA MOTINIŠKAI RŪPINTIS VAIKAIS — TIKRAI! PARODAU JOMS VISAS NUOTRAUKAS. VASARA — GERAS LAIKAS KEKŠĖMS: DAUG TURISTŲ, VISI GERAI NUSITEIKĘ. NETGI TIE RYTŲ IR VAKARŲ SANTYKIŲ ŠIKNIAI ATRODO PATENKINTI. VASARĄ NE TAIP UŽSIĖMĘ — SPAUSDINT PRADEDA TIK 11 RYTO. IR POLITIKAI VASARĄ ATOSTOGAUJA. CHA, CHA! ČIA GERAI. GERA MUZIKA PARKUOSE. GERI LEDAI. NET MEŠKA LAIMINGESNĖ — IRGI DŽIAUGIASI, KAD ATKELIAUJAT. MEŠKOS VARDAS, BEJE, SUZĖ. JI PRAŠO PERDUOTI LINKĖJIMUS. JUS MYLINTIS FROIDAS.

— Suzė? — pakartojo Franė.

— Meška, vardu Suzė? — nustebo Frankas. Jis atrodė nepatenkintas, kad meškos vardas nevokiškas, arba dėl to, kad ji — patelė.

Ko gero, mes visi nusivylėm — tarytum perdegėm, dar net neišsirengę į kelionę. Tačiau žmonės visada taip jaučiasi kur nors persikraustydami. Iš pradžių užplūsta jaudulys, paskui nerimas ir galiausiai nusivylimas. Iš pradžių stengėmės kuo daugiau visko sužinoti apie Vieną, o paskui ėmėm ilgėtis „Naujojo Hampšyro“ viešbučio — iš anksto. Vėliau prasidėjo laukimo laikotarpis, jis atrodė begalinis, — tai tikriausiai buvo laikas, per kurį turėjom pasirengti neišvengiamam nusivylimui, kurį patirsim išvykę iš čia ir nuvykę ten; nuo tada, kai buvo išrastas reaktyvinis lėktuvas, tai galima padaryti tą pačią dieną.

Liepos pirmą pasiskolinom „Frico numerio“ mikroautobusą. Jame buvo labai keistos rankinio valdymo rankenėlės, rankinis stabdys ir akceleratorius, nes neūžaugos juk negalėjo pasiekti pedalų; tėtis su Franku susiginčijo, kuriam geriau pavyktų suvaldyti tokią neįprastą transporto priemonę. Galiausiai Fricas pasakė pats nuvešiąs mus, pirmą grupę, į oro uostą.

Tėtis, Frankas, Franė, Lili ir aš buvom pirma grupė. Susitarėm, kad mamą ir Egą sutiksim Vienoje kitą dieną; Bėda turėjo skristi su jais. Tačiau mūsų išvykimo rytą Egas atsikėlė anksčiau už mane. Jis sėdėjo ant savo lovos apsirengęs išeiginiais drabužiais: baltais marškiniais, geriausiomis kelnėmis, juodais batais ir baltu drobiniu švarku; atrodė kaip vienas iš neūžaugų — jų komiškame scenos vaizdelyje apie luošus prašmatnaus restorano padavėjus. Egas laukė, kada atsibusiu ir padėsiu jam pasirišti kaklaraištį. Šalia jo ant lovos tupėjo didžiulis išsišiepęs šuo, Bėda, — šypsojosi sustingusia idiotiška šypsena, kaip koks pamišėlis.

— Tu skrisi rytoj, Egai, — pasakiau. — Mes skrendam šiandien, o judu su mama — tik rytoj.

— Noriu būti pasirengęs, — tarė Egas nerimo kupinu balsu.

Parišau jam kaklaraištį, kad jis bent kiek pralinksmėtų. Egas rengė Bėdą skrydžiui tinkamais drabužiais, kai nešiau žemyn, į mikroautobusą, savo lagaminus. Paskui Egas su Bėda irgi nulipo žemyn.

— Jei turit vietos, — pasakė mama tėčiui, — gal kuris nors paimkit tą negyvą šunį.

— Ne! — sušuko Egas. — Noriu, kad Bėda liktų su manim!

— Žinai, galėtum jį atiduoti kartu su lagaminais, — patarė Fricas. — Nebūtina jo tempti į lėktuvo saloną.

— Jis galės sėdėti man ant kelių, — paprieštaravo Egas. Tuo ginčas ir baigėsi.

Didžiausi lagaminai buvo išsiųsti anksčiau.

Rankinis bagažas bei keli kiti lagaminai, kuriuos ketinom atiduoti į bagažinę, jau sukrauti į mikroautobusą.

Neūžaugos mojavo atsisveikindami.

Ant gaisrininkų kopėčių, prie Rondos Rei lango, kabojo oranžiniai naktiniai marškiniai — kadaise buvę labai ryškūs, o dabar jau išblukę, kaip ir „Frico numerio“ palapinės.

Ponia Urik ir Maksas stovėjo prie užpakalinių durų; ponia Urik, šveitusi keptuves, mūvėjo guminėmis pirštinėmis, o Maksas rankoje laikė kažkokių lapų prikrautą krepšį.

— Keturis šimtus šešiasdešimt keturis kartus! — riktelėjo Maksas.

Frankas nuraudo ir pabučiavo mamą.

— Iki greito susitikimo! — tarė.

Franė pabučiavo Egą.

— Iki greito susitikimo, Egai! — pasakė Franė.

— Ką? — nesuprato Egas. Pamačiau, kad jis nurengęs Bėdą; tas gyvulys vėl buvo nuogas.

Lili verkė.

— Keturis šimtus šešiasdešimt keturis kartus! — kvailai šūkavo Maksas Urikas.

Prie durų stovėjo ir Ronda Rei, baltą padavėjos uniformą apsitėškusi apelsinų sultimis.

— Bėk sau toliau, Džoniuk, — pašnibždėjo ji man į ausį, bet labai meiliai. Ir pabučiavo mane — Ronda pabučiavo mus visus, išskyrus Franką, kuris pirmas įsiropštė į mikroautobusą, kad išvengtų bučinio.

Lili nesiliovė verkusi; vienas iš neūžaugų važinėjosi senu Lili dviratuku. Ir kaip tik tada, kai mes jau važiavom iš Elioto parko, atkeliavo „Frico numerio“ gyvūnai. Matėm ilgas, žemas priekabas, narvus ir grandines. Fricas turėjo trumpam sustabdyti autobusiuką; jis lakstė aplinkui, visiems kažką nurodinėdamas.

Mes iš savo narvo — iš mikroautobuso — smalsiai žiūrėjom į gyvūnus; mums seniai rūpėjo, ar jie bus nykštukiniai.

— Poniai, — sušniurkščiojo Lili. — Ir šimpanzė.

Narve, ant kurio šono buvo nupiešti keli raudoni drambliai (tokiais drambliais dažnai būna išmarginti vaikų kambarių tapetai), rėkavo didelė beždžionė.

— Paprasčiausi gyvūnai, — tarė Frankas.

Nemažas šuo — toks, kokie kinkomi į roges, — lodamas bėgiojo aplink mikroautobusą. Viena cirko artistė užsėdo ant jo pajodinėti.

— Nei tigrų, — nusivylė Franė, — nei liūtų, nei dramblių.

— Mešką matot? — paklausė tėtis.

Pilkame narve, be jokių piešinėlių, kėpsanti tamsi būtybė lingavo į kažkokios turbūt jos širdyje skambančios liūdnos melodijos taktą, — jos snukis buvo pernelyg ilgas, pasturgalis pernelyg platus, sprandas pernelyg storas, o letenos per trumpos, kad ji galėtų būti laiminga.

— Čia meška? — nustebo Franė.

Vienas narvas buvo pilnas kažkokių lyg ir žąsų, o gal vištų. Apskritai atrodė, jog tai daugiausia šunų ir ponių cirkas — su viena beždžione ir viena nusmurgusią meška: apgailėtinais mūsų visų išsvajotos egzotikos simboliais.

Atsisukęs atgal, žiūrėdamas į Elioto parką, — kai Fricas grįžo į autobusėlį ir jau vežė mus tolyn, į oro uostą ir į Vieną, — mačiau, kad Egas glėbyje tebelaiko patį egzotiškiausią gyvūną. Šalia manęs verkė Lili, ir man atrodė, kad žvelgdamas į tą sąmyšį — į sukrutusius neūžaugas ir iškraunamus narvus su gyvūnais — matau tikrų tikriausią cirką, kurio pavadinimas „Bėda“, o ne „Frico numeris“. Mama mums mojavo; drauge su ja mojavo ir ponia Urik, ir Ronda Rei. Maksas Urikas kažką dar surėkė, bet mes nebegirdėjom. Franė, skaitydama iš jo lūpų, sušnibždėjo: „Keturis šimtus šešiasdešimt keturis kartus!“ Frankas jau vartė vokiečių kalbos žodyną, o tėtis — apskritai nemėgstantis gręžiotis atgal — sėdėjo priekyje ir gyvai šnekėjosi su Fricu — šiaip sau, apie nieką. Lili verkė, bet jos ašaros buvo tylios ir skaidrios kaip lietus. Paskui Elioto parkas pradingo: paskutinę akimirką dar pamačiau, kad Egas braunasi per neūžaugų minią, iškėlęs Bėdą sau virš galvos — kaip kokį stabą, kurį turi garbinti visi kiti, paprasti, gyvūnai. Egas, baisiai susijaudinęs, kažką šaukė, ir Franė, skaitydama iš jo lūpų, sušnibždėjo: „Ką? Ką? Ką?“

Fricas mus nuvežė į Bostoną, kur Franė turėjo nusipirkti, pasak mamos, „miestietiškų apatinių“; Lili verkdama vaikščiojo tarp sukabinto moteriško apatinio trikotažo eilių; mudu su Franku važinėjomės eskalatoriais. Į oro uostą nuvažiavom gerokai per anksti. Fricas atsiprašė, kad negali palaukti drauge su mumis; sakė, kad jam reikia pasirūpinti gyvūnais; tėtis jam palinkėjo sėkmės ir iš anksto padėkojo už tai, kad jis rytoj pavėžės į oro uostą mamą su Egu. Tarptautinio Logano oro uosto vyrų tualete kažkas „lindo“ prie Franko, bet jis mudviem su Frane nieko daugiau apie tai nepasakojo, tik tvirtino, kad prie jo „lindo“. Atrodė tuo labai pasipiktinęs, o mudu su Frane supykom ant jo už tai, kad jis mums neišklojo visų smulkmenų. Tėtis, norėdamas pralinksminti Lili, nupirko jai plastikinį kelioninį krepšelį ir mes dar nesutemus įsėdom į lėktuvą. Pakilom gal septintą ar aštuntą valandą: kadangi buvo vasaros vakaras, Bostone dar tik žiebėsi žiburiai, dar pakako dienos šviesos, kad įžiūrėtume uostą. Mes pirmą kartą skridom lėktuvu, ir mums labai patiko.

Visą naktį skridom per vandenyną. Tėtis visą laiką miegojo. Lili nesumerkė akių — žiūrėjo į tamsą ir vėliau sakė pastebėjusi, jos žodžiais tariant, du vandenyno lainerius. Aš čia užsnūsdavau, čia vėl pabusdavau; užsimerkęs mačiau Elioto parką, virstantį cirku. Dauguma vietovių, iš kurių iškeliaujam vaikystėje, ilgainiui tarytum nublanksta, o ne išgražėja. Aš įsivaizdavau, kaip grįšiu į Dejerį, ir galvojau, ar ta miesto dalis, kurioje įsikūrė Frico cirkas, klestės, ar bus visai nušepusi.

Kai nusileidom Frankfurte, buvo be penkiolikos aštuonios ryto. O gal be penkiolikos devynios.

— Deutschland! — tarė Frankas. Jis per Frankfurto oro uostą vedė mus ten, kur turėjom persėsti į kitą lėktuvą, skrendantį į Vieną; eidamas garsiai skaitė, kas parašyta iškabose, ir maloniai kalbino visus užsieniečius.

— Mes čia užsieniečiai, — vis šnibždėjo Franė.

— Guten Tag! — šūkčiojo Frankas visiems pro šalį einantiems nepažįstamiems žmonėms.

— Ten buvo prancūzai, Frankai, — pasakė Franė. — Tikrai.

Tėtis vos nepametė mūsų pasų, todėl mes juos dviem gumelėm pritvirtinom prie Lili riešo; paskui aš nešiau Lili ant rankų, nes ji atrodė jau visai nusiverkusi.

Iš Frankfurto išskridom be penkiolikos devintą, arba be penkiolikos dešimtą, ir maždaug vidurdienį nusileidom Vienoje. Šis skrydis buvo trumpas, su papurtymais, lėktuvas nedidelis; Lili pamatė kažkokius kalnus ir labai išsigando; Franė vylėsi, kad kitą dieną, kai skris mama su Egu, oras bus geresnis; Frankas du kartus susivėmė.

— Pasakyk vokiškai, Frankai, — prašė Franė, bet Frankas pernelyg prastai jautėsi, kad šnekėtų.

Mes turėjom vieną dieną, vieną naktį ir dar kitą rytą, kad tame „Gasthaus Freud“ pasirengtume sutikti mamą ir Egą. Skrisdami iš viso ore išbuvom maždaug aštuonias valandas: gal šešias ar septynias skridom iš Bostono į Frankfurtą, o paskui dar kokią valandą ar šiek tiek ilgiau — iš Frankfurto į Vieną. Mama su Egu iš Bostono turėjo išskristi kitą vakarą, bet truputį vėliau, į Ciurichą; jų skrydis iš Ciuricho į Vieną turėjo trukti maždaug valandą, o iš Bostono į Ciurichą — kokias septynias valandas, kaip ir mūsų skrydis į Frankfurtą. Bet mama su Egu — ir Bėda — nusileido nepriskridę Ciuricho. Po mažiau negu šešių valandų nuo tada, kai išskrido iš Bostono, jie trenkėsi į Atlanto vandenyną — netoli tos Europos žemyno dalies, kuri vadinama Prancūzija, kranto linijos. Vėliau visa tai įsivaizduodamas guodžiausi (nelabai logiškai) mintimi, kad jie nukrito ne tamsoje, — gal, tolumoje matydami sausumą, dar tikėjosi, kad bus išgelbėti (nors taip ir nepasiekė kranto). Visi vylėmės, kad Egas tada miegojo, bet iš tikrųjų tai vargu ar galėjo taip būti; žinodami, koks buvo Egas, beveik neabejojom, kad jis per visą skrydį nesumerkė akių — kilsčiojo ant kelių Bėdą. Egas turbūt sėdėjo prie lango.

Mums buvo pranešta, jog, kad ir kas ten nutiko, viskas įvyko labai greitai; bet tikriausiai pakako laiko, kad kas nors išpyškintų kokį patarimą keleiviams — kokia nors kalba. Mama turbūt spėjo pabučiuoti Egą ir suspausti jį glėbyje, o Egas gal spėjo paklausti: „Ką?“

Nors mes persikėlėm gyventi į Froido miestą, turiu pasakyti, kad sapnų reikšmė gerokai pervertinama: mano sapnas apie mamos mirtį buvo netikslus, ir aš jo daugiau nė karto nebesapnavau.

Dėl jos mirties — jei pasitelktume vaizduotę — gal ir buvo šiek tiek kaltas tas vyriškis baltu smokingu, bet nebuvo gražaus balto burlaivio, kuriuo ji būtų galėjusi išplaukti. Ji krito iš dangaus į jūros dugną, šalia jos klykė sūnus, apglėbęs Bėdą.

Kaip tik Bėdą, žinoma, pirmiausia ir pamatė lėktuvais skraidę gelbėtojai. Kažkas, ieškodamas sudužusio ir nugrimzdusio lėktuvo, rytui brėkštant stengdamasis pilkame vandens paviršiuje įžiūrėti gal jau iškilusias nuolaužas, pastebėjo plaukiantį šunį. Pažvelgę iš arčiau, gelbėtojai nusprendė, kad jis — dar viena katastrofos auka; žuvo visi, skridę tuo lėktuvu. Iš kur gelbėtojai galėjo žinoti, kad šitas šuo jau seniai negyvas? Sužinoję, kas gelbėtojams parodė, kur reikia ieškoti kūnų, mes, išlikę gyvi šeimos nariai, nė kiek nenustebom. Frankas mums jau buvo pasakęs: Bėda iškils į paviršių.

Vėliau Franė šnekėjo, kad visi turime būti budrūs: turime žiūrėti, kokiu dar pavidalu pasirodys Bėda, ir mokytis atpažinti įvairias jo pozas.

Frankas tylomis mąstė apie atsakomybę, kai ką nors prikeli iš numirusių, — prisikėlimas jį visada viliojo paslaptingumu, bet dabar tai buvo ir skausmo šaltinis.

Tėtis turėjo atpažinti kūnus; jis mus paliko su Froidu ir važiavo traukiniu. Vėliau jis retai kada kalbėdavo apie mamą ir Egą; tėtis nemėgo gręžiotis atgal; be to, dabar, kai turėjo rūpintis mumis, jis tikrai negalėjo leistis į tokius pavojingus apmąstymus. Jei būtų leidęsis, jam į galvą, be abejo, būtų atėjusi mintis, jog tai Froidas ir turėjo omeny, kai prašė mamos, kad ji jam, mūsų tėčiui, atleistų.

Lili vis verkė: ji iš pat pradžių žinojo, kad gyventi su mažuoju Frico cirku būtų buvę lengviau — visais atžvilgiais.

O aš? Kai netekom mamos ir Ego, — ir žinojom, kad kažkur tyko Bėda, pakeitęs pozą, o gal ir išvaizdą, — aš pajutau, kad atvykom į svetimą šalį.

8 Bėda iškyla į paviršių

Ronda Rei, kurios kvėpavimas, atsklidęs per garsiakalbių sistemą, kadaise mane suviliojo, — kurios šiltas, stiprias, sunkias rankas aš iki šiol (retkarčiais) jaučiu per miegus, — taip ir neišvyko iš pirmojo „Naujojo Hampšyro“ viešbučio. Ji liko ištikima „Frico numeriui“, puikiai tarnavo tiems artistams — ir sendama gal suprato, kad nešioti neūžaugoms valgius ir kloti jiems lovas apskritai daug geriau negu teikti kitokias paslaugas didesniems suaugusiesiems. Paskui Fricas mums parašė, kad Ronda Rei mirė — „miegodama“. Po mamos ir Ego žūties jokia mirtis man neatrodė „gera“, nors Franė sakė, kad Ronda mirė gera mirtimi.

Šiaip ar taip, jos mirtis buvo geresnė negu apgailėtinas Makso Uriko galas: Maksas su gyvenimu atsisveikino vienoje iš „Naujojo Hampšyro“ viešbučio trečio aukšto vonių. Gal Maksas vis dar griežė dantį dėl to, kad turėjo užleisti neūžaugoms vonią su mažesniais santechnikos įrenginiais ir apskritai visą savo taip brangintą slėptuvę ketvirtame aukšte, — įsivaizduoju, kaip jam įkyrėjo nuolat besivaidenantis, o gal ir tikrai girdimas, viršuje įsikūrusių neūžaugų tapsėjimas. Visada maniau, kad Maksą pribaigė, ko gero, ta pati vonia, kurioje Egas mėgino paslėpti Bėdą, — kadaise ta vonia vos nepražudė Pupulės Tak. Fricas mums tiksliau neparašė, kuri ten buvo vonia, tik kad tai įvyko trečiame aukšte; besimaudantį Maksą turbūt ištiko insultas, todėl Maksas ir prigėrė. Vargšė ponia Urik baisiai sielojosi dėl to, kad senas jūreivis, daugybę kartų sugrįžęs iš giliausių jūrų, gavo galą vonioje; toks Makso atsisveikinimas su šiuo pasauliu ponai Urik atrodė nederamas.

— Keturis šimtus šešiasdešimt keturis kartus, — sušnibždėdavo Franė kiekvieną sykį, kai tik kuris nors užsimindavom apie Maksą.

Ponia Urik ir dabar tebėra „Frico numerio“ virėja, tarytum gyvas įrodymas, kad maistas — ir gyvenimas — turi būti paprastas, bet geras. Kartą, prieš Kalėdas, Lili jai nusiuntė dailiai susuktą popieriaus lapą su ranka užrašytais nežinomo poeto žodžiais, išverstais iš anglosaksų kalbos: „Tiems, kurie gyvena kukliai, angelai iš dangaus neša drąsą, stiprybę ir tikėjimą.“

Amen.

Fricą iš „Frico numerio“ neabejotinai globojo tokie angelai. Galiausiai nusprendęs pailsėti, jis ištisus metus gyveno Dejeryje, „Naujojo Hampšyro“ viešbutis dabar buvo jo namai (žiemą jaunesni neūžaugos į gastroles leisdavosi jau be Frico). Lili kaskart nuliūsdavo, kai tik pagalvodavo apie jį; kadaise jai neišdildomą Įspūdį padarė Frico ūgis, o dabar, prisiminusi Fricą, ji įsivaizduodavo, kaip viskas būtų susiklostę, jei būtume likę su Fricu „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje (užuot iškeliavę į Vieną), — mūsų gyvenimas būtų buvęs visai kitoks, jei nebūtume praradę mamos ir Ego. Ten nebuvo jokių „dangaus angelų“, kurie būtų galėję juos išgelbėti.

Bet mes, žinoma, ne taip žiūrėjom į gyvenimą, kai pirmą kartą pamatėm Vieną. „Froido Vieną“, kaip sakė Frankas, — ir mes žinojom, kurį Froidą jis turi omeny.

Visoje Vienoje (tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt septintaisiais) tarp pastatų žiojėjo tušti tarpai — ten, kur buvo sugriauti namai, arba po bombardavimo likę tik jų griaučiai. Kartais tarp griuvėsių, dažnai supančių ištuštėjusias vaikų žaidimų aikšteles, apimdavo jausmas, kad čia, po tvarkingai sulygintomis sugriuvusių namų nuolaužomis, guli nesprogusi bomba. Tarp oro uosto ir atokesnių Vienos rajonų pravažiavom pro rusų tanką, kuris stovėjo pritvirtintas prie betoninio pjedestalo — kaip savotiškas paminklas. Iš viršutinio tanko liuko kyšojo gėlės, ilgas jo patrankos vamzdis buvo apkarstytas vėliavomis, raudona žvaigždė išblukusi ir apdergta paukščių. Tas tankas buvo visam laikui pastatytas priešais kažkokį pastatą, lyg ir pašto skyrių, o gal ir ne, nespėjom gerai įsižiūrėti — labai jau greitai lėkė mūsų taksi.

Bėda iškilo į paviršių, bet mes į Vieną atvykom anksčiau, negu atkeliavo ta bloga žinia, ir buvom linkę viską vertinti atsargiai, bet optimistiškai. Artėdami prie miesto centro matėm, kad čia karo padaryta žala jau nebe taip bado akis; kartais tarp prašmatnių pastatų švystelėdavo saulė, nuo vieno stogo į mus žiūrėjo pasilenkusių akmeninių kupidonų eilė — kulkosvaidžių kulkų suvarpytais pilveliais. Čia gatvėse vaikštinėjo jau daugiau žmonių, palyginti su priemiesčiais, kurie mums pasirodė panašūs į rusvų atspalvių nuotraukas, darytas paryčiais, kai žmonės dar miegojo, — arba kai visi jau buvo išžudyti.

— Šiurpu, — išdrįso pratarti Lili; išsigandusi ji pagaliau nustojo verkti.

— Senas miestas, — pasakė Franė.

— Wo ist die Gemūtlichkeit? — linksmai dainavo Frankas — dairydamasis, kurgi tas jaukumas.

— Manau, jūsų mamai čia patiks, — optimistiškai tarė tėtis.

— Egui tai tikrai nepatiks, — pareiškė Franė.

— Egas nieko negirdės, — pasakė Frankas.

— Mamai čia irgi visai nepatiks, — tarė Lili.

— Keturis šimtus šešiasdešimt keturis kartus, — sušnibždėjo Franė.

Mūsų vairuotojas kažką subalbatavo. Net tėtis suprato, kad nevokiškai. Frankas pamėgino pasišnekėti su tuo vyriškiu ir išsiaiškino, kad jis vengras, pasilikęs Vienoje po neseniai pasibaigusios revoliucijos. Mes įsistebeilijom į užpakalinio vaizdo veidrodėlį, į prigesusias mūsų vairuotojo akis, tikėdamiesi išvysti dar neužgijusias žaizdas, — gal jų ir nematėm, bet įsivaizdavom. Staiga šalia mūsų, dešinėje pusėje, sumirguliavo parkas, paskui pamatėm puošnų pastatą, tarytum kokius rūmus (ten iš tikrųjų buvo rūmai); pro kiemo vartus išėjo linksmai nusiteikusi storulė, vilkinti slaugytojos uniforma (neabejotinai auklė); ji stūmė dvivietį vaikų vežimėlį (kažkam gimė dvynukai!), ir Frankas garsiai perskaitė idiotišką statistinį faktą — iš kvailos brošiūros.

— Nors Vienoje gyvena mažiau negu pusantro milijono žmonių, — skaitė Frankas, — čia yra daugiau negu trys šimtai kavinių!

Pro taksi langus įdėmiai žiūrėjom į gatves, lyg manydami, kad jos čia aplaistytos kava. Franė nuleido savo lango stiklą ir pauostė orą; Europa atsidavė dyzeliniu kuru, ne kava. Paskui mes gana greitai susigaudėm, kam reikia kavinių: kad būtų galima jose ilgai ilgai sėdėti, ruošti pamokas, plepėti su kekšėmis, mėtyti į taikinį strėlytes, žaisti biliardą, gerti ne tik kavą, regzti planus — kaip iš čia ištrūksime — ir, žinoma, leisti laiką, kai kankina nemiga, ir svajoti. Tačiau tada mus apakino Švarcenbergo aikštės fontanas, pervažiavom žiedinę gatvę, Ringstrasse, pilną linksmai atrodančių tramvajų, ir mūsų vairuotojas ėmė prodainiais kartoti sau panosėje: Krugerstrasse, Krugerstrasse, tarytum šitaip šaukiama gatvelė būtų turėjusi staiga pati atsirasti mums prieš akis (ji ir atsirado), o paskui: „Gasthaus Freud“, „Gasthaus Freud“.

„Gasthaus Freud“ nesirodė. Mūsų vairuotojas lėtai pravažiavo pro pat jį, ir Frankas užbėgo į „Kaffee Mowatt“ paklausti, kur viešbutis; tada mums jį ir parodė — pastatą, kurį ką tik pražiopsojom. Saldumynų parduotuvės nebebuvo (nors buvusios Konditerei iškabos — BONBONS ir kitos — stovėjo iš vidaus atremtos į langą). Tėtis manė, jog tai reiškia, kad Froidas, rengdamasis mūsų atvykimui, pradėjo plėsti verslą — nusipirko saldumynų parduotuvės patalpas. Bet geriau viską apžiūrėję supratom, kad tą Konditorei nuniokojo gaisras, kuris turbūt kaip reikiant išgąsdino ir greta esančio „Gasthaus Freud“ gyventojus. Įžengėm į nedidelį, tamsų viešbutuką, praėję pro naują nusiaubtos saldumynų parduotuvės iškabą; iš tiesų, kaip išvertė Frankas, tai buvo ne iškaba, o perspėjimas: NEĮLIPKIT Į CUKRŲ.

— „Neįlipkit į cukrų“, Frankai? — nepatikėjo Franė.

— Čia taip parašyta, — pasakė Frankas, ir iš tikrųjų, atsargiai eidami į „Gasthaus Freud“ vestibiulį, pajutom, kad grindys lipnios (turbūt jau nemažai žmonių buvo daug kartų įlipę į cukrų — į šlykščią ugnyje išsilydžiusių ledinukų masę).

Dabar mus pribloškė bjaurus sudegusio šokolado kvapas. Lili su savo lagaminėliais pirma įsvirduliavo į vestibiulį — ir klyktelėjo.

Mes manėm, kad mus pasitiks Froidas, buvom visai pamiršę jo mešką. Lili nesitikėjo jos pamatyti vestibiulyje — palaidos. Ir jau tikrai nė vienas negalėjom nujausti, kad pamatysim mešką sėdinčią ant sofos, šalia registratūros, sukryžiuotas trumpas užpakalines kojas užsikėlusią ant kėdės; mums pasirodė, kad meška skaito kažkokį žurnalą (na, tikrai „protinga meška“, kaip Froidas ir rašė), bet kai Lili suklykė, ji krūptelėjusi išleido žurnalą iš letenų ir meškiškai susikūprino. Nusiritusi nuo sofos, skersa nutapsėjo prie registratūros stalo, beveik nežiūrėdama į mus, ir mes pamatėm, kokia ji maža: drūta, bet žema, ne aukštesnė už labradorą (turbūt visiems į galvą atėjo ta mintis), tačiau gerokai storesnė per liemenį, atsikišusiu pasturgaliu, stambiomis letenomis. Atsistojusi ant užpakalinių kojų, meška ėmė daužyti ant registratūros stalo padėtą skambutį — taip smarkiai, kad švelnius jo dzingtelėjimus visiškai užgožė žvėries letenos dunksėjimas.

— Dieve mano! — tarė tėtis.

— Ten tu? — pasigirdo balsas. — Vinas Beris?

Meška, supykusi, kad Froidas taip ilgai nesirodo, pagriebė skambutį nuo stalo ir sviedė per visą vestibiulį; skambutis atsitrenkė į kažkokias duris — garsas buvo toks, lyg kas būtų plaktuku tvojęs į vargonų vamzdį.

— Girdžiu! — sušuko Froidas. — Dieve mano! Čia tu?

Jis išėjo iš kambario išskėtęs rankas — mums, vaikams, pasirodė toks pat keistas kaip ir meška. Mes tik dabar supratom, kad tėtis tą savo „Dieve mano!“ perėmė iš Froido, ir nustebom tikriausiai todėl, kad tai niekaip nederėjo prie Froido išvaizdos; Froidas nei kūno sudėjimu, nei laikysena nebuvo panašus į atletišką mūsų tėtį. Jei Fricas būtų leidęs savo neūžaugoms balsuoti, jie, ko gero, būtų priėmę Froidą į trupę: jis buvo tik truputėlį aukštesnis už juos. Jo kūnas atrodė kažkoks palaužtas, seniai netekęs ankstesnės jėgos; dabar Froidas buvo tiesiog kresnas ir dar gana tvirtas. Juodi jo plaukai, apie kuriuos mums pasakodavo tėtis, dabar buvo žilulėliai, ilgi ir išsidraikę — nelyginant šilkiniai kukurūzo burbuolės plaušeliai. Rankoje Froidas laikė lazdą, tarytum beisbolo, — vėliau supratom, kad tai iš tikrųjų beisbolo lazda. Tas keistas kažkodėl jam ant skruosto augančių plaukų lopinėlis tebebuvo kaip vidutinio didumo moneta, bet dabar jau pražilęs — pilkas kaip šaligatvis, kaip sunkiai nusakomos, į akis nekrintančios spalvos miestų gatvės. Tačiau svarbiausias Froido senatvės požymis buvo tas, kad Froidas pasirodė esąs aklas.

— Čia tu? — šūktelėjo jis per visą vestibiulį, žiūrėdamas ne į tėtį, o į seną geležinį aukštyn vedančių laiptų turėklų statramstį.

— Aš čia, — tyliai tarė tėtis. Froidas vėl išskėtė rankas ir graibydamas orą žengė tėčio balso link.

— Vinai Beri! — sušuko Froidas, o meška prišokusi šiurkščia letena stvėrė senuką už alkūnės ir atgręžė į tėtį.

Kai Froidas sulėtino žingsnius, bijodamas atsitrenkti į kokią ne vietoje stovinčią kėdę arba užkliūti už kieno nors kojos ir suklupti, meška ėmė jį stumti, galva baksnodama į nugarą. Mes, vaikai, pagalvojom, kad čia ne šiaip protinga meška, o tikrų tikriausia vedlė. Vadinasi, Froidas dabar turi mešką, kuri jį vedžioja. Na, gyventi su tokia meška, be abejo, visai kas kita.

Žiūrėjom, kaip tas aklas nykštukas spaudžia glėbyje mūsų tėtį; stebėjom kerėplišką jų šokį purviname „Gasthaus Freud“ vestibiulyje. Tarpais, kai jų balsai pritildavo, girdėdavom iš trečio aukšto sklindantį rašomųjų mašinėlių tarškesį: ten sutartinai darbavosi radikalai — kairieji rašė savo pasaulio istorijos versijas. Atrodė, kad netgi pačios rašomosios mašinėlės labai pasitiki savimi: nepritaria visoms kitoms, nevykusioms, pasaulio istorijos versijoms ir nė kiek neabejoja savo teisumu — kalte įkala kiekvieną žodį ten, kur reikia; taip oratoriai barbena pirštais į stalą, nekantriai laukdami, kada galės sakyti kalbą.

Bet ar būtų buvę geriau, jei būtume atvykę naktį? Blausioje vos kelių lempučių šviesoje arba visiškos tamsos prieglobstyje vestibiulis, žinoma, būtų atrodęs švaresnis. Tačiau mums, vaikams, išgirsti rašomųjų mašinėlių stuksėjimą ir pamatyti mešką, šiaip ar taip, buvo maloniau negu girdėti (arba įsivaizduoti) lovų girgždesį, aukštyn ir žemyn kursuojančių prostitučių žingsnius laiptinėje ir klausytis (visą naktį) nesmagių pasisveikinimų bei atsisveikinimų vestibiulyje.

Meška ėmė mus, vaikus, uostinėti. Lili į ją žiūrėjo baugščiai (tas žvėris buvo už ją didesnis), aš susidrovėjau, Frankas mėgino susidraugauti, kalbino mešką vokiškai, bet jai rūpėjo tik Franė. Priėjusi meška prispaudė didžiulę savo galvą prie Franės juosmens, įbedė snukį mano seseriai į tarpukojį. Franė atšoko ir nusijuokė, o Froidas tarė:

— Suze! Ar tu gražiai elgiesi? Negražiai?

Meška, vardu Suzė, atsigręžė, greitai — visomis keturiomis — pribėgo prie senuko, galva stuktelėjo jam į pilvą, ir jis parkrito ant grindų. Tėtis jau norėjo įsikišti, bet Froidas — remdamasis beisbolo lazda — atsistojo. Atrodė, kad jis kikena, bet gal ir ne, buvo sunku suprasti.

— Oi, Suze! — tarstelėjo, žiūrėdamas ne į tą pusę. — Suzė tik stengiasi padaryti jums įspūdį. Supyksta, kai pakritikuoju, — pasakė Froidas. — Be to, mergaitės jai patinka labiau negu vyrai. Kurgi tos mergaitės? — paklausė senukas, ištiesęs rankas į šonus, ir Franė su Lili priėjo prie jo; meška, vardu Suzė, sekė paskui Franę, meiliai baksnodama snukiu jai į nugarą. Frankas, staiga apimtas noro susidraugauti su meška, kedeno šiurkštų jos kailį ir užsikirsdamas šnekėjo:

— Tai tu meškutė Suzė. Mes daug apie tave girdėjom. Aš — Frankas. Sprechen Sie Deutsch?

— Ne, ne, — tarė Froidas, — tik ne vokiškai. Suzei nepatinka vokiečių kalba. Ji šneka jūsiškai, — pasakė, pasisukęs maždaug į tą pusę, kur stovėjo Frankas.

Frankas, nerangiai palinkęs prie meškos, vėl pakedeno jai kailį.

— Ar moki pasisveikinti, paspausti ranką, Suze? — paklausė, lenkdamasis dar žemiau, bet meška atsigręžusi pažvelgė į jį ir atsistojo ant užpakalinių kojų.

— Ar ji gražiai elgiasi? — sušuko Froidas. — Suze, elkis gražiai! Neišdykauk.

Netgi stačia meška buvo žemesnė už mus — ūgiu pranoko tik Lili ir Froidą. Meškos snukis kone įsibedė Frankui į smakrą. Akimirką juodu taip ir stovėjo vienas prieš kitą, meška mindžikavo ant užpakalinių kojų, tripinėjo kaip kokia boksininke.

— Aš — Frankas, — sunerimęs tarė Frankas meškai ir ištiesė ranką; paskui mėgino abiem rankom suimti dešinę meškos leteną, norėdamas pasisveikinti.

— Nekišk nagų, vaikine, — pasakė Frankui meška ir staiga plaštaka sušėrė jam per rankas.

Frankas susvirduliavo, žengė atatupstas ir vos neparvirto, užlipęs ant registratūros skambučio, — pasigirdo tylus dzingtelėjimas.

— Kaip jums tai pavyko? — paklausė Franė Froido. — Kaip privertėt mešką kalbėti?

— Niekas manęs neverčia kalbėti, meilute, — pasakė meška, prisiglaudusi nosimi Franei prie šlaunies.

Lili vėl suklykė.

— Meška šneka, meška šneka! — spiegė.

— Ji labai protinga meška! — sušuko Froidas. — Juk rašiau.

— Meška šneka! — isteriškai rėkė Lili.

— Aš bent jau neklykauju, — burbtelėjo meškutė Suzė. Ji liovėsi apsimetinėti meška; nebesikūprindama, paniurusi grįžo prie sofos, kur sėdinčią ją išgąsdino pirmąkart klyktelėjusi Lili. Atsisėdusi Suzė vėl sukryžiavo kojas ir užkėlė jas ant kėdės. Dabar matėm, kad ji skaito gana seną žurnalo „Time“ numerį.

— Suzė iš Mičigano, — tarė Froidas, tarytum iš to viskas būtų turėję paaiškėti. — Bet mokėsi koledže Niujorke. Labai protinga.

— Mokiausi Saros Lorens koledže, — paaiškino meška, — bet iškritau. Tai bent elitinė mėšlo krūva, — pasakė — apie Saros Lorens koledžą — nekantriai sklaidydama letenose laikomo žurnalo „Time“ lapus.

— Ji — mergina! — sušuko tėtis. — Čia mergina su meškos kostiumu!

— Moteris, — pataisė jį Suzė. — Neužsimirškite.

Buvo tik tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt septintieji; Suzė pasirodė esanti labai pažangi meška.

— Moteris su meškos kostiumu, — tarė Frankas, o Lili susmuko šalia manęs ir apsikabino mano koją.

— Kitokių protingų meškų nebūna, — niauriai pasakė Froidas. — Tik tokios.

Stojo bežadė tyla, tik viršuje piktai tarškėjo rašomosios mašinėlės. Mes žiūrėjom į Suzę — į tikrai protingą mešką, kuri buvo dar ir vedlė. Dabar, kai sužinojom, kad ji — ne visai tikra meška, Suzė mums atrodė didesnė, tarytum įgavo daugiau galių. Pagalvojom, kad ji — ne tik Froido akys, bet gal ir jo širdis, ir protas.

Tėtis apžiūrinėjo vestibiulį, o jo senas, aklas mentorius trepsėjo drauge su juo, įsikibęs į jo ranką. Ir ką gi tėtis mato šį kartą? — galvojau. Kokia pilis, kokie rūmai, kokios liuksusinės galimybės iškyla jam prieš akis, kai jis eina pro įdubusią sofą, ant kurios sėdi meška, pro impresionistų paveikslų imitacijas, kuriose rausvos, gerai įmitusios nuogalės guli išsidrėbusios šviesos srautuose (ant nederančių spalvų gėlėmis išmargintų tapetų)? Ir pro krėslą išsprogusiu kamšalu (lyg išdraskytu bombos, panašios į tas, kurios turbūt tūno priemiesčiuose, po griuvėsiais), ir pro vienintelę stalinę lempą, pernelyg blausią netgi tam, kad prie jos būtų galima svajoti.

— Gaila, kad sudegė ta saldumynų parduotuvė, — pasakė tėtis Froidui.

— Gaila? — sušuko Froidas. — Nein, nein, nicht gaila! Gerai. Parduotuvės nebėr, ir jie nebuvo apsidraudę. Galim nusipirkt jų patalpas — labai pigiai! Turėsim vestibiulį, kurį žmonės matys — iš gatvės! — rėkavo Froidas, nors buvo aišku, kad jo akys nebematys nieko. — Šitas gaisras pačiu laiku, — dar pasakė Froidas, — kaip tik prieš jums atvykstant, — pridūrė ir spustelėjo tėčiui alkūnę. — Puikus gaisras! — sušuko.

— Toks gaisras, kokie patinka protingoms meškoms, — ciniškai tarė meškutė Suzė, vartydama seną žurnalo „Time“ numerį.

— Tai tu ir padegei? — paklausė meškos Franė.

— Tai jau taip, meilute, — atsakė Suzė.

Kartą gyveno moteris, kurią irgi išprievartavo, bet kai jai papasakojau, kas nutiko Franei ir kaip Franė, mano manymu, su tuo susidorojo, — lyg ir nedarė nieko, arba tiesiog neigė tai, kas buvo blogiausia, — ši moteris man pasakė, kad mudu su Frane klystam.

— Klystam? — paklausiau.

— Tai jau taip, — tarė ši moteris. — Franę išprievartavo, o ne sumušė. Ir tie šunsnukiai ją tikrai „palietė“, kad ir ką ten svaičioja tas tavo juodas draugelis. Ką jis apie tai išmano? Viską žino, nes turi seserį? Tavo sesuo pati iš savęs atėmė vienintelį ginklą, kurį turėdama galėjo sudoroti tuos išperas: jų spermą. Ir niekas jos nesulaikė, kai ji ėjo praustis, niekas neprivertė jos pakovoti, todėl dabar ji kovos su tuo visą gyvenimą. Tiesą sakant, ji paaukojo savo, kaip asmenybės, vientisumą nesipriešindama užpuolikams iš pat pradžių, o tu, — pasakė man ši moteris, — tu labai patogiai išskaidei sesers išprievartavimą, padarei jį nevientisą, bėgdamas ieškoti didvyrio, užuot likęs ten ir pats kovojęs su jais.

— Kas čia per vientisas arba nevientisas išprievartavimas? — vėliau stebėjosi Frankas.

— Bėgau prašyti pagalbos, — pasakiau šiai moteriai. — Mane jie būtų tiesiog sumalę į miltus, o ją vis tiek išprievartavę.

— Turiu pasišnekėt su tavo seserimi, meiluti, — pareiškė ši moteris. — Ji įklimpusi į tą savo mėgėjišką psichologiją, o tai jai nepadės, patikėk: aš žinau, kas yra išprievartavimas.

„Et, — kartą numojo ranka Ajovos Bobas. — Psichologija visada mėgėjiška. Velniop tą Froidą ir visas tas nesąmones!“

„Tas Froidas tai tikrai gali eit sau velniop“, — tada pridūrė tėtis. O aš vėliau vis galvojau, kad mūsų Froidas gal irgi.

Šiaip ar taip, ši apie išprievartavimus nusimananti moteris pareiškė, kad tariama Franės reakcija į tai, kas jai nutiko, tiesiog absurdiška; ir aš, žinodamas, kad Franė teberašo laiškus Čiperiui Davui, visai sutrikau. Ši išprievartavimų ekspertė mane patikino, kad taip nebūna, patirta prievarta taip žmogaus nepaveikia — anaiptol. Ji sakėsi tikrai tai žinanti. Tai nutikę ir jai pačiai. Koledže ji įstojusi į savotišką išprievartautų moterų klubą, ir jos visos sutarusios, kas iš tikrųjų yra išprievartavimas ir kaip reikėtų į tai reaguoti. Dar jai net nepradėjus šnekėtis su Frane, aš mačiau, jog ši moteris negali atsikratyti minčių apie savo pačios nelaimę ir mano, kad kiekvienos aukos reakcija į išprievartavimą turėtų būti tokia kaip jos. O jei kas nors į panašią nelaimę reagavo kitaip, tai, jos įsitikinimu, reiškė, kad ir nusikaltimas buvo kitoks.

„Tokie jau tie žmonės, — būtų pasakęs Ajovos Bobas. — Jie nori, kad kaip tik tai, ką baisiausia jiems teko išgyventi, būtų patyrę ir kiti. Tai juos savotiškai palaiko.“

Ir kas gali juos dėl to kaltinti? Tiesiog neverta nervintis ir ginčytis su tokiais žmonėmis; nes dėl to, ką patyrė, dėl ko neteko kai kurių žmogiškų savybių, jie ima neigti tam tikras kitų žmonių savybes, o iš tikrųjų juk žmonės, nors visi atrodo labai panašūs, vienas nuo kito visada kuo nors skiriasi. Man buvo labai gaila šios moters.

„Jos gyvenimas turbūt labai nelaimingas“, — būtų pasakęs Ajovos Bobas.

Iš tikrųjų: šios moters gyvenimas buvo labai nelaimingas. Ši apie išprievartavimus nusimananti moteris buvo meškutė Suzė.

— Kas čia per nesąmonės — „vienas nereikšmingas įvykis tarp daugelio kitų“? — paklausė Suzė Franės. — Kokia dar čia „laimingiausia mano gyvenimo diena“? — šnekėjo. — Tie niekšai norėjo tave ne tik išdulkinti, jie norėjo atimti iš tavęs stiprybę, ir tu jiems leidai. Bet kuri moteris, kuri taip pasyviai elgiasi niekinama... na, kaip gali sakyti, jog žinojai, kad Čipas Davas bus „pirmas“? Brangute! Tu sumenkinai tą siaubingą nelaimę, kuri tau nutiko, vien tam, kad būtų lengviau apsiprasti.

— Ką vis dėlto čia išprievartavo? — atšovė Franė Suzei. — Na, tu turi tai, kas nutiko tau, o aš — tai, kas nutiko man. Jei sakau, kad niekas manęs iš tikrųjų nepalietė, tai niekas ir nepalietė. Manai, kad kiekvienąkart taip ir paliečia?

— Tai jau taip, meilute, — tarė Suzė. — Prievartautojas savo kotu naudojasi kaip ginklu. Argi gali kas nors, įsmeigęs į tave ginklą, tavęs nepaliesti? Pavyzdžiui, — toliau šnekėjo meškutė Suzė, — koks dabar tavo lytinis gyvenimas?

— Jai tik šešiolika, — įsikišau. — Lytinis gyvenimas ir neturėtų būti labai įspūdingas, kai žmogui tik šešiolika.

— Nesijaučiu sutrikusi, — pasakė Franė. — Juk yra seksas, ir yra išprievartavimas. Skiriasi kaip diena nuo nakties.

— Tai kodėl tada sakai, kad Čiperis Davas tau buvo „pirmas“, Frane? — tyliai paklausiau.

— Tai jau taip — čia visa esmė, — tarė meškutė Suzė.

— Klausykit, — pasakė mums Franė — nesmagiai besijaučiantis Frankas dėliojo pasiansą ir dėjosi išvis nesiklausąs, o Lili sekė mūsų pokalbį kaip kokį teniso čempionato setą, kur svarbus kiekvienas kirtis. — Klausykit, — pakartojo Franė, — esmė čia ta, kad išprievartavo mane. Čia mano nelaimė. Ir aš kovosiu su tuo, kaip norėsiu.

— Bet tu nekovoji, — tarė Suzė. — Kaip reikiant net nesupykai. Turi supykti. Turi tiesiog įsiusti dėl viso to, kas nutiko.

— Turi pasijusti lyg apsėsta ir tokia būti, — užvertęs akis pacitavo senojo Ajovos Bobo žodžius Frankas.

— Aš nejuokauju, kalbu rimtai, — pyktelėjo meškutė Suzė.

Ji, žinoma, buvo pernelyg rimta — bet daug malonesnė, negu mums iš pradžių pasirodė. Po kurio laiko ji suprato, kas iš tikrųjų yra išprievartavimas. Vėliau ėmė vadovauti puikiam prievartos aukų krizių centrui ir pačioje pirmoje savo „Patarimų prievartos aukoms“ eilutėje rašė, kad svarbiausia — nepamiršti, „kieno čia nelaimė“. Ji pagaliau suvokė, kad nors jai pačiai pasveikti labiausiai padėjo pyktis, Franei jis — tada — gal nebūtų buvęs toks naudingas. „Leiskite aukai išsikalbėti“, — išmintingai pataria ji konsultantams informaciniame biuletenyje. Ir: „Nepainiokite aukos problemų su savosiomis.“ Meškutė Suzė tapo tikra prievartą patyrusių moterų konsultante — ne kas kitas, o ji rašė: „Būkite atidūs: tikrieji kiekvieno išprievartavimo padariniai gali būti vis kitokie, ne tokie, kokie buvo jūsų atveju; turėkite omeny, kad padarinių gali būti daug.“ Be to, visiems savo krizių centro konsultantams ji pataria: „Labai svarbu suprasti, kad aukos į tai, kas joms nutiko, reaguoja nevienodai, kiekviena savaip išgyvena krizę. Bet kuriai aukai gali pasireikšti kuris nors vienas, nė vieno, keli arba netgi visi įprasti simptomai: kaltė, neigimas, pyktis, sutrikimas, baimė arba dar kas nors. Sunkumų gali iškilti tą pačią savaitę, tais pačiais metais, po dešimties metų — arba niekada.“

Tikra tiesa; Ajovos Bobui ši meška būtų patikusi, kaip patiko Erlas. Tačiau tomis pirmosiomis dienomis, kai susipažinom, Suzė apie išprievartavimus — ir šiaip apie daug ką — kalbėjo šiurkščiai, kaip meška.

O mums teko gana artimai su ja bendrauti, nors tai atrodė keista, — dėl daugelio dalykų turėjom kreiptis į ją kaip į motiną (mūsų tikrosios mamos juk nebuvo); po kurio laiko jau kreipdavomės į Suzę dėl kiekvienos smulkmenos. Ši protinga (nors ir šiurkštoka) meška beveik iš karto pasirodė esanti daug įžvalgesnė už apakusį Froidą, todėl nuo pat pirmos dienos — ir nakties — naujame viešbutyje mes apie viską, kas mus domino, klausinėjom meškutę Suzę.

— Kas tie žmonės, kurie ten spausdina? — paklausiau.

— Kiek prostitutės ima už savo paslaugas? — domėjosi Lili.

— Kur galėčiau nusipirkti miesto planą? — rūpėjo Frankui. — Norėčiau tokio, kur būtų pažymėti maršrutai ekskursijoms pėsčiomis.

— Ekskursijoms pėsčiomis, Frankai? — vyptelėjo Franė.

— Parodyk vaikams kambarius, Suze, — paliepė Froidas savo protingai meškai.

Kažkodėl pirmiausia visi nuėjom į Ego kambarį, kuris pasirodė esąs pats prasčiausias, tarsi kvadratinė dėžė su dvejomis durimis, be langų; vienos durys vedė į Lili kambarį (beveik tokį pat prastą, tik su langu), o kitos — į pirmo aukšto vestibiulį.

— Egui nepatiks, — tarė Lili, bet Lili apskritai manė, kad Egui nepatiks niekas: nei pats persikraustymas, nei visa kita. Ko gero, ji neklydo, ir dabar, kai tik galvoju apie Egą, įsivaizduoju jį tame kambarėlyje Froido viešbutyje, kurio jis taip ir nepamatė. Matau Egą toje dėžėje be langų, be oro, ankštoje kišenėlėje pačiame svetimo viešbučio viduryje — kambaryje, kuris buvo netinkamas svečiams.

Tai tipiška šeimų tironija: jauniausias vaikas visada gauna prasčiausią kambarį. Egas nebūtų jautęsis laimingas Froido viešbutyje, ir aš dabar vis galvoju, ar apskritai kas nors iš mūsų ten galėjo jaustis laimingas. Žinoma, mums baisiai nepasisekė iš pat pradžių. Turėjom labai mažai laiko, tik vieną dieną ir vieną naktį, paskui mus užgriuvo žinia apie mamą ir Egą; tada Suzė tapo ir mūsų vedle, o tėtis su Froidu ėmė dviese vadovauti viešbučiui, kuris turėjo būti puikus — na, bent jau pelningas, jie to tikėjosi; gal ne itin prašmatnus, bet geras.

Jau tą pačią dieną, kai atvykom, tėtis su Froidu pradėjo kurti planus. Tėtis norėjo perkelti prostitutes į penktą aukštą, o Rytų ir Vakarų santykių apžvalgos žurnalą — į ketvirtą, kad antrame ir trečiame būtų galima apgyvendinti svečius.

— Kodėl žmogus, užmokėjęs už kambarį, turi kabarotis į ketvirtą ar penktą aukštą? — pasakė tėtis Froidui.

— Prostitutės irgi moka už kambarius, — priminė tėčiui Froidas. Jis susilaikė nepridūręs, kad prostitutės kiekvieną vakarą aukštyn ir žemyn sulaksto daug kartų. — Be to, kai kurie jų klientai pernelyg seni, kad taip aukštai kabarotųsi laiptais.

— Jeigu jau tokie seni, kad nebegali užlipti laiptais, — įsikišo meškutė Suzė, — tai gal per seni ir tokiam ištvirkavimui. Tikrai bus geriau, jei koks švokšlys pakratys kojas ant laiptų, o ne lovoj — ant smulkutės mergytės.

— Dieve mano! — pasibaisėjo tėtis. — Tai gal atiduokim prostitutėms antrą aukštą? O tuos nelemtus radikalus užgrūskim į patį viršų.

— Intelektualai paprastai būna nupiepę, — pasakė Froidas.

— Ne visus šituos radikalus galima vadint intelektualais, — tarė Suzė. — Be to, mums vis tiek reikės lifto, — pridūrė. — Aš už tai, kad kekšės liktų arčiau žemės, o mąstytojai palaipiotų laiptais.

— Taip, o svečius apgyvendinsim per vidurį, — linktelėjo tėtis.

— Kokius svečius? — paklausė Franė. Ji su Franku peržiūrėjo registracijos žurnalą; Froido viešbutyje nebuvo jokių svečių.

— Čia dėl to saldumynų gaisro, — paaiškino Froidas. — Išrūkė visus svečius. Kai tik įsirengsim gerą vestibiulį, žmonės plūste užplūs!

— Ir per tą dulkinimąsi visą naktį negalės užmigti, o paskui, anksti rytą, juos pažadins rašomųjų mašinėlių stuksėjimas, — tarė meškutė Suzė.

— Bus toks bohemiškas viešbutis, — optimistiškai pasakė Frankas.

— Ką tu žinai apie bohemą, Frankai? — nusišiepė Franė.

Franko kambaryje stovėjo torsas, kokiais naudojasi moteriškų drabužių siuvėjos; seniau jis priklausė kažkokiai prostitutei, Froido viešbutyje turėjusiai nuolatinį kambarį. Prie to stamboko torso buvo pritvirtinta manekeno galva, nukniaukta, kaip aiškino Froidas, iš vienos didelės Kėrntnerio gatvės parduotuvės. Dailus, bet apdaužytas veidas su kreivai užmaukšlintu peruku.

— Galėsi susikabinti savo apdarus, Frankai, — pasakė Franė.

Paniuręs Frankas pasikabino ant to torso savo švarką.

— Labai juokinga, — burbtelėjo.

Franės kambarys buvo greta manojo. Mudu turėjom bendrą vonios kambarėlį, kuriame stovėjo senoviška vonia, tokia gili, kad joje galėjai ištroškinti jautį. Tualetas buvo koridoriuje, tiesiai priešais vestibiulį. Tik tėtis gavo kambarį su atskira vonia ir tualetu. Be to, netrukus paaiškėjo, kad mudviejų su Frane vonioje prausiasi ir Suzė, nors įeiti ji galėjo tik per kurio nors iš mūsų kambarį.

— Nesijaudinkit, — pasakė Suzė. — Aš prausiuosi retai.

Mes tai jautėm. Nuo Suzės sklido kažkoks keistas, na, gal ne visai kaip meškos, bet gana gaižus, sūrokas kvapas, o kai ji nusiėmė meškos galvą ir mes pirmąkart pamatėm jos tamsius, prakaituotus plaukus — ir išblyškusį, gruoblėtą veidą, ir pavargusias, nerimastingas akis, — mums dingtelėjo, kad daug maloniau į ją žiūrėti, kai ji su meškos kostiumu.

— Čia spuogų — didžiausios mano paauglystės nelaimės — randai, — paaiškino Suzė. — Aš, žinot, tokia mergina, apie kokias sakoma, kad atrodo neblogai, tik reikia ant galvos užmauti maišelį.

— Nesigraužk, — tarė Frankas. — Aš — homoseksualus. Mano paauglystė irgi ne per maloniausia.

— Na, tu bent jau patrauklus, — pasakė meškutė Suzė. — Jūs visi labai patrauklūs, — pridūrė, pavydžiai mūs apžvelgdama. — Gal kartais ir jaučiatės žeminami, bet patikėkite: jokios kitokios diskriminacijos negalima nė lyginti su visuomenės požiūriu į negražius žmones. Aš buvau negražus vaikas — ir dabar, po velnių, kasdien darausi vis negražesnė.

Mes negalėjom atitraukti akių nuo Suzės, vilkinčios meškos kostiumu be galvos; turbūt visiems buvo labai įdomu, ar ji iš tikrųjų tokia apkūni kaip meška. O kai vėliau, po pietų, pamatėm ją prakaituojančią tik su marškinėliais ir sportiniais šortais, darančią pritūpimus prie sienos Froido kabinete, — apšylančią prieš kiekvieną pavakarę, kai išeina darbą baigę radikalai ir ateina prostitutės, rodomą spektaklį, — iškart supratom, kad jos kūno sudėjimas kaip tik tinkamas tokiam žvėries vaidmeniui.

— Stamboka, a? — tarė man Suzė. „Per daug bananų, — tikriausiai būtų pareiškęs Ajovos Bobas, — ir per mažai nubėgtų mylių.“

Tačiau teisybės dėlei turiu pasakyti, kad Suzė vargu ar galėjo kur nors pasirodyti nevilkėdama meškos kostiumu ir nesielgdama kaip meška. O mankštintis įlindus į meškos kailį tikrai sunkoka.

— Negaliu išsiduoti, turėtume nemalonumų, — pasakė man Suzė.

Kaipgi Froidas būtų palaikęs tvarką be jos? Meškutė Suzė buvo tarsi kokia smogikė. Kai prie kairiųjų radikalų imdavo kabinėtis dešinieji, kai pasigirsdavo šūksniai ir plūdimasis koridoriuje arba laiptinėje, kai koks neofašistas imdavo rėkauti: „Nieko nebūna už dyką!“ — kai tuntas protestuotojų susigrūsdavo į vestibiulį su plakatu, kuriame būdavo parašyta, kad Rytų ir Vakarų santykių apžvalgos žurnalas turėtų nešdintis... toliau į rytus, — štai tada, kaip sakė Suzė, Froidui jos ir prireikdavo.

— Eikit lauk, jūs erzinat mešką! — sušukdavo Froidas.

Kartais reikėdavo suurgzti ir šoktelėti į priekį.

— Būna labai juokinga, — pasakojo Suzė. — Iš tikrųjų nesu tokia jau kieta, bet niekas nė nemėgina galynėtis su meška. Man pakanka ką nors sučiupti, ir vargšelis jau inkščia, susirietęs į kamuoliuką. Aš tik pūsteliu į tuos išperas, šiek tiek juos paspaudžiu. Kai esi meška, niekas nesipriešina.

Kadangi radikalai jautėsi dėkingi už tokią apsaugą, nebuvo sunku su jais susitarti, kad persikeltų aukščiau. Tėtis su Froidu jiems viską paaiškino popietei įpusėjus. Tėtis dar pasiūlė mano — kaip rašomųjų mašinėlių nešiko — paslaugas, ir aš ėmiau nešioti tas mašinėles į tuščius penkto aukšto kambarius. Iš viso ten buvo šešios ar septynios rašomosios mašinėlės ir vienas rotatorius — įprasta biuro technika — ir labai jau daug telefonų. Nešdamas trečią ar ketvirtą rašomąjį stalą, pasijutau pavargęs, tačiau tą dieną — kadangi skridom — nekilnojau svarmenų, todėl džiaugiausi, kad galiu nors šitaip pasimankštinti. Paklausiau poros jaunesnių radikalų, gal jie žino, kur galėčiau nusipirkti štangą ir svorio diskų, bet jie į mus žiūrėjo labai įtariai, — tikriausiai todėl, kad buvom amerikiečiai, — ir arba nesuprato angliškai, arba tyčia kalbėjo tik savo kalba. Vienas pagyvenęs radikalas mėgino reikšti protestą, įsileido į gana smarkų, kaip man pasirodė, ginčą su Froidu, bet meškutė Suzė ėmė inkšti, galva trintis tam senukui į kulkšnis, — lyg norėdama išsišnypšti nosį į jo kelnių atvartus, — todėl senukas nutilo ir ėmė lipti laiptais aukštyn, nors jis žinojo, kad Suzė iš tikrųjų ne meška.

— Ką jie rašo? — paklausė Franė Suzės. — Na, ar ten kokie nors informaciniai biuleteniai, kažkokia propaganda?

— Kam jiems reikia tiek daug telefonų? — pasidomėjau, nes per visą dieną negirdėjom nė vieno skambučio.

— Jie patys nuolat kažkam skambina, — atsakė Suzė. — Manau, kad grasina telefonu. O jų biuletenių neskaitau. Ta jų politika man nerūpi.

— Bet kokia ta jų politika? — paklausė Frankas.

— Jie, po velnių, nori viską pakeisti, — tarė Suzė. — Pradėti iš naujo. Nori atversti švarų lapą. Vėl pradėti žaidimą nuo pradžios.

— Aš irgi norėčiau, — pasakė Frankas. — Skamba neblogai.

— Man jie atrodo baisūs, — pareiškė Lili. — Žiūri kažkur tau virš galvos, bet tavęs nemato, net jei pažvelgia tiesiai į tave.

— Na, tu žemoka, — tarė meškutė Suzė. — Į mane jie tikrai spokso, nuolat.

— Vienas iš jų žvilgčioja į Franę, pernelyg dažnai, — pasakiau.

— Aš ne tai turiu omeny, — papurtė galvą Lili. — Norėjau pasakyti, kad jie žiūri į žmones, bet jų nemato.

— Gal todėl, kad nuolat mąsto apie tai, jog viskas galėtų būti kitaip, — spėjo Frankas.

— Ir žmonės, Frankai? — paklausė Franė. — Jie mano, kad žmonės galėtų būti kitokie? Tu irgi taip manai?

— Taigi, — tarė meškutė Suzė. — Pavyzdžiui, mes visi galėtume būti negyvi.

Sielvartas visus suartina; sielvartaudami dėl mamos ir Ego, gerai susipažinom su radikalais ir kekšėmis — pasijutom taip, lyg visada būtume juos pažinoję. Mes buvom vargšai našlaičiai, netekę motinos (prostitutėms), mūsų brolis žuvo pačioje jaunystėje (taip mąstė radikalai). Taigi — norėdami bent kiek praskaidrinti mums nuotaiką, kurią Froido viešbutyje gadino dar ir prastos gyvenimo sąlygos, — ir radikalai, ir prostitutės su mumis elgėsi labai maloniai. Ir nors atrodė, kad jie vieni nuo kitų skiriasi kaip diena nuo nakties, iš tikrųjų panašumų tarp jų buvo daug daugiau, negu jie patys manė.

Ir vieni, ir kiti verteiviškai stengėsi išspausti naudos iš paprasto idealo: ir vieni, ir kiti tikėjo, kad kada nors bus „laisvi“. Į savo kūnus ir radikalai, ir prostitutės žiūrėjo kaip į tai, ką galima daug negalvojant paaukoti dėl galutinio tikslo (ir ką paskui, po visų aukojimosi kančių, bus nesunku susigrąžinti arba pakeisti). Net jų pravardės buvo panašios — nors jie jas gavo dėl skirtingų priežasčių. Visi turėjo kodinius vardus arba pravardes — na, kartais gal ir vadinosi tikrais vardais, bet jokiu būdu ne pavardėmis.

Dviejų iš jų pravardės buvo išvis vienodos, bet nesusipratimų nekildavo, nes radikalas buvo vyras, o kekšė — moteris; be to, Froido viešbutyje jie niekada nedirbdavo tuo pačiu paros metu. Ir tą radikalą, ir kekšę visi vadino Sena Pigmena. Seniausiai prostitutei tokia pravardė prilipo todėl, kad ji iš klientų už paslaugas imdavo mažiau negu kitos toje miesto dalyje vaikštinėjančios kekšės; Kruger gatvės prostitutės, nors ši gatvė — Krugerstrasse — buvo pirmajame rajone, apskritai atrodė prastesnės už tas, kurios darbavosi čia pat esančioje Kėrntnerio gatvėje. Pasukęs iš Kėrntnerio gatvės į siaurutę mūsų gatvelę, iškart pajusdavai, kad žengi į pasaulį be šviesų; tik viena gatvelė į šoną, ir tu nebematai nei spinduliuojančio „Sacher“ viešbučio, nei didingai švytinčio Operos teatro — ir tuoj pat pastebi, kad kekšės čia ryškiau pasidažiusios akių vokus, jų keliai sulinkę, kulkšnys klypsta į šalis (nuo ilgo stovėjimo), arba jų liemenys storesnį — kaip to siuvėjos manekeno, stovinčio Franko kambaryje. Sena Pigmena vadovavo visoms Kruger gatvės prostitutėms.

Tokia pat pravarde vadinamas radikalas buvo kaip tik tas senukas, kuris aršiausiai ginčijosi su Froidu dėl perkėlimo į penktą aukštą. Jis Senos Pigmenos pravardę gavo todėl, kad, kaip visi šnekėjo, gyveno pusbadžiu, — ir dar dėl to, kad visada buvo, pasak kolegų, „radikaliausias radikalas“. Bolševikų laikais — bolševikas, o kai jie pakeitė pavadinimą, jis irgi pasivadino kitaip. Ėjo kiekvieno judėjimo priešaky, bet kai tą judėjimą jau būdavo sunku suvaldyti arba grėsdavo dideli nemalonumai, Sena Pigmena kažkaip pasitraukdavo į užnugarį, paskui tyliai išnykdavo visiems iš akių ir laukdavo kitos kokio nors judėjimo bangos, kad vėl išsiveržtų į priekį. Idealistiškai nusiteikę jaunieji radikalai į Seną Pigmeną žiūrėjo įtariai; kita vertus, jie žavėjosi jo ištverme — jo sugebėjimu išlikti. Labai panašiai į kitą Seną Pigmeną, prostitutę, žiūrėjo jos kolegės.

Vyresnumas visada ir gerbiamas, ir keikiamas — tiek tam tikroje žmonių bendruomenėje, tiek už jos ribų.

Kaip ir Sena Pigmena vadinamas radikalas, seniausia prostitutė, turinti tokią pat pravardę, ilgiausiai ginčijosi su Froidu dėl perkėlimo į kitą aukštą.

— Bet jūs gi kraustotės žemyn, — įkalbinėjo ją Froidas, — vienu aukštu mažiau laipiosite laiptais. Kai viešbutyje nėra lifto, antrame aukšte gyventi geriau negu trečiame.

Klausydamasis, ką vokiškai sako Froidas, aš dar sekiau mintį, bet Senos Pigmenos atsakymo išvis nesupratau. Frankas man paaiškino, kad ji nenori kraustytis, nes reikėtų persinešti daugybę „suvenyrų“.

— Pažiūrėk, koks vaikinas! — tarė jai Froidas, apgraibomis ieškodamas manęs. — Kokie raumenys! — Froidas mano raumenis, žinoma, „matė“ liesdamas; visaip apmaigęs ir aptapšnojęs, jis stumtelėjo mane maždaug ten, kur stovėjo senoji kekšė. — Pačiupinėk! — sušuko. — Jis tau perneš visus suvenyrus. Duok jam dieną, tai perneš visą viešbutį!

Paskui Frankas man išvertė, ką toliau šnekėjo Sena Pigmena.

— Na, raumenų aš jau prisičiupinėjau, — pasakė ji Froidui, atmesdama pasiūlymą mane pamaigyti. — Net miegodama, velniai griebtų, jaučiu visokius raumenis, — pridūrė. — Neabejoju, kad jis galėtų pernešti mano suvenyrus. Tik bijau, kad man ko nesudaužytų.

Taigi aš labai atsargiai pernešiau visus Senos Pigmenos „suvenyrus“. Ten buvo porcelianinių meškučių kolekcija, prilygstanti mano mamos kolekcijai. (Vėliau, po mamos žūties, Sena Pigmena mane pakvietė lankytis jos kambaryje dieną, kai ji nedirba ir išvis nebūna Froido viešbutyje, — aš galėdavau ramiai leisti laiką vienas su jos meškučiais ir prisiminti mamos kolekciją, pražuvusią kartu su mama.) Be to, Senai Pigmenai patiko augalai, želiantys visokių gyvūnų ir paukščių formų vazonuose: gėlės kyšojo iš varlių nugarų, išdrykusios paparčio šakos gaubė flamingų pulkelį, apelsinmedis stiebėsi aukštyn iš aligatoriaus galvos. Kitos prostitutės neturėjo beveik nieko, ką būtų reikėję pernešti, tik kelias drabužių pakaitas, šiek tiek kosmetikos ir vaistų. Man atrodė keistoka, kad jos Froido viešbutyje turi tik savotiškus „nakties poilsio kambarius“, priešingai negu Ronda Rei, daug laiko praleisdavusi savo „dienos poilsio kambaryje“; kaip supratau, dienos ir nakties poilsio kambarių paskirtis buvo labai panaši.

Su prostitutėmis susipažinom tą pirmą vakarą, kai padėjom joms persikraustyti iš trečio aukšto į antrą. Kruger gatvėje dirbo keturios prostitutės — ir dar Sena Pigmena. Jų vardai buvo Babetė, Jolanta, Juočkė Inga ir Rėksnė Anė. Babetę visi vadino Babete, nes tik ji mokėjo šnekėti prancūziškai; dėl to jai dažniausiai ir atitekdavo kekšių ieškantys prancūzai (jie juk iškart įsižeidžia, jeigu juos užkalbini kokia nors kita kalba, ne prancūzų). Babetė buvo itin laiba, žemo ūgio — todėl ji labiausiai patiko Lili — ir smulkaus veidelio, kuris kartais, „Gasthaus Freud“ vestibiulio prieblandoje, pažvelgus iš šono, atrodydavo nemaloniai panašus į kažkokio graužiko snukutį. Vėliau vis pagalvodavau, kad Babetę, ko gero, kankino anoreksija, bet ji to nežinojo, — tada, tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt septintaisiais, dar niekas nežinojo, kas yra anoreksija. Babetė vilkėdavo gėlėtomis, labai jau vasariškomis suknelėmis, netgi kai būdavo toli gražu ne vasara, ir dažniausiai vaikščiodavo tarytum pernelyg storai nusipudravusi (atrodydavo, kad paliesi, ir iš jos odos porų pliūptelės pudros debesėlis); o kartais jos oda būdavo lyg vaškinė (regėjosi, paliesi pirštu, ir liks duobutė). Kartą Lili man prisipažino, kad Babetės smulkumas padėjo jai (Lili) subręsti, nes matydama Babetę ji suprato, jog maži žmonės gali mylėtis su dideliais ir išlikti gyvi, nesutraiškyti. Taip Lili ir pasakė: nesutraiškyti.

Jolanta pasivadino Jolanta, nes, anot jos, tai buvo lenkiškas vardas, o jai labai patiko lenkų anekdotai. Jolanta buvo kampuoto veido, iš pažiūros stipri, tokia pat aukšta kaip Frankas (ir beveik tokia pat nerangi); jos širdingumas atrodė kažkoks netikras — kartais mane apimdavo baimė, kad besijuokdama, pasakodama gerą anekdotą, ji gali staiga supykti ir išsitraukti iš rankinės peilį arba suvaryti kam nors į veidą vyno taurę. Ji buvo plačiapetė, krūtinga, tvirtų kojų, bet nenutukusi, — žavi kaip sveika, energinga valstietė, keistai paveikta mieste viešpataujančios niekšiškos prievartos; patraukli, bet pavojinga. Pirmosiomis dienomis ir naktimis Froido viešbutyje aš ją dažniausiai ir įsivaizduodavau masturbuodamasis; kaip tik su Jolanta man buvo sunkiausia kalbėtis — ne todėl, kad ji atrodė vulgariausia, o dėl to, kad aš jos labiausiai bijojau.

— Kaip atpažinti, kad prostitutė — lenkė? — kartą paklausė manęs Jolanta. Turėjau prašyti Franko, kad išverstų jos klausimą. — Na, ji užmoka tau, kad ją išdulkintum, — luktelėjusi pasakė Jolanta. Tai aš supratau ir be Franko pagalbos.

— Sučiuopi mintį? — paklausė Frankas.

— Viešpatie, Frankai, žinoma! — atsakiau.

— Tai juokis, — patarė Frankas. — Geriau jau juokis.

Žvilgtelėjau į Jolantos rankas — jos riešai buvo kaip artojo, krumpliai kaip boksininko — ir nusijuokiau.

Juočkė Inga juokdavosi retai. Jos gyvenimas buvo labai nelaimingas. Ir, svarbiausia, ji dar labai nedaug to gyvenimo buvo nugyvenusi; jai buvo tik vienuolika metų. Ta mulatukė — austrės ir juodaodžio amerikiečių kareivio duktė — gimė okupacijos pradžioje. Jos tėvas išvyko su okupacine kariuomene tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt penktaisiais, o Inga su mama, prisiklausiusios jo pasakojimų apie tai, kaip Jungtinėse Valstijose elgiamasi su juodaodžiais, nepanoro vykti drauge su juo. Juočkė Inga angliškai kalbėjo geriausiai iš visų prostitučių, todėl, kai mūsų tėtis išvažiavo į Prancūziją atpažinti mamos ir Ego kūnų, mes beveik visas bemieges naktis praleidom su ja. Ji buvo Lili amžiaus, bet jau mano ūgio, o atitinkamai aprengta atrodydavo tokia pat subrendusi kaip Franė. Lanksti, daili, rudaodė — tik jaukas, ne tikra prostitutė.

Kruger gatve jai būdavo leidžiama vaikštinėti tik kartu su kuria nors kita prostitute arba su meškute Suze; kai koks vyriškis jos užsigeisdavo, jam būdavo pasakoma, kad galės tik žiūrėti į ją — ir smaukytis. Juočkė Inga dar buvo per maža, kad ją kas liestų; jokiam vyrui nebūdavo leidžiama užsidaryti su ja vienam. Jei vyriškis norėdavo pabūti su ja, kambaryje būdavo ir meškutė Suzė. Visa tai buvo labai paprasta, bet veiksminga. Jei atrodydavo, kad vyriškis tuoj prisilies prie Juočkės Ingos, meškutė Suzė suurgzdavo ir atsistodavo, lyg rengdamasi pulti. Jei vyriškis prašydavo, kad Juočkė Inga visai išsirengtų, arba reikalaudavo, kad ji žiūrėtų, kaip jis masturbuojasi, meškutė Suzė sunerimdavo. „Jūs erzinat mešką!“ — įspėdavo Juočkė Inga tą klientą, ir jis išeidavo — arba paskubomis baigdavo masturbuotis, o Juočkė Inga palaukdavo, nusukusi akis į šalį.

Visos prostitutės žinojo, kad meškutė Suzė gali atlėkti į jų kambarius per kelias sekundes. Jei išsigąsdavo, joms reikėdavo tik riktelėti, nes Suzė — kaip visi gerai dresuoti gyvūnai — atpažindavo jų balsus. Tylų, nosinį Babetės kniauktelėjimą, Jolantos riaumojimą, Senos Pigmenos „suvenyrų“ dzingsėjimą. Bet mums, vaikams, atrodė, kad šlykščiausi klientai — tie susigėdę vyriškiai, kurie masturbuojasi žvilgčiodami į niekad per daug neišsirengiančią Juočkę Ingą.

— Aš turbūt negalėčiau smaukytis prie meškos, — pareiškė Frankas.

— O aš manau, kad tu negalėtum smaukytis prie Suzės, Frankai, — šyptelėjo Franė.

Lili net nusipurtė, aš irgi. Dabar, kai tėtis buvo Prancūzijoje, — su tais mums svarbiausiais kūnais, — mes į Froido viešbutyje vykstančią prekybą kūnais žiūrėjom abejingai, kaip apskritai į viską žiūri gedintys žmonės.

— Kai dar paaugsiu, — pasakė mums Juočkė Inga, — imsiu daugiau — už tikrą reikalą.

Mes, vaikai, nustebom sužinoję, jog „tikras reikalas“ kainuoja daugiau, negu vyrai moka už tai, kad galėtų smaukytis žiūrėdami į Ingą.

Juočkės Ingos mama sakė nebeleisianti dukteriai tuo užsiimti, kai ji „paaugs“. Juočkės Ingos mama ketino ištraukti dukterį iš to verslo anksčiau, negu ji taps pilnametė. Juočkės Ingos mama buvo dar viena, penkta, Froido viešbutyje besiglaudžianti naktinė plaštakė — ta, kurią visi vadino Rėksne Ane. Ji uždirbdavo daugiau negu visos kitos Kruger gatvės prostitutės, nes stengėsi gerai apsirūpinti prieš išeidama į pensiją (kad pinigų užtektų ne tik jai, bet ir dukteriai).

Jei norėdavai trapios gėlelės arba pasišnekėti prancūziškai, ieškodavai Babetės. Jei patiko prityrusios moterys ir tikėdavaisi bent kiek nusiderėti, kreipdavaisi į Seną Pigmeną. Jei pageidaudavai pavojingo žaidimo ir šiek tiek prievartos, galėdavai pabandyti laimę su Jolanta. Jei gėdijaisi pats savęs, užmokėdavai, kad tau leistų žvilgčioti į Juočkę Ingą. O jei trokšdavai, kad tave meistriškai apgautų, eidavai į kambarį su Rėksne Ane.

Meškutė Suzė tvirtino, kad „daugiau niekas čia taip nemoka suvaidinti orgazmo kaip Rėksnė Anė“.

Rėksnės Anės suvaidinti orgazmai išplėšdavo Lili iš baisiausių košmarų, pažadintas Frankas akimirksniu atsisėsdavo lovoje ir sustaugdavo iš siaubo, pamatęs tamsų ties jo kojūgaliu stypsančio siuvėjos manekeno siluetą, aš pabusdavau iš kiečiausio miego — plačiai atmerkęs akis pajusdavau, kad man stovi, arba imdavau grabinėti savo kaklą ieškodamas, kur jis perrėžtas. Mano nuomone, jau vien dėl Rėksnės Anės nevertėjo prostitučių įkurdinti antrame aukšte, tiesiai virš mūsų kambarių.

Rėksnė Anė išjudindavo net į sielvartą nugrimzdusį mūsų tėtį, kai jis grįžo iš Prancūzijos.

— Dieve mano, — sakydavo tėtis ir eidavo mūsų visų pabučiuoti — pažiūrėti, ar mes saugūs.

Tik Froidas ramiai sau miegodavo, nekreipdamas į visa tai dėmesio.

— Ko jau ko, — vis šnekėdavo Frankas, — o Froido su tokiu orgazmu tai niekas neapmautų. — Frankas tarėsi esąs labai protingas; jis, žinoma, turėjo omeny kitą Froidą, ne akląjį mūsų šeimininką.

Rėksnė Anė kartais apkvailindavo net meškutę Suzę, kuri burbėdavo:

— Dievuliau, čia tai jau buvo tikras.

Arba, dar blogiau, Suzė pamanydavo, kad Rėksnė Anė gal šaukiasi pagalbos.

— Dėl Dievo meilės, taip niekas nebaigtai — šūktelėdavo Suzė, ir aš prisimindavau Rondą Rei. — Ten kažkas miršta!

Suzė riaumodama pasileisdavo antro aukšto koridoriumi, įsibėgėjusi trenkdavosi į Rėksnės Anės duris ir kraupiai urgzdama pripuldavo prie girgždančios lovos — ją pamatęs Rėksnės Anės partneris pasprukdavo, arba nualpdavo, arba šiaip susmukdavo be jėgų. O Rėksnė Anė ramiai sakydavo:

— Ne, ne, Suze, nieko neatsitiko. Jis — labai malonus vyriškis.

Bet dažniausiai jau nepavykdavo atgaivinti kliento pimpalo, nulinkusio ir susitraukusio iš baimės.

— Čia kaip bausmė už visas kaltes, — juokdavosi Franė. — Kai vyrukui jau atrodo, kad tuoj baigs, į kambarį įpuola meška ir ima jį mankyti.

— Atvirai kalbant, meilute, — kartą pasakė jai Suzė, — kai kurie kaip tik tada ir baigia.

Aš vis galvojau, ar tikrai kai kurie Froido viešbutyje įsikūrusių prostitučių klientai gali baigti tik tada, kai juos užpuola meška. Bet mes buvom per jauni; kai ko apie tą viešbutį taip ir nesužinojom. Kaip ir visų praėjusių Helovinų vampyrai, tame „Gasthaus Freud“ matyti žmonės mums atrodė kažkokie ne visai tikri. Bent jau prostitutės ir jų klientai — ir radikalai.

Sena Pigmena (radikalas) visada pasirodydavo pirmas. Kaip ir Ajovos Bobas, jis sakė, jog yra per senas, kad gaištų jam dar likusį laiką miegodamas. Į viešbutį jis kasryt ateidavo taip anksti, kad kartais dar susidurdavo su vėliausiai išeinančia prostitute. Tai, be abejo, būdavo Rėksnė Anė — ji dirbdavo ilgiausiai, kad išsigelbėtų pati ir išgelbėtų savo juodaodę dukterį.

Meškutė Suzė anksti rytą miegodavo. Prašvitus prostitutėms beveik nebeiškildavo sunkumų, — galėjai pamanyti, kad šviesoje žmonės apskritai saugūs, nors ne visada elgiasi garbingai, — o radikalai kivirčytis pradėdavo tik gerokai įdienojus. Dauguma radikalų rytais mėgdavo pamiegoti ilgiau. Paskui visą dieną rašydavo savo manifestus ir kažkam grasindavo telefonu. Be to, dažnai užsipuldavo vienas kitą — „nes neturėjo tikrų priešų“, kaip sakė tėtis. Tėtis, šiaip ar taip, buvo kapitalistas. Kas dar galėjo svajoti apie tobulą viešbutį? Kas kitas, jei ne kapitalistas, iš prigimties nemėgstantis neramumų, norėtų gyventi viešbutyje, vadovauti nieko negaminančiai įmonei, pardavinėti miegą, — poilsį, gal netgi pramogas, — o ne savo darbo vaisius? Tėčiui radikalai atrodė dar juokingesni negu prostitutės. Manau, kad po mamos mirties tėtis suprato, kaip žmogų trikdo kūno geiduliai ir vienatvė; gal jis netgi jautėsi dėkingas už tą „verslą“, kaip prostitutės vadino savo darbą.

Į visą pasaulį ir netobulą žmogaus prigimtį pakeisti pasiryžusius idealistus tėtis žiūrėjo ne taip palankiai. Dabar mane tai stebina, nes tėtis, mano manymu, ir pats yra idealistas, tik gal kitoks, — bet jis, žinoma, visada buvo labiau linkęs tiesiog pergyventi tai, kas nemalonu, negu ką nors keisti. Su radikalais tėtis nebendravo dar ir todėl, kad taip ir neišmoko vokiečių kalbos; o angliškai prostitutės šnekėjo daug geriau negu radikalai.

Radikalas, vadinamas Sena Pigmena, mokėjo tik vieną anglišką frazę. Jis vis pakutendavo Lili — arba duodavo jai ledinuką ant pagaliuko — ir meiliai paerzindavo:

— Jankiai — namo.

— Jis toks mielas senas bezdalius, — sakydavo Franė.

Frankas mėgino įkalti Senai Pigmenai į galvą dar vieną anglišką frazę, kuri, Franko manymu, Pigmenai turėjo labai patikti.

— Imperialistų šuo, — sakydavo Frankas, bet Pigmena šituos žodžius beviltiškai painiojo su „nacių kiaule“, ir išeidavo nei šis, nei tas.

Geriausiai angliškai kalbančios radikalės kodinis vardas buvo Fehlgeburt. Frankas man paaiškino, kad Fehlgeburt vokiškai reiškia „persileidimas“.

— Kas, Frankai? — nesuprato Franė. — „Persilaužimas“?

— Ne, — tarė Frankas. — „Persileidimas“ — na, kai kūdikis gimsta prieš laiką.

Fraulein Fehlgeburt, kaip visi į ją kreipdavosi, — o mes, vaikai, ją vadinom panele Persileidėle, — iš tikrųjų niekada nesilaukė, taigi niekada ir nepersileido; ji studijavo universitete, o tokį kodinį vardą gavo todėl, kad vienintelės kitos Rytų ir Vakarų santykių apžvalgos žurnale dirbančios moters kodinis vardas buvo Nėščioji. Ta moteris kadaise laukėsi. Fraulein Schwanger (schwanger vokiškai reiškia „nėščia“), kiek vyresnė moteris, mūsų tėčio amžiaus, tarp Vienos radikalų išgarsėjo savo nėštumu. Ji parašė visą knygą apie tai, kaip laukėsi, o paskui dar vieną — tarytum pirmosios tęsinį — apie abortą. Pastojusi ji ant krūtinės ėmė nešioti ryškiai raudoną užrašą NĖŠČIA! — SCHWANGER! — o po juo tokio pat didumo raidėmis dar buvo prirašytas klausimas: AR NE TU BŪSI TĖVAS? Iš to išėjo sensacingas knygos aplankas, o visą savo honorarą panelė Švanger paaukojo įvairiems radikalų reikalams. Vėliau pasidariusi abortą — ir parašiusi knygą apie tai — ji sukėlė daug visokių diskusijų; Švanger ir dabar, sakydama kalbą, dar sutraukdavo ištisą minią klausytojų, o surinktas lėšas visada paaukodavo radikalams. Švanger knygoje apie abortą, — išleistoje tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt penktais metais, kaip tik kai baigėsi okupacija, — nenorimo kūdikio pašalinimas buvo pavaizduotas simboliškai — kaip okupacinės kariuomenės išvarymas iš Austrijos. „To kūdikio tėvas, — rašė Švanger, — galėjo būti rusas, prancūzas, britas arba amerikietis; bent jau mano kūne, ir mano sąmonėje, jis buvo nepageidaujamas svetimšalis.“

Švanger artimai bičiuliavosi su meškute Suze; jiedvi mėgdavo aptarti įvairias prievartos teorijas. Bet ilgainiui Švanger susidraugavo ir su mūsų tėčiu; atrodė, kad ji geriausiai moka jį paguosti po mamos žūties, — ne todėl, kad „tarp jų“ (kaip sakoma) būtų kas nors buvę, o dėl to, kad ramus, švelnus, ritmingai skambantis Švanger balsas buvo panašiausias į mūsų mamos, panašesnis negu visų kitų Froido viešbutyje besisukiojančių moterų balsai.

Kaip ir mūsų mama, Švanger mokėjo švelniai įtikinėti. „Aš tiesiog realistė“, — sakydavo taip paprastai ir nuoširdžiai, nors jos noras pradėti viską iš naujo, nuo pradžios — pakeisti pasaulį — buvo toks pat karštas kaip ir liepsningos kitų radikalų svajonės.

Švanger keliskart per dieną nusivesdavo mus, vaikus, išgerti kavos su pienu, cinamonu ir plakta grietinėle — į Kėrntnerio gatvėje esančią „Kaffee Europa“ arba į „Kaffee Mozart“ Albertinos aikštėje, Albertinaplatz Zwei, už Operos teatro.

— Jei nežinot, — kartą pasakė Frankas — ir vėliau dar daug kartų pakartojo, — „Trečiąjį žmogų“ filmavo „Mocarto“ kavinėj.

Švanger tai nerūpėjo; nuo tarškančių rašomųjų mašinėlių ir karštų diskusijų ją galėjo atitraukti tik plakta grietinėlė; be to, ją viliojo kavinės ramybė.

— Vienintelė šio to verta įstaiga mūsų visuomenėje — gaila, kad kavinių irgi nebebus, — sakydavo Švanger Frankui, Franei, Lili ir man. — Gerkit, meilučiai!

Kai norėdavai plaktos grietinėlės, reikėdavo prašyti Schlagobers; taigi panelė Švanger, nors jos kodinis vardas kitiems radikalams gal reiškė „nėščia“, mums, vaikams, buvo gryniausia Schlagobers — motiniškai mus globojanti radikalė, turinti silpnybę plaktai grietinėlei; mums ji labai patiko.

Ir jaunoji panelė Felgeburt, kuri Vienos universitete studijavo amerikiečių literatūrą, tiesiog dievino panelę Švanger. Mums atrodė, jog panelė Persileidėlė didžiuojasi savo kodiniu vardu, nes Fehlgeburt vokiškai dar gali reikšti ir „abortas“. Aš įsitikinęs, jog tai netiesa, bet Franko žodyne tikrai buvo parašyta, kad ir persileidimas, ir abortas vokiškai yra Fehlgeburt, — net ir iš to galėjom matyti, kad tarp mūsų ir radikalų nėra nieko bendra, kad mes niekada jų nesuprasim. Kiekvieno nesusipratimo pagrindas — koks nors nesusikalbėjimas. Iš tikrųjų mes taip ir neperpratom tų dviejų moterų — ištvermingos ir motiniškos panelės Švanger, visas jėgas (ir pinigus) skiriančios kovai, kuri mums, vaikams, atrodė tiesiog beprotiška, bet galinčios apmalšinti mūsų sielvartą švelniu balsu, logiška kalbėsena ir savo mėgstama Schlagobers; ir pusbadžiu gyvenančios, mikčiojančios, drovios universitete amerikiečių literatūrą studijuojančios panelės Persileidėlės, kuri garsiai skaitydavo knygas Lili (ne tik tam, kad paguostų mamos netekusį vaiką, bet ir norėdama šitaip dar pasimokyti anglų kalbos). Ji skaitydavo taip gražiai, kad beveik visada jos klausydavomės ir mes su Frane bei Franku. Panelė Felgeburt mėgdavo mums skaityti Franko kambaryje, todėl atrodydavo, kad klausosi ir siuvėjos manekenas.

Kaip tik panelė Felgeburt Froido viešbutyje — kai mūsų tėtis išvažiavo į Prancūziją, o mama ir Egas buvo traukiami iš šaltos jūros (toje vietoje, kur lyg bakenas plūduriavo Bėda) — mums pirmą kartą perskaitė visą „Didįjį Getsbį“; tos knygos pabaiga, panelės Persileidėlės perskaityta su melodingu austrišku akcentu, iš tikrųjų sukrėtė Lili.

„Getsbis tikėjo žaliuoju žiburėliu, išsvajota ateities laime, kuri kasmet tolsta nuo mūsų. Paskui išsprūsta mums iš rankų, — jausmingu balsu skaitė panelė Felgeburt, — bet nesvarbu — rytoj mes bėgsime dar greičiau, ištiesime rankas dar toliau!.. Ir vieną gražų rytą...“ — panelė Felgeburt nutilo; didelėse apvaliose jos akyse sužibo Getsbio matomo žaliojo žiburėlio atšvaitai — o gal ir išsvajotos ateities laimės vizija.

— Ką? — tarė Lili, sulaikiusi kvapą, ir keistame Franko kambaryje tarytum nuaidėjo iš kažkur atsklidęs Ego balsas.

„Taigi mes stengiamės plaukti pirmyn, — pabaigė skaityti panelė Felgeburt, — prieš srovę, bet ji vis neša mūsų laivelius atgal į praeitį.“

— Čia jau viskas? — paklausė Frankas. — Pabaiga? — Jis susiraukė, paskui užsimerkė.

— Žinoma, kad viskas, Frankai, — pasakė Franė. — Negi pats nesupranti, kad pabaiga?

Vaikiškas Felgeburt veidelis atrodė baisiai išbalęs, ji žiūrėjo į mus liūdnai suraukusi antakius, kaip pagyvenusi moteris, viena jos glotnių šviesių plaukų sruoga buvo užkišta už dailios rausvos ausytės. Tada Lili pratrūko, ir mes negalėjom jos nuraminti. Buvo vėlyva popietė, prostitučių tokiu laiku viešbutyje dar nebūdavo, bet kai Lili pratrūko raudoti, meškutė Suzė pamanė, kad Rėksnė Anė apsimeta patirianti orgazmą kambaryje, kur jos apskritai neturėtų būti. Suzė įpuolė į Franko kambarį, parvertė manekeną, vargšė panelė Felgeburt suspiegė iš išgąsčio. Tačiau netgi toks įsiveržimas nenutildė Lili. Atrodė, kad rauda stringa jai gerklėje, kad ji tuoj uždus iš sielvarto; mums buvo sunku patikėti, kad toks mažas kūnelis gali šitaip drebėti ir skleisti tokius garsus.

Mes, žinoma, manėm, kad ne visa knyga ją taip sujaudino, o tik tie žodžiai apie srovę, kuri „vis neša mūsų laivelius atgal į praeitį“. Manėm, kad Lili verkia galvodama apie mūsų praeitį, apie mamą ir Egą, ir apie tai, kad mes jų niekada nepamiršim. Bet šiek tiek apraminta Lili staiga pareiškė, kad verkia dėl tėčio.

— Tėtis — tikras Getsbis! — verkė Lili. — Tikrai! Aš žinau!

Visi vėl puolėm jos raminti. Frankas tarė:

— Lili, neimk į galvą tų nesąmonių apie „išsvajotą ateities laimę“. Ajovos Bobas ne tai turėjo omeny, kai sakydavo, kad tėtis gyvena ateityje.

— Tai visai kitokia ateitis, Lili, — pasakiau.

— O kas tas „žaliasis žiburėlis“, Lili? — paklausė Franė. — Na, mūsų tėčiui: kas jam yra lyg žaliasis žiburėlis, Lili?

— Matai, Lili, — toliau kalbėjo Frankas, tarytum jau nuobodžiaudamas. — Getsbį žavi pati mintis, kad jis myli Deizę; iš tikrųjų jis myli ne Deizę, jau nebe ją. O tėtis neturi jokios Deizės, Lili, — pasakė Frankas ir tą akimirką tarytum neteko žado, nes tikriausiai tik ištaręs tuos žodžius suvokė, kad tėtis nebeturi ir žmonos.

Bet Lili tarė:

— Tai tas vyriškis baltu smokingu, tai tėtis, jis — Getsbis. „Paskui išsprūsta mums iš rankų, bet nesvarbu...“ — pacitavo Lili. — Negi nesuprantat? — klyktelėjo. — Visada bus kas nors, kas išsprūs mums iš rankų, kiekvieną kartą. Ir tėtis niekada nesiliaus, — pasakė Lili. — Vis vaikysis kažką, kas nuolat išsprūsta. Oi, velniai griebtų! — sušuko, treptelėdama kojyte. — Velniai griebtų! Velniai griebtų! — Lili vėl įsiklykė — taip pat garsiai kaip Rėksnė Anė, kuri mokėjo suvaidinti tik orgazmą; o Lili, kaip mes staiga supratom, galėjo suvaidinti net mirtį. Jos širdgėla buvo tokia tikra, kad man dingtelėjo, jog ir Suzė gal tuoj nusiims meškos galvą ir kaip nors išreikš žmogišką pagarbą, bet Suzė, lapsėdama kaip tikra meška, perėjo per Franko kambarį, stumtelėjo duris ir išvirto į koridorių, palikusi mus vienus su Lili skausmu.

Su tuo Lili kankinančiu Weltschmerz, kaip tai vėliau pavadino Frankas.

— Mes, visi kiti, jaučiam skausmą, — pasakė Frankas. — Mus slegia širdgėla, mes tiesiog liūdim. O Lili, — šnekėjo Frankas, — Lili kankina tikras Weltschmerz. Tai ne „nusivylimas gyvenimu“, nors kai kas taip verčia šitą žodį, — aiškino mums Frankas. — Toks apibūdinimas būtų gerokai per švelnus tam, ką jaučia Lili. Šitas Lili Weltschmerz — kaip „pasaulio sielvartas“. Pažodžiui Welt ir reiškia „pasaulis“, o Schmerz yra „sielvartas“ — tikras skausmas, gėla. Taigi Lili kankina pasaulio sielvartas, — išdidžiai pareiškė Frankas.

— Tai jau tikra bėda, ar ne, Frankai? — paklausė Franė.

— Taigi, — niauriai tarė Frankas. Bėda nebebuvo Franko draugas: dabar jau ne.

Iš tikrųjų: po to, kai žuvo mama ir Egas, laikęs glėbyje Bėdą, — ir Bėda išniro iš gelmių lyg plūduras, rodantis, kur yra jų kapas, — Frankas liovėsi mėginęs parinkti negyvėliams tinkamas pozas; jis išvis nebedarė jokių iškamšų. Atsisakė visko, kas buvo susiję su prisikėlimu iš numirusių. „Įskaitant ir religiją“, — tvirtino Frankas. Anot jo, religija — tik dar viena taksidermijos atmaina.

Po to, kai Bėda jam iškrėtė tokį pokštą, Frankas apskritai ėmė labai kritiškai žiūrėti į tikėjimą. Tapo dar didesniu fatalistu, negu buvo Ajovos Bobas, dar didesniu skeptiku negu Franė arba aš. Frankas, beveik aršus ateistas, dabar tikėjo tik likimu — permaininga sėkme arba pražūtimi, atsitiktiniu farsu ir sielvartu. Jis pasisakydavo prieš viską, kad ir ką kas mėgindavo prakišti: nuo politikos iki moralės. Frankas visada viskam priešinosi. Pasak jo paties, palaikydavo „opoziciją“.

— Bet kam iš tikrųjų ta opozicija priešinasi, Frankai? — kartą paklausė jo Franė.

— Tiesiog priešinkis visoms prognozėms, — patarė Frankas. — Jei kas nors ko nors siekia, tu būk nusistačiusi prieš. Jei kas nors kam nors prieštarauja — būk už tai. Jei įsėdi į lėktuvą ir jis nesudūžta, vadinasi, tu gerai pasirinkai, — šnekėjo Frankas. — Daugiau tai nieko nereiškia.

Kitaip sakant, Frankas išsikraustė iš proto. Kai mama ir Egas iškeliavo į aną pasaulį, Frankas iškeliavo dar toliau — kažkur — paniro į savotišką tikėjimą, dar absurdiškesnį negu seniai žinomos religijos; tarytum tapo kažkokios viską neigiančios sektos nariu.

— O gal Frankas ją ir įkūrė, — kartą pasakė Lili.

Ji turėjo omenyje nihilizmą, anarchiją, paprasčiausią kvailumą ir laimę prieš liūdesį, ir depresiją, užplūstančią taip pat reguliariai, kaip ateina naktis, netgi džiaugsmingiausiomis dienomis. Frankas tikėjo tuo, kas pritrenkia. Visokiais netikėtumais. Jis nuolat puolė ir traukėsi, kvailai klupinėjo, plačiai atmerkęs akis, staiga nutviekstas saulės, — ėjo per dykynę vis užkliūdamas už lavonų, kuriuos ką tik gaubė tamsa.

— Jis tiesiog pakvaišo, — tarė Lili. O ji žinojo, ką šneka.

Lili ir pati pakvaišo. Atrodė, kad mamos ir Ego žūtį Lili suvokia kaip bausmę jai — už tai, kad ji turi kažkokių slaptų ydų, taigi Lili nusprendė pasikeisti. Be kita ko, ji pasiryžo paaugti.

— Bent truputėlį, — pareiškė labai ryžtingai. Mudu su Frane nerimavom dėl jos. Neatrodė tikėtina, kad Lili galėtų paaugti, o tas ryžtas, kurio kupina Lili, kaip mes įsivaizdavom, stengėsi augti, baugino ir Franę, ir mane.

— Aš irgi norėčiau pasikeisti, — pasakiau Franei. — Bet Lili... na, nežinau. Lili — tiesiog Lili.

— Visi tai žino, — tarė Franė.

— Visi, išskyrus pačią Lili.

— Taigi, — linktelėjo Franė. — O kaip tu norėtum pasikeisti? Sugalvojai ką nors geriau negu tiesiog paaugti?

— Ne. Ne geriau, — atsakiau. Buvau realistas didelių ir mažų svajotojų šeimoje. Žinojau, kad negaliu paaugti. Žinojau, kad niekad iš tikrųjų nesubręsiu, visada ir liksiu vaikiškas, niekad nebūsiu toks suaugęs, kad galėčiau jaustis atsakingas už šį pasaulį. Už šį nelemtą Welt, kaip pasakytų Frankas. Negalėjau taip pasikeisti ir pats tai žinojau. Bet galėjau padaryti kai ką, kas būtų patikę mamai. Galėjau išvalyti savo kalbą, nustoti keiktis — juk mama dėl to nervindavosi. Aš taip ir padariau.

— Turi omeny, kad nebesakysi nei „šūdas“, nei „mėšlas“, nei „sušiktas“? Netgi „eik velniop“ arba „atsiknisk“ — nieko tokio, niekada? — pasidomėjo Franė.

— Taigi, — linktelėjau.

— Net „šiknius“? — paklausė Franė.

— Taip, — atsakiau.

— Tu tikras šiknius, — vyptelėjo Franė.

— Taip pat prasminga arba beprasmiška kaip ir visa kita, — pamąstęs pareiškė Frankas.

— Tu asilas neraliuotas, — erzino mane Franė.

— Manau, jog tai kilnu, — tarė Lili. — Smulkmena, bet kilnu.

— Jis gyvena nutriušusiame kekšyne, su tipais, kurie trokšta apversti pasaulį aukštyn kojom, ir jis nori išvalyti savo kalbą, — prunkštelėjo Franė. — Šūdausis, — pasakė man. — Susmirdęs bezdalius. Pernakt smaukaisi ir sapnuoji papus, bet nori kalbėti gražiai, ar ne? — paklausė.

— Liaukis, Frane, — paprašė Lili.

— O tu, Lili, nususęs šūdukas, — rėžė Franė. Lili pravirko.

— Turim laikytis drauge, Frane, — pasakė Frankas. — Toks užgauliojimas nepadeda.

— O tu sumautas agrastėlis, Frankai, — užvažiavo jam Franė.

— O kas gi tu, meilute? — paklausė Franės meškutė Suzė. — Kodėl manai, kad esi tokia jau kieta?

— Nesu itin kieta, žiopla meška, — atšovė Franė. — Tu tiesiog šlykšti merga, visa nusėta spuogais — ir randais nuo spuogų: spuogai tave sudarkė, todėl tau maloniau būti kvaila meška negu žmogumi. Manai, tu labai kieta? Po velnių! Meška būti lengviau, argi ne? — paklausė Franė Suzės. — Ir dirbti aklam senukui, kuris mano, kad tu protinga — ir turbūt labai graži, — toliau šnekėjo Franė. — Na, aš nesu tokia kieta. Bet protinga. Aš ištversiu. Ir ne tik ištversiu, — pasakė. — Gausiu, ko noriu... kai žinosiu, kas tai, — pridūrė. — Matau, kaip čia viskas susiklostė. O jūs, — kreipėsi į mus visus, net ir į vargšę panelę Persileidėlę, — jūs vis laukiat, kada kas nors pasikeis. Manai, tėtis nelaukia? — staiga paklausė manęs.

— Jis gyvena ateityje, — tebešniurkščiodama tarė Lili.

— Jis toks pat aklas kaip ir Froidas, — pareiškė Franė, — arba tuoj toks bus. Taigi žinot, ką ketinu daryti? — paklausė mūsų visų. — Tikrai nenustosiu keiktis. Kalbėsiu, kaip man patinka, ir nusitaikysiu, į ką tik norėsiu, — pasakė man. — Kalba — vienintelis mano ginklas. Ir aš paaugsiu tada, kai būsiu tam pasirengusi, arba kai bus laikas paaugti, — tarė, pasisukusi į Lili. — Ir niekada nebūsiu tokia kaip tu, Frankai. Niekas niekada nebus toks kaip tu, — meiliai pridūrė. — Ir nebūsiu meška, — pasakė Suzei. — Tu prakaituoji kaip kiaulė, įlindusi į tą kvailą kailį; linksminiesi puldinėdama žmones, kad jie pasijustų nesmagiai, bet tik todėl, kad pati nesmagiai jautiesi būdama savimi. O aš savo kailyje jaučiuosi puikiai.

— Tau pasisekė, — burbtelėjo Frankas.

— Taip, tau pasisekė, Frane, — tarė Lili.

— Na ir kas, kad tu graži? — gūžtelėjo pečiais Suzė. — Vis tiek esi tikra kalė.

— Nuo šios akimirkos aš iš esmės būsiu motina, — pareiškė Franė. — Ketinu rūpintis jumis, suskiai: tavimi, tavimi ir tavimi, — parodė pirštu į Franką, Lili ir mane. — Nes mamos nėra, ji nebepasirūpins. Nėra ir Ajovos Bobo. Nebėra kas žiūri, kad neįliptumėt į mėšlą, — šnekėjo Franė, — likau tik aš. Taigi teks žiūrėti man — toks bus mano vaidmuo. Tėtis išvis nieko nesuvokia, — pasakė Franė, ir mes linktelėjom — Frankas, Lili ir aš; linktelėjo net meškutė Suzė. Visi žinojom, kad tai tiesa: tėtis aklas — arba netrukus apaks.

— Šiaip ar taip, man nereikia, kad mane globotum, — pasakė Franei Frankas, bet neatrodė tuo įsitikinęs.

Lili prisigretino prie Franės, padėjo galvą jai ant kelių ir vėl pravirko — gana jaukiai įsitaisiusi, kaip man pasirodė. Franė, be abejo, žinojo, kad aš ją myliu, — beviltiškai ir pernelyg karštai, — taigi man nereikėjo nieko nei daryti, nei sakyti.

— Tikrai nesileisiu auklėjama šešiolikmetės, — tarė meškutė Suzė, bet jau buvo nusiėmusi meškos galvą; laikė ją didžiulėse letenose. Tačiau Suzę iškart išdavė spuogų subjaurota veido oda, skausmo kupinos akys ir pernelyg maža burnytė. Ji vėl užsidėjo meškos galvą; tik taip galėjo jaustis turinti valdžią.

Studentė, panelė Persileidėlė, labai rimta ir geranoriškai nusiteikusi, tarytum pritrūko žodžių.

— Nežinau, — murmėjo. — Nežinau.

— Pasakyk vokiškai, — paragino ją Frankas.

— Tiesiog rėžk, ką manai, bet kaip, — padrąsino Franė.

— Na... — tarė panelė Felgeburt. — Ta pastraipa. Ta graži pastraipa, pati pabaiga... „Didžiojo Getsbio“ — štai ką turiu omeny.

— Sakyk, Felgeburt, — nekantravo Franė. — Rėžk.

— Na, — tarė panelė Felgeburt, — nežinau, bet — kažkodėl — perskaičiusi tą pastraipą panorau nuvykti į Jungtines Valstijas. Na, tai neatitinka mano politinių įsitikinimų... jūsų šalis... žinau. Tačiau ta pabaiga, visa tai... na... taip gražu. Todėl ir noriu ten būti. Žinoma, tai nesąmonė, bet aš tiesiog norėčiau būti Jungtinėse Valstijose.

— Sakai, kad tu norėtum ten būti? — šyptelėjo Franė. — Tai įsivaizduok, kaip mes gailimės, kad iš ten išvykom.

— Ar galėtume ten grįžti, Frane? — paklausė Lili.

— Turėsim prašyti tėčio, — tarė Frankas.

— O Dieve, — atsiduso Franė. Supratau, kad ji jau įsivaizduoja tą akimirką, kai mėginsim į tėčio svajones įterpti šiek tiek tikrovės.

— Jūs jau man atleiskite, bet jūsų šalis, — kartą pasakė vienas iš radikalų — tas, kurį visi vadino tiesiog Arbaiteriu (Arbeiter vokiškai reiškia „darbininkas“), — jūsų šalis — tikras nusikaltėlių lizdas. Jūs jau man atleiskite, — pridūrė, — bet jūsų šalyje galutinai nugalėjo korporatyvizmas; tai reiškia, kad jūsų šalį valdo korporacijų susivienijimai. Tos korporacijos nehumaniškos, nes niekas nėra asmeniškai atsakingas už tai, kaip naudojamasi valdžia; korporacija — kaip kompiuteris, kurio energijos šaltinis yra gaunamas pelnas; be to, pelnas — tarytum jo veikimui būtini degalai. Junginės Valstijos — jūs jau man atleiskite — pati netinkamiausia šalis humanistui, aš taip manau.

— O mums nusišikt, ką tu manai, — atšovė Franė. — Visai nusikliedėjai. Pats kalbi kaip kompiuteris.

— O mąstai kaip pavarų dėžė, — pasakė Arbaiteriui Frankas. — Keturios pavaros, keturi iš anksto nustatyti greičiai, jei nori važiuoti į priekį. Ir viena atbulinė.

Arbaiteris išpūtė akis. Angliškai jis kalbėjo ne per geriausiai, o jo protas, kaip vėliau supratau, buvo toks pat universalus kaip žoliapjovę.

— Ir toks pat poetiškas, — pasakė meškutė Suzė.

Arbaiteris nepatiko niekam, netgi jautriajai panelei Persileidėlei. Vienintelė jos silpnybė — radikalų manymu — buvo žavėjimasis literatūra, ypač amerikiečių romantizmu. („Na ir kvaila ta tavo specializacija, mieloji“, — nuolat priekaištavo jai panelė Švanger.) Bet iš tikrųjų — mūsų, vaikų, supratimu — tai, kad panelė Felgeburt mėgo literatūrą, buvo jos stiprybė. Kaip tik romantiškoji jos, kaip asmenybės, pusė dar buvo gyva; bent jau kol kas. Laikui bėgant, teatleidžia man Dievas, aš padėjau ją nužudyti.

— Literatūra — svajotojams, — sakydavo vargšei panelei Felgeburt Sena Pigmena. Radikalas, žinoma. Sena Pigmena vadinama prostitutė mėgdavo pasvajoti; kartą ji Frankui prisipažino, kad tik svajonės jai ir patinka — svajonės ir tie „suvenyrai“.

— Studijuok ekonomiką, mieloji, — patarė panelė Švanger panelei Felgeburt — Nėščioji Persileidėlei.

— Žmogaus naudingumas, — postringavo Arbaiteris, — tiesiogiai susijęs su tuo, kokia visų šalies gyventojų dalis priima sprendimus.

— Kokia dalis valdo, — pataisė jį Sena Pigmena.

— Priima veiksmingus sprendimus, — tarė Arbaiteris — juodu atrodė kaip du kolibriai, kaišiojantys snapus į vieną žiedelį.

— Skiedalai, — burbtelėjo Franė.

Arbaiteris ir Sena Pigmena vos vos graibė angliškai, taigi jiems drąsiai galėjai sakyti, pavyzdžiui, „apsišik aukštielninkas“ — jie vis tiek nieko nesuprasdavo. Ir man, nors buvau pasižadėjęs kalbėti gražiai, labai norėjosi pasakyti jiems ką nors panašaus; tačiau dabar galėjau tik klausytis, kaip su jais kalba Franė.

— Galimas rasių karas Amerikoje, — dėstė mums Arbaiteris, — bus ne taip suprastas. Iš tikrųjų tai bus skirtingų visuomenės klasių karas.

— Kai pabezdi, Arbaiteri, ar ruoniai zoologijos sode nustoja plaukioti? — paklausė jo Franė.

Kiti radikalai retai dalyvaudavo mūsų diskusijose. Vienas nuolat sėdėdavo prie rašomosios mašinėlės; kitas laiką leido prie vienintelio Rytų ir Vakarų santykių apžvalgininkų automobilio; visi šeši apžvalgininkai tame automobilyje vos sutilpdavo. Mechanikas, tupinėjantis apie tą sukežusį, nuolat gendantį kledarą, — kuriuo, mūsų manymu, niekas nebūtų galėjęs iš kur nors pasprukti, o gal niekas, pasak tėčio, ir nesirengė juo nuo ko nors sprukti, — buvo niūrus vaikinas amžinai tepaluotu veidu, vilkintis kombinezonu, su tamsiai mėlyna tramvajaus konduktoriaus kepure. Jis priklausė profsąjungai ir visą naktį važinėdavo pagrindine Strassenbahn linija — Mariahilferio gatve. Todėl kasdien atrodydavo mieguistas ir piktas, ir vis žvangindavo savo įrankiais. Jį visi ir vadino Šraubenšliuseliu — Schraubenschltissel vokiškai reiškia „veržliaraktis“. Frankas mėgaudamasis tardavo Šraubenšliuselio pravardę — norėjo pasipuikuoti, o Franei, Lili ir man mechaniko pravardė labiau patiko išversta į anglų kalbą. Mes tą vaikiną vadinom tiesiog Veržliarakčiu.

— Sveikas, Veržliarakti! — sakydavo jam Franė, kai jis gulėdavo po automobiliu ir keikdavosi. — Tikiuosi, jie nesusuko tau smegenų, Veržliarakti.

Veržliaraktis angliškai nesuprato nė žodžio, o apie jo asmeninį gyvenimą mes žinojom tik tai, kad kadaise jis pakvietė meškutę Suzę į pasimatymą.

— Na, šiaip jau niekas manęs niekur nekviečia, — pasakojo Suzė. — Tikras asilas.

— Tikras asilas, — pakartojo Franė.

— Na, suprantat, jis manęs juk iš tikrųjų nė karto net nematė, — pasakė Suzė.

— Ar jis žino, kad tu moteris? — paklausė Frankas.

— Dieve mano, Frankai! — sudraudė jį Franė.

— Man tik smalsu, — tarė Frankas.

— Tas Veržliaraktis tikrai kažkoks trenktas, — pasakė Franė. — Niekur su juo neik, Suze, — patarė meškai.

— Gal juokauji? — pasipiktino meškutė Suzė. — Meilute, aš apskritai niekur neinu. Su vyrais.

Tai išgirdusi Franė tarytum nė nemirktelėjo, o Frankas — aiškiai mačiau — neramiai pasimuistė ir atsitraukė.

— Suzė — lesbietė, Frane, — pasakiau, kai mudu likom vieni.

— Ji to nesakė, — paprieštaravo Franė.

— Manau, kad lesbietė.

— Na ir kas? — tarė Franė. — O kas tada Frankas? Dėl Franko tu nesijaudini.

— Būk atsargi su Suze, Frane, — perspėjau.

— Tu per daug apie mane galvoji, — pasakė Franė, kaip dažnai sakydavo. — Atstok nuo manęs, gerai? — paprašė.

Tai buvo vienintelis jos prašymas, kurio aš negalėjau patenkinti.

— Kiekviename lytiniame akte iš tikrųjų dalyvauja gal keturios ar penkios skirtingos lytys, — pasakė mums šeštasis Rytų ir Vakarų santykių apžvalgininkas. Čia jau buvo taip iškreipta Froido — kito Froido — mintis, jog mes turėjom prašyti, kad Frankas mums dar kartą tai išverstų, nes pirmąkart nieko nesupratom.

— Jis taip pasakė, — patikino mus Frankas. — Kiekviename lytiniame akte iš tikrųjų dalyvauja daug skirtingų lyčių.

— Keturios ar penkios? — pasitikslino Franė.

— Kai gulim su moterim, — šnekėjo tas radikalas, — tai santykiaujam su savimi — tokiais, kokie būsim ateityje, ir tokiais, kokie buvom vaikystėje. Be to, savaime suprantama, su mylimąja — kokia ji bus ir kokia buvo vaikystėje.

— Savaime suprantama? — tarė Frankas.

— Taigi kiekvieną kartą, kai dulkiniesi, iš tikrųjų dulkinasi keturi ar penki žmonės? — paklausė Franė. — Tai turbūt kaip reikiant išsekina.

— Energija, eikvojama seksui, yra vienintelė energija, kurios atsargų neturi papildyti visuomenė, — pasakė mums tas gana svajingas šeštasis radikalas. — Frankas stengėsi tai išversti. — Mes patys atkuriame savo lytinę energiją, — paaiškino radikalas, žiūrėdamas į Franę taip, lyg būtų ką tik išsakęs itin gilią mintį.

— Nejaugi? — pašnibždėjau Franei, bet ji atrodė šiek tiek labiau pakerėta, negu, mano manymu, turėjo būti. Jau baiminausi, kad jai patinka tas radikalas.

Jo vardas buvo Ernstas. Tiesiog Ernstas. Normalus vardas, bet be pavardės. Jis nesiginčydavo. Kurpdavo paskirus, beprasmius sakinius, tyliai juos ištardavo ir grįždavo prie rašomosios mašinėlės. Pavakary išėję iš Froido viešbučio, radikalai valandų valandas karksodavo kitapus gatvelės esančioje „Kaffee Mowatt“ — niūrokoje, menkai apšviestoje kavinėje, kurioje stovėjo biliardo stalas, kabėjo keli smiginio taikiniai, o nuolatiniai lankytojai, susėdę vienas prie kito, rimtais veidais, gerdavo arbatą su romu ir žaisdavo šachmatais arba skaitydavo laikraščius. Ernstas retai kada prisidėdavo prie savo kolegų toje „Kaffee Mowatt“. Jis vis rašė ir rašė.

Rėksnė Anė išeidavo namo paskutinė iš prostitučių, o Ernstas — paskutinis iš radikalų. Rėksnė Anė dažnai susidurdavo su Sena Pigmena, kai senasis radikalas iš ryto ateidavo į darbą, o vakarais ji ne ką rečiau sutikdavo išeinantį Ernstą, pagaliau baigusį rašyti. Jis visada atrodydavo kažkoks keistas, lyg ne iš šio pasaulio; kai kalbėdavo su panele Švanger, jie abu taip pritildydavo balsus, kad pokalbį beveik visada baigdavo pašnibždomis.

— Ką Ernstas rašo? — paklausė Franė meškutės Suzės.

— Pornografiją, — atsakė Suzė. — Ernstas irgi kvietė mane į pasimatymą. Be to, jis mane matė.

Tai išgirdę visi akimirką patylėjom.

— Kokią pornografiją? — po kurio laiko atsargiai pasidomėjo Franė.

— Manai, kad būna įvairių rūšių, meilute? — tarė Suzė. — Šlykščiausią, — pasakė. — Iškrypėliškos sueitys. Prievarta. Visiškas degradavimas.

— Degradavimas? — įsikišo Lili.

— Čia ne tavo ausims, meilute, — pasakė Suzė.

— Papasakok man, — paprašė Frankas.

— Pernelyg šlykštu, kad pasakočiau, — tarė Suzė Frankui. — Tu vokiškai moki geriau negu aš, Frankai. Pats paskaityk.

Deja, Frankas ir paskaitė; ir išvertė kai ką iš Ernsto pornografijos mums. Vėliau aš Franko klausiau, ar jis nemano, kad ta Ernsto pornografija buvo tikrų nemalonumų pradžia, — jei mes būtume kaip nors sugebėję nekreipti į ją dėmesio, ar viskas vis tiek būtų ėmę ristis į pakalnę? Bet naujoji Franko religija — jo antireligija — jau buvo paveikusi visus jo atsakymus (į visus klausimus).

— Į pakalnę? — pasakė Frankas. — Na, galiausiai viskas, be abejo, pajuda ta linkme, kad ir kas būtų. Jei ne ta pornografija, būtų buvę kas nors kita. Svarbiausia čia tai, kad mums lemta ristis į pakalnę. Ar kada matei, kad kas ristųsi aukštyn? O kas mus stumteli — ne taip jau svarbu, — pareiškė Frankas, kaip visada erzinamai atsainiu tonu.

— Pagalvok, — vėliau šnekėjo Frankas. — Kodėl, kai sulauki suknistos paauglystės, atrodo, kad praėjo daugiau negu pusė gyvenimo? Kodėl vaikystė atrodo begalinė, kai pats esi vaikas? Kodėl jautiesi taip, lyg jau būtum nuėjęs ne mažiau kaip tris ketvirčius kelio? O kai vaikystė baigiasi, kai vaikai užauga ir staiga turi pažvelgti į tikrovę... na, — pasakė man Frankas, visai neseniai, — žinai, kaip būna. Kai gyvenom tame pirmajame „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje, atrodė, kad mums visada bus trylika, keturiolika ir penkiolika metų. Visą sušiktą amžinybę, kaip sakytų Franė. Bet kai tik išvykom iš to pirmojo viešbučio, — šnekėjo Frankas, — gyvenimas ėmė bėgti dukart greičiau. Taip jau yra, — pareiškė Frankas, labai patenkintas savimi. — Pusę savo gyvenimo būni penkiolikmetis. Paskui — vieną gražią dieną — suvoki, kad tau jau dvidešimt keleri; nespėji apsidairyti, ir jau sukako trisdešimt. Ketvirta dešimtis pralekia kaip savaitgalis malonioje draugijoje. Ir nejučia imi galvoti, kaip būtų gerai, jei tau vėl būtų penkiolika.

— Į pakalnę? — šnekėjo Frankas. — Ilgai užtrunki kopdamas / kalną — kol sulauki keturiolikos, penkiolikos ar šešiolikos metų. O nuo tada, žinoma, jau ritiesi žemyn. Ir visi žino, kad į pakalnę nusiriti greičiau, negu užkopei. Aukštyn — iki keturiolikos, penkiolikos ar šešiolikos, o paskui jau žemyn. Kaip nuo kalno plūsta vanduo, kaip byra smėlis.

Frankui buvo septyniolika, kai jis ėmė versti mums pornografiją; Franei — šešiolika, man — penkiolika. Vienuolikmetė Lili dar atrodė per maža, kad to klausytųsi. Bet Lili atkakliai tvirtino, kad jeigu jau buvo pakankamai subrendusi, kad klausytųsi panelės Felgeburt skaitomo „Didžiojo Getsbio“, tai gali klausytis ir Franko verčiamų Ernsto rašinių. (Rėksnė Anė, kaip tipiška veidmainė, žiūrėjo, kad jos duktė, Juočkė Inga, neišgirstų nė vieno tos pornografijos žodžio.)

Ernstas, žinoma, tik Froido viešbutyje buvo vadinamas Ernstu. Kaip pornografas, jis turėjo daug vardų. Nenorėčiau pasakoti apie pačią pornografiją. Meškutė Suzė mums sakė, kad Ernstas universitete dėsto kursą, kuris vadinasi „Erotizmo istorija literatūroje“, bet Ernsto pornografija nebuvo erotiška. Panelė Felgeburt kadaise išklausė Ernsto dėstomą erotinės literatūros kursą, ir netgi ji pripažino, kad paties Ernsto rašliava nė kiek nepanaši į tikrai erotinius kūrinius, kurie niekada nebūna pornografiški.

Nuo Ernsto pornografijos mums įskausdavo galvos ir išdžiūdavo gerklės. Frankas sakydavo, kad jam net akys ima perštėti nuo tokio teksto; Lili jo vertimo pasiklausė tik vieną kartą, ir jai buvo gana; o aš visas sustirdavau, sėdėdamas Franko kambaryje, kur siuvėjos manekenas, tarytum neįprastai pakanti mokytoja, irgi klausydavosi Franko vertimo, o palei grindis traukdavo žvarbus skersvėjis. Jausdavau, kad kažkas šaltas skverbiasi man į kelnių klešnes, išlindęs iš senų grindų, iš namo pamato, iš tamsios žemės, kur turbūt guli senosios Vindobonos11 gyventojų kaulai ir visokie kankinimo įrankiai (botagai ir vėzdai, liežuvio žnyplės ir durklai), kuriuos taip mėgo vis įsiveržiantys turkai; kur slypi Šventosios Romos imperijos siaubo kambariai. Nes Ernsto pornografija buvo ne apie seksą: jis rašė apie skausmą be jokios vilties, apie mirtį be jokių gerų atsiminimų. Kurį laiką pasiklausiusi meškutė Suzė bėgdavo išsimaudyti vonioje, Lili (savaime suprantama) pravirko, aš vos nesusivėmiau (du kartus), o Frankas sviedė vieną iš tų knygelių į manekeną (tarsi manekenas būtų ją parašęs) — tos knygelės pavadinimas buvo „Vaikai plaukia laivu į Singapūrą“; jie taip ir nenusigavo į Singapūrą, nė vienas iš tų vargšų vaikelių.

Tačiau Franė tik raukėsi. Ji galvojo apie Ernstą; galiausiai jį susirado ir — pirmiausia — paklausė, kodėl jis visa tai rašo.

— Dekadansas paaštrina revoliucinę situaciją, — pasakė jai Ernstas, lėtai tardamas žodžius; Frankui buvo sunku tai išversti. — Viskas, kas yra dekadentiška, paspartina procesą, priartina neišvengiamą revoliuciją. Šiame etape būtina sukelti pasišlykštėjimą. Pasišlykštėjimą mūsų politika, ekonomika, nežmoniškai besielgiančiomis mūsų institucijomis... ir moralinį pasišlykštėjimą savimi — tokiais, kokie mes tapome.

— Čia jis turbūt apie save, — pašnibždėjau Franei, bet ji tik suraukė antakius; pernelyg įdėmiai klausėsi, ką šneka Ernstas.

— Pornografas, žinoma, pats šlykščiausias, — monotoniškai dudeno Ernstas. — Bet, suprantat, jei būčiau komunistas, kokios vyriausybės norėčiau? Itin liberalios? Ne. Norėčiau nuolat represijų besigriebiančios kapitalistinės, antikomunistinės vyriausybės, pačios tironiškiausios, kokia tik gali būti, nes tada aš klestėčiau.

Kur būtų kairieji be dešiniųjų pagalbos? Kuo kvailiau viskas atrodo, kuo labiau krypsta į dešinę, tuo geriau kairiesiems.

— Tu komunistas? — paklausė Ernsto Lili. Ji dar Dejeryje, Naujojo Hampšyro valstijoje, suprato, kad komunistai nelabai populiarūs.

— Tai buvo tiesiog būtinas etapas, — atsakė Ernstas; apie komunizmą ir apie save mums, vaikams, jis pasakojo taip, lyg mes visi jau būtume praeitis, lyg jau būtų pajudėjusi kažkokia didžiulė mašina, kuri mus arba nusitemps kartu, arba išspjaus su išmetamosiomis dujomis. — Aš — pornografas, — pasakė Ernstas, — nes tarnauju revoliucijai. Asmeniškai, — pridūrė, tingiai mostelėjęs ranka, — na... asmeniškai esu estetas: mąstau apie tai, kas erotiška. Švanger aprauda kavines, liūdi dėl savo Schlagobers, nes revoliucija visa tai sunaikins, o man gaila erotikos, nes jos irgi nebebus. Kada nors, po revoliucijos, — atsiduso Ernstas, — erotika gal atgims, bet niekada nebus tokia pat. Naujame pasaulyje ji nebus tokia reikšminga.

— Naujame pasaulyje? — pakartojo Lili, ir Ernstas užsimerkė, lyg išgirdęs mėgstamiausio muzikos kūrinio leitmotyvą, lyg mintyse jau matydamas tą „naują pasaulį“, visiškai kitokią planetą — ir visiškai kitokius jos gyventojus.

Man atrodė, kad, kaip revoliucionieriaus, jo labai jau dailios rankos; turint tokius ilgus, laibus pirštus tikriausiai labai patogu spausdinti mašinėle — rašomoji mašinėlė Ernstui buvo tarytum pianinas, kuriuo jis grojo savo didžiųjų permainų operos muziką. Jo pigus ir jau truputį aptrintas tamsiai mėlynas kostiumas paprastai būdavo švarus, bet susilamdęs, balti marškiniai gerai išskalbti, bet neišlyginti; kaklaraiščio Ernstas neryšėdavo; kai plaukai pasidarydavo jau labai ilgi, jis apsikirpdavo pernelyg trumpai. Jo veidas buvo kaip tvirto, stipraus žmogaus, visada švariai nuskustas, jaunatviškas, ryžtingas — berniukiškai gražus. Ir meškutė Suzė, ir panelė Felgeburt mums sakė, kad universitete, tarp studenčių, Ernstas pagarsėjęs kaip širdžių ėdikas. Panelė Persileidėlė pasakojo, kad paskaitas apie erotinę literatūrą Ernstas skaito labai įsijausdamas, netgi žaismingai, — tada tikrai nebūna toks suglebęs, lėtas, pavargęs ir tingus (ar mieguistas), koks atrodo esąs, kai kalba apie revoliuciją.

Jis buvo gana aukštas; gal nelabai stambaus sudėjimo, bet stiprus. Kai pamačiau, kaip Ernstas susigūžia ir pasistato švarko apykaklę, — kai išeina iš Froido viešbučio po neabejotinai šlykštaus ir slegiančio darbo dienos, — man dingtelėjo, kad jis iš profilio labai panašus į Čiperį Davą.

Davo, kaip įžaidėjo, rankos irgi atrodė pernelyg dailios. Prisiminiau, kaip Čiperis Davas — susikūprinęs, apsauginiais antpečiais pridengtus pečius atkišęs į priekį — ristele pribėgdavo prie į krūvą susispietusios komandos, galvodamas apie kitą signalą, kitą nurodymą, ir jo plaštakos, tarsi lengvučiai paukšteliai, nutūpdavo ant šlaunų apsaugų. Tada aš, žinoma, supratau, kas yra Ernstas: radikalų įžaidėjas, prireikus duodantis signalą, paslaptingas jų veiklos planuotojas, apie kurį spiečiasi visi kiti. Tada supratau ir ką mato Franė, žiūrėdama į Ernstą. Ne tik išorinis panašumas į Čiperį Davą, bet ir beribis Ernsto pasitikėjimas savimi, tas blogio krislas, polinkis viską naikinti, beatodairiškas noras vadovauti — štai kas rado landą į mano sesers širdį, štai kas ją iš tikrųjų palietė, štai dėl ko Franė neteko stiprybės.

— Mes visi norim grįžti namo, — pasakiau tėčiui. — Į Jungtines Valstijas. Į Ameriką. Mums čia nepatinka.

Lili laikė mane už rankos. Vėl visi buvom Franko kambaryje; Frankas nervingai boksavosi su manekenu, o Franė, įsitaisiusi ant Franko lovos, žiūrėjo pro langą. Ji matė kitapus Kruger gatvės esančią „Kaffee Mowatt“. Buvo ankstus rytas, kažkas šlavė nuorūkas: pro kavinės duris į lauką, skersai šaligatvio ir į nutekamąjį griovelį. Radikalai vakarais toje kavinėje ilgai nesėdėdavo; naktimis ten užsukdavo prostitutės, — kai norėdavo pailsėti, pažaisti biliardą, išgerti bokalą alaus arba taurę vyno, arba ką nors pakabinti, — be to, tėtis leisdavo Frankui, Franei ir man nueiti ten pamėtyti strėlyčių.

— Mes ilgimės namų, — pasakė Lili, stengdamasi nepravirkti. Dar buvo vasara, mama ir Egas žuvę ne taip seniai, kad galėtume leistis į kalbas apie ilgėjimąsi.

— Čia nieko neišeis, tėti, — tarė Frankas. — Padėtis atrodo beviltiška.

— Ir dabar pats laikas išvykti, — pareiškiau, — kol nepradėjom lankyti mokyklos, kol nė vienas čia neturim jokių įsipareigojimų.

— Bet aš jau įsipareigojau, — tyliai pasakė tėtis. — Froidui.

„Nejaugi tas aklas senukas toks pat svarbus kaip mes?“ — norėjom surėkti tėčiui, bet jis neleido mums išsakyti savo nuomonės apie jo įsipareigojimą Froidui.

— O ką tu manai, Frane? — paklausė, bet Franė nieko neatsakė — žiūrėjo pro langą į anksti rytą bundančią gatvelę. Štai atėjo Sena Pigmena (radikalas), išėjo Rėksnė Anė. Abu atrodė pavargę, bet ir prostitutė, ir radikalas, kaip tikri vieniečiai, buvo labai mandagūs: pro atdarą Franko kambario langą puikiai girdėjom jų draugišką pasisveikinimą.

— Klausyk, — pasakė tėčiui Frankas. — Mes, žinoma, pirmajame rajone, bet Froidas, matyt, užmiršo mums parašyti, kad mūsų gatvelė šiame rajone, ko gero, prasčiausia.

— Kaip koks vienos krypties skersgatvis, — pridūriau.

— Čia net automobilio nepastatysi, — tarė Lili.

Tam tikrai nebuvo vietos, nes kaip tik Kruger gatve įvairių tiekėjų sunkvežimiai privažiuodavo prie prašmatnių Kėrntnerio gatvės kavinių, viešbučių bei parduotuvių užpakalinių durų.

Negana to, mūsų gatvelėje buvo viso šio rajono pašto skyrius — niūrus, purvinas pastatas, vargu ar galintis į viešbutį privilioti daugiau galimų klientų.

— Ir dar prostitutės... — sušnibždėjo Lili.

— Antrarūšė skylė, — padarė išvadą Frankas. — Jokios vilties, kad pavyks ką nors pagerinti. Mes prie pat Kėrntnerio gatvės, bet niekada nebūsime Kėrntnerio gatvėje.

— Net jei turėtume naują vestibiulį, — pasakiau tėčiui, — net jeigu jis būtų gražus, jo vis tiek niekas nematytų. Be to, vis tiek reikėtų apgyvendinti žmones tarp prostitučių ir revoliucijos.

— Tarp nuodėmės ir pavojaus, tėti, — tarė Lili.

— Žinoma, jei kalbėtume apie perspektyvą, visa tai gal neturi jokios reikšmės, — pareiškė Frankas; vos jam neįspyriau. — Na, vis tiek ritamės į pakalnę — nesvarbu, kada išvyksim, tiesiog aišku, kad išvyksim. Čia žemyn besiritantis viešbutis. Galim išvykti, kai jis dar tik žlunga, arba kai jau bus visai sužlugęs.

— Bet mes norim išvykti dabar, Frankai, — pasakiau.

— Taip, visi norim, — linktelėjo Lili.

— Frane? — paklausė tėtis, bet Franė žiūrėjo pro langą.

Siauroje gatvelėje pašto automobilis mėgino apvažiuoti kažkokį prekes atvežusį sunkvežimį. Franė visada žiūrėdavo, kaip atvežamas ir išvežamas paštas; ji laukė Jaunėlio Džounso — ir, ko gero, Čiperio Davo — laiškų. Rašė jiems abiem, nuolat, bet jai atrašydavo tik Jaunėlis Džounsas.

— Na, — toliau abejingai filosofavo Frankas, — galim išvykti, kai visos prostitutės nepereis medicininio patikrinimo, kai Juočkė Inga pagaliau subręs, kai sprogs Šraubenšliuselio automobilis, kai pirmas svečias... arba paskutinis... iškels mums bylą...

— Bet mes negalim išvykti, — pertraukė Franką tėtis, — kol visko čia neįsukom. — Net Franė pažvelgė į jį. — Noriu pasakyti, — tarė tėtis, — kai šitas viešbutis bus pelningas, tada galėsim išvykti. Neišlėksim, kai čia viskas žlunga, nes tiesiog neišgalėtume.

— Tu čia apie pinigus? — paklausiau. Tėtis linktelėjo.

— Jau sukišai čia visus pinigus? — pasibaisėjo Franė.

— Dar iki vasaros pabaigos statybininkai pradės tvarkyti vestibiulį, — pasakė tėtis.

— Tai dar ne vėlu! — sušuko Frankas. — Na, ar jau?..

— Atsiimk pinigus, tėti! — paprašė Lili.

Tėtis geranoriškai šypsodamasis papurtė galvą. Mudu su Frane žiūrėjom pro langą — pro „Kaffee Mowatt“ ėjo pornografas Ernstas; atrodė viskuo pasibjaurėjęs. Eidamas per gatvę nuspyrė į šalį kažkokią šiukšlę, žingsniavo ryžtingai kaip katinas, persekiojantis pelę, tačiau neabejotinai buvo nusivylęs savimi dėl to, kad visada ateina į darbą vėliau negu Sena Pigmena. Jis mažiausiai tris valandas rašys pornografiją, paskui priešpiečiaus, skaitys paskaitą universitete (pats Ernstas tai vadino „estetikos valanda“) ir galiausiai dar turės ištverti kelias varginančias, nesmagias vėlyvos popietės valandas, kurias, kaip sakė mums, vaikams, skiria „ideologijai“: prisideda prie Rytų ir Vakarų santykių apžvalgininkų leidžiamų informacinių biuletenių. Na ir dienelė jo laukia! Aiškiai mačiau, kad jis iš anksto ja baisisi. O Franė negalėjo atitraukti akių nuo Ernsto.

— Turėtume išvykti dabar, — pasakiau tėčiui, — nesvarbu, ar žlungam, ar ne.

— Neturim kur vykti, — švelniai atsakė tėtis. Jis kilstelėjo rankas; tarytum gūžtelėjo pečiais.

— Geriau išvykti į niekur negu pasilikti čia, — tarė Lili.

— Pritariu, — pasakiau.

— Kalbat nelogiškai, — pareiškė Frankas, ir aš pervėriau jį akimis.

Tėtis pažvelgė į Franę. Taip pat, kaip kartais žiūrėdavo į mamą; jis vėl žvelgė į ateitį ir prašė atleidimo — iš anksto. Norėjo, kad jam atleistume už tai, kas nutiks. Jo svajonės tikriausiai buvo tokios vaizdžios, kad jis jautėsi turįs įgyvendinti viską, ką mato ateityje, — ir prašė mūsų pakęsti tai, kad kurį laiką bus atitrūkęs nuo tikrovės ir jam gal netgi nerūpės, kaip mes gyvenam. Tai ir yra „gryna meilė“: ateitis. Kaip tik tokiu žvilgsniu tėtis pažvelgė į Franę.

— Frane? — paklausė. — Ką tu manai?

Visada laukdavom, ką pasakys Franė. Ji žiūrėjo į gatvę, kurią ką tik perėjo Ernstas — pornografas, erotikos „estetas“, širdžių ėdikas. Mačiau, kad visai Franės esybei iškilo pavojus; kažkas jau buvo negerai jos širdžiai.

— Frane? — tyliai tarė tėtis.

— Manau, mums reikėtų pasilikti čia, — pasakė Franė, — ir pažiūrėti, kas iš to išeis, — pridūrė, atsigręžusi į mus.

Mes, vaikai, nusukom akis į šalį, o tėtis apkabino Franę ir pabučiavo.

— Bravo, Frane! — pagyrė.

Franė gūžtelėjo pečiais, visai kaip mama, be abejo, — tuo judesiu kaskart pavergdavo tėtį.

Kažkas man sakė, kad dabar Kruger gatvėje automobilių eismas draudžiamas, ji paversta pėsčiųjų zona, ir kad joje dabar yra du viešbučiai, restoranas, baras, kavinė — ir netgi kino teatras, ir garso bei vaizdo įrašų parduotuvė. Kažkas sakė, kad dabar ta gatvė gana prabangi. Na, man sunku tuo patikėti. Ir aš nieku gyvu nenorėčiau vėl pamatyti Kruger gatvės, kad ir kaip ji pasikeitė.

Girdėjau, kad dabar Kruger gatvėje yra tikrai prašmatnių įstaigų: brangių moteriškų drabužių parduotuvė, kirpykla, knygynas, muzikos, kailių ir vonios įrangos parduotuvės. Tik pamanykite!

Kažkas sakė, kad ten tebėra ir pašto skyrius. Žmonės vis dar rašo laiškus.

Kruger gatvėje, be abejo, ir dabar yra prostitučių; to nereikia nė sakyti — pats žinau, kad prostitucija klesti.

Kitą rytą pažadinau meškutę Suzę.

— Erl! — suurzgė ji dar ne visai pabudusi. — Kas, po velnių, atsitiko?

— Man reikia tavo pagalbos, — pasakiau. — Turi apsaugoti Franę.

— Franė nepėsčia, — tarė meškutė Suzė. — Graži ir tikrai nepėsčia, — pridūrė, versdamasi ant kito šono. — Jai manęs nereikia.

— Tu darai jai įspūdį, — viltingai pamelavau. Suzė buvo dvidešimtmetė, tik ketveriais metais vyresnė už Franę, bet kai tau šešiolika, ketveri metai — didelis amžiaus skirtumas. — Tu jai patinki, — tariau; žinojau, kad čia jau tiesa. — Bent jau esi vyresnė — kaip vyresnioji sesuo, supranti?

— Erl! — vėl suurzgė meškutė Suzė, vis dar slėpdamasi.

— Gal tu ir keistoka, — pasakė Suzei Frankas, — bet tau lengviau paveikti Franę negu mums.

— Nuo ko turėčiau ją saugoti? — paklausė meškutė Suzė.

— Nuo Ernsto, — pasakiau.

— Nuo pačios pornografijos, — krūptelėjusi tarė Lili.

— Padėk jai atsipeikėti, — prašė meškutės Frankas.

— Paprastai su nepilnametėmis nesiterlioju, — pareiškė Suzė.

— Norim, kad jai padėtum, o ne terliotumeisi su ja, — pasakiau Suzei, bet meškutė tik nusišypsojo. Ji atsisėdo lovoje, meškos kostiumas gulėjo nudrėbtas ant grindų, pasišiaušę jos pačios plaukai, nelyginant tikros meškos gaurai, styrojo į visas puses, grublėtas veidas virš nudriskusių marškinėlių atrodė kaip gyva žaizda.

— Kai kam nors padedi, tai ir terliojiesi, — tarė meškutė Suzė.

— Gal galėtum bent pamėginti? — paprašiau.

— Ir tu dar klausi manęs, nuo ko prasidėjo tikri nemalonumai, — vėliau pasakė man Frankas. — Na, mano manymu, ne nuo tos pornografijos. Tai, žinoma, nesvarbu, bet aš žinau, nuo ko prasidėjo nemalonumai, tokie skaudūs tau.

Apie tai, kaip ir apie pornografiją, nenorėčiau daug pasakoti; mudu su Franku tai matėm tik akimirką, bet mums to trumpo įspūdžio buvo per akis. Visa tai prasidėjo vieną rugpjūčio vakarą, kai buvo taip karšta, kad prabudusi Lili pažadino Franką ir mane — paprašė atnešti jai stiklinę vandens, kaip kokia mažvaikė. Tą baisiai karštą vakarą Kruger gatve einantys vyrai negalvojo apie prostitutes, todėl Froido viešbutyje buvo tylu. Niekas nerėkdė Rėksnės Anės, niekam nesinorėjo pakriokti su Jolanta, painkšti su Babete, pasiderėti su Sena Pigmena ar bent jau žvilgtelėti į Juočkę Ingą. Buvo pernelyg karšta, kad kas karksotų savo mėgstamoje „Kaffee Mowatt“; prostitutės sėdėjo ant laiptų jau pertvarkomame vėsiame, tamsiame Froido viešbučio vestibiulyje. Froidas gulėjo savo lovoje ir, žinoma, miegojo; jis juk nematė to karščio. Miegojo ir tėtis, kuris ateitį matė aiškiau negu dabartį.

Užėjau į Franko kambarį ir boksuodamasis šiek tiek pastraksėjau aplink manekeną.

— Dieve mano! — tarė Frankas. — Kaip aš džiaugsiuosi, kai tu pagaliau rasi kokią štangą ir atstosi nuo mano manekeno!

Bet ir Frankas negalėjo užmigti; mudu kurį laiką stumdėm manekeną tarp savęs.

To garso negalėjai supainioti nei su Rėksnės Anės riksmu, nei su kitų prostitučių skleidžiamais garsais. Tas garsas tikrai neturėjo nieko bendra su sielvartu; jis atrodė pernelyg skaidrus, kad galėtum jį palaikyti liūdesio išraiška, — tas melodingas garsas buvo pernelyg panašus į vandens čiurlenimą, kad mudu su Franku pamanytume, jog ten kažkas santykiauja už pinigus arba tiesiog tenkindamas geidulį. Mudu su Franku pirmąsyk girdėjom tą garsą, — ir dabar aš, jau keturiasdešimtmetis, neprisimenu, kad dar bent kartą būčiau girdėjęs tokią dainą; niekas niekada tos dainos man taip nesudainuos.

Meškutė Suzė privertė Franę taip uždainuoti. Suzė į vonią eidavo per Franės kambarį. Mudu su Franku į tą pačią vonią įėjom iš mano kambario ir šiek tiek pravėrę duris žvilgtelėjom, ką savo kambaryje veikia Franė.

Meškos galva ant kilimėlio Franės lovos kojūgalyje iš pirmo žvilgsnio atrodė kraupiai, tarsi kažkas įsibrovusiai Suzei būtų nukirtęs galvą. Tačiau mudviem su Franku rūpėjo ne meškos galva. Mūsų dėmesį patraukė Franės balsas — aistringas ir švelnus, malonus kaip mamos ir džiugus kaip Ego. Franės skleidžiami garsai lyg ir neturėjo nieko bendra su seksu, nors kaip tik seksas buvo pagrindinė jos dainos tema, — Franė gulėjo ant lovos atmetusi rankas už galvos, užvertusi aukštyn smakrą, o tarp jos ilgų kojų (kurias ji judino lyg stengdamasi išsilaikyti vandenyje stačiomis), tamsiame mano sesers tarpukojyje (kurio aš išvis neturėjau matyti) buvo begalvė meška — begalvė meška ten kažką ryte rijo, kaip žvėrys ryja ką tik sumedžiotą grobį, kaip laka vandenį miško tankmėje.

Tas vaizdas išgąsdino ir Franką, ir mane. Tai pamatę mes nežinojom, kur dėtis, ir kažkodėl, kadangi mūsų galvose buvo tuščia — arba, atvirkščiai, per daug minčių, — išsvirduliavom į vestibiulį. Ten mus šūksniais sutiko ant laiptų įsitaisiusios prostitutės; išvargintos karščio ir nuobodulio, per ilgai užsisėdėjusios, jos tarytum labiau negu visada apsidžiaugė mus matydamos, nors ir šiaip būdavo draugiškos. Tik Rėksnė Anė lyg ir nusivylė, kad čia mes, — tarsi pirmą akimirką būtų pamaniusi, kad ateina klientai.

Juočkė Inga tarė:

— Ei, vaikinai, atrodot lyg išvydę vaiduoklį.

— Kažką negera suvalgėt, meilučiai? — susirūpino Sena Pigmena. — Jau turėtumėt miegoti.

— Gal strypukai neleidžia jums užmigti? — pasidomėjo Jolanta.

— Oui, oui, — sumurkė Babetė. — Neškit čia savo strypukus!

— Gana, — pasakė Sena Pigmena. — Vis tiek per karšta dulkintis.

— Niekada nebūna per karšta, — paprieštaravo Jolanta.

— Nei per karšta, nei per šalta, — pritarė jai Rėksnė Anė.

— Gal norit palošti kortom? — paklausė mūsų Juočkė Inga. — Gal kvailį?

Bet mudu su Franku, tarsi prisukamieji kareivėliai, kiek patrepsėjom laiptų papėdėje, apsisukom ir grįžom į Franko kambarį, o paskui mus kaip magnetas pritraukė tėtis.

— Mes norim namo, — pasakiau jam. Jis pabudo ir priėmė mus abu, Franką ir mane, lyg mažus berniukus, į savo lovą.

— Prašau tavęs — grįžkim namo, tėti, — sušnibždėjo Frankas.

— Grįšim, kai tik mums čia pradės sektis, — patikino mus tėtis. — Kai tik pamatysim, kad čia viskas gerai. Pažadu.

— Kada? — sušnypščiau, bet tėtis suėmė mano galvą kabliu iš priekio ir pakštelėjo man į kaktą.

— Greitai, — pasakė. — Šitas viešbutis tuoj suklestės. Aš jaučiu.

Bet mes iš Vienos išvykom tik tūkstantis devyni šimtai šešiasdešimt ketvirtaisiais; išgyvenom ten septynerius metus.

— Aš ten pasenau, — vėliau vis sakydavo Lili; kai išvykom iš Vienos, jai buvo aštuoniolika. Vienoje Lili subrendo, bet beveik nepaaugo, kaip sakė Franė.

Bėda iškyla į paviršių. Mes tai žinojom. Neturėjom taip nustebti.

Tačiau tą vakarą, kai meškutė Suzė padėjo Franei pamiršti pornografiją, — tą vakarą, kai ji privertė mano seserį taip gražiai uždainuoti, — mudu su Franku pribloškė kitas panašumas, dar aiškesnis negu pornografo Ernsto panašumas į Čiperį Davą. Tamsiame Franko kambaryje, už rėmę duris manekenu, mudu su Franku gulėjom ant lovos ir šnibždėjomės.

— Matei mešką? — paklausiau.

— Jos galvos išvis nebuvo matyti, — tarė Frankas.

— Aha, — linktelėjau. — Tik meškos kostiumas — Suzė buvo taip susikūprinusi.

— Kodėl ji nenusivilko to kostiumo? — paklausė Frankas.

— Nežinau, — atsakiau.

— Gal jos buvo ką tik pradėjusios? — garsiai mąstė Frankas.

— Bet kaip ta meška atrodė... — sušnibždėjau. — Matei?

— Suprantu, — šnibžtelėjo Frankas.

— Tas kailis, visas tas susirietęs kūnas...

— Žinau, ką nori pasakyti, — tarė Frankas. — Nereikia.

Gulėdami tamsoje, mes abu žinojom, ką mums priminė meškutė Suzė, — abu matėm, į ką ji panaši. Franė buvo mus perspėjusi, kad turime būti budrūs: turime žiūrėti, kokiu dar pavidalu pasirodys Bėda, ir atpažinti naujas jo pozas.

— Bėda, — sušnibždėjo Frankas. — Meškutė Suzė — Bėda.

— Bent jau atrodė tai tikrai kaip jis, — pritariau.

— Ji — Bėda, aš žinau, — tarė Frankas.

— Na, dabar gal ir taip, — pasakiau. — Dabar ji — Bėda.

— Bėda, — vis kartojo Frankas, kol užmigo. — Čia Bėda, — murmėjo. — Jo nenužudysi, — vapeno per miegus. — Čia Bėda. Visada iškyla į paviršių.

9 Antrasis „Naujojo Hampšyro“ viešbutis

Paskutinė naujojo „Gasthaus Freud“ vestibiulio renovacija buvo mūsų tėvo sumanymas. Įsivaizduoju, kaip jis vieną rytą stovėjo priešais Kruger gatvėje esantį pašto skyrių ir iš tolo žiūrėjo į naująjį vestibiulį, kuriame pranyko saldumynų parduotuvė, — senos iškabos, tarsi pavargusių kareivių šautuvai, buvo atremtos į darbininkų jau ardomus pastolius. BONBONS, KONDITOREI, ZUCKERWAREN, SCHOKOLADEN ir GASTHAUS FREUD. Tada tėtis suprato, kad jas visas reikia išmesti: nebebus čia jokios saldumynų parduotuvės, jokio „Gasthaus Freud“.

— „Naujojo Hampšyro“ viešbutis? — kiek nustebo Rėksnė Anė, kuri visada ateidavo anksčiau negu kitos prostitutės (o išeidavo paskutinė).

— Keičiasi laikai, keičiamės ir mes, — tarė Sena Pigmena, radikalas. — Kad ir kas būtų, kertam iš peties, nenukabinam nosies. „Naujojo Hampšyro“ viešbutis... skamba neblogai, mano manymu.

— Dar vienas etapas, dar vienas etapas, — sumurmėjo pornografas Ernstas.

— Puiki mintis! — sušuko Froidas. — Tik pagalvok, kaip tai patrauks klientus iš Amerikos! Ir nebebus to antisemitizmo, — pridūrė senukas.

— Pavadinimas nebeatbaidys žmonių, nemėgstančių Froido, — tarė Frankas.

— O kaip dar, po velnių, jis galėjo jį pavadinti? — paklausė manęs Franė. — Juk čia tėčio viešbutis, ar ne?

„Kaip prikaltas — visam gyvenimui!“ — tikriausiai būtų pasakęs Ajovos Bobas.

— Manau, jog tai labai miela, — pareiškė Lili. — Gražus paskutinis potėpis — smulkmena, bet miela.

— Miela? — vyptelėjo Franė. — Dievulėliau, mes patekom į bėdą: Lili mano, jog tai labai miela.

— Labai sentimentalu, — filosofiškai tarė Frankas, — tačiau tai neturi jokios reikšmės.

Jau maniau, kad imsiu rėkti, jei Frankas dar apie ką nors pasakys, kad tai neturi jokios reikšmės. Suvaidinsiu ne orgazmą, o ką nors dar įspūdingiau, jeigu jis dar taip šnekės. Bet mane vėl išgelbėjo meškutė Suzė.

— Klausykit, mažiai, — tarė Suzė. — Jūsų senis žengė praktiniu požiūriu tikslingą žingsnį. Ar įsivaizduojat, kiek turistų iš Jungtinių Valstijų ir Anglijos tas pavadinimas nuramins?

— Tikrai, — maloniai pasakė panelė Švanger. — Britų ir amerikiečių supratimu, čia — Rytų miestas. Net kai kurių bažnyčių formos — tie bauginantys svogūnų pavidalo kupolai, — šnekėjo Švanger, — ir jų sąsaja su pasauliu, kurio vakariečiai nesupranta... na, jei atvykote iš labai tolimų Vakarų, netgi Vidurio Europa jums gali atrodyti kaip Rytai, — pasakė Švanger. — Naujasis pavadinimas čia sutrauks baikštuolius, — pranašavo, tarsi kurdama dar vieną knygą apie nėštumą ir abortą. — „Naujojo Hampšyro“ viešbutis jiems atrodys savas — primins namus.

— Puiku! — tarė Froidas. — Laukiam baikštuolių, — atsiduso ir ištiesė rankas, norėdamas paglostyti arčiausiai jo esančias galvas. Užčiuopęs Franės galvą, paplekšnojo jai per pakaušį, bet meškutė Suzė didžiule minkšta letena tuoj nustūmė jo ranką.

Ilgainiui aš prie jos pripratau — prie tos valdingos letenos. Šiame pasaulyje dažnai taip būna: tai, kas iš pradžių mums kelia nerimą, vėliau tampa kasdienybe ir mus netgi ramina. O kas iš pradžių veikė raminamai, gali pasidaryti pavojinga. Bet aš turėjau pripažinti, kad meškutė Suzė daro gerą įtaką Franei. Turėjau jaustis dėkingas, kad Suzė neleidžia Franei suartėti su Ernstu, — o gal netgi galėjau tikėtis, kad meškutė Suzė įtikins Franę, jog nereikėtų rašyti laiškų Čiperiui Davui?

— Manai, kad tu lesbietė, Frane? — paklausiau saugioje Kruger gatvės tamsoje — tėčio įtaisyta rausva neoninė iškaba vos vos blikčiojo: „NAUJOJO HAMPŠYRO“ VIEŠBUTIS! „NAUJOJO HAMPŠYRO“ VIEŠBUTIS! „NAUJOJO HAMPŠYRO“ VIEŠBUTIS! Ir taip toliau.

— Abejoju, — tyliai atsakė Franė. — Manau, man tiesiog patinka Suzė.

Aš, žinoma, galvojau, kad jeigu Frankas jau žino, jog yra homoseksualus, be to, dabar Franė susidėjo su meškute Suze, tai gal po kurio laiko ir mudu su Lili pasijusim turį panašų polinkį. Bet Franė — kaip visada — skaitė mano mintis.

— Man ne taip, — sušnibždėjo ji. — Frankas įsitikinęs. O aš nieko tikrai nežinau — tik, ko gero, jaučiu, kad man taip lengviau. Dabar. Turiu omeny, lengviau mylėti tos pačios lyties žmogų. Nereikia taip smarkiai įsipareigoti, ir mažiau rizikos, — pasakė. — Su Suze jaučiuosi saugesnė, — pridūrė pašnibždomis. — Tai viskas, ką galiu pasakyti. Vyrai visai kitokie.

— Toks etapas, — vis kartojo Ernstas, kad ir apie ką šnekėtų.

O panelė Felgeburt, paskatinta mūsų reakcijos į „Didįjį Getsbį“, pradėjo mums skaityti „Mobi Diką“. Dėl to, kas nutiko mamai ir Egui, mums buvo sunku klausytis pasakojimo apie vandenyną, bet pamažu apsipratom; sutelkėm dėmesį į banginį ir — ypač — į žeberklininkus (kiekvienas turėjom savo numylėtinį) ir atidžiai stebėjom Lili, laukdami, kada ji pasakys, kad tėtis — tikras Ahabas.

— O gal jai pasirodys, kad Frankas — Baltasis Banginis? — kartą pašnibždėjo man Franė.

Bet Lili pirmiausia suprato, kas yra Froidas.

Vieną vakarą, kai siuvėjos manekenas stovėjo tarytum išgirdęs komandą „ramiai“, o panelės Felgeburt balsas skambėjo lyg monotoniškas vandenyno bangų ošimas, Lili staiga tarė:

— Ten jis. Girdit? Ššš!

— Ką? — paklausė Frankas, kaip vaiduoklis; visi žinojom, kad kaip tik taip būtų paklausęs Egas.

— Liaukis, Lili, — sušnibždėjo Franė.

— Ne, paklausykit, — reikalavo Lili. Ir visi tą akimirką pasijutome taip, lyg gulėtume kubrike, ant jūreiviškų gultų, ir girdėtume, kaip mums virš galvų, kaukšėdamas savo dirbtine koja, vaikšto niekaip nenurimstantis Ahabas. Šiurpus kaulinės kojos, lyg medinės lazdos, stuksėjimas. Iš tikrųjų ten buvo tik Froido beisbolo lazda; aklas senukas šlubčiojo antrame aukšte — ėjo pas kažkurią iš prostitučių.

— Pas kurią jis eina? — paklausiau.

— Pas Seną Pigmeną, — atsakė meškutė Suzė.

— Senė seniui, — šyptelėjo Franė.

— Manau, tai labai miela, — tarė Lili.

— Na, šįvakar pas Seną Pigmeną, — pasakė meškutė Suzė. — Tikriausiai jaučiasi pavargęs.

— Tai jis su visomis? — nustebo Frankas.

— Tik ne su Jolanta, — pasakė Suzė. — Jolantos jis bijo.

— Aš irgi, — prisipažinau.

— Ir ne su Juočke Inga, žinoma, — pridūrė Suzė. — Froidas jos juk nemato.

Man nė į galvą neatėjo, kad galėčiau lankytis pas prostitutes, — pas vieną arba pas visas. Ronda Rei buvo ne visai tokia kaip jos. Su Ronda Rei buvo tik seksas, už kurį mokėjau tam tikrą mokestį; o Vienoje seksas — tikras verslas. Galėjau masturbuotis įsivaizduodamas Jolantą; taip pakankamai susijaudindavau. O jei kalbėtume... na, apie meilę, tai įsivaizduodavau Franę. O vėlyvais vasaros vakarais dar būdavo panelė Felgeburt. „Mobi Dikas“ — išties milžiniškas skaitinys, todėl vakarais Felgeburt viešbutyje užtrukdavo ilgiau. Paskui mudu su Franku palydėdavom ją namo.

Ji nuomojosi kambarį prastai prižiūrimame name už rotušės, netoli universiteto, ir jai būdavo nemalonu naktį vienai eiti Kėrntnerio arba Graben gatve, nes kartais žmonės ją palaikydavo prostitute.

Tik labai lakią vaizduotę turintis žmogus galėjo panelę Felgeburt palaikyti prostitute; nes šiaip jau buvo akivaizdu, kad ji — studentė. Negalėjai sakyti, kad panelė Felgeburt negraži, bet ji pati turbūt išvis negalvojo apie savo išvaizdą. Kūno grožį, kurio jai netrūko, ji arba slėpė, arba juo tiesiog nesirūpino. Jos plaukai amžinai būdavo kažkokie išdrikę; netgi kai ji — labai retai — išsitrinkdavo galvą, jie vis tiek atrodydavo neprižiūrimi. Panelė Felgeburt nuolat mūvėdavo melsvais džinsais ir vilkėdavo megztinį aukšta atlenkiama apykakle arba trumparankovius marškinėlius, o iš jos lūpų bei pavargusių akių buvo galima suprasti, kad ji per daug skaito, per daug rašo ir per daug galvoja — per daug laiko skiria tam, kas jai atrodo svarbiau už rūpinimąsi savo kūnu ir jo malonumais. Ji buvo maždaug Suzės amžiaus, tačiau pernelyg rimta, kad galėtų būti meška, — o jos neapykanta naktiniam „Naujojo Hampšyro“ viešbučio gyvenimui labai panėšėjo į tą jausmą, kurį Ernstas būtų pavadinęs pasišlykštėjimu. Kai lydavo, mudu su Franku panelę Felgeburt palydėdavom tik iki Ringo gatvėje, prie Operos teatro, esančios tramvajaus stotelės; bet kai oras būdavo gražus, visi pereidavom Didvyrių aikštę ir Ringo gatve traukdavom universiteto link. Tada būdavom tiesiog trys vaikai, dar tebegalvojantys apie banginius, žingsniuojantys palei didžiulius pastatus mieste, kuris mums, visiems, buvo per senas. Tokiais vakarais man dažniausiai atrodydavo, kad Frankas kažkur kitur, ne su mumis.

— Lili tik vienuolika, — šnekėjo Felgeburt. — Nuostabu, kad jai taip patinka literatūra. Tai gali būti jos vienintelis išsigelbėjimas. Tas viešbutis — ne tokia vieta, kokioje ji turėtų gyventi.

— Wo ist die Gemutlichkeit? — dainavo Frankas.

— Tu labai gražiai bendrauji su Lili. O pati ar norėtum kada nors turėti šeimą? — paklausiau panelės Persileidėlės.

— Keturis šimtus šešiasdešimt keturis! — užtraukė Frankas.

— Vaikų norėčiau tik po revoliucijos, — labai rimtai atsakė Felgeburt.

— Kaip manai, ar aš patinku Felgeburt? — paklausiau Franko, kai mudu jau ėjom namo.

— Palauk, kol pradėsim lankyti mokyklą, — patarė Frankas. — Susirask jauną, gražią paną — savo amžiaus.

Taigi, nors gyvenau viename iš Vienos kekšynų, mano lytinis gyvenimas — tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt septintaisiais — buvo tikriausiai toks pat kaip ir daugumos penkiolikmečių amerikiečių; aš smaukiausi, įsivaizduodamas pavojingai šiurkščią prostitutę, lydėdavau jauną „vyresnę“ merginą namo ir laukiau dienos, kada galbūt išdrįsiu ją pabučiuoti ar bent jau paimti už rankos.

Maniau, kad tie „baikštuoliai“ — svečiai, kuriuos (kaip pranašavo panelė Švanger) į mūsų viešbutį sutrauks naujasis pavadinimas, — bus panašūs į mane. Bet jie buvo kitokie. Retkarčiais atvykdavo autobusais: keistos turistų grupės — ir kai kurie jų maršrutai atrodė tokie pat keisti kaip ir pačios grupės. Bibliotekininkai iš Devono, Kento ir Kornvalio; ornitologai iš Ohajo — jie Ruste stebėjo gandrus. Visi laikėsi savo įpročių: gulti eidavo prostitutėms dar net nepradėjus darbo, ramiai sau miegodavo, nekreipdami dėmesio į kasnakt kylantį triukšmą, o rytą į kokią nors ekskursiją išvykdavo anksčiau, negu Rėksnė Anė suvaidindavo paskutinį orgazmą, — anksčiau, negu į viešbutį įžengdavo Sena Pigmeną, radikalas, karštančioje savo vaizduotėje jau matantis nušvitusį naują pasaulį. Turistai būdavo labai išsiblaškę, taigi Frankas kartais dar papildomai užsidirbdavo pinigų vedžiodamas jų grupes į „ekskursijas pėsčiomis“. Turistų grupės nė karto nepridarė jokių rūpesčių, netgi vyrų choras iš Japonijos; visi tie dainininkai drauge atrado prostitutes (ir visi drauge jomis pasinaudojo). Kokios keistos, triukšmingos buvo tos dienos: visi dulkinosi ir dainavo! Tie japonai turėjo atsivežę daugybę fotoaparatų ir nuolat ką nors fotografavo — mūsų šeimą irgi. Tiesą sakant, Frankas ir dabar vis apgailestauja, kad daugiau neturim jokių nuotraukų, kurios mums primintų Vienoje praleistus metus, tik tas, kurias tada padarė choristai iš Japonijos. Štai Lili su Felgeburt — ir su knyga, žinoma. Yra ir labai jaudinanti abiejų Senų Pigmenų nuotrauka; juodu atrodo, kaip pasakytų Lili, tarsi „miela“ senukų porelė. O štai Franė, atsišliejusi į tvirtą meškutės Suzės petį; Franė kiek sulysusi, bet įžūli ir stipri, „keistai pasitikinti savimi“ — tokia, pasak Franko, tada buvo Franė. Itin keista nuotrauka, kurioje tėtis su Froidu. Atrodo, kad jie žaidžia su viena beisbolo lazda — arba ką tik dėl jos kivirčijosi; galima pamanyti, kad abu pešėsi, kuriam eilė mušti, ir pertraukė peštynes tik tam, kad nusifotografuotų.

Aš stoviu su Juočke Inga. Prisimenu tą japoną, kuris prašė, kad mudu atsistotume; mes sėdėjom, lošėm kvailį, tačiau tas japonas pasakė, kad negerai krinta šviesa, todėl turėjom atsistoti. Visa tai atrodo nelabai natūraliai; Rėksnė Anė tebesėdi, — toje stalo pusėje, kur šviesos pakako, — o storai nusipudravusi Babetė kažką šnibžda Jolantai, kuri stovi tolėliau nuo stalo, sunėrusi rankas ant įspūdingos krūtinės. Jolanta niekaip negalėjo įsidėmėti kvailio taisyklių. Šioje nuotraukoje Jolanta atrodo taip, lyg rengtųsi mus išvaikyti. Prisimenu, kad ir japonai jos bijojo, — gal todėl, kad ji buvo už juos visus gerokai aukštesnė.

Šios nuotraukos — vieninteliai vaizdai, įamžinti per mūsų Vienoje praleistus metus, nuo penkiasdešimt septintųjų iki šešiasdešimt ketvirtųjų, — iš kitų išsiskiria tuo, kad visi žmonės, kuriuos pažinojom, nufotografuoti su vienu ar keliais japonais, visiškais prašaliečiais. Net pornografas Ernstas, lauke atsišliejęs į automobilį. Šalia jo — Arbaiteris, uždėjęs ranką ant automobilio sparno; iš po senojo mersedeso buferio kyšančios kojos — Veržliarakčio; viso Šraubenšliuselio nematyti nė vienoje nuotraukoje, tik jo kojos. O aplink automobilį stovi japonai — svetimi žmonės, kurių nė vienas iš mūsų daugiau nebesutiksim.

Ar galėjom tada suprasti, — jei būtume geriau įsižiūrėję į tą nuotrauką, — jog tai ne šiaip automobilis? Kur girdėta, kad mersedesas, tegu ir senas, nuolat gestų? Herr Veržliaraktis amžinai gulėdavo po tuo automobiliu arba ropinėdavo aplink jį. Ir kam išvis reikėjo tą vienintelį Rytų ir Vakarų santykių apžvalgos žurnalo automobilį taip prižiūrėti? Juk juo beveik niekas niekur nevažiuodavo. Žinoma, dabar žiūrėdamas į jį... na, nuotraukoje viskas kaip ant delno. Žiūrėdamas į tą nuotrauką, negali nesuprasti, kas iš tikrųjų buvo tas senas mersedesas.

Bomba. Nuolat montuojama ir permontuojama, visada parengta bomba. Visas tas automobilis buvo bomba. Ir tie neatpažįstami japonai, kurių pilna visose mūsų nuotraukose... na, dabar tie svetimi žmonės, svečiai iš užsienio, man atrodo kaip mirties angelai, lydintys nelemtąjį automobilį. Tik pamanykit — mes, vaikai, šitiek metų tarp savęs šaipėmės iš Šraubenšliuselio, kad jis turbūt prastas mechanikas, todėl diena iš dienos ir tupinėja apie tą mersedesą! O iš tikrųjų jis buvo tikras meistras! Ponas Veržliaraktis, bombų meistras, beveik septynerius metus rūpinosi, kad ta bomba būtų parengta, kiekvieną dieną.

Mes taip ir nesupratom, ko jie laukė, — kada būtų atėjusi, jų manymu, tinkama akimirka, jei nebūtume paskubinę įvykių. Turim tik tas japonų darytas nuotraukas, daugiau nieko, todėl mūsų žinios apie tai, kas ten buvo rengiama, labai miglotos.

— Ką tu prisimeni apie Vieną, Frankai? — kartą paklausiau; aš nuolatos to klausiu.

Frankas nuėjo į kitą kambarį, — norėjo pabūti vienas ir ramiai pagalvoti, — o išėjęs padavė man trumpą sąrašėlį:

1. Franė su meškute Suze.

2. Tos nelemtos tavo štangos pirkimas.

3. Felgeburt lydėjimas namo.

4. Pelių Karaliaus dvasia.

Duodamas man šį sąrašėlį Frankas pasakė:

— Žinoma, prisimenu ir dar kai ką, bet nenoriu gilintis.

Aš tai suprantu ir, be abejo, taip pat gerai prisimenu, kaip važiavom pirkti štangos. Važiavom visi. Tėtis, Froidas, Suzė ir mes, vaikai. Froidas važiavo todėl, kad žinojo, kur yra sporto prekių parduotuvė. Suzė — todėl, kad Froidas galėjo jai padėti prisiminti, kur yra ta parduotuvė, garsiai šūkaudamas tramvajaus vagone.

— Tą ligoninės sandėlį, Mariahilferio gatvėj, jau pravažiavom? — šaukė Froidas. — Dabar antras posūkis į kairę, arba trečias, paskui.

— Erl! — urzgė Suzė, žiūrėdama pro langą.

Tramvajaus konduktorius įspėjo Froidą:

— Tikiuosi, niekas nenukentės. Meška be pavadžio. Paprastai be pavadžio neįleidžiam.

— Erl! — suurzgė Suzė.

— Čia protinga meška, — pasakė Froidas konduktoriui.

Sporto prekių parduotuvėje nusipirkau svorio diskų, iš viso šimtą trisdešimt šešis kilogramus, vieną ilgą štangą ir porą hantelių.

— Pristatykit į „Naujojo Hampšyro“ viešbutį, — paprašė tėtis.

— Jie prekių į namus nepristato, — tarė Frankas.

— Nepristato? — nustebo Franė. — Bet mes gi negalim visko parsinešti!

— Erl! — suurzgė Suzė.

— Elkis gražiai, Suze! — užriko ant jos Froidas. — Neįsišėlk!

— Meška būtų dėkinga, jei šituos svarmenis pristatytumėte, — pasakė Frankas sporto prekių pardavėjui. Tačiau tai jo nepaveikė.

Jau tada turėjom suprasti, kad kartais meška nebegali visko pakreipti mums naudinga linkme. Kaip galėdami išsidalijom svarmenis. Aš ant abiejų hantelių užsimoviau po trisdešimt keturis kilogramus ir nešiau vieną vienoje rankoje, kitą — kitoje. Tėtis, Frankas ir meškutė Suzė tempė ilgąjį štangos strypą ir visus kitus svorio diskus — dar šešiasdešimt aštuonis kilogramus. Franė atidarinėjo duris ir prireikus praskindavo kelią per šaligatviu plūstančią minią, o Lili vedė Froidą; tąkart, kai ėjom namo, ji buvo jo vedlė.

— Dieve mano! — sudejavo tėtis, kai žmonės mūsų neįsileido į tramvajų.

— Bet čia juk atvažiavom! — piktinosi Franė.

— Jiems užkliuvo ne meška, — paaiškino jai Frankas, — o šita ilga štanga.

— Atrodo pavojinga, kai taip nešat, — pasakė Franė Frankui, Suzei ir tėčiui.

— Jei būtum mankštinęsis su svarmenimis, kaip Ajovos Bobas, — tariau tėčiui, — galėtum nešti vienas. Tada neatrodytų tokia sunki.

Lili nusistebėjo, kad austrai leidžia tramvajumi vežiotis meškas, bet ne štangas; be to, ji dar pridūrė, kad austrai nesipiktina dėl slidžių. Tai gal mums reikėtų nusipirkti slidžių įmautę ir įkišti į ją štangos strypą? Tada tramvajaus konduktorius manytų, jog tai tik kažkokios itin sunkios slidės.

Frankui atrodė, kad būtų geriausia, jei kuris nors nulėktume ir pasiskolintume Šraubenšliuselio automobilį.

— Jis nuolat sugedęs, — tarė tėtis.

— Gal pagaliau bus sutaisytas, — vylėsi Franė. — Tas mulkis šitiek metų apie jį tupinėja.

Tėtis šoko į tramvajų ir nudundėjo namo prašyti automobilio. Ir kaip tada nesupratom, kai radikalai griežtai atsisakė jį duoti, kad prie mūsų viešbučio stovi bomba? Bet mes pamanėm, jog radikalai tiesiog nemandagūs, ir toliau patys tempėm visus tuos sunkumus. Galiausiai turėjau palikti savo pagalbininkus — ir ilgąją štangą — prie Meno istorijos muziejaus. Su štanga mūsų neįsileido ir į muziejų, — ne tik su štanga, bet ir su meška.

— Breigelis nebūtų prieštaravęs, — burbtelėjo Frankas.

Taigi jie stūmė laiką prie muziejaus kampo. Suzė truputį pašoko, Froidas pastuksėjo beisbolo lazda, Lili su Frane padainavo amerikietišką dainelę — taip visi pasilinksmino ir užsidirbo šiek tiek pinigų. Kaip gatvės klounai, kuriais nuo seno garsėja Viena, „Pelių Karaliaus dvasia“, pasak Franko. Frankas rinko pinigus — sustojusiems praeiviams kaišiojo kepurę. Tai buvo apskurusi numirėliškai pilka autobuso vairuotojo kepurė, iš tėčio kadaise nupirktos uniformos, kuria Frankas vilkėdavo, kai dėdavosi esąs „Naujojo Hampšyro“ viešbučio durininkas. Vienoje Frankas nuolat vaikščiojo su ta kepure — tas mūsų apsimetėlis Pelių Karalius, Frankas. Mes visi dažnai prisimindavom tą apgailėtiną artistą, niekam nereikalingų graužikų dresuotoją, kuris vieną naktį iššoko pro atdarą langą, pasiėmęs drauge ir savo vargšes peles. GYVENIMAS — RIMTAS DALYKAS, O MENAS — PRAMOGA! Jis pareiškė savo nuomonę; atdari langai, pro kuriuos jis tiek metų praeidavo, galiausiai jį pritraukė.

Ristele parbėgau namo su šešiasdešimt aštuonis kilogramus sveriančiais hanteliais.

— Sveikas, Veržliarakti, — tarstelėjau po automobiliu gulinčiam radikalui.

Paskui vėl nulėkiau prie Meno istorijos muziejaus ir parrisnojau su dar trisdešimt keturiais kilogramais. Likusius trisdešimt keturis parnešė tėtis, Frankas, meškutė Suzė, Franė, Lili ir Froidas. Turėdamas štangą ir hantelius, kartais pasijusdavau taip, lyg vėl būčiau pirmajame „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje, su Ajovos Bobų, ir Viena pasidarė nebe tokia svetima.

Mes, žinoma, turėjom lankyti mokyklą. Amerikiečių mokykla buvo Hicinge, netoli zoologijos sodo ir Šėnbruno rūmų. Kurį laiką Suzė rytais važiuodavo drauge su mumis tramvajumi, o paskui pasitikdavo mus po pamokų. Buvo puiku: kiti vaikai, su kuriais susipažinom, matydavo, kad mus palydi ir pasitinka meška. Tačiau kartu su Suze turėdavo važiuoti ir tėtis arba Froidas, nes meškos juk negali vienos važinėtis tramvajais; be to, mūsų mokykla buvo prie pat zoologijos sodo, gal todėl to priemiesčio gyventojai labiau sunerimdavo, pamatę mešką, negu žmonės miesto centre.

Man tik vėliau atėjo į galvą, kad mes visi Frankui gal padarėm meškos paslaugą, deramai neįvertinę jo lytinio diskretiškumo. Visus tuos septynerius metus Vienoje mes nežinojom, kas jo draugužiai; jis mums sakė, jog tai vaikinai iš amerikiečių mokyklos, — o kadangi Frankas buvo vyriausias ir toliausiai pažengęs į priekį mokydamasis vokiečių kalbos, jis dažnai ilgiau užtrukdavo mokykloje ir grįždavo namo vienas. Gal dėl sekso pertekliaus antrajame „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje Frankas buvo toks diskretiškas, — juk ir aš prie įjungto garsiakalbio pirmąkart mylėdamasis su Ronda Rei kalbėjau pašnibždomis. O Franė kol kas turėjo savo mešką; be to, jai reikėjo atsigauti po išprievartavimo, kaip man vis sakė Suzė.

— Ji jau atsigavo, — kartą patikinau Suzę.

— Tu dar neatsigavai, — tarė ji. — Vis galvoji apie Čiperį Davą. Franė irgi.

— Vadinasi, Franė niekaip negali išmesti iš galvos Čiperio Davo, — šnekėjau. — O išprievartavimą ji jau pamiršo.

— Pažiūrėsim, — tarė Suzė. — Aš — protinga meška.

Kartkartėmis sulaukdavom baikštuolių; tiesa, jie neplūdo miniomis; baikštuolių gal apskritai negali būti labai daug, — tai jau būtų savotiškas loginis prieštaravimas, — nors mums norėjosi, kad jų būtų daugiau. Bet, šiaip ar taip, mūsų svečių registracijos žurnalas nebuvo toks tuščias, koks būdavo pirmajame „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje.

Mums buvo lengviau priimti turistų grupes negu pavienius svečius. Pavieniui keliaujantys baikštuoliai būna daug baikštesni negu visa jų grupė. Kaip tik tuos vienišus baikštuolius ir baikščias poras, kartais su taip pat įsibaiminusiais vaikais, labiausiai trikdė kasdienė ir kasnaktinė kitų viešbučio įnamių, tarp kurių jie būdavo įsprausti, veikla. Tačiau per pirmus trejus ar ketverius metus, kai gyvenome antrajame „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje, tik viena viešnia išdrįso pasiskųsti, — štai kokie iš tikrųjų baikštūs buvo tie baikštuoliai.

Pasiskundė amerikietė. Ta moteris keliavo su vyru ir dukterimi, maždaug Lili amžiaus. Jie buvo iš Naujojo Hampšyro, bet ne iš Dejerio apylinkių. Kai jie atvyko, prie registratūros stalo sėdėjo Frankas — pavakary, po pamokų. Pasak Franko, ta moteris iškart ėmė kvarksėti, kad pasigenda „paprasčiausio nuoširdaus padorumo“, kurį mintyse, matyt, siejo su Naujuoju Hampšyru.

— Vėl tos pačios nesąmonės — kaip ir apie „paprastą, bet gerą“ maistą, — susiraukė Franė, prisiminusi ponią Urik.

— Mus apiplėšinėjo visoje Europoje, — pasiguodė Frankui tos iš Naujojo Hampšyro atvykusios moters vyras.

Vestibiulyje buvo ir Ernstas — jis mudviem su Frane kažką aiškino apie keisčiausias „tantrinio susijungimo“ pozas. Kalbėjo vokiškai, todėl mums buvo sunkoka sekti jo mintį; bet šiaip, nors nei aš, nei Franė mokydamiesi vokiečių kalbos taip ir nepasivijom Franko, — o Lili jau po metų vokiškai šnekėjo beveik taip pat gerai kaip jis, — amerikiečių mokykloje ir mudu su Frane daug ko išmokom. Tik apie lytines sueitis ten, žinoma, niekas nepasakojo. Tą kursą mums dėstė Ernstas, ir nors Ernstas man kėlė šiurpą, negalėjau jam leisti vienam kalbėtis su Frane, todėl kiekvieną kartą, vos pamatęs, kad jis sustojo su ja šnektelėti, prisigretindavau ir atidžiai klausydavausi. Meškutė Suzė irgi mėgdavo pasiklausyti jų pokalbių — ir klausydamasi visada liesdavo mano seserį, glostinėdavo didžiule, gražia letena taip, kad Ernstas matytų. Tačiau tada, kai registravosi tie iš Naujojo Hampšyro atvykę amerikiečiai, meškutė Suzė buvo tualete.

— Ir plaukai voniose, — pasakojo Frankui ta moteris. — Jūs nė neįsivaizduojate, kokios bjaurasties prisižiūrėjom.

— Išmetėm visas kelionių brošiūras ir turisto vadovus, — pasakė Frankui jos vyras. — Tomis knygiūkštėmis negalima pasikliauti.

— Dabar pasikliaujam tik savo nuojauta, — pareiškė moteris, apžvelgdama neseniai įrengtą „Naujojo Hampšyro“ viešbučio vestibiulį. — Ieškom ko nors, kas būtų amerikietiška.

— Taip noriu greičiau grįžti namo, — kaip pelytė sucypsėjo duktė.

— Turiu du gražius kambarius trečiame aukšte, — tarė Frankas. — Gretimus kambarius, — pridūrė. Bet paskui susivokė, kad tų amerikiečių gal nereikėtų įkurdinti prie pat prostitučių, tik vienu aukštu aukščiau. — Kita vertus, — pasakė Frankas, — iš ketvirto aukšto daug geresnis vaizdas.

— Velniai nematė to vaizdo! — numojo ranka moteris. — Imam du gretimus trečiame. Tik kad nebūtų jokių plaukų, — grėsmingai pridūrė, kaip tik tą akimirką, kai meškutė Suzė įlapsėjo į vestibiulį ir, pamačiusi mažąją viešnią, demonstratyviai pakratė galvą, meškiškai sušnarpštė ir tyliai urgztelėjo.

— Žiūrėkit, meška, — tarė mergaitė, apsikabinusi tėvo koją.

Frankas trenkė ranka per skambutį — pasigirdo šaižus dzingtelėjimas.

— Nešike! — subliovė Frankas.

Turėjau atsitraukti nuo Ernsto, pasakojančio apie tantrines pozas.

— Yra dvi pagrindinės vyantos pozos, — monotoniškai šnekėjo Ernstas. — Moteris lenkiasi į priekį, kol rankomis atsiremia į žemę, o vyras paima ją iš užpakalio, stovėdamas. Tai dhenukavyanta-asana, arba karvės poza, — paaiškino Ernstas, smaksodamas į Franę.

— Karvės poza? — pasitikslino Franė.

— Erl! — nepritariamai suurzgė Suzė ir padėjo galvą Franei ant kelių — prie ką tik atvykusių svečių toliau vaidino mešką.

Čiupau lagaminus ir ėmiau lipti laiptais į viršų. Mažoji mergaitė nenuleido akių nuo meškos.

— Turiu sesutę, maždaug tavo amžiaus, — pasakiau jai.

Lili buvo išvedusi Froidą pasivaikščioti — ir Froidas jai, be abejo, skaitė paskaitą apie miesto įžymybes, kurių nebematė.

Taip Froidas su mumis ir ekskursuodavo. Vienoje rankoje laikydavo beisbolo lazdą, o kita įsikibdavo į kurį nors iš mūsų, vaikų, arba į Suzę. Mes vesdavomės jį per miestą, prie kiekvienos sankryžos garsiai surėkdami gatvių pavadinimus. Froidas jau buvo ir prikurtęs, ne tik aklas.

— Čia Blutgasse? — riktelėdavo Froidas. — Mes Kruvinajame skersgatvyje? — paklausdavo.

O Lili arba Frankas, arba Franė, arba aš sušukdavom:

— Ja! Blutgasse!

— Sukam į dešinę, — vadovaudavo Froidas. — Kai prieisim Nomgasse, vaikai, — sakydavo, — ieškosim penkto numerio. Ten bus durys į Figaro namą, kur Mocartas parašė „Figaro vedybas“. Kelintais metais, Frankai? — surėkdavo Froidas.

— Tūkstantis septyni šimtai aštuoniasdešimt penktais! — visa gerkle atsakydavo Frankas.

— O dar svarbiau negu Mocartas, — toliau šnekėdavo Froidas, — pirmoji Vienos kavinė. Mes vis dar Kruvinajame skersgatvyje, vaikai?

— Ja! Kruvinajame skersgatvyje, — riktelėdavom.

— Pažiūrėkit į šeštą namą, — šaukdavo Froidas. — Pirmoji Vienos kavinė! Net Švanger to nežino. Jai patinka Schlagobers, bet ji kaip visi politikai, — sakydavo Froidas. — Neturi istorijos jausmo.

Tai tiesa: iš panelės Švanger mes nieko nesužinojom apie Vienos istoriją. Tik įpratom mėgautis kava, vis gurkštelėdami vandens iš mažų stiklinaičių; pamėgom netgi spaustuvės dažus, nuo kurių įjuosdavo mūsų pirštai, kai sklaidydavom laikraščius. Mudu su Frane dažnai susipešdavom dėl vienintelio „International Herald Tribūne“ egzemplioriaus. Visus tuos septynerius metus, kai gyvenom Vienoje, tame laikraštyje kaskart rasdavom kokių nors naujienų apie Jaunėlį Džounsą.

— Pensilvanija — trisdešimt penki karinis jūrų laivynas — šeši! — skaitydavo Franė, ir mes visi šūkaudavom iš džiaugsmo.

O vėliau: Cleveland Browns — 28, New York Giants — 14. Baltimore Colts — 21, vargšai Browns — 17. Jaunėlis Franei beveik nieko daugiau nerašydavo ir retkarčiais atsiunčiamuose laiškuose, tik pranešdavo tas pačias naujienas, bet mums kažkodėl būdavo ypač įdomu kai ką apie jį sužinoti taip netiesiogiai, po kelių dienų, iš „Herald Tribūne“ pranešamų futbolo rungtynių rezultatų.

— Kai prieisim Judengasse, suksim į dešinę! — nurodinėjo mums Froidas. Ir mes eidavom Žydų skersgatviu iki Šv. Ruprechto bažnyčios.

— Vienuoliktas amžius, — murmėdavo Frankas. Kuo senesni laikai, tuo Frankui būdavo geriau.

Paskui žingsniuodavom žemyn, prie Dunojaus kanalo; ten, kalvos papėdėje, ant Pranciškaus Juozapo krantinės, buvo paminklas, prie kurio Froidas mus dažnai atsivesdavo: marmurinė plokštė gestapo, kurio būstinė buvo toje vietoje, nužudytų žmonių atminimui.

— Čia! — surikdavo Froidas, trypdamas kojomis ir taukšėdamas beisbolo lazda. — Pasakokit, kaip atrodo šita plokštė! Aš jos nemačiau!

Žinoma: juk jis apako vienoje iš stovyklų. Ten kažkas nesėkmingai eksperimentavo su jo akimis.

— Ne, ne vasaros stovykloje, — turėjo paaiškinti Lili Franė, nes Lili visada bijojo, kad bus išsiųsta į vasaros stovyklą, ir nė kiek nenustebo išgirdusi, jog stovyklautojai šitaip kankinami.

— Ne vasaros stovykloje, Lili, — tarė Frankas. — Froidas buvo mirties stovykloje.

— Bet Herr Tod manęs taip ir nesurado, — pasakė Lili Froidas. — Ponia Mirtis daug kartų užsuko, bet vis neužtikdavo manęs namie.

Ne kas kitas, o Froidas mums papasakojo, kad nuogos prie Naujojo turgaus esančio fontano figūros, — Dievo apvaizdos, arba Donerio fontano, nes jį sukūrė Doneris, — iš tikrųjų yra kopijos. Jų originalai buvo Žemutiniame Belvederyje. Tas figūras, simbolizuojančias vandenį kaip gyvybės šaltinį, pasmerkė Marija Teresė.

— Ji buvo tikra kalė, — pasakojo Froidas. — Įkūrė Skaistybės komisiją.

— Ir ką ji veikė? — paklausė Franė. — Ta Skaistybės komisija.

— O ką ji galėjo nuveikti? — atsakė Froidas. — Ką tokie žmonės apskritai gali padaryti? Jie matė, kad sekso, šiaip ar taip, nesuvaldys, todėl prikibo prie kelių fontanų.

Netgi Froido — ano Froido — Viena buvo liūdnai pagarsėjusi tuo, kad ten niekas negalėjo suvaldyti sekso, tačiau tada, jau karalienės Viktorijos laikais, gyvenę Marijos Teresės kadaise įkurtos Skaistybės komisijos narių kolegos vis tiek labai stengėsi.

— Tais laikais, — žavėdamasis pasakė Froidas, — prostitutėms būdavo leidžiama ieškoti klientų netgi Operos teatre, tarp žiūrovų.

— Per pertraukas, — pridūrė Frankas, na, jei mes kartais nežinotume.

Frankas labiausiai mėgdavo su Froidu nueiti į Imperatorių kriptą — Kaisergruft — Kapucinų bažnyčios požemiuose. Ten buvo laidojami Habsburgai, nuo tūkstantis šeši šimtai trisdešimt trečiųjų. Ten ilsisi ir ta dorovės sergėtoja, Marija Teresė. Bet jos širdis palaidota kitur. Visi toje kriptoje gulintys kūnai be širdžių — jų širdys kitoje bažnyčioje; ten reikėtų surengti kitą ekskursiją.

— Istorija ilgainiui viską suskaido, — prodainiais šnekėjo Froidas tų beširdžių kūnų kapų rūsyje.

Sudie, Marija Terese ir Pranciškau Juozapai, ir Elžbieta, ir vargšeli Meksikos imperatoriau Maksimilijanai. Be to, kartu su jais, žinoma, guli ir Franko numylėtinis: Habsburgų įpėdinis, nelaimingasis savižudis Rudolfas — jis irgi ten. Tuose požemiuose Frankas visada atrodydavo ypač niūrus.

O mudu su Frane labiausiai suniurdavom, kai Froidas mus vesdavosi iš Wipplingerstrasse į Ftittergasse.

— Sukam čia! — sušukdavo, o beisbolo lazda drebėdavo jo rankoje.

Įžengdavom į Judenplatz — į senąjį žydų kvartalą. Jau tryliktame amžiuje ten buvo savotiškas getas; pirmąkart žydai iš ten buvo išvaryti tūkstantis keturi šimtai dvidešimt pirmais metais. Mes ne ką daugiau žinojom ir apie paskutinį žydų varymą.

Pasivaikščiojimai su Froidu po žydų kvartalą mus ypač liūdino todėl, kad tai niekada nebūdavo tiesiog istorinę reikšmę turinčios vietos apžiūrėjimas. Froidas vis rėkalodavo, pasakodavo apie butus, kurie jau buvo nebe butai. Ir rodydavo mums namus, kurių ten išvis nebebuvo. Nebebuvo ir žmonių, kuriuos jis kadaise pažinojo. Mes ateidavom apžiūrėti to, ko negalėjom matyti, bet Froidas visa tai tebematė; Froidas matė, kaip viskas ten atrodė trisdešimt devintaisiais arba dar anksčiau, kai jis paskutinį kartą žvelgė į žydų kvartalą reginčiomis akimis.

Tą dieną, kai atvyko sutuoktinių pora iš Naujojo Hampšyro su savo mergyte, Froidas buvo nusitempęs Lili į žydų kvartalą. Iškart tai supratau, nes Lili grįžo nusiminusi. Buvau ką tik užnešęs lagaminus ir nuvedęs amerikiečius į jų kambarius trečiame aukšte; aš irgi jaučiausi prislėgtas. Lipdamas laiptais aukštyn, galvojau apie Ernstą, nupasakojantį Franei „karvės pozą“. Lagaminai man nepasirodė labai sunkūs, nes įsivaizdavau, kad nešu ne juos, o Ernstą: tuoj užboginsiu jį į viršutinį, penktą, „Naujojo Hampšyro“ viešbučio aukštą ir išmesiu pro langą.

Ta moteris iš Naujojo Hampšyro brūkštelėjo ranka per laiptų turėklus ir tarė:

— Dulkės.

Antro aukšto aikštelėje prasilenkėm su Šraubenšliuseliu. Jis buvo išsiterliojęs tepalu nuo pirštų galiukų iki bicepsų; jam ant kaklo — kaip pakaruoklio kilpa — tabalavo varinės vielos ringė, o glėbyje jis nešė kažkokią neabejotinai sunkią dėžę, tarytum kokį didžiulį akumuliatorių — pernelyg didelį, kad tiktų mersedesui, kaip aš vėliau prisiminiau.

— Sveikas, Veržliarakti, — tarstelėjau, ir Šraubenšliuselis kažką suniurnėjęs praėjo pro mus; dantyse jis laikė — neįprastai atsargiai — kažkokį į stiklo vamzdelį įkištą daikčiuką, lyg ir saugiklį.

— Viešbučio mechanikas, — pasakiau amerikiečiams; tiesiog nesugalvojau, kaip dar galėčiau jiems paaiškinti, kas jis toks.

— Nelabai švarus, — burbtelėjo viešnia iš Naujojo Hampšyro.

— Automobilį laikot ant stogo? — paklausė jos vyras.

Kai pasukom į trečio aukšto koridorių ir prieblandoje ieškojom reikiamų kambarių, penktame aukšte atsidarė durys; mūsų ausis pasiekė skubrus rašomosios mašinėlės stuksėjimas — Felgeburt tikriausiai jau buvo bebaigianti rašyti kokį manifestą arba diplominį darbą apie romantiškąjį amerikiečių literatūros pradą — ir staiga Arbaiteris, išėjęs į laiptinę, sušuko:

— Kompromisas! Tu pats kaip kompromisas!

— Viskam savas laikas! — riktelėjo jam Sena Pigmeną.

Sena Pigmeną, radikalas, jau baigęs dienos darbus, lipo laiptais žemyn; aš tebevargau su lagaminais, niekaip nesugraibydamas raktų, kai jis pasirodė trečio aukšto aikštelėje.

— Į kurią pusę vėjas pučia, į tą tu ir linksti, seni! — dar surėkė Arbaiteris. Jis, žinoma, kalbėjo vokiškai, ir aš pagalvojau, kad amerikiečiams, nė nenutuokiantiems, ką Arbaiteris sako, jo žodžiai tikriausiai pasirodė grėsmingesni, negu buvo iš tikrųjų. Netgi man jie atrodė gana grėsmingi, nors aš viską supratau. — Kada nors, seni, — pridūrė Arbaiteris, — tas vėjas tave nupūs!

Sena Pigmeną, radikalas, stabtelėjo laiptų aikštelėje ir sušuko Arbaiteriui:

— Jau suvis pakvaišai! Tu mus visus pražudysi! Visai neturi kantrybės!

Kažkur tarp trečio ir penkto aukšto geroji Švanger, maloniai apsunkusi nuo Schlagobers, mėgino juos abu nuraminti; pabėgėjusi laiptais žemyn, pasivijusi Arbaiterį, ji kažką pasakė.

— Užsičiaupk! — atkirto jai Arbaiteris. — Geriau eik, apsižvalgyk, gal kas vėl užtaisys vaiką. Pasidaryk dar vieną abortą. Užsisakyk Schlagobers, — užgauliojo.

— Gyvuly! — surėkė Sena Pigmeną ir ėmė lipti laiptais atgal, į viršų. — Ar gali taip elgtis padorus žmogus? Tu netgi ne humanistas!

— Būkit geri... — ramino juos Švanger. — Bitte, bitte...

— Nori Schlagobers? — riaumojo Arbaiteris. — O aš noriu, kad Schlagobers apsemtų visą Kėrntnerio gatvę, — subliovė kaip koks pamišėlis. — Noriu, kad Schlagobers sustabdytų eismą visame šito miesto centre. Schlagobers ir kraujas, — pasakė. — Štai ką tu tuoj pamatysi, visur. Užlies visas gatves! — rėkė Arbaiteris. — Schlagobers ir kraujas.

Pagaliau įleidau baikščiuosius amerikiečius iš Naujojo Hampšyro į dulkėtus kambarius. Žinojau, kad netrukus sutems ir rėksmingi ginčai viršuje baigsis. Tada apačioje pasigirs dejonės, lovų girgždesys, nuolatinis bidė čiurlenimas, antrame aukšte patruliuojančios meškos tapsėjimas ir monotoniškas iš vieno kambario į kitą šlubikščiuojančio Froido lazdos bilsnojimas.

Ar amerikiečiai eis į Operos teatrą? Gal grįždami pamatys, kaip Jolanta tempiasi laiptais į viršų kokį nors drąsų girtuoklį — arba stumia jį stačia galva žemyn? Gal kaip tik tada kas nors minkys Babetę, kaip tešlą, vestibiulyje, kur aš paprastai lošiu kortomis su Juočke Inga ir pasakoju jai apie Jaunėlio Džounso didvyriškumą. Juočkė Inga žavėjosi „Juodąja įstatymo ranka“. Ji sakė, kad, kai „pakankamai subręs“, užsikals pinigų ir keliaus aplankyti tėvo — pati pažiūrės, ar taip jau blogai juodaodžiams Amerikoje.

Įdomu, kelintą nakties ar paryčio valandą tų svečių iš Naujojo Hampšyro duktė, išsigandusi pirmo Rėksnės Anės suvaidinto orgazmo, pro abu kambarius jungiančias duris įpuls į tėvų miegamąjį? Gal jie taip ir gulės iki ryto, susispaudę trise vienoje lovoje, klausydamiesi vangių Senos Pigmenos derybų ir kraupaus dunksėjimo kažką kamuojančios Jolantos kambaryje?

Rėksnė Anė man jau buvo sakiusi, kaip mane sudoros, jei kada paliesiu Juočkę Ingą.

— Saugau Ingą nuo vyrų iš gatvės, — atvirai pasakė Rėksnė Anė. — Ir tikrai nenoriu, kad ji manytųsi ką nors įsimylėjusi, ar panašiai. Na, tam tikra prasme tai būtų dar blogiau — aš tai jau žinau. Tada visai susišiki gyvenimą. Noriu pasakyt, kad niekam neleisiu smagintis su ja už pinigus — niekada — ir juo labiau neleisiu tau prilįsti prie jos už dyką.

— Bet Ingai juk ne daugiau metų negu mano seseriai Lili, — tariau.

— Kam rūpi, kiek jai metų? — atšovė Rėksnė Anė. — Nepaleisiu tavęs iš akių.

— Tu jau pakankamai subrendęs ir tau kartais pasistoja, — pasakė man Jolanta. — Mačiau. Visada pastebiu, kai kam nors stovi.

— Jeigu jau turi stačią kuolą, tai norėsi ir pasismagint, — šnekėjo Rėksnė Anė. — Aš tik įspėju tave, kad nesismagintum su Juočke Inga. Paliesi ją — ir liksi be kuolo, — pagrasino.

— Taigi, — pritarė jai Jolanta. — Smaginkis su mumis, o prie mergaitės nelįsk. Jei lįsi, tau galas. Gali sau kilnot savo štangą, kada nors vis tiek užmigsi.

— O kai pabusi, — tarė Rėksnė Anė, — tavo kuolo nebebus.

— Supratai? — paklausė Jolanta.

— Žinoma, — atsakiau.

Tada Jolanta pasilenkė ir pabučiavo mane į lūpas. Tas jos prisilietimas buvo toks pat grasus ir bedvasis kaip ir Doris Vels bučinys su vėmalų prieskoniu Naujųjų metų sutikimo naktį. Bet Jolanta, taip mane pabučiavusi, staiga atsitraukė, tebelaikydama dantimis mano apatinę lūpą, — ir spaudė tol, kol surėkiau iš skausmo. Tik tada paleido. Pajutau, kad mano rankos nevalingai pakilo, — taip būna, kai bent pusvalandį ar ilgiau pakilnoji hantelius. Tačiau dabar Jolanta jau slinko atatupsta, labai atsargiai, abi rankas sukišusi į rankinę. Neatitraukiau akių nuo jos rankų (ir nuo rankinės), kol ji išėjo iš mano kambario. Rėksnė Anė pasiliko.

— Atleisk, kad ji tau įkando, — tarė. — Tikrai neprašiau, kad taip elgtųsi. Kartais būna bjauri, tiesiog šiaip sau. Žinai, ką ji turi rankinėj?

Aš nenorėjau žinoti.

O Rėksnė Anė tikrai žinojo. Ji gyveno su Jolanta — Juočkė Inga man jau buvo tai sakiusi. Ji pasakojo, kad ne tik jos mama su Jolanta draugauja, na, kaip lesbietės, — Babetė irgi gyvena su moterimi (su viena tokia prostitute, dirbančia Mariahilferio gatvėje). Tik Senai Pigmenai iš tikrųjų labiau patiko vyrai; bet Sena Pigmena, pasak Juočkės Ingos, jau buvo tokia sena, kad dažniausiai nebenorėdavo nieko.

Taigi mano santykiai su Juočke Inga ir toliau buvo kuo nekalčiausi; tiesą sakant, man nė į galvą nebūtų atėję, kad galėčiau geidulingai galvoti apie ją, jeigu jos mama nebūtų apie tai prakalbusi. Man pakako įsivaizduojamų moterų: Franės ir Jolantos. Be to, aš droviai, nedrąsiai sukausi apie Felgeburt, mūsų skaitovę. Mergaitės, su kuriomis mokiausi amerikiečių mokykloje, žinojo, kad gyvenu „tame viešbutyje Kruger gatvėje“; jų manymu, aš buvau iš žemesnio amerikiečių sluoksnio. Sakoma, kad Amerikoje dauguma amerikiečių išvis negalvoja apie savo priklausomybę vienai ar kitai visuomenės klasei, bet aš tikrai žinau, kad amerikiečiams, gyvenantiems užsienyje, labai svarbu, kokie jie amerikiečiai.

Franė turėjo savo mešką; be to, ji turbūt taip pat dažnai kaip ir aš pasitelkdavo vaizduotę. Ji turėjo Jaunėlį Džounsą ir jo futbolo rungtynių rezultatus; jai tikriausiai būdavo nelengva įsivaizduoti jį po rungtynių. Ir ji dar rašė laiškus Čiperiui Davui, turėjo mintyse — labai vienašališkai — susikūrusi jo paveikslą.

Suzė manėsi žinanti, kodėl Franė rašo laiškus Čiperiui Davui.

— Ji jo bijo, — sakė Suzė. — Jai iš tikrųjų baisu, kad kada nors vėl jį pamatys. Iš baimės ji taip ir elgiasi — nuolat rašo jam laiškus. Nes, jeigu ji gali taip paprastai į jį kreiptis, — jei gali apsimesti, kad jų santykiai normalūs... na, tada jis ne prievartautojas, vadinasi, iš tikrųjų jos nenuskriaudė; Franė nenori galvoti apie tai, kad jis ją nuskriaudė. Nes ji bijo, — šnekėjo Suzė, — kad Davas arba kas nors kitas, panašus į jį, vėl ją išprievartaus.

Aš vis galvojau apie tai. Meškutė Suzė gal buvo ne tokia protinga meška, kokią įsivaizdavo Froidas, bet, šiaip ar taip, ganėtinai sumani.

Niekad nepamiršiu, ką apie ją kartą pasakė Lili.

— Gali šaipytis iš Suzės, kad ji bijo paprasčiausiai būti žmogumi ir turėti reikalų, kaip pati sakytų, su kitais žmonėmis. Bet pagalvok, kiek žmonių jaučiasi taip pat, tik jiems trūksta vaizduotės, kad kaip nors išsisuktų iš tokios padėties. Gal ir kvaila visą gyvenimą apsimetinėti meška, — pasakė Lili, — tačiau turi pripažinti, kad tam reikia lakios vaizduotės.

Mes visi, be abejo, buvom įpratę gyventi įsivaizduojamame pasaulyje. Tėtis ten klestėjo; vaizduotė buvo jo viešbutis. Froidas tik įsivaizduojamą pasaulį ir tematė. Franė, dabar tokia rami, irgi žvelgė į ateitį, — o aš dažniausiai žiūrėdavau į Franę (laukiau kokio nors ženklo, lemtingo mosto, kokių nors nurodymų). Lakiausia, ko gero, buvo Franko vaizduotė; jis susikūrė atskirą pasaulį ir jame užsisklendė. O Lili Vienoje turėjo kai ką padaryti — ir dėl to kurį laiką galėjo jaustis saugi. Lili nusprendė bent kiek paaugti. Tam tikriausiai irgi pasitelkė vaizduotę, nes jos kūno pokyčių mes beveik nepastebėjom.

Lili Vienoje rašė. Ją taip paveikė Felgeburt skaitymas. Lili norėjo būti rašytoja — tik pamanykit! — ir tai mus taip trikdė, kad mes, kalbėdami su ja, apie tai nė karto net neužsiminėm, nors ir supratom, kad ji rašo, nuolat. Lili ir pati dėl to jautėsi nesmagiai, todėl taip ir neprisipažino, ką veikia. Tačiau visi žinojom, kad Lili kažką rašo. Beveik septynerius metus ji rašė ir rašė. Mes atpažindavom jos rašomosios mašinėlės stuksėjimą; jis skyrėsi nuo radikalų mašinėlių tarškesio. Lili rašė labai lėtai.

— Ką ten veiki, Lili? — klausdavom, belsdami į visada užrakintas jos kambario duris.

— Mėginu paaugti, — atsakydavo Lili.

Mes irgi vartojom tą eufemizmą šnekėdami apie tai, ką Lili veikia. Juk Franė galėjo tvirtinti, kad ją sumušė, nors iš tiesų ją išprievartavo, — mes jai leidom taip elgtis, — todėl dabar, mano supratimu, turėjom leisti Lili sakyti, kad ji „mėgina paaugti“, nors visi žinojom, kad ji mėgina rašyti.

Taigi kai pasakiau Lili, kad tų sutuoktinių iš Naujojo Hampšyro duktė kaip tik jos amžiaus, Lili tarė:

— Na ir kas? Man dar reikia paaugti. Gal vėliau, po vakarienės, užeisiu pas juos susipažinti.

Viena iš baikščių žmonių nelaimių — prastuose viešbučiuose — yra ta, jog jie dažnai būna pernelyg baikštūs, kad laiku išvyktų. Jie tokie baikštūs, kad net nedrįsta skųstis. Iš baimės jie tampa itin mandagūs; net jeigu išvyksta dėl to, kad juos laiptinėje išgąsdino koks nors Šraubenšliuselis, arba todėl, kad kokia nors Jolanta vestibiulyje kažkam įkando į veidą, arba kokia nors Rėksnė Anė savo stūgavimu vos nenuvarė jų į kapus, — ir net jeigu bidė randa meškos plaukų, išsiregistruodami baikštuoliai vis tiek dar atsiprašo.

Tačiau ta moteris iš Naujojo Hampšyro neatsiprašinėjo. Ji pasirodė esanti kivirčnesnė už daugumą mūsų viešbutyje gyvenusių baikštuolių. Pavakary, kai prostitutės ėmė medžioti klientus, ji dar nieko nesakė (tada tie amerikiečiai tikriausiai buvo išėję pietauti). Visa šeima nesiskųsdama kentėjo iki vidurnakčio, o gal ir šiek tiek ilgiau; jie netgi neskambino į registratūrą ir nieko neklausinėjo. Frankas, prižiūrimas siuvėjos manekeno, ruošė pamokas. Lili mėgino paaugti. Franė sėdėjo vestibiulyje, prie registratūros stalo; ten sukiojosi ir meškutė Suzė — ją matydami prostitučių klientai būdavo ramesni. Aš neradau sau vietos. (Na, neradau sau vietos ištisus septynerius metus, tačiau tą naktį man buvo ypač neramu.) Užėjęs į „Kaffee Mowatt“, kurį laiką žaidžiau smiginį su Juočke Inga ir Sena Pigmeną. Senai Pigmenai tai buvo dar viena nuobodi naktis. Tuoj po vidurnakčio Rėksnė Anė pasigavo klientą, einantį iš Kėrntnerio į Kruger gatvę. Aš laukiau savo eilės prie taikinio, kai Rėksnė Anė su slapukiškai besidairančiu klientu užsuko į „Kaffee Mowatt“; Rėksnė Anė pamatė Juočkę Ingą su manimi ir Sena Pigmeną.

— Jau po vidurnakčio, — pasakė ji dukteriai. — Eik, pailsėk. Juk rytoj į mokyklą.

Taigi mes visi beveik kartu grįžom į „Naujojo Hampšyro“ viešbutį. Rėksnė Anė su klientu ėjo pirmi. Sena Pigmeną žingsniavo tarp manęs ir Ingos; ji mums pasakojo apie Prancūzijoje esantį Luaros slėnį.

— Norėčiau ten gyventi, kai išeisiu į pensiją, — šnekėjo Sena Pigmeną, — ar bent jau nukeliauti ten per kitas atostogas.

Mudu su Juočke Inga žinojom, kad Sena Pigmeną atostogas visada praleidžia — kiekvienas atostogas — pas seserį Badene. Tiesiog sėda į autobusą arba į traukinį stotelėje priešais Operos teatrą; Senai Pigmenai visada buvo daug lengviau nukeliauti į Badeną negu į Prancūziją.

Kai įžengėm į vestibiulį, Franė pasakė, kad visi svečiai jau viešbutyje. Ta šeima iš Naujojo Hampšyro nuėjo gulti gal prieš valandą. Jauna švedų pora atgulė dar anksčiau. Kažkoks senukas iš Burgenlando visą vakarą pralindėjo savo numeryje, o dviratininkai, britai, grįžo girti, du kartus patikrino, ar jų dviračiai saugiai stovi rūsyje, vis lindo prie meškutės Suzės norėdami pažaisti (kol ji garsiai suurzgė) ir dabar jau, be abejo, drybso nusmigę kambariuose. Aš iškart pasukau į savo kambarį, nusprendęs dar pakilnoti štangą. Kaip tik tą akimirką, kai ėjau pro Lili duris, ji užgesino šviesą; bent jau naktį trumpam liovėsi mėginusi paaugti. Šiek tiek pakilnojau ilgąją štangą sėdomis, atrėmęs dilbius į šlaunis, bet kaip reikiant neįsismaginau; buvo jau per vėlu. Mankštinausi tik todėl, kad mane pjovė nuobodulys. Paskui išgirdau, kaip siuvėjos manekenas atsitrenkė į sieną tarp mano ir Franko kambarių; Frankas mokydamasis, matyt, dėl kažko susinervino ir išliejo pyktį ant manekeno. O gal ir jam buvo nuobodu? Pabeldžiau į sieną.

— Ramiai praeik pro atdarus langus, — tarė Frankas.

— Wo ist die Gemtitlichkeit? — tingiai užtraukiau.

Tada išgirdau, kad pro mano kambarį tykina Franė su meškute Suze.

— Keturis šimtus šešiasdešimt keturis, Frane! — sušnibždėjau.

Garsiai dunkstelėjo Froido lazda, nukritusi nuo lovos man virš galvos. Nuo Babetės lovos, kaip supratau. Tėtis, kaip visada, kietai miegojo — ir, be abejo, sapnavo gražius sapnus; jis vis sapnavo ir sapnavo. Išgirdau antro aukšto aikštelėje kažką vebliojančio nepatenkinto vyriškio balsą ir Jolantos atsakymą. Ji tiesiog nustūmė tą vyriškį nuo laiptų — tai ir buvo jos atsakymas.

— Bėda, — sumurmėjo Frankas.

Franė jau dainavo — taip, kaip dainuodavo tik būdama su Suze, todėl aš stengiausi sutelkti dėmesį į muštynes vestibiulyje. Iškart supratau, kad Jolantai tai vieni juokai. Iš skausmo dejavo tik vyriškis.

— Tavo pimpalas kaip šlapia kojinė, ir dar sakai, kad čia aš kalta? — piktinosi Jolanta.

Pasigirdo duslus smūgis — turbūt delno apačia vyriškiui į žiauną, bent jau man taip atrodė. Na, nematydamas galėjau tik spėlioti, bet aiškiai išgirdau, kad vyriškis vėl parvirto. Jis buvo dar kažką besakąs, tačiau tik sušvokštė. Gal Jolanta jį smaugia? — pagalvojau. Gal reikėtų pertraukti Franės dainą? Ko gero, meškutei Suzei pats laikas padirbėti.

Tada išgirdau Rėksnės Anės riksmą. Neabejoju, kad jį girdėjo visa Kruger gatvė. Manau, kad netgi kai kurie stileivos, praleidę vakarą Operos teatre, paskui dar užsukę į „Sacher“ barą ir kaip tik einantys namo Kėrntnerio gatve, girdėjo tą riksmą.

Vieną tūkstantis devyni šimtai šešiasdešimt devintųjų lapkričio dieną, — praėjus penkeriems metams po to, kai mes išvykom iš Vienos, — dvi, regis, niekaip nesusijusios naujienos pateko į pirmuosius rytinių miesto laikraščių puslapius. Buvo pranešta, kad nuo šešiasdešimt devintų metų lapkričio septynioliktos dienos prostitutėms draudžiama vaikštinėti Graben ir Kėrntnerio gatvėmis — ir visais šalia Kėrntnerio esančiais skersgatviais, išskyrus Kruger gatvelę. Tris šimtus metų tos gatvės priklausė prostitutėms, o po šešiasdešimt devintųjų joms liko tik Kruger gatvelė. Mano manymu, Vienos gyventojai dar iki šešiasdešimt devintųjų neteko vilties išgelbėti Kruger gatvę. Manau, kad oficialų sprendimą nulėmė apsimestinis Rėksnės Anės orgazmas tą naktį, kai mūsų viešbutyje nakvojo amerikiečių šeima iš Naujojo Hampšyro. Kaip tik tas apsimestinis orgazmas ir pribaigė Kruger gatvelę.

Tą pačią tūkstantis devyni šimtai šešiasdešimt devintųjų dieną, kai Austrijos valdžia paskelbė, kad prostitutės išvaromos iš Kėrntnerio į Kruger gatvę, laikraščiai rašė ir apie tai, kad įskilo per Dunojų nutiestas naujas tiltas; po atidarymo ceremonijos praėjo vos kelios valandos — ir tiltas įskilo. Oficialiai visa kaltė dėl atsiradusio plyšio buvo suversta vargšei saulei. Bet man atrodo, kad saulė čia niekuo dėta. Tik Rėksnė Anė galėjo įskelti tiltą — netgi naują. Ji tikriausiai dirbo prie atdaro lango.

Manau, kad Rėksnės Anės orgazmas galėtų prikelti net kriptoje gulinčius beširdžių Habsburgų kūnus.

O tą naktį, kai mūsų viešbutyje svečiavosi baikštuolių šeima iš Naujojo Hampšyro, Rėksnė Anė suvaidino neabejotinai rekordinį orgazmą — tokio daugiau negirdėjom per visus tuos metus, kuriuos praleidom Vienoje. Tai buvo septynerių metų orgazmas. Iškart po jo pasigirdo trumpas jos partnerio klyktelėjimas — aš net ištiesiau ranką ir įsikibau į vieną iš savo štangų, kad neišgriūčiau iš lovos. Pajutau, kaip siuvėjos manekenas Franko kambaryje atšoko nuo sienos, o pats Frankas nerangiai, klupinėdamas pripuolė prie durų. Franės daina netikėtai nutrūko, ji taip ir nepasiekė viršūnės; meškutė Suzė, be abejo, karštligiškai ieškojo savo galvos. O Lili, kad ir kiek buvo paaugusi prieš užgesindama šviesą, tikrai vėl susitraukė iš baimės, išgirdusi kraupų Rėksnės Anės riksmą.

— Dieve mano! — sušuko tėtis.

Jolantos vestibiulyje mušamas vyriškis staiga sukaupė jėgas, išsilaisvino ir nėrė pro duris. O kitos prostitutės, vaikštinėjusios Kruger gatve... na, joms tą akimirką turbūt smilktelėjo mintis, kad, ko gero, bus suklydusios pasirinkdamos profesiją. Tai bent „malonumų gatvė“! — tikriausiai galvojo jos.

Kažkas verkšleno. Gal Babetė, išsigandusi ir išsimušusi iš ritmo su Froidu, jau siekiančiu beisbolo lazdos — vienintelio savo ginklo? O gal Juočkė Inga, pagaliau sunerimusi dėl motinos? Be to, galėjai pamanyti, kad viena iš radikalų rašomųjų mašinėlių — viršuje, penktame aukšte — staiga pati nušoko nuo stalo ir trenkėsi į grindis.

Visi akimirksniu išlėkėm į vestibiulį ir ėmėm laiptais lipti į antrą aukštą. Pirmą kartą mačiau Franę taip sutrikusią; Lili pribėgusi apsikabino ją per klubus. Mudu su Franku ėjom petys į petį — kaip kareiviai, netardami nė žodžio, traukiami to siaubingo riksmo. Dabar niekas neberėkė, tačiau stojusi mirtina tyla buvo beveik tokia pat baisi kaip ir kraują sustingdęs Rėksnės Anės šūksnis. Jolanta su meškute Suze į viršų lipo pirmos — tarytum nuožmios smogikės, besiartinančios prie dar nieko neįtariančių triukšmadarių.

— Turėsim nemalonumų, — murmėjo tėtis. — Kaip suprantu, turėsim nemalonumų.

Antro aukšto aikštelėje stovėjo Froidas su savo beisbolo lazda, atsirėmęs į Babetę.

— Daugiau to nepakęsim, — pasakė Froidas. — Joks viešbutis negali su tuo taikstytis, kad ir kokie būtų jo klientai. To jau per daug, niekas nebekentės.

— Erl! — pritarė jam meškutė Suzė; ji visa pasišiaušė, pasirengė kautis.

Jolanta vėl sukišo rankas į rankinę. Kažkas tebeverkšleno, ir aš supratau, jog tai Juočkė Inga, tokia išsigandusi, kad net nedrįsta pažiūrėti, ko ten jos mama taip triukšmavo.

Priėję prie Rėksnės Anės durų pamatėm, kad ta šeima iš Naujojo Hampšyro vis dėlto ne tokia baikšti, kokia iš pradžių atrodė. Duktė, žinoma, buvo jau pusmirė iš baimės, bet dar stovėjo ant kojų, tik šiek tiek atsirėmusi į drebantį tėvą. Jis vilkėjo pižama ir chalatu raudonais ir juodais ruoželiais. Rankoje laikė naktinės lempos kotą, laidą buvo apsivyniojęs aplink riešą, lemputę išsukęs, gaubtą nuėmęs, — tikriausiai manė, kad toks ginklas bus veiksmingesnis. Moteris iš Naujojo Hampšyro stovėjo arčiausiai durų.

— Sklido iš čia, — pranešė ji mums visiems, rodydama į Rėksnės Anės duris. — Dabar nutilo. Jie turbūt jau negyvi.

— Pasitrauk, — pasakė jai vyras; lempos kotas tirtėjo jo rankoje. — Manau, kad moterims ir vaikams nereikėtų į tai žiūrėti.

Moteris iš Naujojo Hampšyro rūsčiai pažvelgė į Franką, tikriausiai todėl, kad jis ją sutiko ir įregistravo šiame beprotnamyje.

— Mes amerikiečiai, — pareiškė ji. — Į tokią šlykščią padėtį dar niekada nebuvom patekę, bet jeigu jums visiems dreba kinkos, aš ten įeisiu.

— Jūs? — nustebo tėtis.

— Ten kažkas kažką nužudė, — pasakė tos moters vyras.

— Aišku kaip dieną, — patvirtino ji.

— Peiliu, — tarė jų duktė ir susigūžusi, nevalingai krūpsėdama, prisiglaudė prie tėvo. — Tikriausiai peiliu, — sušnibždėjo.

Lempos kotas iškrito vyriškiui iš rankos, bet jis tuoj pat jį vėl pagriebė.

— Na? — tarė moteris iš Naujojo Hampšyro, žiūrėdama į Franką, tačiau tą akimirką į priekį prasibrovė meškutė Suzė.

— Įleiskit mešką! — paliepė Froidas. — Nesiginčykit su svečiais, įleiskit mešką!

— Erl! — suurzgė Suzė.

Amerikietis, manydamas, kad Suzė gali pulti jį ir jo šeimą, grasinamai kyštelėjo lempą Suzei prie pat nosies.

— Neerzinkit meškos! — įspėjo jį Froidas, ir ta šeima atsitraukė.

— Būk atsargi, Suze, — pasakė Franė.

— Žmogžudystė, — murmėjo moteris iš Naujojo Hampšyro.

— Ten kažkas baisaus, — pritarė jai vyras.

— Peilis, — sušnibždėjo duktė.

— Ten buvo tik suknistas orgazmas, — pasakė Froidas. — Dėl Dievo meilės, negi jūs nė karto nepatyrėt orgazmo? — Froidas žengė į priekį, uždėjęs ranką Suzei ant nugaros, beisbolo lazda stuktelėjo į duris ir ėmė jas grabalioti, ieškodamas rankenos. — Ane? — pašaukė.

Pastebėjau, kad Jolanta stovi Froidui už nugaros — kaip gerokai už jį didesnis šešėlis — sukišusi nuožmias rankas į tamsią rankinę. Suzė labai įtikinamai sušnarpštė, uostinėdama slenkstį.

— Orgazmas? — pasitikslino moteris iš Naujojo Hampšyro, o jos vyras automatiškai uždengė dukteriai ausis.

— Dievulėliau, — paskui stebėjosi Franė. — Jie atsivedė dukterį pažiūrėti žmogžudystės, bet neleidžia jai nė žodžio išgirsti apie orgazmą. Amerikiečiai tikrai keisti.

Meškutė Suzė, įrėmusi petį, pastūmė duris ir vos neparvertė Froido. Jo Louisville Slugger lazda slystelėjo į šalį, bet Jolanta sučiupo senuką ir atrėmė į staktos šulą, o Suzė riaumodama įvirto į kambarį. Rėksnė Anė buvo beveik nuoga, tik su kojinėmis ir dirželiu joms prilaikyti; ji rūkė cigaretę ir, palinkusi prie lovoje tysančio aukštielninko vyriškio, pūtė dūmus jam į veidą; jis — irgi nuogas, tik su tamsiai žaliomis puskojinėmis — gulėjo nejudėdamas, nekrūpčiojo ir nekosėjo.

— Negyvas! — aiktelėjo moteris iš Naujojo Hampšyro.

— Tod? — sušnibždėjo Froidas. — Kas nors pasakykit, ką matot!

Jolanta ištraukė rankas iš rankinės ir sudavė kumščiu lovoje tysančiam vyriškiui į paslėpsnį. Jis nevalingai kilstelėjo kelius ir sukosėjo; paskui vėl suglebo.

— Gyvas, — tarė Jolanta ir išsibrovė iš kambario.

— Taip ir nusmigo ant manęs, — pasakė Rėksnė Anė. Atrodė nustebusi. Bet aš vėliau vis galvojau, kad, ko gero, labai sunku neprarasti sveiko proto ir sąmonės, kai manai, kad Rėksnė Anė iš tikrųjų baigia. Turbūt daug saugiau tiesiog nualpti negu laikytis iš paskutiniųjų ir grįžti namo kvanktelėjusiam.

— Ji prostitutė? — nustebo vyriškis iš Naujojo Hampšyro, ir šįkart jau jo žmona uždengė dukteriai ausis; negana to, ji dar mėgino uždengti mergaitei ir akis.

— Ką, gal jūs aklas? — paklausė Froidas. — Žinoma, kad prostitutė!

— Mes visos prostitutės, — pasakė iš kažkur atsiradusi Juočkė Inga; ji apsikabino motiną — iš džiaugsmo, kad jai nieko nenutiko. — Kas čia blogo?

— Gerai, gerai, — tarė tėtis. — Visi atgal į lovas!

— Čia jūsų vaikai! — paklausė tėčio ta moteris iš Naujojo Hampšyro ir tarytum sutriko, nežinodama, į kuriuos iš mūsų rodyti rankos mostu.

— Na, taip, keli iš jų mano, — maloniai atsakė tėtis.

— Jums turėtų būti gėda, — pareiškė ta moteris, — kad verčiat vaikus gyventi tokioje šlykščioje aplinkoje.

Tėčiui iki tol turbūt nė į galvą neatėjo, kad aplinka, kurioje mes gyvenam, itin šlykšti. Be to, viešnia iš Naujojo Hampšyro kalbėjo tokiu balsu, kokiu niekada nekalbėdavo mūsų mama. Bet vis tiek atrodė, kad tėtis, išgirdęs tą kaltinimą, staiga visas persimainė. Franė paskui pasakė, kad iš pradžių tėčio veide šmėstelėjo nuoširdi nuostaba, — o paskui jis tarytum pasijuto kaltas, mes pirmą ir paskutinį kartą matėm jį tokį, — ir nors dėl tėčio svajonių patyrėm daug skausmo, mums visada bus maloniau matyti jį užsisvajojusį negu graužiamą kaltės; mes žinojom, kad tėtis „atitrūkęs nuo tikrovės“, bet vargu ar jis mums būtų taip patikęs, jei būtų nuolat nerimavęs, jei būtų buvęs iš tikrųjų „atsakingas“ — toks, kokie turėtų būti tėčiai.

— Lili, tu neturėtum čia būti, mieloji, — pasakė tėtis Lili, apgręždamas ją ir rodydamas, kad eitų nuo durų.

— Tai jau tikrai, — burbtelėjo vyriškis iš Naujojo Hampšyro, dangstydamas dukteriai ir ausis, ir akis, bet pats niekaip negalėdamas atplėšti žvilgsnio nuo pikantiškos scenos.

— Frankai, būk geras, nuvesk Lili į jos kambarį, — tyliai paprašė tėtis. — Frane? — paklausė. — Ar gerai jautiesi, mieloji?

— Žinoma, — atsakė Franė.

— Atsiprašau, Frane, — tarė tėtis, vesdamasis ją tolyn koridoriumi. — Dėl visko, — pridūrė.

— Jis atsiprašo! — nusišiepė moteris iš Naujojo Hampšyro. — Laiko vaikus tokioj šlykščioj skylėj ir dabar atsiprašo!

Tai išgirdusi Franė atsisuko ir užsipuolė ją. Mes patys galėjom kritikuoti tėtį, bet tik mes, niekas kitas.

— Eik velniop, surauktašikne, — pasakė tai moteriai Franė.

— Frane! — pasibaisėjo tėtis.

— Niekam tikusi kale! — niršo Franė. — Ir tu, ištižėli, — kreipėsi Į vyriškį. — Pažįstu žmogų, kuris jums parodytų, kas tikrai šlykštu, — pasakė. — Aybha, arba gajasana. Turbūt nežinot, kas tai? — Bet aš žinojau; pajutau, kad man ima prakaituoti delnai. — Moteris guli kniūbsčia, — pasakojo Franė, — o vyras — ant jos, prisispaudžia strėnomis ir išriečia kryžmenį. — Išgirdusi žodį „strėnomis“, moteris iš Naujojo Hampšyro užsimerkė; vargšas jos vyras, kaip man pasirodė, stengėsi uždengti akis ir ausis visai savo šeimai. — Tai dramblio poza, — pasakė Franė, ir aš net nusipurčiau.

Dramblio poza — viena iš dviejų pagrindinių vyantos pozų (kita — karvės); kaip tik apie dramblio pozą Ernstas kalbėdavo ypač svajingai. Jau maniau, kad susivemsiu, o Franė staiga pravirko. Tėtis greitai nusivedė ją koridoriumi; meškutė Suzė, labai susirūpinusi, bet vis tiek kaip tikra meška, nulapatavo paskui juos.

Klientas, kuris nualpo, kai Rėksnė Anė pribaigė Kruger gatvelę, po kurio laiko atsipeikėjo. Jis baisiai susidrovėjo, pamatęs mus visus — Froidą, mane, tą šeimą iš Naujojo Hampšyro, Rėksnę Anę, jos dukterį ir Babetę — žiūrinčius į jį. Pagalvojau, jog jam dar pasisekė, kad meška — ir kiti mūsų šeimos nariai — jau buvo nuėję. Sena Pigmeną pasirodė per vėlai, kaip visada; ji sakėsi miegojusi.

— Kas čia darosi? — paklausė manęs.

— Nejaugi Rėksnė Anė jūsų nepažadino? — nustebau.

— Rėksnė Anė manęs jau seniai nebepažadina, — pasakė Sena Pigmeną. — Šįkart prabudino tie nelemti pasaulio pertvarkytojai iš penkto aukšto.

Žvilgtelėjau į savo rankinį laikrodį. Buvo beveik antra nakties.

— Jūs tebemiegat, — pašnibždėjau Senai Pigmenai. — Radikalai taip anksti neateina.

— Man visi miegai išlakstė, — tarė Sena Pigmeną. — Kai kurie radikalai vakar neišėjo namo. Kartais jie čia prabūna visą naktį.

Paprastai netriukšmauja. Bet šįkart Rėksnė Anė juos, ko gero, išgąsdino. Jiems ten kažkas nukrito. Paskui visi šnypštė kaip gyvatės, mėgindami tą daiktą pakelti.

— Jų neturėtų čia būti naktį, — įsikišo Froidas.

— Aš jau pakankamai prisižiūrėjau šitos bjaurasties, — pareiškė moteris iš Naujojo Hampšyro, turbūt pasijutusi ignoruojama.

— O aš mačiau viską, — mįslingai tarė Froidas. — Visą bjaurastį. Ilgainiui prie jos pripranti.

Babetė pasakė, kad jai jau gana, ir išėjo namo. Rėksnė Anė vėl paguldė Juočkę Ingą miegoti. Susigėdęs Rėksnės Anės partneris mėgino kuo nepastebimiau išslinkti iš kambario, tačiau ta amerikiečių šeima atidžiai stebėjo jį, kol jis išspūdino iš viešbučio. Antro aukšto aikštelėje prie manęs, Froido ir Senos Pigmenos prisidėjo ir Jolanta. Visi kurį laiką klausėmės, kas dedasi viršuje, bet radikalai — jeigu išvis dar buvo ten — nebetriukšmavo.

— Aš per sena, kad taip aukštai lipčiau laiptais, — pasakė Sena Pigmeną, — ir ne tokia kvaila, kad kiščiau nosį ten, kur esu nepageidaujama. Bet jie tikrai ten. Patys pažiūrėkit, — pridūrė ir išėjo į lauką — į „malonumų gatvę“.

— Aš aklas, — tarė Froidas. — Pusė nakties praeitų, kol užsikabaročiau tais laiptais, ir vis tiek nieko nepamatyčiau, net jeigu jie būtų ten.

— Duokite man savo lazdą, — paprašiau Froido. — Nueisiu pažiūrėti.

— Geriau pasiimk mane, — pasisiūlė Jolanta. — Velniop tą lazdą.

— Šiaip ar taip, lazdos reikia man pačiam, — tarė Froidas.

Mudu su Jolanta palinkėjom jam labos nakties ir ėmėm lipti laiptais į viršų.

— Jeigu ten kas nors nutiko, pažadinkit mane ir pasakykit, — dar paprašė Froidas. — Arba papasakosit rytoj rytą.

Trečio aukšto aikštelėje mudu su Jolanta stabtelėjom pasiklausyti, bet girdėjom tik kaip šeima iš Naujojo Hampšyro stumdo baldus, kad užremtų duris. Jaunoji švedų pora viską pramiegojo — jie, matyt, buvo pripratę prie visokių orgazmų; arba prie žmogžudysčių. Senukas iš Burgenlando gal numirė savo kambaryje, netrukus po to, kai įsiregistravo. O dviratininkai iš Didžiosios Britanijos, kurie nakvojo ketvirtame aukšte, tikriausiai buvo pernelyg girti, kad juos kas galėtų pažadinti, — na, aš taip maniau, bet ketvirto aukšto aikštelėje, kur norėjom vėl sustoti ir pasiklausyti, ką veikia radikalai, mudu su Jolanta pamatėm vieną iš tų dviratininkų.

— Velniškai keista, — pašnibždėjo jis mums.

— Kas keista? — paklausiau.

— Lyg ir girdėjau baisų riksmą, — pasakė britas. — Bet apačioje. O dabar girdžiu, kad kažkas tampo lavoną viršuje. Velniškai keista.

Jis žvilgtelėjo į Jolantą.

— Šita kekšė angliškai šneka? — paklausė manęs.

— Šita kekšė su manimi, — atsakiau. — Gal tu geriau grįžk į lovą.

Tą naktį man buvo gal aštuoniolika ar devyniolika metų; sunkumų kilnojimo rezultatai, kaip pats dažnai pastebėdavau, jau darė žmonėms įspūdį. Tas britų dviratininkas klusniai grįžo į lovą.

— Kaip manai, kas ten darosi? — paklausiau Jolantos, galvos mostu rodydamas į viršų, į tylų penktą aukštą.

Jolanta gūžtelėjo pečiais — visai ne taip, kaip mama arba Franė, bet vis tiek labai moteriškai. Paskui vėl sukišo stambias rankas į šiurpiąją rankinę.

— Man nusispjaut, kas ten dedasi, — tarė. — Gal jie ir pakeis pasaulį, — pasakė Jolanta apie radikalus, — bet tikrai nepakeis manęs.

Tie jos žodžiai mane kažkodėl nuramino, ir mes užlipom į penktą aukštą. Nebuvau ten lankęsis nuo tada, kai padėjau radikalams persinešti rašomąsias mašinėles ir kitą biuro techniką, prieš trejus ar ketverius metus. Dabar net koridorius atrodė kitaip. Ten stovėjo daugybė dėžių ir stiklinių indų — gal vyno, o gal kokių chemikalų. Šiaip ar taip, tiek dažų vienam rotatoriui tikrai nereikėjo — na, jei ten buvo dažai. O gal kokie nors skysčiai automobiliui? — galvojau; gerai nesupratau. Pasielgiau labai naiviai: pasibeldžiau į pirmas duris, prie kurių mudu su Jolanta priėjom.

Jas atidaręs Ernstas nusišypsojo.

— Kas atsitiko? — paklausė. — Negali užmigti? Per daug orgazmų? — Tada pamatė už manęs stovinčią Jolantą. — Ieškot nuošalesnio kambario? — tarė. Paskui pakvietė mus užeiti.

Tas kambarys buvo pereinamas, už jo — dar du, nors aiškiai prisiminiau, kad kadaise mačiau tik vieną tolimesnį kambarį; ir baldai dabar ten buvo visai kitokie, nors per visus tuos metus nė karto nepastebėjau, kad radikalai išneštų ar įsineštų kokį nors didelį daiktą; tik Šraubenšliuselis vis nešiojo kažkokias detales, kurių, kaip maniau, reikėjo jo automobiliui.

Tame kambaryje buvo ir Šraubenšliuselis, ir Arbaiteris — darbštusis Arbaiteris. Mudu su Sena Pigmeną tikriausiai girdėjom, kaip nuo stalo nukrito viena iš didžiulių dėžių, panašių į akumuliatorius, nes rašomosios mašinėlės stovėjo kitoje kambario pusėje ir niekas nieko nespausdino. Mačiau kelis išskleistus žemėlapius, — o gal kažkokius brėžinius? — be to, ten buvo pilna visokių lyg ir automobilių remonto reikmenų: chemikalų ir laidų, kurie paprastai laikomi garažuose arba dirbtuvėse, o ne kontorose. Senos Pigmenos, radikalo, laiptinėje šaukusio, kad Arbaiteris „suvis pakvaišo“, čia nebuvo. Ir mano mieloji Felgeburt, kaip gera amerikiečių literatūros studentė, tikriausiai buvo namuose — skaitė arba miegojo. Mano supratimu, čia buvo tik blogieji radikalai: Ernstas, Arbaiteris ir Veržliaraktis.

— Tai bent orgazmas šiąnakt! — pasakė Šraubenšliuselis, geidulingai spoksodamas į Jolantą.

— Suvaidintas, kaip visada, — tarė Jolanta.

— Šitas gal buvo tikras, — nenorėjo sutikti Arbaiteris.

— Pasvajok, — vyptelėjo Jolanta.

— Tai vaikštinėji su kiečiausia, a? — kreipėsi į mane Ernstas. — Kietą kąsnį pastvėrei, kaip matau.

— O tu apie tai tik rašai, — tarė jam Jolanta. — Tau gal nestovi.

— Žinau vieną kaip tik tau tinkamą pozą, — pasakė jai Ernstas.

Bet aš nenorėjau išgirsti, kokia ta poza. Jie visi man kėlė šiurpą.

— Mes jau eisim, — tariau. — Atsiprašau, kad sutrukdėm. Tiesiog nemanėm, kad čia šiąnakt kažkas yra.

— Kai ko nors nespėjam, kartais tenka padirbėti ilgiau, — paaiškino Arbaiteris.

Stovėdamas šalia Jolantos, kuri stipriomis rankomis kažką spaudė savo rankinėje, palinkėjau radikalams labos nakties. Ir man tikrai nepasivaideno: kai jau ėjom pro duris, tolimiausio kambario tamsoje pastebėjau dar vieną žmogų. Ta moteris irgi turėjo rankinę, tačiau tai, ką joje nešiojosi, dabar buvo ištraukusi — ir laikė rankoje, nutaikiusi į mane su Jolanta. Mačiau ją — ir ginklą — tik akimirką, ji tuoj pat žingtelėjo atgal į tamsą, o Jolanta uždarė duris. Jolanta jos nematė; Jolanta neatitraukė akių nuo Ernsto. Bet aš ją mačiau: mūsų švelniąją, tokią motinišką radikalę Švanger — su ginklu rankoje.

— Beje, ką turi rankinėj? — paklausiau Jolantos.

Ji tik gūžtelėjo pečiais. Pasakiau jai „labanakt“, bet ji perbraukė savo letena man per kelnių praskiepą ir akimirką palaikė suėmusi; po vidurnakčio išgirdęs riksmą, iššokau iš lovos ir greitai užsitempiau po ranka pasitaikiusius drabužius, nebuvo kada ieškoti apatinių.

— Nejaugi vėl išsiusi mane į gatvę? — tarė Jolanta. — Man reikia tik dar vieno kliento, ir šiai nakčiai pakaks.

— Man jau per vėlu, — pasakiau, bet ji jautė, kad mano galas jos rankoje standėja.

— Neatrodo, kad būtų per vėlu, — tarė.

— Mano piniginė, ko gero, kitų kelnių kišenėj, — mėginau išsisukti.

— Sumokėsi vėliau, — šyptelėjo Jolanta. — Aš tavimi pasitikiu.

— Kiek? — paklausiau, kai ji dar smarkiau suspaudė man galą.

— Iš tavęs paimsiu tik tris šimtus šilingų, — atsakė Jolanta.

Žinojau, kad visiems tai kainuoja tris šimtus šilingų.

— Labai jau daug, — pareiškiau.

— Neatrodo, kad būtų per daug, — tarė Jolanta ir staiga suktelėjo mano galą; jis jau kaip reikiant stovėjo, todėl man baisiai suskaudo.

— Tu mane skriaudi, — pasakiau. — Atsiprašau, bet nenoriu.

— Tai kad nori, — paprieštaravo Jolanta, bet pagaliau mane paleido.

Ji pažvelgė į rankinį laikrodėlį ir vėl gūžtelėjo pečiais. Drauge su manimi nulipo laiptais į vestibiulį; vėl palinkėjau jai labos nakties. Kai ėjau į savo kambarį, o Jolanta — į Kruger gatvę, grįžo Rėksnė Anė — su dar vienu klientu. Gulėjau lovoje ir galvojau, ar spėsiu kaip reikiant įmigti, kad kitas apsimestinis orgazmas manęs nebepažadintų; netrukus supratau, kad tikrai nespėsiu, todėl nesumerkdamas akių laukiau riksmo — tikėjausi, kad paskui dar turėsiu pakankamai laiko pamiegoti. Bet šį kartą laukti teko ilgai; man jau atrodė, kad gal snustelėjau ir pražiopsojau; kaip dažnai būna gyvenime, aš įtikėjau, kad tai, kas turėjo nutikti, jau nutiko, kad viskas jau pasibaigė; taigi galiausiai išmečiau tai iš galvos — ir po kelių akimirkų baisiai nustebau. Dar vienas Rėksnės Anės suvaidintas orgazmas išplėšė mane iš giliausio miego, į kokį nugrimzti ką tik sudėjęs bluostą.

— Bėda! — per miegus suriko Frankas, kaip kadaise rėkė vargšas Ajovos Bobas, išsigandęs pasivaidenusio žvėries ir apimtas „nuojautos“, kad tas žvėris jį nužudys.

Dievaži pajutau, kaip įsitempė gretimame kambaryje mieganti Franė. Suzė sušnarpštė. Lili paklausė: „Ką?“ Visas „Naujojo Hampšyro“ viešbutis nušiurpo, kai po netikėto riksmo vėl stojo tyla. Vėliau, turbūt jau per miegus, lyg ir išgirdau, kad kažkas neša kažkokį sunkų daiktą laiptais žemyn, paskui pro vestibiulio duris į lauką ir prie Šraubenšliuselio automobilio. Iš pradžių pamaniau, kad ten, ko gero, Jolanta tempia lauk mirusį klientą, bet ji tikrai nebūtų taip stengusis netriukšmauti. Kaip reikiant net neprabudęs nusprendžiau, kad man tik pasigirdo, tačiau tada Frankas pabeldė į sieną.

— Ramiai praeik pro atdarus langus, — sušnibždėjau.

Mudu su Franku susitikom koridoriuje. Išėję į vestibiulį, pro langą žiūrėjom, kaip radikalai kažką kelia į automobilį. Tas daiktas atrodė sunkus ir nejudėjo; iš pradžių man smilktelėjo, kad ten gal Senos Pigmenos, radikalo, lavonas, bet jie pernelyg atsargiai elgėsi su tuo daiktu, kad tai galėtų būti negyvėlis. Kad ir kas tai buvo, jie padėjo tą daiktą ant užpakalinės sėdynės, tarp Arbaiterio ir Ernsto. Tada Šraubenšliuselis jį kažkur išvežė.

Mudu su Franku žiūrėjom į pro galinį tolstančio automobilio langą matomą paslaptingojo daikto siluetą — šiek tiek pasvirusį į Ernstą, didesnį negu jis ir lyg atsitraukusį nuo Arbaiterio, kuris laikė jį apkabinęs ranka, tarytum tuščiai stengdamasis susigrąžinti mylimąją, linkstančią į jo varžovą. Mačiau, kad tas daiktas tikrai ne žmogus; jis atrodė keistai panašus į nemažą gyvulį. Dabar, be abejo, žinau, jog tai buvo mechaninis įtaisas, tačiau jo siluetas nuvažiuojančiame automobilyje priminė kažkokį žvėrį — galėjai pamanyti, kad tarp pornografo Ernsto ir Arbaiterio sėdi meška arba didelis šuo. Vėliau mudu su Franku — ir apskritai mes visi — sužinojom, kad tame automobilyje radikalai vežė tikrą bėdą, tačiau po tos nakties aš ilgai sukau galvą, kas ten galėjo būti.

Mėginau nupasakoti, kaip atrodė tas daiktas (ir ką mudu su Jolanta matėm penktame aukšte), tėčiui ir Froidui. Franei ir meškutei Suzei papasakojau, kaip jaučiausi į jį žiūrėdamas. Be to, mudu su Franku ilgai kalbėjomės apie Švanger.

— Aš įsitikinęs, kad dėl ginklo tu klysti, — pasakė Frankas. — Tik jau ne Švanger. Gal ji ten ir buvo. Gal nenorėjo, kad žinotum, jog ji išvien su jais, todėl ir pasislėpė. Bet vargu ar ji turėjo ginklą. Ir jau tikrai negalėjo taikyti į tave. Mes jai kaip savi vaikai — juk pati sakė! Tu vėl prisigalvojai nebūtų dalykų.

Bėda iškyla į paviršių; septyneri metai ten, kur tau nepatinka, — ilgas laiko tarpas. Na, aš bent jau jaučiau, kad Franė saugi; man tai visada buvo svarbiausia. Franė gyveno lyg pakibusi tarp rojaus ir pragaro. Ji dėl to per daug nesijaudino, leido laiką su meškute Suze — taigi ir aš gana ramiai plaukiau pasroviui.

Mudu su Lili universitete studijavom amerikiečių literatūrą (Felgeburt buvo labai patenkinta). Lili šią specializaciją pasirinko, be abejo, todėl, kad norėjo būti rašytoja — ji norėjo bent kiek paaugti. Aš — todėl, kad tikėjausi šitaip, netiesiogiai, prisigretinti prie sunkiai prieinamos panelės Persileidėlės; man tai atrodė labai romantiška. Franė studijavo pasaulio dramaturgiją — ji visada buvo kiečiausia iš mūsų visų, mes negalėjom jai prilygti. O Frankas paklausė motiniško ir tikrai radikalaus Švanger patarimo; Frankas pasirinko ekonomiką. Žinodami, kokie yra tėtis ir Froidas, mes visi supratom, kad kuris nors iš mūsų turėtų ją studijuoti. Frankas buvo tas, kuris vėliau mus visus išgelbėjo, taigi mes visi dėkingi ekonomikai. Tiesą sakant, Frankas studijavo du pagrindinius dalykus, nors baigęs universitetą gavo tik vieną — ekonomisto — diplomą. Manau, galima sakyti, kad Frankas kaip neprofilinę discipliną studijavo pasaulio religijas. „Pažink savo priešą“, — šypsodamasis sakydavo Frankas.

Ištisus septynerius metus mes visi tarytum plūduriavom vandens paviršiuje. Mokėmės vokiečių kalbos, tačiau tarpusavyje kalbėjomės tik savo gimtąja. Studijavom literatūrą, dramaturgiją, ekonomiką, pasaulio religijas, bet kiekvieną kartą, vos pamatę Froido beisbolo lazdą, vis skaudžiau pajusdavom, kaip ilgimės beisbolo šalies (nors nė vienas iš tikrųjų nesidomėjom tuo žaidimu, matydami Louisville Slugger lazdą vos sulaikydavom ašaras). Iš prostitučių sužinojom, kad už senamiesčio ribų pelningiausias naktinių plaštakių medžioklės plotas — Mariahilferio gatvė. Visos prostitutės sakė, kad išvis mestų šį darbą, jei kada būtų išstumtos Į prasčiausius rajonus už Vakarų geležinkelio stoties, prie „Kaffee Eden“ ar į Gaudenzdorfer Gtirtel parką, kur pasidulkinimas stačiomis kainuoja tik šimtą šilingų. Iš radikalų sužinojom, kad prostitucija Vienoje oficialiai netgi nėra legali, — kaip anksčiau manėm, — kad kai kurios prostitutės įsiregistravusios ir „žaidžia pagal taisykles“, tikrinasi sveikatą, gaudo klientus tik ten, kur joms leidžiama; tačiau yra ir „piračių“, kurios nė neketina registruotis arba nebeturi Btichl (licencijos), bet dirba toliau: radikalai sakė, kad septintojo dešimtmečio pradžioje Vienoje buvo beveik tūkstantis įsiregistravusių prostitučių; kad dekadansas spartėja, artindamas revoliuciją.

Kokia iš tikrųjų turėtų būti ta revoliucija, mes taip ir nesužinojom. Gal to gerai nežinojo ir kai kurie radikalai.

„Turi Btichl?“ — klausdavom vienas kito mes, vaikai, eidami į mokyklą, o vėliau — į universitetą.

Arba sakydavom: „Ramiai praeik pro atdarus langus.“ Tai buvo mūsų Pelių Karaliaus mėgstamas priedainis.

Mūsų tėvas, netekęs mamos, tarytum išnyko kaip asmenybė. Visus tuos septynerius metus mes, vaikai, jautėm, kad jis šalia mūsų, bet veikiau kaip kokia dvasia, o ne žmogus. Buvo švelnus, kartais netgi per daug jausmingas. Tačiau mums atrodė, kad jį praradom (kaip tėvą), — taip pat, kaip netekom mamos ir Ego, — be to, mes turbūt numanėm, jog jis turės dar kartą patirti baisią, bet jau apčiuopiamesnę kančią, kad vėl taptų tokiu žmogumi, koks buvo, kad iš tikrųjų vėl būtų asmenybė; ta prasme, kuria asmenybės buvo Egas ir Ajovos Bobas. Kartais man į galvą ateidavo mintis, kad tėtis, ko gero, blankesnė asmenybė negu Froidas. Mes septynerius metus ilgėjomės savo tėvo, tarsi ir jis būtų skridęs tuo lėktuvu. Laukėm, kada vėl išvysim jį, mūsų didvyrį, ir gal šiek tiek nerimavom dėl to, koks jis bus, — kadangi pavyzdžiu tėtis ėmė Froidą, mes negalėjom jaustis ramūs.

Po septynerių metų man sukako dvidešimt dveji; Lili, vis mėgindama paaugti, sulaukė aštuoniolikos. Franei suėjo dvidešimt treji, ir Čiperis Davas jai vis dar buvo „pirmas“, o meškutė Suzė — vienintelė. Dvidešimt ketverių metų Frankas užsiaugino barzdą. Ta jo barzda mus trikdė beveik taip pat kaip ir Lili noras būti rašytoja.

Mobi Dikas paskandino „Pekodą“, ir tik Izmaelis išliko gyvas, daug kartų, kad papasakotų tą istoriją panelei Felgeburt, o ji perpasakotų mums. Studijuodamas universitete aš vis kaulydavau Felgeburt, kad ji man garsiai skaitytų „Mobi Diką“.

— Negaliu pats skaityti šitos knygos. Turiu girdėti, kaip skaitai tu, — maldaudavau.

Šitaip pagaliau patekau į ankštą, netvarkingą Felgeburt kambarėlį už rotušės, netoli universiteto. Ji skaitydavo man vakarais; o aš mėgindavau iš jos išpešti, kodėl kai kurie radikalai kartais ir naktį praleidžia „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje.

— Žinai, amerikiečių literatūra nuo visų kitų pasaulio šalių literatūros skiriasi tik tuo, kad ji kupina lengvabūdiško, nelogiško viltingumo. Techniniu požiūriu ji gana sudėtinga, o ideologiniu — naivi, — kartą pasakė Felgeburt, kai mudu ėjom į jos kambarėlį.

Frankas galiausiai suprato mano užuominas ir liovėsi vaikščiojęs drauge su mumis, — nors jam prireikė gal penkerių metų, kad susiprastų. Tą vakarą, kai Felgeburt pareiškė, kad amerikiečių literatūra „techniniu požiūriu gana sudėtinga, o ideologiniu — naivi“, aš nemėginau jos pirmąkart pabučiuoti. Po žodžių „o ideologiniu — naivi“, mano manymu, buvo tikrai netinkamas laikas bučiniui.

Tą vakarą, kai pirmą kartą pabučiavau Felgeburt, mudu buvom jos kambarėlyje. Ji kaip tik baigė skaityti tą skyrių, kur Ahabas atsisako padėti „Rachelės“ kapitonui ieškoti prapuolusio sūnaus. Felgeburt neturėjo jokių baldų; jos kambarėlyje buvo tik begalė knygų ir ant grindų patiestas čiužinys — viengulis čiužinys — ir viena stalinė lempa, irgi ant grindų. Nykus jos būstas atrodė nuobodus ir sausakimšas kaip koks žodynas — ir bedvasis kaip Ernsto logika. Ten aš palinkau skersai nepatogaus guolio ir pabučiavau Felgeburt į lūpas.

— Nereikia, — tarė Felgeburt, bet aš vis tiek ją bučiavau, kol ji galiausiai atsakė į mano bučinį. — Tu turi iš čia dingti, — sumurmėjo Felgeburt, atsigulusi aukštielninka ir prisitraukusi mane prie savęs.

— Dabar? — paklausiau.

— Ne, dabar nebūtina, — tarė ji. Paskui atsisėdo ir ėmė nusirenginėti — taip pat, kaip pasižymėdavo „Mobi Diko“ vietą, iki kurios perskaitė: abejingai.

— Turiu dingti po to? — paklausiau, irgi nusirengdamas.

— Jei nori, — atsakė Felgeburt. — Turėjau galvoje, kad tau reikia dingti iš „Naujojo Hampšyro“ viešbučio. Tau ir visai jūsų šeimai. Išvykite, — patarė. — Išvykite iki rudens sezono.

— Kokio rudens sezono? — nesupratau, dabar jau buvau visiškai nuogas. Man dingtelėjo, kad tuoj prasidės Jaunėlio Džounso rudens sezonas Klivlando Browns komandoje.

— Operos sezono, — tarė Felgeburt, pagaliau nusirengusi.

Ji buvo plonytė kaip novelė, kaip trumpiausios apysakos, kurias ji skaitė Lili. Galėjai pamanyti, kad visos tos knygos, kurių pilna jos kambaryje, užuot teikusios jai peno, jau seniai pačios minta ja ir tuoj visiškai suės.

— Operos sezonas prasidės rudenį, — paaiškino man Felgeburt, — iki to laiko tu ir visa jūsų šeima turite išvykti iš „Naujojo Hampšyro“ viešbučio. Pažadėk man, — tarė, sustabdydama mane, kai jau buvau beužguląs jos liesą kūnelį.

— Kodėl? — paklausiau.

— Būk geras, išvyk, — pasakė ji.

Įėjęs į ją pamaniau, kad jos akys ašaromis paplūdo todėl, kad jai suskaudo, bet paaiškėjo, kad ne dėl to.

— Aš tau pirmas? — paklausiau. Felgeburt tada buvo dvidešimt devyneri.

— Pirmas ir paskutinis, — verkdama atsakė ji.

— Turi ką nors, kad apsisaugotum? — dar paklausiau, tebebūdamas joje. — Na, supranti, kad netaptum Schwanger.

— Tai nesvarbu, — pasakė ji, visai kaip Frankas; aš net pyktelėjau.

— Kodėl? — paklausiau, stengdamasis judėti atsargiau.

— Nes aš mirsiu anksčiau, negu galėtų gimti tas kūdikis, — tarė ji.

Išėjau iš jos. Pasisodinau ją šalia, bet ji — labai nustebindama tokia jėga — užsivertė mane ant savęs ir suėmusi vėl įsikišo mano galą.

— Nagi, — nekantriai paragino, tačiau ne todėl, kad ją būtų apėmusi aistra. Tai buvo kažkas kita. — Dulkink mane, — pasakė, tiesiai ir aiškiai. — O paskui gali nakvoti čia, arba eik namo. Man vis tiek. Tik išvyk iš „Naujojo Hampšyro“ viešbučio, būk geras, išvyk — ir žiūrėk, kad išvyktų Lili, ypač Lili, — maldavo. Paskui dar labiau įsiverkė ir išvis nebegalvojo apie seksą. Gulėjau nejudėdamas, mano galas vis mažėjo. Man pasidarė šalta — pajutau tą patį ledinį požemių skersvėjį, kurį prisiminiau jautęs ir tada, kai Frankas mums pirmą kartą skaitė Ernsto pornografiją.

— Ką jie veikia naktimis penktame aukšte? — paklausiau Felgeburt, bet ji tik įkando man į petį ir papurtė galvą, tvirtai užsimerkusi. — Ką jie sumanė? — neatstojau.

Mano galas visai susitraukė ir išslydo iš jos. Jaučiau, kad ji dreba; mane patį irgi krėtė drebulys.

— Jie nori susprogdinti Operos teatrą, — sušnibždėjo Felgeburt, — kai ten bus daugiausia žmonių, — pridūrė. — Gal per „Figaro vedybas“ — arba per kurį nors kitą tokį pat populiarų spektaklį. O gal pasirinks kokį niūresnį kūrinį, — šnibždėjo. — Nežinau — jie patys dar neapsisprendė. Bet sprogdins tada, kai žiūrovų salė bus pilnutėlė. Visą Operos teatrą.

— Jie tikrai pakvaišo, — pasakiau ir pats nepažinau savo balso. Akimirką pamaniau, kad čia sugergždė Sena Pigmeną — prostitutė arba radikalas.

Felgeburt po manimi vėl ėmė purtyti galvą; ploni jos plaukai čaižė man veidą.

— Būk geras, išsivežk savo šeimą, — šnibždėjo ji. — Ypač Lili, mažąją Lili, — sušniurkščiojo.

— Bet jie juk nesirengia sprogdinti ir viešbučio? — paklausiau Felgeburt.

— Visi bus į tai įtraukti, — grėsmingai atsakė ji. — Reikia įtraukti visus, kitaip nieko neišeitų, — pridūrė, ir aš beveik išgirdau Arbaiterio balsą; supratau, kad čia viską apimanti Ernsto logika.

Toks etapas, tiesiog būtinas etapas. Viskas. Schlagobers, erotika, Operos teatras, „Naujojo Hampšyro“ viešbutis — viskas turi išnykti. Girdėjau juos sakant, jog visa tai — dekadansas. Visa tai kelia pasibjaurėjimą. Jie nuklos Ringo gatvę meno mėgėjų — senoviškų idealistų, nuo tikrovės atitrūkusių kvailių, mėgstančių operą, — lavonais. Taip viską susprogdindami jie išreikš vienoki ar kitokį savo požiūrį.

— Pažadėk, — sušnibždėjo man į ausį Felgeburt. — Pažadėk, kad juos išsiveši. Savo šeimą. Visus.

— Pažadu, — tariau. — Žinoma.

— Ir niekam neprasitark, kad aš tau pasakiau, — dar paprašė ji.

— Žinoma.

— O dabar vėl įeik į mane, — tarė Felgeburt. — Prašau tavęs — įeik. Noriu tai pajausti — tik vieną kartą, — pridūrė.

— Kodėl tik vieną? — paklausiau.

— Tiesiog daryk, ko prašau, — tarė ji. — Daryk viską.

Aš ir padariau viską. Dabar dėl to gailiuosi; visada jausiuosi nusikaltęs; tai buvo toks pat bedžiaugsmis pasimylėjimas, kupinas nevilties, kaip ir seksas antrajame „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje.

— Jei manai, kad mirsi net nespėjusi susilaukti kūdikio, tai kodėl nenori išvykti tada, kai išvyksim mes? — paskui paklausiau Felgeburt. — Kodėl nenori dingti iš čia anksčiau, negu jie tai padarys ar bent jau pamėgins padaryti?

— Negaliu, — labai paprastai atsakė ji.

— Kodėl? — paklausiau. Bendraudamas su tais „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje įsikūrusiais radikalais aš nuolat klausinėjau kodėl.

— Todėl, kad aš turėsiu vairuoti automobilį, — paaiškino Felgeburt. — Aš būsiu vairuotoja. O tame automobilyje — pagrindinė bomba, kuri susprogdins ir visas kitas. Kas nors juk turi vairuoti tą automobilį, ir tai būsiu aš — aš vešiu bombą.

— Kodėl tu? — paklausiau, apkabindamas ją, kad ji taip nedrebėtų.

— Todėl, kad aš pati nereikalingiausia, — tarė Felgeburt, ir aš vėl išgirdau bejausmį Ernsto balsą, atpažinau tiesią kaip Žoliapjovės Arbaiterio minčių eigą. Dabar suprantu, kad ir mūsų švelnioji Švanger padėjo įtikinti Felgeburt.

— Kodėl ne Švanger? — paklausiau panelės Persileidėlės.

— Ji pernelyg svarbi, — atsakė Felgeburt. — Tiesiog nuostabi, — pridūrė žavėdamasi kolege — ir bjaurėdamasi savimi.

— Kodėl ne Veržliaraktis? — paklausiau. — Jis tikrai nusimano apie automobilius.

— Kaip tik todėl, kad nusimano, — atsakė Felgeburt. — Jis labai reikalingas. Juk reikės montuoti kitas bombas, į kitus automobilius. Labiausiai man nepatinka tai, kad jie ims žmones įkaitais! — staiga išpyškino. — Šį kartą tai tikrai nebūtina, — pridūrė. — Kitąsyk susirastų geresnių.

— O kas bus tie įkaitai? — paklausiau.

— Jūsų šeima, — tarė Felgeburt. — Nes jūs amerikiečiai. Tada mus pastebės ne tik Austrija, — paaiškino. — Toks sumanymas.

— Kieno sumanymas?

— Ernsto.

— Tai gal leiskit pačiam Ernstui vairuoti tą automobilį, — pasiūliau.

— Ernstas — ideologas, — pasakė Felgeburt. — Jis viską sugalvoja. Viską, — pridūrė.

„Taigi. Viską“, — mąsčiau.

— O Arbaiteris? — paklausiau. — Jis nemoka vairuoti?

— Jis pernelyg ištikimas, — atsakė Felgeburt. — Negalim prarasti tokių ištikimų žmonių. O aš ne tokia ištikima, — sušnibždėjo. — Tik pažiūrėk! — sušuko. — Juk aš visa tai pasakoju tau!

— O Sena Pigmeną? — dar paklausiau, norėdamas greičiau užbaigti tą pokalbį.

— Juo negalima pasitikėti, — tarė Felgeburt. — Sena Pigmeną net nežino apie šį sumanymą. Jis pernelyg slidus. Jam rūpi tik kad pats išliktų gyvas.

— O tai blogai? — paklausiau, nubraukdamas plaukus nuo ašaroto Felgeburt veidelio.

— Šiame etape — blogai, — atsakė ji.

Tada aš supratau, kas ji iš tikrųjų yra: skaitovė, tik skaitovė. Ji gražiai skaito kitų žmonių sukurtas istorijas; eina, kur jai liepiama; seka paskui vadą. Aš norėjau, kad ji man skaitytų „Mobi Diką“, o radikalai dėl tos pačios priežasties nusprendė, kad kaip tik ji turi vairuoti tą automobilį. Ir aš, ir jie žinojom, kad ji tai padarys; kad nesustos pusiaukelėje.

— Mes viską padarėm? — paklausė manęs Felgeburt.

— Ką? — tariau — ir krūptelėjau; visada krūpteliu, išgirdęs Ego balso aidą. Netgi iš savo paties lūpų.

— Ar viską padarėm? Na, turiu omeny seksą, — paaiškino Felgeburt. — Baigėm? Čia jau viskas?

Mėginau prisiminti.

— Lyg ir viskas, — atsakiau. — Norėtum dar?

— Nelabai, — tarė ji. — Aš tik norėjau bent kartą tai patirti. Jeigu jau viską padarėm, tai gali eiti namo, jei nori, — pasakė.

Ir gūžtelėjo pečiais. Toli gražu ne taip kaip mama, ir ne kaip Franė, ir netgi ne kaip Jolanta. Atrodė, kad tai ne žmogaus judesys; veikiau kažkoks elektros impulso sukeltas nevalingas įsitempusio kūnelio truktelėjimas, kažkoks ženklas. „Labai jau neaiškus“, — pagalvojau. Tai buvo ženklas, kad nieko nėra namie; tarytum telefono atsakiklio pranešimas: „Manęs nėra, neskambinkite man, aš pati jums paskambinsiu.“ Tarytum laikrodžio — arba delstinės bombos — tiksėjimas. Felgeburt pramerkė akis, pažvelgė į mane; paskui užmigo. Susirinkau drabužius. Dar pamačiau, kad ji nepasižymėjo „Mobi Diko“ vietos, iki kurios perskaitė; aš irgi nesivarginau.

Buvo jau po vidurnakčio, kai perėjau Ringo gatvę; nuo Rotušės aikštės žiedine Daktaro Karlo Renerio gatve žingsniavau į Folksgarteną. Lauko alinėje draugiškai šūkavo keli studentai; kai kuriuos iš jų tikriausiai pažinojau, bet nestabtelėjau išgerti alaus. Nejaučiau jokio noro šnekėtis apie vienokį ar kitokį meną. Nebuvau nusiteikęs veltis į eilinę diskusiją apie „Aleksandrijos kvartetą“ — kuris iš to ciklo romanų geriausias, kuris prasčiausias ir kodėl. Neketinau klausytis nuomonių apie tai, kuriam iš rašytojų — Henriui Mileriui ar Lorensui Darelui — jų susirašinėjimas buvo naudingesnis. Nenorėjau šnekėtis netgi apie Die Blechtrommel12, nors tai gal visada buvo geriausia pokalbių tema. Ir juo labiau nenorėjau diskutuoti apie Rytų ir Vakarų santykius, apie socializmą ir demokratiją, apie prezidento Kenedžio nužudymo pasekmes, kurios dar ilgai bus juntamos, — ir apie tai, ką aš, amerikietis, manau apie rasių problemą. Buvo tūkstantis devyni šimtai šešiasdešimt ketvirtųjų vasaros pabaiga; Jungtinėse Valstijose nebuvau lankęsis nuo penkiasdešimt septintųjų ir apie savo gimtąją šalį žinojau mažiau negu kai kurie Vienos studentai. Ir apie Vieną žinojau tikrai mažiau negu bet kuris iš jų. Daug ką žinojau apie savo šeimą, apie mūsų prostitutes ir mūsų radikalus; gerai nusimaniau apie „Naujojo Hampšyro“ viešbučio reikalus, bet jei kalbėtume apie visa kita, buvau visiškas diletantas.

Perėjau visą Heldenplatz — Didvyrių aikštę — ir pastovėjau ten, kur kadaise tūkstančiai džiūgaujančių fašistų sveikino Hitlerį. Man į galvą atėjo mintis, kad fanatikai visada turės auditoriją; ir čia nieko daugiau negali tikėtis pakeisti, tik tos auditorijos dydį. Pamaniau, kad reikėtų įsidėmėti šitą mintį ir patikrinti kalbantis su Franku, kuris ją arba pasisavins, arba patikslins, arba mane pataisys. Gailėjausi, kad nesu toks apsiskaitęs kaip Frankas; kad taip nuoširdžiai nesistengiau paaugti, kaip stengėsi Lili. Tiesą sakant, Lili savo pastangų rezultatą nusiuntė kažkokiam Niujorko leidėjui. Ji net neketino mums apie tai pasakoti, tačiau turėjo iš Franės pasiskolinti pinigų pašto išlaidoms.

— Tai romanas, — droviai pasakė Lili. — Jame yra šiek tiek autobiografinių elementų.

— Kiek? — paklausė Frankas.

— Na, iš tikrųjų tai meninė autobiografija, — tarė Lili.

— Kaip suprantu, nori pasakyti, kad tavo romane daug autobiografinių elementų, — padarė išvadą Franė. — Oho!

— Laukiu nesulaukiu, kada galėsiu paskaityti, — tarė Frankas. — Lažinuosi, kad aš ten pavaizduotas kaip visiškas beprotis.

— Ne, — pasakė Lili. — Visi ten tikri didvyriai.

— Mes visi — didvyriai? — nustebau.

— Na, man jūs visi — tikri didvyriai, — patikino mus Lili. — Tokie pat esate ir knygoje.

— Netgi tėtis? — paklausė Franė.

— Na, apie jį turėjau daugiausia visko išgalvoti, — atsakė Lili.

Man dingtelėjo, jog tai savaime suprantama, nes tėtis labiausiai (iš mūsų visų) atitrūkęs nuo tikrovės. Kartais atrodydavo, kad jis dar labiau nutolęs nuo mūsų negu Egas.

— Ir koks gi tavo knygos pavadinimas, mieloji? — paklausė Lili tėtis.

— „Mėginimas paaugti“, — neslėpė Lili.

— Koks dar galėtų būti? — tarstelėjo Franė.

— Iki ko ten viskas aprašyta? — pasidomėjo Frankas. — Na, kur tu sustojai?

— Kai nukrinta lėktuvas, — atsakė Lili. — Tai pabaiga.

„Tikrovės pabaiga“, — pagalvojau: man atrodė, kad reikėjo sustoti anksčiau, prieš lėktuvo katastrofą.

— Tau reikės agento, — pasakė Lili Frankas. — Aš būsiu tavo agentas.

Frankas tikrai tapo Lili agentu; ir Franės, ir tėčio, ir netgi mano — vėliau. Jis ne veltui studijavo ekonomiką. Tačiau tą tūkstantis devyni šimtai šešiasdešimt ketvirtųjų vasaros pabaigos vakarą, kai ėjau namo, aš viso to dar nenujaučiau; palikau Felgeburt, vargšę panelę Persileidėlę, miegančią ir, be abejo, sapnuojančią sapną apie tai, kaip įspūdingai ji pasiaukos; ją, „pačią nereikalingiausią“, kurią galima paaukoti, ir mačiau prieš akis, kai stovėjau vienas Didvyrių aikštėje ir prisiminiau, kaip Hitleris visą savo garbintojų minią įtikino, kad daugybė žmonių iš tikrųjų visai nereikalingi. Tą ramų vakarą beveik girdėjau pamišėliškus šūksnius: Sieg Heil! Aiškiai įsivaizdavau rimtą susikaupusio Šraubenšliuselio veidą; įsukęs kažkokį variklio bloko varžtą, jis priveržia veržlę ir tarpiklį. Ką dar jis ten priveržė? Mačiau blizgančias fanatiškai ištikimo Arbaiterio akis — jis, jau suimtas ir triumfuojantis, kaip tik daro pareiškimą spaudai; mačiau ir mūsų motiniškąją Švanger, siurbčiojančią Kaffee mit Schlagobers, su mielais plaktos grietinėlės ūsiukais ant pūkuotos viršutinės lūpos. Mačiau, kaip Švanger pina nuostabius Lili plaukus ir riša kaspiną — niūniuodama, kaip niūniuodavo mama; prisiminiau, kaip Švanger kartą pasakė Franei, kad jos oda — gražiausia pasaulyje; ne tik oda, bet ir rankos; o man ji vis sakydavo, kad mano akys kaip širdžių ėdiko, — ir perspėjo, kad aš būsiu pavojingas. (Ką tik palikęs Felgeburt, nesijaučiau labai pavojingas.) Švanger bučiniai visada būdavo su Schlagobers prieskoniu. O Frankas, sakė Švanger, tikras genijus; tik turėtų rimčiau žiūrėti į politiką. Štai kokia meile mus apgaubė Švanger — ir visą laiką rankinėje nešiojosi ginklą. Kaip aš norėjau pamatyti Ernstą santykiaujantį karvės poza — su karve! Ir dramblio poza! Patys suprantate, su kuo. Sena Pigmeną neklydo sakydamas, kad jie suvis pakvaišo ir mus visus pražudys.

Dorotėjergase žingsniavau Graben gatvės link. Užsukau į „Havelką“13 išgerti Kaffee mit Schlagobers. Prie gretimo staliuko kažkoks barzdočius su juo sėdinčiai jaunai merginai (jaunesnei už jį) kažką aiškino apie natūralistinės tapybos mirtį; pasakojo apie kažkokį paveikslą, kuriame atseit ir matyti viso žanro mirtis. Aš nebuvau matęs to paveikslo. Prisiminiau Šylės ir Klimto darbus, kuriuos man rodė Frankas — Albertinos muziejuje ir Aukštutiniame Belvederyje. Pagalvojau, jog būtų gerai, jei Klimtas ir Šylė galėtų pasišnekėti su šituo barzdočiumi, bet jis jau postringavo apie rimo ir metro mirtį poezijoje; nebuvau skaitęs jo cituojamo eilėraščio. O kai jis perėjo prie romano, nusprendžiau, kad bus geriau, jei tuoj pat sumokėsiu už kavą ir išeisiu. Mano padavėjas buvo užsiėmęs, taigi turėjau dar išklausyti paskaitą apie siužeto ir personažų mirtį. Tarp daugybės mirčių, apie kurias šnekėjo tas vyriškis, buvo ir užuojautos bei gailesčio mirtis. Aš jau jaučiau, kad mano širdyje miršta gailestis, kai padavėjas pagaliau priėjo prie mano staliuko. Paskui mirė demokratija — greičiau, negu mano padavėjas atnešė grąžą. O socializmas baigė dienas man dar nespėjus mintyse suskaičiuoti, kiek turėčiau palikti arbatpinigių. Žiūrėdamas į barzdočių įsinorėjau pakilnoti ką nors sunkaus; man dingtelėjo, kad radikalai, jeigu jau taip nori susprogdinti Operos teatrą, galėtų bent jau pasirinkti vakarą, kai ten bus tik šitas barzdočius. Be to, dar pagalvojau, kad būsiu radęs kaip tik tinkamą vairuotoją, kuris turėtų pakeisti Felgeburt.

— Trockis, — staiga tarstelėjo su barzdočiumi sėdinti mergina — taip, lyg būtų sakiusi „ačiū“.

— Trockis? — paklausiau, palinkęs virš jų staliuko; tai buvo nedidelis kvadratinis staliukas.

Tada aš viena ranka iškeldavau trisdešimt keturis kilogramus — po tiek užsimaudavau ant abiejų hantelių. Staliukas tikrai nebuvo toks sunkus, taigi atsargiai pakėliau jį — viena ranka — ir laikiau sau virš galvos, kaip padavėjai laiko padėklus.

— O dabar senasis draugužis Trockis... — tariau. — „Jei norite lengvo gyvenimo, — pasakė senasis draugužis Trockis, — tai gimėte ne tame šimtmetyje.“ Kaip manote, ar tai tiesa? — paklausiau barzdočiaus.

Barzdočius tylėjo, bet mergina bakstelėjo jam alkūne, ir jis lyg atgijęs pakėlė galvą.

— Aš manau, kad tiesa, — tarė mergina.

— Žinoma, kad tiesa, — linktelėjau.

Mačiau, kad sunerimę padavėjai žiūri į peleninę ir gėrimus, po truputį slystančius į šoną ant staliuko man virš galvos, bet aš buvau ne Ajovos Bobas; svorio diskai niekada nenuslysdavo nuo strypo, kai mankštindavausi; dabar jau nebe. Man geriau sekėsi kilnoti štangą negu Ajovos Bobui.

— Trockį nužudė kirtikliu, — niauriai tarė barzdočius, stengdamasis neišsiduoti, kad padariau jam įspūdį.

— Bet jis vis tiek gyvas, ar ne? — paklausiau pamišėliškai šypsodamasis. — Niekas iš tikrųjų nemirė. Viskas, ką jis pasakė, tebėra gyva, — šnekėjau. — Ir paveikslai, kuriuos iki šiol matom, gyvi. Ir personažai — jie nemiršta, kai baigiam skaityti knygą.

Barzdočius žiūrėjo į tą vietą, kur turėjo stovėti jo staliukas. Pagalvojau, kad jis, tiesą sakant, laikosi gana oriai, o aš buvau bjauriai nusiteikęs ir elgiausi nederamai; tiesiog ieškojau priekabių, todėl dabar susigėdau. Atidaviau tai porai staliuką; nepraliejau nė vieno gėrimo.

— Suprantu, ką norėjote pasakyti! — šūktelėjo man mergina, kai jau žengiau pro duris.

Bet aš žinojau, kad niekam nesugebu išsaugoti gyvybės, niekada: neišgelbėsiu ir tų žmonių Operos teatre, nes tarp jų, be abejo, jau sėdi tas padaras, kurio siluetą mudu su Franku matėm nuvažiuojančiame automobilyje, tarp Ernsto ir Arbaiterio, — pati mirtis kažkokio gyvulio pavidalu, mechaninė meška, chemikalų prikimšta šuns galva, elektrinis bėdos užtaisas. Ir Trockis, kad ir ką jis sakė, jau seniai negyvas; ir mama su Egu, ir Ajovos Bobas — jie negyvi, kad ir ką kada šnekėjo, kad ir kokie mums buvo svarbūs. Priėjau Graben gatvę, jausdamas, kad darausi vis panašesnis į Franką, kad esu nusiteikęs prieš viską; jaučiau, jog netenku savitvardos. Negerai, kai sunkumų kilnotojas jaučia, jog netenka savitvardos.

Pirma prostitutė, pro kurią praėjau, buvo ne mūsų, bet prisiminiau, kad ją kažkada mačiau kavinėje — „Kaffee Mowatt“.

— Guten Abend, — tarė ji.

— Eik šikt, — atrėžiau.

— Užsikišk! — riktelėjo prostitutė; tai mokėjo pasakyti ir angliškai; pasijutau šlykščiai.

Vėl keikiuosi. Sulaužiau mamai duotą pažadą. Sulaužiau jį pirmą ir paskutinį kartą. Nors man buvo jau dvidešimt dveji, aš pravirkau. Pasukau į Špygelio skersgatvį. Ir ten stoviniavo prostitutės, bet ne mūsų, taigi dėl jų nesijaudinau. Visoms, kurios sakė Guten Abend, atsakiau Guten Abend. Į kitokius šūksnius nekreipiau dėmesio. Eidamas per Naujojo turgaus aikštę aiškiai jaučiau, kokios tuščios kriptoje gulinčių Habsburgų krūtinės. Mane mėgino kalbinti dar viena prostitutė.

— Ei, neverk! — sušuko. — Tu gi didelis, stiprus berniukas. Neverk!

Bet aš tikėjausi, kad verkiu ne tik dėl savęs, bet ir dėl jų visų. Dėl Froido, senajame žydų kvartale šaukiančio žmones, kurie niekada neatsilieps; dėl visko, ko tėtis nemato. Dėl Franės, nes aš ją myliu — ir noriu, kad ji man būtų tokia pat ištikima, kokia ištikima pasirodė galinti būti meškutei Suzei. Verkiau ir dėl Suzės, nes Franė man parodė, kad Suzė visai nebjauri. Tiesą sakant, Franė tuo beveik įtikino ir pačią Suzę. Ir dėl Jaunėlio Džounso, kuris kaip tik tada patyrė pirmą iš daugybės kelio traumų, dėl kurių galiausiai turėjo išeiti iš Klivlando Browns komandos. Verkiau ir dėl Lili, kuri taip stengėsi, ir dėl Franko, kuris taip nutolo nuo mūsų (kad priartėtų prie tikro gyvenimo, anot jo paties). Man buvo gaila ir Juočkės Ingos — jai sukako aštuoniolika, ir ji sakė, kad jau yra „pakankamai subrendusi“, nors Rėksnė Anė tvirtino, jog dar ne; Juočkė Inga netrukus, dar nesibaigus tiems metams, pabėgo su vyriškiu. Jis buvo toks pat juodas kaip ir jos tėvas ir išsivežė ją į kažkokį karinės bazės miestelį Vokietijoje; vėliau sužinojau, kad ji ten po kurio laiko tapo prostitute. Nuo tada Rėksnė Anė rėkavo truputį kitaip. Aš verkiau dėl jų visų! Ir dėl pasmerktosios Felgeburt, netgi dėl tos apgavikės Švanger — ir dėl abiejų Senų Pigmenų; jie buvo optimistai; porcelianiniai meškučiai. Man buvo gaila visų — išskyrus Ernstą, Arbaiterį, tą nelemtą Veržliaraktį ir Čiperį Davą: jų aš nekenčiau.

Prie pat Kėrntnerio gatvės praėjau pro dar kelias man mojančias kekšes. Prie Anos skersgatvio kampo aukšta, stulbinamai graži prostitutė — su kuria mūsiškės, dirbančios Kruger gatvėje, negalėjo nė lygintis — pasiuntė man oro bučinį. Pasukau Kruger gatvės link, nežiūrėdamas į jas; nenorėjau matyti, kaip jos man moja. Pražingsniavau pro „Sacher“ viešbutį; „Naujojo Hampšyro“ viešbutis niekada nebus toks. Tada priėjau Staatsoper; nuo tūkstantis septyni šimtai septyniasdešimt ketvirtųjų iki aštuoniasdešimt septintųjų tai buvo Gliuko namai, kaip kaskart atmintinai išpyškindavo Frankas; priėjau Operos teatrą, kuris iš tiesų buvo ir Mocarto, ir Haidno, ir Bethoveno, ir Šuberto — ir Štrauso, Bramso, Bruknerio, ir Malerio namai. Tai buvo pastatas, kurį pornografas, žaidžiantis politiką, norėjo išsprogdinti. Milžiniškas pastatas; per visus septynerius metus jame taip nė karto ir neapsilankiau — jis man atrodė pernelyg prašmatnus; be to, aš niekada nebuvau toks muzikos mėgėjas kaip Frankas ir niekada taip nesižavėjau teatru, kaip žavėjosi Franė. (Frankas su Frane dažnai eidavo į Operos teatrą; juos vesdavosi Froidas. Jam patikdavo klausytis; Frankas su Frane jam pasakodavo, ką mato.) Lili, kaip ir aš, nė karto neapsilankė Operos teatre; tas pastatas Lili atrodė pernelyg didelis; jis jai kėlė baimę.

Dabar jis kėlė baimę ir man. „Jis tikrai pernelyg didelis!“ — pagalvojau. Tačiau supratau, kad jie nori išsprogdinti žmones, o žmones sunaikinti visada lengviau negu pastatus. Žinojau, kad jiems reikia įspūdingo reginio. Arbaiteris tai rėkte išrėkė Švanger: reikia Schlagobers ir kraujo.

Kėrntnerio gatvėje, priešais Operos teatrą, stovėjo dešrelių pardavėjas; vyriškis su vežimėliu, panašiu į tuos, iš kurių pardavinėjami dešrainiai, prekiavo visokiomis Wurst mit Senf und Bauernbrot — dešrelėmis su garstyčiomis ir rugine duona. Aš jų nenorėjau.

Žinojau, ko noriu. Labiausiai norėjau suaugti, tuoj pat. Pasimylėjęs su Felgeburt, pasakiau: Es war sehr schon, bet žinojau, kad tai netiesa. „Buvo labai malonu“, — pamelavau, nors iš tikrųjų nebuvo; to nepakako. Jaučiausi taip, lyg tai būtų buvęs dar vienas štangos kilnojimo vakaras.

Į Kruger gatvę įsukau nusprendęs, kad eisiu su pirma pasitaikiusia prostitute, net jeigu tai bus Sena Pigmeną; net jeigu mane užkalbins Jolanta, drąsiai pažadėjau pats sau. Man buvo vis tiek; pagalvojau, kad gal išmėginsiu visas, vieną po kitos. Galiu daryti viską, ką daro Froidas, o Froidas niekada per daug nesivaržė, — nei mūsiškis, nei anas Froidas; jie darė viską, ką galėjo.

„Kaffee Mowatt“ nebuvo nė vienos mano pažįstamos; po rausva neonine iškaba („NAUJOJO HAMPŠYRO“ VIEŠBUTIS! „NAUJOJO HAMPŠYRO“ VIEŠBUTIS! „NAUJOJO HAMPŠYRO“ VIEŠBUTIS!) kažkas stovėjo, bet gerai nemačiau kas.

Ten Babetė, pagalvojau, kažkodėl pasibjaurėjęs, — tačiau ten buvo ne ji, mane suklaidino paskutinės vasaros nakties vėjelio atneštas šleikščiai salsvas dyzelinio kuro kvapas. Ta moteris mane pamatė ir žengė pasitikti — agresyviai, kaip man pasirodė; ir kažkaip godžiai. Neabejojau, jog tai Rėksnė Anė; staiga sunerimau, kaip ištversiu jos garsųjį apsimestinį orgazmą. Gal — kadangi man visada labiau patinka šnabždėtis — galėčiau jos paprašyti, kad nerėktų; galėčiau tiesiog pasakyti, jog žinau, kad ji vaidina, ir kad tai tikrai nebūtina, man to nereikia. Paskui supratau, jog ta moteris pernelyg liekna, kad galėtų būti Sena Pigmena, bet neabejotinai tvirtesnio sudėjimo negu Rėksnė Anė; labai jau gražios figūros, tikrai ne Rėksnė Anė. Vadinasi, ten Jolanta, pagalvojau; ką gi, pagaliau sužinosiu, ką ji turi nelemtoje savo rankinėje. Netrukus — nuo tos minties šiurpas nuėjo per kūną — man gali netgi prireikti to, ką Jolanta ten turi. Tačiau prie manęs besiartinanti moteris buvo ne tokio tvirto sudėjimo kaip Jolanta; ši moteris buvo patraukli kitaip — labai elegantiška, jaunatviškai grakšti. Ji gatvėje pribėgo prie manęs ir stipriai mane apsikabino; man užėmė kvapą, ji buvo tokia graži. Ši moteris buvo Franė.

— Kur tu buvai? — paklausė ji. — Visą dieną, visą vakarą, — barė. — Mes visi tavęs ieškojom!

— Kodėl? — nustebau. Nuo Franės kvapo man sukosi galva.

— Lili knyga bus spausdinamai — sušuko Franė. — Kažkoks Niujorko leidėjas tikrai perka jos knygą!

— Už kiek? — paklausiau, tikėdamasis, kad to pakaks. Gal tai bus mūsų bilietas iš Vienos — bilietas, kurio nenusipirktume pardavę antrąjį „Naujojo Hampšyro“ viešbutį.

— Dieve mano! — pasibaisėjo Franė. — Tavo sesuo pripažinta kaip rašytoja, o tu klausi: „Už kiek?“ Tu visai kaip Frankas. Jis irgi to paklausė.

— Šaunuolis Frankas! — pasakiau. Aš visas tebevirpėjau; ieškojau prostitutės, o radau savo seserį. Ir ji manęs nepaleis.

— Kur tu buvai? — vėl paklausė Franė, braukdama plaukus man nuo kaktos.

— Su Felgeburt, — prisipažinau labai susidrovėjęs. — Niekada nemeluodavau Franei.

Franė susiraukė.

— Na, ir kaip? — pasidomėjo, vis dar liesdama mane, bet tik kaip sesuo.

— Nieko ypatingo, — pasakiau. Ir nusukau akis. — Baisu, — pridūriau.

Franė vėl mane apsikabino ir pabučiavo. Bučiavo į skruostą (kaip sesuo), bet aš pasukau galvą į ją, nors norėjau nusigręžti, ir mūsų lūpos susilietė. Štai ir viskas, nieko daugiau nereikėjo. Pasibaigė tūkstantis devyni šimtai šešiasdešimt ketvirtųjų vasara; staiga atėjo ruduo. Man buvo dvidešimt dveji, Franei — dvidešimt treji. Mudu ilgai bučiavomės. Ką jau čia pasakysi. Ji nebuvo lesbietė, vis dar rašė laiškus Jaunėliui Džounsui — ir Čiperiui Davui, — o aš niekada nebuvau laimingas su jokia kita moterimi; niekada; dar ne. Stovėjom lauke, toliau nuo neoninės iškabos šviesos, kad niekas iš „Naujojo Hampšyro“ viešbučio mūsų nepamatytų. Turėjom trumpam liautis bučiavęsi, kai iš viešbučio išsvirduliavo Jolantos klientas; po kurio laiko vėl atšlijom vienas nuo kito, išgirdę Rėksnę Anę. Netrukus išėjo apstulbęs jos partneris, bet mudu su Frane tebestovėjom Kruger gatvėje. Paskui namo išskubėjo Babetė. Vėliau — Jolanta; ji išsivedė Juočkę Ingą. Rėksnė Anė kursavo pirmyn ir atgal — čia išeidavo, čia grįždavo — kaip potvynis ir atoslūgis. Sena Pigmeną, prostitutė, perėjo per gatvę ir įsitaisė pasnausti prie „Kaffee Mowatt“ staliuko. Aš nusivedžiau Franę į Kėrntnerio gatvę, o paskui toliau — prie Operos teatro.

— Tu per daug apie mane galvoji... — buvo besakanti Franė, tačiau nutilo.

Mudu vėl bučiavomės. Šalia mūsų stūksojo milžiniškas Operos teatras.

— Jie rengiasi jį susprogdinti, — pašnibždėjau seseriai. — Operos teatrą... jie rengiasi jį susprogdinti. — Franė nemėgino ištrūkti iš mano glėbio. — Aš tave baisiai myliu, — pasakiau.

— Ir aš tave myliu, velniai griebtų, — prisipažino Franė.

Nors oras jau buvo rudeniškas, mes ten stovėjom, saugojom Operos teatrą, kol ėmė švisti ir gatvėse pasirodė rimtų žmonių, skubančių į darbą. Mudu su Frane, šiaip ar taip, neturėjom kur eiti — ir žinojom, kad išvis nieko neturėtume daryti.

— Ramiai praeik pro atdarus langus, — šnibždėjom vienas kitam.

Kai galiausiai grįžom į „Naujojo Hampšyro“ viešbutį, Operos teatras tebestovėjo, kur stovėjęs, — saugus. Bent jau kol kas, pagalvojau.

— Saugesnis negu mes, — pasakiau Franei. — Saugesnis negu meilė.

— Žinai, ką tau pasakysiu, mažiau, — atsiduso Franė, smarkiai suspausdama man ranką. — Nėra nieko, kas būtų pavojingiau už meilę.

10 Vakaras Operos teatre: Schlagobers ir kraujas

— Vaikai, vaikai, — kreipėsi į mus tėtis, — turime būti labai atsargūs. Manau, jog tai persilaužimas, vaikai, — pasakė, tarsi mums vis dar būtų buvę aštuoneri, devyneri, dešimt ar dar kažkiek metų, ir jis būtų pasakojęs, kaip „Arbutnote prie jūros“ susipažino su mūsų mama — tą vakarą, kai jie pirmą kartą pamatė Froidą su Meino Valstija.

— Visada būna koks nors persilaužimas, — filosofiškai pareiškė Frankas.

— Gerai, sakykim, kad taip ir yra, — nekantriai tarė Franė, — bet kuo ypatingas kaip tik šitas persilaužimas?

— Aha, — sumurmėjo Suzė, labai įdėmiai nužvelgdama Franę; tik Suzė pastebėjo, kad mudu su Frane kažkur vaikščiojom visą naktį. Franė jai pasakė, kad buvom vakarėlyje netoli universiteto, pas žmones, kurių ji, Suzė, nepažįsta. O kas galėtų būti saugiau negu eiti su broliu, kuris yra sunkumų kilnotojas? Šiaip ar taip, Suzė vakarėlių nemėgo; jei kur nueidavo kaip meška, tai su niekuo negalėdavo kalbėtis; kita vertus, net jei kur nors būdavo be meškos kostiumo, jos vis tiek niekas nekalbindavo. Ji visada atrodydavo paniurusi ir pikta. — Labai greitai turėsim iškuopti daug mėšlo, kaip suprantu, — tarė meškutė Suzė.

— Taigi, — linktelėjo tėtis. — Taip ir būna, kai ateina persilaužimo akimirka.

— Negalim leisti, kad čia viskas išeitų vėjais, — įsikišo Froidas. — Man, ko gero, jau neužteks jėgų kitam viešbučiui.

„Gal ir gerai, kad neužteks“, — pagalvojau, stengdamasis nežiūrėti į Franę. Mes visi buvom Franko kambaryje, visada ten sueidavom pasitarti, — siuvėjos manekenas mus turbūt veikė raminamai, kaip tyli mamos, arba Ego, arba Ajovos Bobo šmėkla; tas manekenas (anot Franko) gal skleidė kažkokius signalus, kuriuos mes turėjom suprasti.

— Kiek galim gauti už tą romaną, Frankai? — paklausė tėtis.

— Tai Lili knyga, — priminė jam Franė. — Ne mūsų.

— Tam tikra prasme ji mūsų visų, — pasakė Lili.

— Taigi, — tarė Frankas. — Ir, kiek aš nutuokiu apie leidybą, visa tai jau nebe Lili rankose. Dabar arba mus apmaus, arba gerai pasiplėšim pinigo.

— Knyga tik apie tai, kaip mėginau paaugti, — pasakė Lili. — Man net keista, kad jie susidomėjo.

— Susidomėjo, bet moka tik penkis tūkstančius dolerių, Lili, — tarė Franė.

— Mums reikia penkiolikos ar netgi dvidešimties tūkstančių, kad galėtume iš čia išvykti, — pasakė tėtis. — Na, kad grįžę namo nors kiek turėtume pradžiai, — pridūrė.

— Nepamirškit: šiek tiek dar gausim už šitų skylę, — lyg teisindamasis tarė Froidas.

— Vargu ar ką gausim, kai įskųsim tuos sušiktus sprogdintojus, — suabejojo meškutė Suzė.

— Bus baisus skandalas, — pritarėjai Frankas, — nerasim pirkėjo.

— Juk sakiau: policija prisikabins prie mūsų, jeigu juos įskųsim, — pasakė Froidas. — Jūs nepažįstat mūsų policijos, nė neįsivaizduojat jų gestapo taktikos. Jie būtinai dar išknis, kad čia kažkas negerai ir dėl prostitučių.

— Na, čia daug kas negerai, — pareiškė Franė.

Mudu negalėjom žiūrėti vienas į kitą; kai Franė kalbėjo, aš žiūrėjau pro langą. Mačiau Seną Pigmeną, radikalą, einantį per gatvę, ir namo išslenkančią Rėksnę Anę.

— Nėra kitos išeities, turim juos įskųsti, — šnekėjo tėtis. — Jeigu jie iš tikrųjų sumanė išsprogdinti Operos teatrą, su jais nesusikalbėsim.

— Mes su jais niekada ir nesikalbėjom, — tarė Franė. — Tik klausėmės, ką jie sako.

— Jie visada buvo kažkokie kuoktelėję, — pasakiau tėčiui.

— Negi pats nematei, tėti? — paklausė Lili.

Tėtis nunarino galvą. Jam buvo keturiasdešimt ketveri; tankūs kaštoniniai jo plaukai prie ausų jau pastebimai žilo; jis niekad nenešiojo žandenų ir kirpdavosi visada vienodai: kad plaukai iki pusės dengtų ausis, kaktą ir šiek tiek užeitų ant sprando; niekad jų neiškarpydavo. Su karčiukais tėtis atrodė kaip mažas berniukas, be to, jo plaukai buvo taip prigludę prie galvos, kad mes, žiūrėdami iš tolo, kartais pamanydavom, jog tėtis užsidėjęs kažkokį šalmą.

— Atsiprašau, vaikai, — pasakė tėtis, purtydamas galvą. — Žinau, jog tai nelabai malonu, bet jaučiu, kad artėja persilaužimo akimirka.

Jis vėl papurtė galvą; atrodė visiškai pasimetęs, ir tik vėliau, kai jį prisimindavau, sėdintį ant Franko lovos, tame siuvėjos manekeno kambaryje, aš supratau, kad iš pažiūros jis buvo gana gražus ir nusiteikęs viskuo pasirūpinti. Tėtis visada mokėdavo sukurti iliuziją, kad jis viskuo rūpinasi: pavyzdžiui, Erlu. Jis niekad nekilnojo štangos, kaip Ajovos Bobas arba aš, bet jam pavyko išlaikyti sportišką figūrą, be to, jis išliko kažkoks vaikiškas — „pernelyg vaikiškas, velniai griebtų“, kaip sakydavo Franė. Man dingtelėjo, kad jis turbūt jaučiasi vienišas; juk per visus septynerius metus nė karto nėjo į pasimatymą su jokia moterimi! Jei ir naudojosi prostitučių paslaugomis, tai labai diskretiškai, — bet kas gi tame „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje galėjo būti toks diskretiškas?

— Jis pas jas turbūt nesilanko, — kartą pasakė Franė. — Aš žinočiau, jei lankytųsi.

— Vyrai — tikri žalčiai, — tarė meškutė Suzė. — Netgi tie, kurie atrodo malonūs.

— Jis pas jas nesilanko; tai aišku kaip dieną, — kirste nukirto Franė. Meškutė Suzė gūžtelėjo pečiais, ir Franė jai kaip reikiant užvožė.

Tačiau tąkart, Franko kambaryje, kaip tik tėtis prašneko apie prostitutes.

— Turėtume pasakyti joms, kaip ketinam pasielgti su tais puspročiais radikalais, — tarė tėtis, — prieš pranešdami policijai.

— Kokių galų? — nustebo meškutė Suzė. — Kuri nors gali įskųsti mus.

— O kam joms reikėtų tai daryti? — paklausiau Suzės.

— Turėtume jas perspėti, kad ir jos pagalvotų, kur dėsis po to, — tarė tėtis.

— Joms reikės persikelti į kitą viešbutį, — pasakė Froidas. — Ta prakeikta policija mūsiškį uždarys. Šioje šalyje žmonės apkaltinami laisvųjų asociacijų metodu! — sušuko Froidas. — Paklauskit bet kurio žydo!

„Paklauskit kito Froido“, — pagalvojau.

— O gal būtume didvyriai, — garsiai mąstė tėtis. Visi sužiurom į jį.

„Taigi, būtų puiku“, — pagalvojau.

— Kaip Lili knygoje? — paklausė tėčio Frankas.

— Gal policija sakytų, jog mes tikri didvyriai, atskleidėm sprogdintojų sąmokslą? — šnekėjo tėtis.

— Policija taip nemąsto, — paprieštaravo Froidas.

— Galėtume, kaip amerikiečiai, — tarė tėtis, — pranešti Amerikos konsulatui arba ambasadai, ir kas nors iš ten perduotų tą informaciją Austrijos valdžiai, tarytum tai būtų buvusi aukščiausio lygio, itin slapta operacija.

— Štai kodėl aš tave taip myliu, Vinai Beri! — sušuko Froidas, stuksėdamas beisbolo lazda į kažkokios jo galvoje turbūt skambančios melodijos taktą. — Tu tikras svajotojas, — pasakė tėčiui. — Jokia čia ne aukščiausio lygio operacija! Čia žemo lygio viešbutis. Net aš tai matau, — tarė, — o aš, žinok, jei pats nepastebėjai, esu aklas. Ir jie ten jokie ne aukščiausio lygio teroristai, — šnekėjo Froidas. — Nesugeba prižiūrėti šitokio puikaus automobilio, kad važiuotų! — riktelėjo. — Aš, pavyzdžiui, netikiu, kad jie mokėtų susprogdinti Operos teatrą! Iš tikrųjų manau, kad mes visiškai saugūs. Jeigu jie turėtų bombą, turbūt nusiristų laiptais drauge su ja!

— Visas jų automobilis yra bomba, — pasakiau, — arba pagrindinė bomba, kad ir ką tai reiškia. Taip sakė Felgeburt.

— Pasišnekėkim su Felgeburt, — pasiūlė Lili. — Aš pasitikiu Felgeburt, — pridūrė, tikriausiai negalėdama suvokti, kaip mergina, kuri septynerius metus iš esmės buvo jos mokytoja, leidosi įkalbinama šitaip susinaikinti. Be to, jeigu jau sakom, kad Felgeburt buvo Lili mokytoja, tai Švanger buvo Lili auklė.

Bet mes Felgeburt daugiau nebematėm. Aš maniau, kad ji vengia manęs; maniau, kad su visais kitais susitinka. Tūkstantis devyni šimtai šešiasdešimt ketvirtųjų vasaros pabaigoje, grėsmingai artėjant „rudens sezonui“, aš kaip galėdamas stengiausi niekur nebūti dviese su Frane, o Franė visaip įtikinėjo meškutę Suzę, kad, nors niekas tarp jų nepasikeitė, būtų geriausia, jos manymu, jeigu jiedvi toliau bendrautų „tiesiog kaip geros draugės“.

— Suzė jaučiasi nesaugi, — paaiškino man Franė. — Na, ji tikrai miela, kaip sakytų Lili, ir aš stengiuosi elgtis su ja kuo švelniau, kad nepakirsčiau šiokio tokio jos pasitikėjimo savimi, kurio jai įkvėpiau. Supranti, ji tik tik pradėjo patikti pati sau, šiek tiek. Man beveik pavyko ją įtikinti, kad ji nebjauri; o dabar, kai ją atstumiu, ji vėl virsta meška.

— Aš tave myliu, — pasakiau Franei, nuleidęs galvą, — bet ką mes darysim?

— Mylėsim vienas kitą, — atsakė Franė. — Bet nieko nedarysim.

— Niekada, Frane? — paklausiau.

— Bent jau ne dabar, — tarė Franė, tačiau jos ranka ėmė slinkti per šlaunis, per tvirtai suglaustus kelius — ir atsidūrė man ant kelių. Ji taip spustelėjo man šlaunį, kad aš net pašokau. — Ne čia, šiaip ar taip, — piktai sušnibždėjo Franė, paskui mane paleido. — Gal čia tik geismas, — pridūrė. — Nori pamėginti patenkinti geismą su kuo nors kitu ir pažiūrėti, gal mums visa tai praeis?

— Su kuo? — paklausiau. Buvo jau pavakarys; mudu kalbėjomės Franės kambaryje. Aš nedrįsdavau pasilikti Franės kambaryje sutemus.

— Apie kurią tu galvoji? — pasidomėjo Franė. Supratau, kad ji turi omeny prostitutes.

— Apie Jolantą, — atsakiau ir, nevalingai mostelėjęs ranka, užkliudžiau lempą; jos gaubtas pakrypo į šoną. Franė nusisuko nuo manęs.

— Na, turbūt žinai, apie ką galvoju aš, ar ne? — paklausė.

— Apie Ernstą, — tariau kalendamas dantimis — man staiga pasidarė šalta.

— Tau patinka ta mintis? — paklausė Franė.

— Dieve mano, ne, — sušnibždėjau.

— Liaukis, po velnių, šnibždėjęs, — pyktelėjo Franė. — Na, man irgi nemalonu įsivaizduoti tave su Jolanta.

— Taigi mes to nedarysim, — pasakiau.

— Deja, darysim, — tarė Franė.

— Kam, Frane? — paklausiau ir žingtelėjau prie jos.

— Ne, sustok! — sušuko ji ir užlindo už rašomojo stalo; dabar tarp mūsų stovėjo trapi stalinė lempa.

Po daugelio metų Lili mums abiem atsiuntė eilėraštį. Jį perskaitęs paskambinau Franei — paklausiau, ar ir ji gavo tą eilėraštį iš Lili; žinoma, kad gavo. Tai buvo labai gero poeto, Donaldo Džastiso, eilėraštis, ir aš kartą, vėliau, klausiausi pono Džastiso, kai jis skaitė savo eilėraščius Niujorke. Man jie visi labai patiko, bet sėdėjau sulaikęs kvapą: tikėjausi, kad jis perskaitys ir tą, kurį Lili atsiuntė mudviem su Frane, tačiau kartu ir bijojau jį išgirsti. Ponas Džastisas jo neperskaitė, ir aš po to skaitymo nežinojau, ką daryti. Žmonės kalbėjosi su juo, bet atrodė, kad tai jo draugai, — o gal ten buvo kiti poetai. Lili man sakė, kad poetai tarpusavyje visada elgiasi taip, lyg būtų artimi draugai. Bet aš nežinojau, ką daryti; jei su manimi būtų buvusi Franė, mudu būtume tiesiog priėję prie Donaldo Džastiso, ir jis tikriausiai būtų susižavėjęs Frane — visi ja susižavi. Ponas Džastisas atrodė kaip tikras džentelmenas, taigi jokiu būdu nenoriu pasakyti, kad jis būtų mėginęs kabinti Franę. Neabejojau, kad jis, kaip ir jo eilėraščiai, tiesus ir santūrus, rimtas, netgi niūrokas, — bet nuoširdus ir kilnus. Jis atrodė kaip žmogus, kurio norėtum paprašyti, kad perskaitytų elegiją kieno nors, ką tu mylėjai, atminimui; manau, jis būtų galėjęs sukurti širdį draskančią elegiją Ajovos Bobui; ir tada — matydamas jį, apsuptą iš pažiūros protingų garbintojų, po to skaitymo Niujorke — galvojau, kaip būtų buvę malonu, jeigu jis būtų sukūręs ir perskaitęs kokią nors elegiją mamai ir Egui. Tam tikra prasme jis ir sukūrė elegiją Egui; Donaldas Džastisas parašė eilėraštį „Apie draugų mirtį vaikystėje“, kurį aš suprantu asmeniškai — kaip elegiją Egui. Mudviem su Franku šis eilėraštis labai patinka, o Franė sako, kad jis ją pernelyg liūdina.

APIE DRAUGŲ MIRTĮ VAIKYSTĖJE

Mes niekad nesutiksim jų barzdotų rojuj

Nei svylančių tarp plikių pragare;

Jei ir matysim juos, tai tik tuščioj aikštelėj prie mokyklos temstant,

Galbūt sustojusius ratu ar susiėmusius už rankų

Seniai jau mūsų pamirštam vaikystės žaidime.

Na, ką gi, atmintie, ieškokim jų tenai, šešėliuos.

Tačiau tąkart, Niujorke, žiūrėdamas į poną Džastisą aš daugiausia galvojau apie Franę ir apie „Meilės gudrybes“ — apie tą eilėraštį, kurį mudviem su Frane atsiuntė Lili. Net nežinojau, ką galėčiau pasakyti ponui Džastisui. Buvau toks sutrikęs, kad net neišdrįsau paspausti jam rankos. Tikriausiai būčiau pasakęs, jog man labai gaila, kad neperskaičiau eilėraščio „Meilės gudrybės“ tada, kai buvau Vienoje, atsidūręs aklavietėje su Frane, tūkstantis devyni šimtai šešiasdešimt ketvirtųjų vasaros pabaigoje.

— Argi kas nors būtų pasikeitę? — vėliau paklausė manęs Franė. — Ar mes būtume tuo patikėję — tada?

Aš net nežinau, ar Donaldas Džastisas tada, šešiasdešimt ketvirtaisiais, jau buvo parašęs „Meilės gudrybes“. Tikriausiai; atrodo, kad tas eilėraštis parašytas mudviem su Frane.

Na, tai nesvarbu, kaip pasakytų Frankas.

Šiaip ar taip, po daugelio metų abu — ir Franė, ir aš — gavom mažosios Lili paštu pasiųstą eilėraštį „Meilės gudrybės“ ir vieną vakarą telefonu perskaitėm jį vienas kitam. Tai, ką reikia rėkte išrėkti, man — kaip visada — norėjosi ištarti pašnibždomis, o Franė skaitė garsiai ir aiškiai:

MEILĖS GUDRYBĖS

Visi šitie manevrai,

Mėginimai išvengt prisilietimų,

Ir pastangos žiūrėti tik į tai,

Kas jiems nežadina jausmų

(Kaip reikia, bent kol kas, nes bijo jie netekt garbės),

Jiems nuopuolio išvengti nepadės.

Daug veiksmingesnių vaistų čia reikės.

Jau patys mato jie:

Negelbėjo gudrybės šios,

Nėra jokios vilties,

Kol niekas neužtemdė jiems akių Ir nenukirto rankų lig alkūnių.

Reikėjo daug veiksmingesnių vaistų, tikrai. Net jei mums kas būtų nukirtęs rankas iki alkūnių, mudu su Frane vis tiek būtume lietę vienas kitą — bigėmis, net ir apakinti.

Tačiau tą vėlyvą popietę, kai abu buvom Franės kambaryje, mus išgelbėjo meškutė Suzė.

— Kažkas negerai, — tarė Suzė, įtapsėjusi į kambarį. Mudu su Frane nustėrom; manėm, kad ji turi omenyje mus; nusmelkė mintis, kad ji žino.

Lili, be abejo, žinojo. Kažkaip, matyt, suprato. „Rašytojai viską žino, — kartą pareiškė Lili. — Bent jau turėtų žinoti. Privalo. Kitaip jiems reikėtų užsičiaupti“.

„Lili tikriausiai žinojo nuo pat pradžių“, — pasakė man Franė telefonu — tą vakarą, kai abu, žiūrinėdami paštą, radom „Meilės gudrybes“. Ryšys buvo prastas; linijoje kažkas traškėjo — atrodė, kad Lili slapta klausosi, ką mes šnekam. Arba Frankas; jis, kaip jau sakiau, iš prigimties buvo linkęs slapčiomis klausytis meilės pokalbių.

— Ei, judu, klausykit, kažkas negerai, — grėsmingai pakartojo meškutė Suzė. — Jie niekur neranda Felgeburt.

— Kas „jie“? — paklausiau.

— Tas pornografijos karalius ir visa sušikta jo šutvė, — atsakė Suzė. — Teiraujasi, ar mes nematėm Felgeburt. O vakar vakare klausinėjo prostitučių.

— Niekas jos nematė? — nustebau, ir man į kelnių klešnes vėl ėmė skverbtis jau pažįstamas žvarbus skersvėjis, mirtimi dvelkiančio oro gūsis iš beširdžių Habsburgų kriptos.

Kiek dienų mes laukėm, o tėtis su Froidu barėsi ir ieškojo, kam galėtų parduoti „Naujojo Hampšyro“ viešbutį prieš įskųsdami būsimus sprogdintojus? Kiek naktų sugaišom ginčydamiesi, ar turėtume pranešti Amerikos konsulatui arba ambasadai, kad jie perduotų informaciją Austrijos pareigūnams, — ar mums reikėtų patiems kreiptis į policiją? Kai esi įsimylėjęs savo seserį, nelabai pastebi, kas darosi tikrame pasaulyje. Šitame prakeiktame Welt, kaip sakytų Frankas.

Frankas manęs paklausė:

— Kelintame aukšte gyvena Felgeburt? Na, tu juk buvai pas ją. Ar aukštai?

Rašytoja Lili iškart suprato, kur Frankas suka, o aš iš pradžių nesusigaudžiau.

— Pirmame aukšte, — pasakiau Frankui. — Ten tik keli laipteliai į viršų.

— Per žemai, — tarė Lili; tada suvokiau.

Per žemai, kad galėtum tiesiog šokti ir užsimušti. Štai ką ji norėjo pasakyti. Jei Felgeburt pagaliau nusprendė nepraeiti pro atdarą langą, ji turėjo susigalvoti kitokį būdą.

— Taigi, — tarė Frankas, imdamas mane už parankės. — Jeigu ji žengė Pelių Karaliaus pėdomis, tai tikriausiai tebėra ten.

Skuosdamas per Didvyrių aikštę ir toliau, Ringo gatve rotušės link, jaučiau ne tik kad man šiek tiek trūksta oro; tai tikrai ne sprinto distancija, bet aš buvau geros formos. Truputį, be abejo, pridusau, tačiau labiausiai man kvapą gniaužė kaltė, — nors visa tai, žinoma, nutiko ne tik dėl manęs; aš turbūt netgi nebuvau pagrindinė priežastis, dėl kurios Felgeburt nebegalėjo ramiai praeiti pro atdarus langus. Ir nebuvo jokių požymių, kaip vėliau sužinojau, kad ji būtų dar ką nors nuveikusi po to, kai išėjau. Na, gal dar kurį laiką skaitė „Mobi Diką“; policininkai viską labai kruopščiai apžiūrėjo ir netgi rado pažymėtą knygos vietą, kur ji baigė skaityti. O aš, be abejo, žinau, kad ta vieta nebuvo pažymėta, kai išėjau. Keista, kad ji pažymėjo kaip tik tą vietą, iki kurios skaitė man, — tarytum būtų perskaičiusi to vakaro skyrius iš naujo, prieš griebdamasi „atviro lango strategijos“. Felgeburt pasirinktas atviro lango atitikmuo buvo nedidelis, dailus pistoletas, apie kurį nieko nežinojau. Jos priešmirtinis raštelis buvo labai paprastas ir niekam neadresuotas, bet aš supratau, kad jis parašytas man.

Tą vakarą, kai

matei Švanger,

nepastebėjai

manęs. Aš irgi

turiu ginklą! „Taigi

mes stengiamės plaukti pirmyn...“

Felgeburt pacitavo Lili mėgstamą knygos pabaigą.

Aš Felgeburt taip ir nepamačiau. Stovėjau koridoriuje už jos kambario durų — laukiau Franko. Frankas buvo ne tokios geros formos kaip aš, todėl turėjau palūkėti, kol jis atlapatavo prie Felgeburt durų. Į jos kambarį buvo galima įeiti pro atskiras duris iš užpakalinės laiptinės, kuria to seno daugiabučio namo gyventojai vaikščiojo tik kai nešdavo į lauką šiukšles. Jie tikriausiai manė, kad taip smirda kažkieno šiukšlės. Mudu su Franku net neatidarėm Felgeburt durų. Ir už jų jau dvokė smarkiau, negu kadaise dvokdavo Bėda.

— Juk sakiau jums, sakiau jums visiems, — šnekėjo tėtis. — Tai persilaužimas. Ar mes pasirengę?

Mes matėm, kad jis iš tikrųjų nežino, ką daryti.

Frankas jau buvo sugrąžinęs Lili sutartį į Niujorką. Kaip jos „agentas“, jis parašė, kad negali priimti tokio nekonkretaus pasiūlymo, ries kūrinys neabejotinai genialus — „ką tik pražydusio genijaus darbas“, pridūrė Frankas, nors pats nebuvo skaitęs „Mėginimo paaugti“, dar ne. Frankas pabrėžė, kad Lili tik aštuoniolika metų. „Taigi ji dar augs ir augs“, — darė išvadą. Bet kuris leidėjas (tvirtino Frankas) turėtų būti patenkintas, įžengęs į milžiniško literatūros statinio, kurį pastatys Lili, „pirmą aukštą“.

Frankas prašė penkiolikos tūkstančių dolerių — ir kad dar penkiolika tūkstančių būtų pažadėta reklamai. „Pasistenkime, kad su ekonomika susijusios smulkmenos netrukdytų mums bendradarbiauti“, — užbaigė laišką Frankas.

— Jeigu mes jau žinom, kad Felgeburt negyva, — samprotavo Franė, — tai sužinos ir radikalai.

— Pakanka pauostyti, — tarė Frankas; aš tylėjau.

— Jau beveik turiu pirkėją, — pasigyrė Froidas.

— Kažkas nori pirkti šitą viešbutį? — nustebo Franė.

— Jie norėtų jį pertvarkyti, kad čia būtų biurai, — pasakė Froidas.

— Tačiau Felgeburt negyva, — tarė tėtis. — Dabar jau tikrai turime pranešti policijai — viską jiems papasakoti.

— Praneškim šįvakar, — pasiūlė Frankas.

— Praneškim amerikiečiams, — tarė Froidas, — rytoj. O šįvakar pasakykim prostitutėms.

— Taip, šįvakar reikia perspėti prostitutes, — sutiko tėtis.

— O rytoj rytą, anksti, — pasakė Frankas, — nueisim į Amerikos konsulatą... arba į ambasadą. Kur?

Aš suvokiau, jog nežinau, kuo užsiima konsulatas ir kuo — ambasada. Visi matėm, kad to nežino ir tėtis.

— Na, mūsų daug, šiaip ar taip, — suglumęs tarė jis. — Vieni gali viską papasakoti konsulate, o kiti — ambasadoriui.

Man jau buvo aišku, kad nė vienas iš mūsų ir po tiek metų beveik nieko nenutuokia apie gyvenimą užsienyje: mes net nežinojom, ar Amerikos ambasada ir Amerikos konsulatas įsikūrę tame pačiame pastate, — tiesą sakant, net nesupratom, kuo konsulatas skiriasi nuo ambasados. Tada aiškiai suvokiau, kaip tie septyneri metai paveikė tėtį: jis prarado ryžtą, kurio jam turbūt netrūko tą vakarą Dejeryje, Naujojo Hampšyro valstijoje, kai nusivedė mamą pasivaikščioti į Elioto parką ir palenkė ją pasakodamas, kaip Tompson mergaičių seminariją pavers viešbučiu. Pirmiausia tėtis neteko Erlo, kurio dėka gavo gerą išsilavinimą. Paskui prarado ne tik Ajovos Bobą, bet ir jo instinktus. Ajovos Bobas buvo išmokytas akimirksniu sugriebti kam nors iš rankų išsprūdusį kamuolį — tai labai naudingas instinktas, ypač viešbučių versle. O dabar aš mačiau, kaip tėtį nualino sielvartas.

— Jis suvaikėjo, — vėliau pareiškė Franė.

— Jam ne visi namie, — tarė Frankas.

— Viskas bus gerai, tėtuk, — susigraudinusi pasakė tėčiui Franė tą popietę buvusiame „Gasthaus Freud“ — Froido viešbutyje.

— Žinoma, tėti, — padrąsino jį ir Frankas. — Tuoj galėsim laisvai atsikvėpti!

— Aš uždirbsiu daug milijonų, tėti, — pažadėjo Lili.

— Truputį pasivaikščiokim, tėtuk, — pakviečiau.

— Kas pasakys prostitutėms? — visai suglumęs paklausė tėtis.

— Pasakyk vienai — ir būsi pasakęs visoms, — tarė Franė.

— Ne, — paprieštaravo Froidas. — Kartais jos tarpusavyje slapukauja. Aš pasakysiu Babetei.

Babetė buvo Froido numylėtinė.

— O aš — Senai Pigmenai, — tarė meškutė Suzė.

— Aš — Rėksnei Anei, — sumurmėjo tėtis; jis atrodė lyg apsvaigęs.

Niekas nenorėjo nieko sakyti Jolantai, taigi aš apsiėmiau ją perspėti. Franė pažvelgė į mane, bet man pavyko nusukti akis į šalį. Pastebėjau, kad Frankas susikaupęs žiūri į siuvėjos manekeną; jis tikriausiai tikėjosi pamatyti kokį nors nesunkiai suprantamą ženklą. Lili nuėjo į savo kambarį; man dingtelėjo, kad ji atrodo labai maža, — tačiau ji, žinoma, ir buvo maža. Turbūt ėjo į savo kambarį norėdama pamėginti dar truputį paaugti — dar ką nors parašyti. Kai mes, visa šeima, susirinkdavom pasitarti tame antrajame „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje, Lili vis dar atrodydavo tokia maža, kad tėtis tarytum pamiršdavo, jog jai jau aštuoniolika; kartais jis tiesiog kilstelėdavo ją, pasisodindavo ant kelių ir žaisdavo su jos kasa. Lili neprieštaraudavo; ji man sakė, kad vienintelis jos mažumo pliusas yra tas, kad tėtis vis dar elgiasi su ja kaip su vaiku.

„Mūsų mažoji rašytoja“ — taip kartais ją vadindavo net Frankas, jos agentas.

— Truputį pasivaikščiokim, tėtuk, — dar kartą pakviečiau tėtį. Pagalvojau, kad pirmąsyk jis, ko gero, neišgirdo.

Mudu perėjom vestibiulį; ant įdubusios sofos, priešais registratūros stalą, kažkas buvo apvertęs peleninę, ir aš supratau, kad tądien vestibiulį turėjo tvarkyti Suzė. Ji buvo pilna geriausių norų, bet baisiai apsileidusi; kai prieidavo jos eilė tvarkytis, vestibiulis atrodydavo kaip velniai žino kas.

Franė stovėjo laiptų papėdėje ir žiūrėjo į viršų. Niekaip neprisiminiau, kada ji persirengė, tačiau dabar man pasirodė labai jau išsipusčiusi. Vilkėjo suknele. Franė buvo ne toks žmogus, kokiems pakanka melsvų džinsų ir teniso marškinėlių, — ji mėgo plačius sijonus ir palaidines, bet suknelės jai nelabai patiko. Ir štai ji stovi pasipuošusi dailia tamsiai žalia suknele su siaurutėmis petnešėlėmis.

— Jau ruduo, — pasakiau jai. — O čia juk vasarinė suknelė. Sušalsi.

— Neketinu eiti į lauką, — tarė ji, tebežiūrėdama aukštyn, į laiptinę. Nužvelgiau nuogus jos pečius, ir mane patį nupurtė šaltis. Buvo jau pavakarys, bet mes abu žinojom, kad Ernstas dar neišėjo; jis tebedirbo, penktame aukšte. Franė ėmė lipti laiptais į viršų. — Aš tik noriu jį apraminti, — pasakė man, bet neatsigręžė nei į mane, nei į tėtį. — Nesijaudinkit. Neprasitarsiu, ką sužinojom; apsimesiu kvailele. Tiesiog pasistengsiu kaip nors išklausti, ką žino jis, — pridūrė.

— Jis tikras pabaisa, Frane, — perspėjau.

— Žinau, — atsakė ji, — o tu per daug apie mane galvoji.

Išsivedžiau tėtį į Kruger gatvę. Prostitučių nematėm, dar buvo per anksti, bet šiaip darbo diena seniai pasibaigusi: eiliniai tarnautojai jau saugiai tupėjo savo priemiesčiuose, miesto centre vaikštinėjo tik puošniai apsirengę žmonės, stumiantys laiką prieš vakarienę — arba prieš operą.

Kėrntnerio gatve nuėjom iki Graben, kur, kaip ir dera, pasigrožėjom Šventojo Stepono katedra. Paskui užsukom į Naująjį turgų ir paspoksojom į nuogas Donerio fontano figūras. Supratau, jog tėtis nieko apie jas nežino, todėl jam trumpai papasakojau, kokių represinių priemonių ėmėsi Marija Teresė. Atrodė, kad jis nuoširdžiai susidomėjo. Praėjom pro prabangias skaisčiai raudona ir aukso spalva išpuoštas „Ambasadoriaus“ viešbučio paradines duris, atsiveriančias į Naujojo turgaus aikštę; tėtis stengėsi nežiūrėti į „Ambasadorių“. O gal jo dėmesį iš tikrųjų patraukė fontaną dergiantys balandžiai? Žingsniavom toliau. Kurį laiką dar turėjo būti šviesu. Kai ėjom pro „Kaffee Mozart“, tėtis tarė:

— Čia, regis, gera kavinė. Iš pažiūros daug jaukesnė negu „Kaffee Mowatt“.

— Taip, — pritariau, stengdamasis nuslėpti nuostabą, kad jis niekada čia nebuvo.

— Kada nors reikės čia ateiti, — nusprendė tėtis.

Maniau, kad grįšim namo kitomis gatvėmis, bet galiausiai vis tiek atsidūrėm prie „Sacher“ viešbučio, kaip tik kai pradėjo temti — ir „Sacher“ bare ėmė žiebtis šviesos. Sustojom pažiūrėti, kaip nušvinta visas baras; mano manymu, tai pats gražiausias baras pasaulyje. In den ganzen Welt, kaip sako Frankas.

— Užsukim čia išgerti, — pasiūlė tėtis, ir mes įėjom į vidų.

Truputį nerimavau dėl tėčio aprangos. Aš pats tai atrodžiau neblogai; visada taip atrodau — neblogai. Tačiau man staiga dingtelėjo, kad tėtis kažkoks apšepęs. Supratau, kad jo kelnės seniai nelygintos: dukslios jų klešnės buvo išsipūtusios, todėl tėčio kojos atrodė apvalios kaip metaliniai dūmtraukiai; Vienoje tėtis numetė nemažai svorio. Nebemaitinamas naminiu maistu gerokai sulyso; be to, jo diržas buvo per ilgas, — tiesą sakant, pastebėjau, kad tai Franko diržas; tėtis jį tiesiog pasiskolino. Jis vilkėjo išblukusiais marškiniais su pilkais ir baltais ruoželiais; tie marškiniai atrodė visai neblogai — atpažinau, kad kadaise jie buvo mano; bet paskui, kadangi kilnojau vis sunkesnę štangą, labai pasikeitė viršutinė mano kūno dalis; dabar tie marškiniai man jau buvo per maži, tačiau vis tiek gana gražūs, tik išblukę ir kiek pasiglamžę. Blogiausia buvo tai, kad ant ruožuotų marškinių tėtis vilkėjo languotą švarką. Ačiū Dievui, jis nemėgo kaklaraiščių, — aš net nusipurčiau įsivaizduodamas, kokį kaklaraištį tėtis galėjo pasirišti. Bet tada supratau, kad niekas „Sacher“ bare nė neketina prieš mus pūstis, — pirmą kartą pamačiau, kaip iš tikrųjų atrodo mano tėvas. Jis atrodė kaip labai ekscentriškas milijonierius; kaip turtingiausias pasaulyje žmogus, kuriam į viską nusispjauti. Kaip dosnus ir nerūpestingas turtuolis. Jis galėjo vilkėti bet kuo ir vis tiek būtų atrodęs taip, lyg kišenėje turėtų milijoną dolerių, net jei ta kišenė būtų buvusi kiaura. „Sacher“ bare sėdėjo keli labai gražiai apsirengę ir tikrai turtingi žmonės, bet kai mudu įėjom, jie visi sužiuro į tėtį, apimti širdį veriančio pavydo. Manau, tėtis tai pastebėjo, nors šiaip jis tikro pasaulio beveik nematė; ir per savo naivumą niekad nesuvokdavo, kaip į jį žiūri moterys. Kai kurie iš tų „Sacher“ bare sėdėjusių žmonių turbūt rengėsi ilgiau negu valandą, o mano tėtis Vienoje išgyveno septynerius metus, bet nesugaišo nė penkiolikos minučių, kad nusipirktų drabužių. Jis vilkėjo tuo, ką jam buvo nupirkusi mama, ir kai ką dar pasiskolindavo iš Franko arba iš manęs.

— Labas vakaras, pone Beri, — pasisveikino baro padavėjas, ir aš supratau, kad tėtis dažnai čia užeina.

— Guten Abend, — atsakė tėtis.

Tai, ko gero, ir buvo beveik viskas, ką jis mokėjo pasakyti vokiškai. Na, gal dar Bitte, Danke ir Auf Wiedersehen. Be to, jis labai gražiai linktelėdavo.

Aš užsisakiau alaus, o tėtis — „kaip visada“. Tas jo „kaip visada“ pasirodė esąs pasibaisėtinas gėrimas — kažkokia buza su viskiu arba romu, panaši į grietininius ledus, užpiltus sirupu, vaisiais ir riešutais. Tėtis buvo menkas gėrėjas: porą kartų gurkštelėjo, o paskui tik makalavo taurėje tai, kas liko. Į „Sacher“ barą jis užeidavo ne tam, kad prisigertų.

Čia užsukdavo stilingiausi Vienos ponai ir ponios, ir „Sacher“ viešbučio svečiai kaip tik šiame bare aptardavo įvairius reikalus arba susitikdavo su draugais prieš vakarienę. Baro padavėjas, be abejo, nežinojo, kad mano tėtis gyvena tame siaubingame „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje, iki kurio tik penkios minutės kelio — neskubant — pėsčiomis. Įdomu, ką tas padavėjas įsivaizdavo, iš kur mano tėtis ateina? Gal manė, kad iš kokios nors jachtos; ar bent jau iš „Bristolio“, „Ambasadoriaus“ arba „Imperial“ viešbučio. Supratau, jog tėčiui iš tikrųjų niekada net nereikėjo balto smokingo, kad taip atrodytų.

— Ką gi, — tyliai tarė man tėtis „Sacher“ bare. — Ką gi, Džonai, aš — nevykėlis. Visus jus nuvyliau.

— Nenuvylei, — pasakiau.

— Dabar atgal į laisvą šalį, — toliau šnekėjo tėtis, maišydamas šlykštų savo gėrimą smiliumi ir paskui jį nučiulpdamas. — Daugiau jokių viešbučių, — kone sušnibždėjo. — Man reikės susirasti darbą.

Jis tai pasakė tokiu balsu, kokiu žmonės paprastai praneša, kad juos operuos. Man buvo skaudu matyti, kaip jį speičia tikrovė.

— O jūs, vaikai, turėsite lankyti mokyklą, — tarė tėtis. — Koledžą, — svajingai pridūrė.

Aš jam priminiau, kad mes visi jau baigėm ir mokyklą, ir koledžą. Frankas, Franė ir aš jau turim universiteto diplomus; o dėl Lili, tai kam jai dar baigti tas amerikiečių literatūros studijas, kai ji jau parašė romaną?

— O, — lyg atsitokėjo tėtis. — Na, tai gal mums visiems reikės susirasti kokius nors darbus.

— Žinoma, susirasim, — pasakiau.

Tėtis pažvelgė į mane ir nusišypsojo; palinkęs į priekį, pabučiavo mane į skruostą. Jis atrodė toks tobulas, kad niekam tame bare, žinoma, nė mintis negalėjo ateiti į galvą, kad aš — šito pusamžio vyriškio meilužis. Tai buvo tėviškas bučinys, ir žmonės į mano tėtį dabar žiūrėjo dar pavydžiau negu pirma, kai jis tik įžengė pro duris.

Atrodė, kad jis per amžius makaluos tą savo gėrimą. Aš išgėriau dar du bokalus alaus. Žinojau, ką tėtis daro. Jis norėjo suimti į save visą „Sacher“ barą; žiūrėdamas į jį paskutinį kartą, stengėsi viską įsiminti ir, be abejo, įsivaizdavo, kad šis baras priklauso jam, kad jis čia gyvena.

— Tavo mamai, — tarė tėtis, — čia viskas būtų labai patikę. — Jis vos pastebimai mostelėjo ranka ir vėl nuleido ją ant kelių.

Kas jai čia būtų patikę? — galvojau. „Sacher“ viešbutis ir baras — taip, tikrai. Tačiau kas dar jai galėjo patikti? Sūnus Frankas, kuris užsiaugino barzdą ir vis spokso į siuvėjos manekeną, stengdamasis iššifruoti kažkokią jos, mamos, siunčiamą žinią? Mažoji dukrelė Lili, mėginanti bent kiek paaugti? Vyresnioji duktė Franė, kuri nori išklausti, ką žino pornografas? O aš ar patikčiau mamai? — galvojau. Sūnus, kuris nebesikeikia, bet dega noru pasimylėti su savo seserimi. Ir Franė to nori! Todėl ji ir nuėjo pas Ernstą.

Tėtis negalėjo žinoti, kodėl aš pravirkau, tačiau jis pasakė kaip tik tai, ką reikėjo pasakyti.

— Nebus taip jau blogai, — ramino mane tėtis. — Žmonės — iš tiesų nuostabūs padarai, su viskuo apsipranta, — pasakė. — Jei netaptume stipresni ko nors netekę, arba kai ko nors ilgimės, arba norim turėti, bet negalim, — šnekėjo tėtis, — tai išvis niekada nebūtume stiprūs, ar ne? Kas dar padaro mus stiprius? — paklausė.

Visi „Sacher“ bare žiūrėjo, kaip aš verkiu ir kaip tėtis mane ramina. Turbūt tai viena iš priežasčių, kodėl šis baras, mano manymu, geriausias pasaulyje: čia niekas nesidrovi liūdesio.

Pasijutau geriau, kai tėtis apkabino mane per pečius.

— Labanakt, pone Beri, — atsisveikino baro padavėjas.

— Auf Wiedersehen, — tarė tėtis: jis žinojo, kad niekada čia nebeateis.

Lauke viskas atrodė kitaip. Buvo tamsu. Ruduo. Pirmas vyriškis, su kuriuo prasilenkėm, labai skubėjo; jis vilkėjo baltu smokingu, juodomis laisvo kirpimo kelnėmis ir avėjo elegantiškais juodais batais.

Tėtis nepastebėjo to vyriškio baltu smokingu, bet aš sunerimau, išvydęs tą blogą ženklą, tarytum kokią užuominą; supratau, kad baltu smokingu vilkintis vyriškis eina į Operos teatrą. Skuba, kad nepavėluotų. Prasideda „rudens sezonas“, kaip mane perspėjo Felgeburt. Jaučiau, kad grėsmė tiesiog tvyro ore.

Niujorko Metropoliteno operoje tūkstantis devyni šimtai šešiasdešimt ketvirtųjų sezonas prasidėjo Donicečio „Liucija di Lamermur“. Skaičiau tai kažkurioje Franko knygoje apie operą, bet Frankas labai abejoja, ar „Liucija“ galėjo būti pirmas sezono spektaklis Vienoje. Frankas sako, kad vieniečiai sezono atidarymui tikriausiai pasirinko kokį nors labiau su Viena susijusį kūrinį. „Gal savo numylėto Štrauso, arba Mocarto, ar netgi to vokiečio, Vagnerio“, — sako Frankas. Be to, aš net nežinau, ar mudu su tėčiu tą baltu smokingu vilkintį vyriškį sutikom patį pirmą sezono vakarą. Aišku buvo tik tai, kad operos sezonas jau prasidėjo.

— Itališka „Liucijos“ versija, tūkstantis aštuoni šimtai trisdešimt penktų metų, Vienoje pirmą kartą buvo pastatyta tūkstantis aštuoni šimtai trisdešimt septintaisiais, — pasakojo man Frankas. — Paskui, žinoma, ją dar kelis kartus atnaujino. Įspūdingiausias gal buvo tas pastatymas, kuriame pagrindinį vaidmenį atliko garsioji Adelina Pati, — pridūrė Frankas, — ypač tą vakarą, kai užsidegė jos suknelė, kaip tik kai ji uždainavo beprotystės scenos ariją.

— Kokios beprotystės scenos, Frankai? — paklausiau.

— Čia jau reikia pamatyti, kad patikėtum, — atsakė Frankas. — Kita vertus, net ir matydamas gal netikėtum savo akimis. Bet Adelinos Pati suknelė užsidegė kaip tik tada, kai ji užtraukė tą beprotystės ariją. Scena tais laikais būdavo apšviečiama dujiniais žibintais, ir solistė, matyt, per daug prisiartino prie vieno iš jų. Žinai, ką tada darė garsioji Adelina Pati? — paklausė manęs Frankas.

— Ne, — papurčiau galvą.

— Ji nusiplėšė degančią suknelę ir dainavo toliau, — pasakė Frankas. — Vienoje, — pridūrė. — Tai bent buvo laikai!

Vienoje iš Franko knygų apie operą dar skaičiau, jog atrodė, kad Adelinos Pati vaidinamai Liucijai tiesiog lemta patirti daugybę tokių nemalonumų. Pavyzdžiui, Bukarešte tą gerai žinomą beprotystės sceną pertraukė žiūrovas, iš balkono nukritęs į parterį, tiesiai ant kažkokios moters; negana to, kai kilo sąmyšis, kažkas dar sušuko: „Gaisras!“ Tačiau garsioji Adelina Pati riktelėjo: „Nėra jokio gaisro!“ — ir dainavo toliau. O San Franciske kažkoks pusprotis metė į sceną bombą, ir bebaimė Pati vėl suvaldė žiūrovus, kad neišsilakstytų iš vietų. Nors bomba sprogo!

— Maža bombikė, — patikino mane Frankas.

O ta bomba, kurią mudu su Franku matėm išvažiuojančią į Operos teatrą, tarp Arbaiterio ir Ernsto, tikrai neatrodė maža; ta bomba buvo svari kaip Bėda ir didelė kaip meškinas. Vargu ar tą vakarą, kai mudu su tėčiu pasakėm auf Wiedersehen „Sacher“ barui, Vienos valstybinėje operoje buvo rodoma Donicečio „Liucija“. Man tiesiog patinka manyti, kad tai buvo „Liucija“; tam turiu savų priežasčių. Toje operoje ypač daug kraujo ir Schlagobers, — net Frankas dėl to nesiginčija, — ir dar ta šiurpi istorija apie brolį, kuris išveda seserį iš proto ir galiausiai nuvaro į kapus, atidavęs ją nemylimam vyrui... na, patys suprantate, kodėl kaip tik ši kraujo ir Schlagobers versija man atrodė tinkamiausia.

— Visos vadinamosios rimtos operos — vien kraujas ir Schlagobers, — pasakė man Frankas.

Nedaug ką nutuokiu apie operą, todėl nežinau, ar tai tiesa; aš tik manau, kad kaip tik „Liucija di Lamermur“ turėjo būti rodoma Vienos valstybinės operos teatre tą vakarą, kai mudu su tėčiu grįžom į „Naujojo Hampšyro“ viešbutį iš „Sacher“ viešbučio baro.

— Iš tikrųjų tai nesvarbu, kuri opera tada buvo rodoma, — dažnai sako Frankas, bet man vis tiek patinka manyti, kad tai buvo „Liučija“.

Manau, kad garsioji beprotystės scena dar nebuvo prasidėjusi, kai mudu su tėčiu grįžom į „Naujojo Hampšyro“ viešbutį. Vestibiulyje sėdėjo meškutė Suzė — be meškos galvos! — ji verkė. Tėtis praėjo pro Suzę turbūt nė nepastebėjęs, kokia ji nuliūdusi — ir be meškos kostiumo. Tačiau mano tėtis buvo pripratęs prie liūdnų meškų.

Jis iškart ėmė lipti laiptais aukštyn. Ketino pranešti Rėksnei Anei blogą žinią apie radikalus, blogą žinią visam „Naujojo Hampšyro“ viešbučiui.

— Ji tikriausiai su klientu arba lauke, — tariau tėčiui, bet jis atsakė, kad palauks prie jos kambario durų.

Prisėdau prie Suzės.

— Ji vis dar su juo, — sukūkčiojo Suzė.

Supratau, kad jei Franė vis dar viršuje, su pornografu Ernstu, tai juodu ne tik kalbasi. Nebebuvo jokios prasmės apsimetinėti meška. Paėmiau meškos galvą, užsimaukšlinau ją, paskui vėl padėjau į šalį. Man buvo sunku taip sėdėti vestibiulyje ir laukti, kada Franė, kaip kokia prostitutė, baigs ten su juo ir vėl nulips žemyn; kita vertus, žinojau, kad negaliu kištis. Vis tiek jau būtų per vėlu, kaip visada. Šįkart šalia manęs nebuvo nieko, kas būtų toks greitas kaip Haroldas Svolou; nebuvo čia ir „Juodosios įstatymo rankos“. Jaunėlis Džounsas vėl gelbėtų Franę, bet jis nespėtų jos ištraukti iš Ernsto nagų, kaip ir aš. Pagalvojau, kad jei sėdėsiu vestibiulyje su Suze, tai tik verksiu drauge su ja, o aš pastaruoju laiku ir taip jau per daug verkiu.

— Ar pasakei Senai Pigmenai? — paklausiau Suzės. — Apie sprogdintojus.

— Ji tik bijo, kad nesudužtų tie jos sušikti porcelianiniai meškiukai, — tebeverkdama atsakė Suzė.

— Aš irgi myliu Franę, — tariau — ir apkabinau Suzę.

— Ne taip kaip aš! — atšovė ji, stengdamasi užgniaužti verksmą.

„Deja, taip pat kaip tu“, — pagalvojau. Ir ėmiau lipti laiptais į viršų, bet Suzė mane ne taip suprato.

— Jie kažkur ten, trečiame aukšte, — pasakė Suzė. — Franė buvo nulipusi žemyn, pasiėmė raktą, bet nemačiau, kurio kambario.

Žvilgtelėjau į registratūros stalą; iškart galėjai suprasti, kad šįvakar registratūroje budi meškutė Suzė, nes ant stalo buvo baisi netvarka.

— Ieškau Jolantos, — pasakiau Suzei. — Ne Franės.

— Eini jai pranešti, ar ne? — paklausė Suzė.

Bet Jolanta nenorėjo nieko klausyti.

— Noriu tau kai ką pasakyti, — tariau prie jos durų.

— Trys šimtai šilingų, — atsakė ji, taigi pakišau pinigus po durimis. — Gerai, gali užeiti, — riktelėjo Jolanta.

Ji buvo viena, turbūt ką tik išleidusi klientą, nes sėdėjo ant bidė — nuoga, tik su liemenėle.

— Norėtum matyti ir papus? — paklausė. — Papai kainuoja dar šimtą šilingų.

— Noriu tau kai ką pasakyti, — pakartojau.

— Tai irgi kainuoja dar šimtą šilingų, — tarė Jolanta apsiplaudama — vangiai ir abejingai, kaip namų šeimininkės plauna indus.

Padaviau jai dar šimtą šilingų, ir ji nusisegė liemenėlę.

— Nusirenk, — paliepė.

Aš paklusau jai šnekėdamas:

— Tie kvaili radikalai. Jie viską sužlugdė. Nori susprogdinti Operos teatrą.

— Na ir kas? — tarė Jolanta, žiūrėdama, kaip rengiuosi. — Tavo kūnas iš esmės ne toks, koks turėtų būti, — pareiškė. — Tu iš esmės mažas vyrukas su dideliais raumenimis.

— Man gal reikės pasiskolinti, ką ten turi rankinėj, — pasakiau, — na, kol policija viską paims į savo rankas.

Bet Jolanta nepaisė, ką aš šneku.

— Mėgsti stovėdamas, prie sienos? — paklausė. — Ar taip nori? Jei lovoj, jei aš turėsiu atsigulti, kainuos dar šimtą šilingų.

Atsišliejau į sieną ir užsimerkiau.

— Jolanta, — pasakiau. — Jie nejuokauja. Felgeburt negyva. Ir tie pamišėliai turi bombą, didelę bombą.

— Felgeburt jau gimė negyva, — tarė Jolanta; ji atsiklaupė ir ėmė mane čiulpti. Paskui užmovė man sargį.

Stengiausi susikaupti, bet Jolanta — atsistojusi priešais mane, įsikišusi mano galą ir priplojusi mane prie sienos — tuoj pat pareiškė, jog aš per žemas, kad galėčiau smagintis stovėdamas. Sumokėjau jai dar šimtą šilingų, ir pamėginom lovoje.

— Dabar tavo per minkštas, — pasiskundė Jolanta, ir aš pagalvojau, jog tai, kad mano per minkštas, man, ko gero, kainuos dar šimtą šilingų.

— Būk gera, neprasitark radikalams, kad žinai, ką jie rezga, — paprašiau Jolantos. — Ir tikriausiai būtų geriau tau pačiai, jei kurį laiką čia nesirodytum. Nežinia, kas nutiks šitam viešbučiui. Mes grįžtam į Ameriką, — pridūriau.

— Gerai, gerai, — tarė Jolanta, nustumdama mane nuo savęs. Ji atsisėdo lovoje, paskui perėjo per kambarį ir vėl įsitaisė ant bidė. — Auf Wiedersehen, — atsisveikino.

— Bet aš nebaigiau, — pasakiau.

— Ir kas gi dėl to kaltas? — paklausė ji, plaudamasi ir plaudamasi, labai ilgai.

Manau, kad jei būčiau baigęs, man tai būtų kainavę dar šimtą šilingų. Žiūrėjau į plačią Jolantos nugarą, linguojančią virš bidė; dabar Jolanta sūpavosi šiek tiek guviau negu pirma, kai gulėjo po manimi. Kadangi buvo nusigręžusi, paėmiau nuo naktinio stalelio jos rankinę ir pažiūrėjau, ką ji ten turi. Galėjai pamanyti, kad tvarka toje rankinėje rūpinasi meškutė Suzė. Ten buvo kažkokio tepalo tūbelė, neužsukta; apskritai visas Jolantos rankinės vidus atrodė lipnus, tarytum nuo kokio kremo. Ir dar ten, žinoma, buvo lūpų dažų tūbelė, cigarečių pakelis, ir prezervatyvų (susigriebiau, kad pamiršau nusimauti savąjį), ir kažkokių tablečių, ir popierinių nosinių, ir kvepalų buteliukas, ir nemažai monetų, ir išsipūtusi piniginė, ir keli stikliniai indeliai, pilni visokio šlamšto. Jokio peilio, ką jau kalbėti apie pistoletą. Ta rankinė buvo tarsi tuščias grasinimas, gryniausias blefas; Jolanta sukčiavo teikdama sekso paslaugas; negana to, kaip dabar supratau, sukčiavo ir smurtaudama. Staiga užčiuopiau stiklinį indą, kuris buvo gerokai didesnis už kitus; man dingtelėjo, kad labai nepatogu tokį nešiotis. Ištraukiau jį iš rankinės, norėdamas apžiūrėti; Jolanta atsisuko ir suklykė:

— Mano kūdikis! Padėk mano kūdikį!

Vos neišleidau to stiklainio iš rankų. Drumzliame skystyje plūduriavo žmogaus gemalas, mažytis embrionas sugniaužtais kumštukais: tai buvo vienintelė Jolantos atžala, nugnybta vos užsimezgusi. Gal Jolanta įsivaizdavo, — kaip strutis, slepiantis galvą smėlyje, — kad šis embrionas — jos ginklas? Ar ne šitą stiklainį ji laikydavo suėmusi rankinėje, kai jausdavosi nesaugi? Ir kaip ją tai galėjo nuraminti?

— Padėk mano kūdikį! — rėkė Jolanta eidama prie manęs, nuoga; nuo jos lašėjo vanduo. Aš atsargiai padėjau tą konservuotą gemalą ant pagalvės ir sprukau lauk.

Užverdamas Jolantos kambario duris girdėjau, kaip rėkia Rėksnė Anė: atseit jau baigia. Tėtis turbūt pranešė jai blogą žinią. Prisėdau laiptų aikštelėje, antrame aukšte; nenorėjau matyti vestibiulyje verkiančios meškutės Suzės ir nedrįsau lipti į trečią aukštą ieškoti Franės. Tėtis išėjo iš Rėksnės Anės kambario; jis pasakė man „labanakt“, uždėjęs ranką ant peties, ir nulipo žemyn miegoti.

— Ar pranešei jai? — dar šūktelėjau jam iš paskos.

— Atrodė, kad jai nerūpi, — atsakė tėtis.

Priėjau prie Rėksnės Anės durų ir pasibeldžiau.

— Jau žinau, — pasakė ji, kai pamatė, kad čia aš.

Bet aš juk nebaigiau su Jolanta; prie Rėksnės Anės durų mane tarytum kas užvaldė.

— Na, tai reikėjo iš karto taip ir sakyti, — šyptelėjo Rėksnė Anė, nors dar nebuvau prataręs nė žodžio. Ji įsivedė mane į kambarį ir uždarė duris. — Obuolys nuo obels netoli krenta, — sumurmėjo.

Paskui padėjo man nusirengti; pati jau buvo nusirengusi. Supratau, jog nieko keista, kad jai tenka tiek daug dirbti: ji, matyt, nieko nežinojo apie „priemokas“, kurių reikalavo Jolanta. Rėksnė Anė viską darė už keturis šimtus šilingų.

— Ir jei tu nebaigsi, — pasakė ji man, — tai bus mano kaltė. Bet tu baigsi, — patikino.

— Būk gera, — tariau, — jeigu tau tas pats, norėčiau, kad tu nebaigtum. Na, kad neapsimestum, jog baigi. Būčiau dėkingas, jei baigtume tyliai, — prašiau, bet ji po manimi jau labai erotiškai dūsavo.

Netrukus išgirdau garsą, kuris mane išgąsdino. Jis nebuvo panašus nei į daug kartų girdėtą Rėksnės Anės riksmą, nei į tą dainą, kurią iš Franės išgaudavo meškutė Suzė. Tame garse buvo tiek daug skausmo, kad vieną siaubingą akimirką net pamaniau, jog taip dejuoja Franė — pornografo Ernsto glėbyje; bet paskui supratau, kad čia aš, kad čia šiurpus mano paties balsas. Rėksnė Anė man pritarė, o po kurio laiko, virpančioje tyloje, kai nebebuvo girdėti stulbinančio mūsų dueto, jau aiškiai išgirdau Franės šauksmą — taip arti, jog supratau, kad ji tikriausiai stovi antro aukšto aikštelėje.

— O Dieve, gal galėtum greičiau baigti? — šaukė Franė.

— Kam tu tai darei? — pašnibždomis paklausiau Rėksnės Anės, šnopuojančios po manimi.

— Ką dariau? — nesuprato ji.

— Kam vaidinai orgazmą? Juk prašiau nevaidinti.

— Nevaidinau, — sušnibždėjo Rėksnė Anė. Gal būčiau pamanęs, jog tai komplimentas, bet ji tuoj pat pridūrė: — Niekada nevaidinu. Visi mano orgazmai tikri. Kaip manai, po velnių, kodėl aš tokia nusibaigusi? — paklausė manęs.

Ir kaip aš anksčiau nesupratau, kodėl ji taip nenori, kad jos juočkė dukrelė imtųsi šio „verslo“?

— Atsiprašau, — sušnibždėjau.

— Tikiuosi, jie išsprogdins Operos teatrą, — pasakė Rėksnė Anė. — Tikiuosi, kad ir „Sacher“ viešbutį, — pridūrė. — Tikiuosi, kad nušluos visą Kėrntnerio gatvę. Ir Ringo, ir visus, kas tik pasipainios. Visus vyrus, — šnibždėjo.

Franė manęs laukė antro aukšto laiptų aikštelėje. Neatrodė prasčiau negu aš. Prisėdau prie jos, ir mudu vienas kito paklausėm, ar „viskas gerai“. Nei vienas, nei kitas nesugebėjom įtikinamai atsakyti į šį klausimą. Paskui aš Franės dar paklausiau, ką ji sužinojo iš Ernsto; ji visa sudrebėjo. Apkabinau ją viena ranka, ir mudu drauge atsirėmėm į laiptų turėklus. Pakartojau klausimą.

— Turbūt sužinojau viską, — sušnibždėjo Franė. — O ką tu nori žinoti?

— Viską, — atsakiau, ir Franė, užsimerkusi ir padėjusi galvą man ant peties, įsikniaubė veidu man į kaklą.

— Tu mane tebemyli? — paklausė.

— Taip, žinoma, — sušnibždėjau.

— Ir nori žinoti viską? — paklausė Franė. Aš sulaikiau kvėpavimą, ir ji tarė: — Apie karvės pozą? Nori, kad apie tai papasakočiau? — Aš tiesiog laikiau ją apkabinęs; negalėjau ištarti nė žodžio. — Ir apie dramblio pozą? — dar paklausė Franė. Jaučiau, kaip ji dreba, iš paskutiniųjų stengdamasi nepravirkti. — Štai ką tau pasakysiu apie dramblio pozą, — tarė Franė. — Svarbiausia tai, kad skauda, — pasakė — ir pravirko.

— Jis tave kankino? — atsargiai paklausiau.

— Ta dramblio poza skausminga, — atsakė Franė. Kurį laiką patylėjom, kol ji nustojo drebėti. — Nori, kad pasakočiau toliau? — paklausė.

— Ne apie tai, — atsakiau.

— Ar tu mane vis dar myli? — paklausė Franė.

— Taip, negaliu nemylėti.

— Vargšelis.

— Tu irgi vargšelė.

Bent jau vienu atžvilgiu įsimylėjėlių santykiai iš tikrųjų būna pasibaisėtini — na, kalbu apie tikrus įsimylėjėlius: apie vienas kitą nuoširdžiai mylinčius žmones. Net kai jie, sakytum, labai nelaimingi, kai guodžia vienas kitą, netgi tada jie mėgaujasi kiekvienu prisilietimu; net kai turėtų raudoti, jie įsiaistrina. Mudu su Frane tiesiog negalėjom toliau taip sėdėti ant laiptų apsikabinę; vos prisilietę vienas prie kito, troškom liesti visą kūną.

Tikriausiai turėčiau jaustis dėkingas Jolantai — už tai, kad mus perskyrė. Jolanta ėjo į lauką ieškoti ko nors kito, ką galėtų užgaulioti ir mulkinti. Pamačiusi mane su Frane, sėdinčius ant laiptų, ji tyčia įspyrė man į blauzdą.

— Oi, atsiprašau! — pasakė. Ir, žiūrėdama į Franę, dar pridūrė: — Neprasidėk su juo. Jis negali baigti.

Mudu su Frane, netardami nė žodžio, nusekėm paskui Jolantą laiptais žemyn, tik apačioje Jolanta per vestibiulį išėjo į Kruger gatvę, o mudu sustojom žvilgtelėti į meškutę Suzę. Suzė miegojo ant pelenais apibertos sofos; jos veidas atrodė beveik giedras — Suzė anaiptol nebuvo tokia negraži, kokia manėsi esanti. Franė man buvo sakiusi, jog Suzės sąmojis, kad ji „atrodo neblogai, tik reikia ant galvos užmauti maišelį“, iš tiesų visai nejuokingas; du vyrai, kurie ją išprievartavo, buvo jai ant galvos užmovę maišelį. „Kad mums nereikėtų į tave žiūrėti“, — tada pasakė jie Suzei. Toks žiaurumas bet ką paverstų meška.

— Aš tiesiog nesuvokiu, kaip galima prievartauti, — vėliau prisipažinau meškutei Suzei, — nes tai, mano manymu, baisiausias žvėriškumas, kurį patyręs dar lieki gyvas; na, pavyzdžiui, mes juk neliekame gyvi, jeigu mus nužudo. Prievartavimas turbūt baisiausia, ką galiu įsivaizduoti, nes aš pats niekad niekam to nedaryčiau; net neįsivaizduoju, kaip galėčiau to norėti. Man tai visiškai svetima; gal todėl ir manau, jog tai baisiausias žvėriškumas.

— O aš galiu įsivaizduoti, kad kai kam tai darau, — pasakė Suzė. — Įsivaizduoju, kaip tai padaryčiau tiems šunsnukiams, kurie taip pasielgė su manimi. Bet tik todėl, kad tai būtų tiesiog kerštas, — paaiškino. — Tačiau man vis tiek nepavyktų šitaip atkeršyti sušiktam vyrui. Nes vyrui tai tikriausiai patiktų. Kai kurie vyrai mano, kad mums patinka, kai mus prievartauja, — tarė Suzė. — Jie gali taip manyti todėl, kad yra įsitikinę, jog jiems patiktų.

Bet pilkame kaip pelenai antrojo „Naujojo Hampšyro“ viešbučio vestibiulyje mudu su Frane tik stengėmės apraminti meškutę Suzę ir priversti ją eiti į savo kambarį miegoti. Pastatėm ją ant kojų, suradom galvą, nuvalėm nuorūkas (ant kurių ji gulėjo) nuo gauruotos jos nugaros.

— Eime, išlįsi iš savo kostiumo, Suze, — įkalbinėjo ją Franė.

— Kaip tu galėjai — su Ernstu? — sumurmėjo Franei Suzė. — Ir tu — su kekšėmis? — paklausė manęs. — Nesuprantu nė vieno iš jūsų, — pasakė Suzė. — Aš tam per sena.

— Ne, aš tam per senas, Suze, — švelniai tarė meškutei tėtis.

Mes iki tol nė nepastebėjom jo, stovinčio vestibiulyje už registratūros stalo; manėm, kad jis nuėjo gulti. Tėtis buvo ne vienas. Šalia jo stovėjo mūsų švelnioji, motiniškoji radikalė, mūsų mieloji Schlagobers, mieloji Švanger. Rankoje ji laikė pistoletą ir mostu liepė mums visiems grįžti prie sofos.

— Būk geras, — pasakė man Švanger, — atvesk čia Lili ir Franką. Pažadink gražiai, — pridūrė. — Nebūk šiurkštus, per daug neskubėk.

Frankas tysojo lovoje, pasiguldęs prie savęs manekeną. Jis nemiegojo, taigi man nereikėjo jo žadinti.

— Žinojau, kad negalima delsti, — pasakė Frankas. — Turėjom įskųsti iškart.

Lili irgi nemiegojo. Lili rašė.

— Štai tau dar vienas nuotykis, apie kurį galėsi rašyti, Lili, — pajuokavau, paėmęs ją už rankos ir vesdamasis į vestibiulį.

— Tikiuosi, tai bus nedidelis nuotykis, — tarė Lili.

Jie visi laukė mūsų vestibiulyje. Šraubenšliuselis vilkėjo tramvajaus konduktoriaus uniforma; atrodė labai „oficialiai“. Arbaiteris atėjo pasirengęs darbui; tiesą sakant, buvo taip išsipustęs, kad tikrai galėjo eiti į Operos teatrą. Jis vilkėjo smokingu — juodu. Be to, ten buvo ir įžaidėjas, kuris tuoj turėjo duoti signalą ir vesti juos į kovą: širdžių ėdikas Ernstas, pornografas Ernstas, to vakaro žvaigždė. Nebuvo tik Senos Pigmenos, radikalo. Jis matė, į kurią pusę vėjas pučia, į tą ir linko, kaip seniau sakė Arbaiteris: Sena Pigmena buvo pakankamai protingas, kad prieš pat pabaigą nusišalintų nuo šio revoliucinio judėjimo. Jis dar pasirodys scenoje, kitą kartą; o Ernstui ir Arbaiteriui, ir Šraubenšliuseliui, ir Švanger šis spektaklis turėjo būti pats svarbiausias (ir gal paskutinis).

— Lili, mieloji, — tarė Švanger, — nueik atvesti Froido. Reikia, kad ir Froidas būtų čia.

Ir Lili, kuriai vėl teko Froido vedlės vaidmuo, atvedė tą seną, aklą svajotoją — jis ėjo stuksėdamas priešais save Louisville Slugger lazda; vilkėjo tik ryškiai raudonu šilkiniu chalatu su juodu drakonu ant nugaros („Kinų kvartalas, Niujorkas, trisdešimt devintieji!“ — kartą pasakė mums).

— Kas čia per sapnas? — tarė senukas. — Kur demokratija?

Lili pasodino Froidą ant sofos šalia tėčio; Froidas tuoj stuktelėjo tėčiui į blauzdą beisbolo lazda.

— Oi, atsiprašau! — sušuko. — Ir kieno gi čia kūnas?

— Vino Bėrio, — tyliai atsakė tėtis; labai keista, tačiau tai buvo vienintelis kartas, kai mes, vaikai, girdėjom tėtį ištariant savo vardą ir pavardę.

— Vino Bėrio! — šūktelėjo Froidas. — Na, nieko blogo negali nutikti, kai čia yra Vinas Beris!

Daugiau niekas neatrodė tuo įsitikinęs.

— Paaiškinkit, ką čia darot! — sušuko Froidas tamsai, kurią matė prieš akis. — Jūs visi čia, — pridūrė senukas. — Užuodžiu jus, girdžiu jūsų kvėpavimą.

— Paaiškinti visai nesunku, — ramiai tarė Ernstas.

— Elementaru, — linktelėjo Arbaiteris. — Viskas tiesiog elementaru.

— Mums reikia vairuotojo, — tyliai pasakė Ernstas, — ko nors, kas galėtų vairuoti automobilį...

— ...kuris važiuoja kuo puikiausiai, — žavėdamasis pareiškė Šraubenšliuselis. — Variklis murkia kaip kačiukas.

— Tai pats jį ir vairuok, Veržliarakti, — pasiūliau.

— Nurimk, mielasis, — tarė man Švanger; dirstelėjęs į jos pistoletą įsitikinau, kad jis atkreiptas į mane.

— Ramiau, stipruoli, — įspėjo mane Veržliaraktis; jam iš priekinės tramvajaus konduktoriaus uniformos kelnių kišenės kyšojo kažkoks neilgas, bet iš pažiūros sunkus įrankis; dabar jis uždėjo plaštaką ant to įrankio, lyg tai būtų buvusi pistoleto rankena.

— Felgeburt kankino abejonės, — pasakė Ernstas.

— Felgeburt negyva, — tarė Lili — mūsų šeimos realistė, mūsų rašytoja.

— Felgeburt pražudė romantizmas, — pareiškė Ernstas. — Ji visada abejojo dėl priemonių.

— Tikslai pateisina priemones, juk žinot, — įsiterpė Arbaiteris. — Tai elementaru, tiesiog elementaru.

— Tu tikras mulkis, Arbaiteri, — tarė Franė.

— Negana to, taip pat įsitikinęs savo teisumu kaip bet kuris kapitalistas! — pasakė Arbaiteriui Froidas.

— Bet svarbiausia, kad mulkis, Arbaiteri, — prisidėjo ir meškutė Suzė. — Elementariausias mulkis.

— Meška būtų gera vairuotoja, — tarė Šraubenšliuselis.

— Eik šikt, Veržliarakti, — atrėžė meškutė Suzė.

— Meška pernelyg priešiškai nusiteikusi, kad galėtume ja pasitikėti, — logiškai nusprendė Ernstas.

— Tai jau tikrai, Šikniau, — burbtelėjo meškutė Suzė.

— Ai galiu vairuoti, — pasakė Ernstui Franė.

— Negali, — paprieštaravau. — Tu taip ir negavai vairuotojo pažymėjimo, Frane.

— Bet moku vairuoti, — ginčijosi Franė. — Frankas mane išmokė.

— Aš vairuoju geriau negu tu, Frane, — įsikišo Frankas. — Jei kuris nors turime vairuoti, tai geriau jau aš.

— Ne, aš, — nenusileido Franė.

— Tu mane nustebinai, Frane, — tarė Ernstas. — Daug geriau vykdei visus paliepimus, negu tikėjausi. Tiksliai laikeisi nurodymų.

— Nejudėk, mielasis, — sudraudė mane Švanger, nes man jau trukčiojo rankos — kaip trūkčioja, kai per ilgai kilnoju štangą.

— Ką tai reiškia? — paklausė Ernstą tėtis; jis nelabai suprato vokiškai. — Kokie čia paliepimai, kokie nurodymai?

— Jis mane dulkino, — paaiškino tėčiui Franė.

— Sėdėk ramiai, — įspėjo tėtį Veržliaraktis, eidamas artyn su tuo savo įrankiu.

Frankas turėjo tėčiui tai išversti.

— Sėdėk, kur sėdi, tėtuk, — pasakė Frankas.

Froidas mostagavo beisbolo lazda kaip koks katinas uodega; stuktelėjo ja tėčiui į koją — vieną kartą, antrą, trečią. Žinojau, kad tėčiui norisi čiupti tą lazdą. Jis puikiai mokėjo ja smūgiuoti.

Kartais, kai Froidas priguldavo nusnūsti, tėtis nusivesdavo mus į Stadtpark, į miesto parką, pažaisti beisbolo. Mums visiems patikdavo gaudyti pažeme lekiantį kamuoliuką. Žaisdavom amerikietišką beisbolą Vienos parke; mušinėdavo tėtis. Net Lili mėgdavo taip pasportuoti. Nereikia būti labai dideliam, kad pagautum pažeme šokčiojantį kamuoliuką. Frankui sekdavosi prasčiausiai; o mudu su Frane gaudėm visai neblogai — daugeliu atžvilgių mes buvom maždaug lygūs. Franei ir man tėtis kamuoliuką mušdavo smarkiausiai.

Tačiau dabar Froidas laikė tą lazdą ir mėgino ja nuraminti tėtį.

— Tu miegojai su Ernstu, Frane? — tyliai paklausė tėtis.

— Taip, — sušnibždėjo ji. — Atleisk.

— Tu dulkinai mano dukterį? — kreipėsi tėtis į Ernstą.

Ernstas tai suprato kaip metafizinį klausimą.

— Tai buvo būtinas etapas, — atsakė jis, ir aš tą akimirką pajutau, kad galėčiau padaryti, ką darydavo Jaunėlis Džounsas: galėčiau gulėdamas išspausti už save patį dvigubai sunkesnę štangą — ir ne vieną, o tris ar keturis kartus, labai greitai; galėčiau kilnoti ją nejausdamas svorio.

— Mano duktė tau — būtinas etapas? — paklausė Ernstą tėtis.

— Tai visiškai nesusiję su jausmais, — tarė Ernstas. — Svarbiausia čia — technika, — pridūrė, nebekreipdamas dėmesio į tėtį. — Neabejoju, kad puikiai vairuotum, Frane, bet Švanger prašė, kad neliestame nė vieno iš jūsų, vaikų.

— Netgi to stipruolio? — paklausė Arbaiteris.

— Taip, labai myliu ir jį, — pasakė Švanger, šypsodamasi man, tačiau tebelaikydama rankoje į mane atkreiptą pistoletą.

— Jei priversi mano tėtį vairuoti tą automobilį, aš tave užmušiu! — staiga surėkė Ernstui Franė. Ir Veržliaraktis žingtelėjo prie jos, su tuo savo įrankiu; jeigu jis būtų ją palietęs, kas nors tikrai būtų nutikę, bet jis tik atsistojo šalia Franės.

Froidas savo beisbolo lazda mušė kažkokį taktą. Tėtis sėdėjo užsimerkęs; jam buvo sunku suprasti, ką kas sako vokiškai. Jis turbūt įsivaizdavo, kaip jo muštas kamuoliukas perskrieja visą vidinį lauką.

— Švanger mūsų prašė, Frane, — kantriai pasakė Ernstas, — kad iš jūsų, motinos neturinčių vaikų, neatimtume tėvo. Mes nenorim liesti tavo tėvo, Frane. Ir neliesim, — pažadėjo, — jei kas nors kitas apsiims vairuoti mūsų automobilį.

Nežinojom nė ką manyti; „Naujojo Hampšyro“ viešbučio vestibiulyje stojo tyla. Jeigu mes, vaikai, neliečiami, jeigu jie pasigailės ir tėčio, o meškute Suze negali pasitikėti, tai gal Ernstas nori pasakyti, kad privers vieną iš prostitučių vairuoti tą automobilį? Jomis tai jau tikrai nebuvo galima pasitikėti. Joms rūpėjo tik jų pačių gerovė. Kol pornografas Ernstas vestibiulyje dėstė mums savo dialektiką, prostitutės vis šniurkščiojo pro mus — jos kraustėsi iš „Naujojo Hampšyro“ viešbučio. Nebyli komanda — neatskiriamos draugės nelaimėje — padėjo Senai Pigmenai išsinešti porcelianinius meškučius. Be to, jos išsinešė ir visus savo tepalus, dantų šepetėlius, tabletes, kvepalus ir prezervatyvus.

„Kaip žiurkės iš skęstančio laivo“, — vėliau pasakė apie jas Frankas. Felgeburt romantizmas jų nepaveikė; jos visada buvo tik prostitutės. Jos paliko mus net neatsisveikinusios.

— Tai kas gi vairuos, Šikniau tu neraliuotas? — paklausė Ernsto meškutė Suzė. — Kas dar, po velnių, čia liko?

Ernstas išsišiepė; jo šypsena buvo kupina pasibjaurėjimo, ir šypsojosi jis Froidui. Froidas, nors negalėjo matyti, staiga tai suprato.

— Aš! — sušuko, lyg laimėjęs kokį prizą; jis baisiai susijaudino, beisbolo lazda sutaukšėjo dvigubai tankiau. — Aš vairuosiu! — šaukė Froidas.

— Taip, tu, — tarė Ernstas, labai patenkintas.

— Nuostabu! — riktelėjo Froidas. — Kaip tik tinkamas darbas neregiui! — sušuko, mojuodamas beisbolo lazda lyg batuta, tarytum diriguodamas Froido Vienos valstybinės operos orkestrui.

— Jūs juk mylite Viną Bėrį, ar ne, Froidai? — švelniai paklausė senuko Švanger.

— Žinoma, kad myliu! — atsakė Froidas. — Kaip savo sūnų! — surėkė, abiem rankom apsikabindamas mūsų tėtį, beisbolo lazdą suspaudęs tarp kelių.

— Taigi, jei gerai vairuosi, — pasakė Froidui Ernstas, — Vinas Beris nenukentės.

— O jei viską sumausi, — tarė Arbaiteris, — mes juos visus nužudysim.

— Po vieną, — pridūrė Šraubenšliuselis.

— Kaip gali aklas žmogus vairuoti automobilį, mulkiai? — suklykė meškutė Suzė.

— Paaiškink, kaip viskas bus, Šraubenšliuseli, — ramiai paliepė Ernstas.

Štai ir atėjo akimirka, kurios Veržliaraktis taip laukė, dėl kurios ir gyveno, — jis nupasakos kiekvieną savo mylimiausio kūrinio detalę. Atrodė, kad Arbaiteris jam truputį pavydi. Švanger ir Ernstas klausėsi maloniai šypsodamiesi, kaip mokytojai, besididžiuojantys savo geriausiu mokiniu. Tėtis, žinoma, ne viską suprato.

— Aš ją vadinu solidariąja bomba, — ėmė pasakoti Veržliaraktis.

— O, tiesiog puiku! — šūktelėjo Froidas; paskui sukikeno. — Solidarioji bomba! Dieve mano!

— Užsičiaupk, — tarė Arbaiteris.

— Iš tikrųjų yra dvi bombos, — toliau pasakojo Šraubenšliuselis. — Pirmoji bomba — automobilis. Visas automobilis, — pasakė, šelmiškai šypsodamasis. — Jį reikia susprogdinti tam tikru atstumu nuo Operos teatro — na, gana arti. Jei automobilis sprogs pakankamai arti, susprogs ir kita bomba, esanti Operos teatre; galima sakyti, kad ji „solidarizuosis“ su pirmuoju sprogimu. Todėl aš ją ir vadinu solidariąja bomba, — kvailai paaiškino Veržliaraktis. Tai tikriausiai suprato netgi tėtis. — Pirmiausia sprogsta automobilis, paskui, jeigu jis sprogo pakankamai arti, sprogsta ir didžioji bomba — ta, kuri yra Operos teatre. Automobilyje esančią bombą vadinu kontaktine. Kontakto vieta — priekinė numerio lentelė. Kai ją nuspausi, visas automobilis išlėks į orą. Bus ištaškyti ir keli ten pasipainioję žmonės, — pridūrė Šraubenšliuselis.

— Tai neišvengiama, — tarė Arbaiteris.

— Bomba, esanti Operos teatre, — meiliai pasakojo Šraubenšliuselis, — daug sudėtingesnė negu kontaktinė. Ji cheminė, tačiau tam, kad sprogtų, reikia labai švelnaus elektros impulso. Operos teatre esančios bombos sprogdiklis preciziškai jautriai reaguoja į tam tikrą sprogimą tam tikru atstumu. Tarsi ta Operos teatre padėta bomba turėtų ausis, — juokdamasis pasakė Veržliaraktis.

Mes pirmą kartą girdėjom Veržliarakčio juoką; jis buvo šlykštus. Lili ėmė žiaukčioti; atrodė, kad tuoj susivems.

— Tau nieko nenutiks, mieloji, — ramino ją Švanger.

— Man reikia tik nuvairuoti automobilį, su Froidu, Ringo gatve iki Operos teatro, — šnekėjo Šraubenšliuselis. — Savaime suprantama, turiu žiūrėti, kad į nieką neatsitrenkčiau, turiu rasti saugią vietą ir pastatyti automobilį prie šaligatvio, o tada išlipsiu, — tarė. — Kai jau būsiu išlipęs, prie vairo sės Froidas. Niekas mums nelieps pasitraukti iš tos vietos, kol nebūsime pasirengę; Vienoje niekas nesikabinėja prie tramvajaus konduktorių.

— Žinom, kad moki vairuoti, Froidai, — pasakė senukui Ernstas. — Juk seniau dirbai mechaniku, ar ne?

— Taip, — atsakė Froidas; jis buvo sužavėtas.

— Stovėsiu prie Froido, kalbėsiuosi su juo pro šoninį vairuotojo langą, — toliau pasakojo Veržliaraktis. — Palauksiu, kol Arbaiteris išeis iš Operos teatro ir pereis į kitą Kėrntnerio gatvės pusę.

— Į saugią pusę! — pridūrė Arbaiteris.

— O tada tiesiog liepsiu Froidui suskaičiuoti iki dešimties ir nuspausti akceleratorių! — pasakė Šraubenšliuselis. — Automobilį jau būsiu nutaikęs, kur reikia. Froidas tik nuspaus pedalą „iki dugno“, kad važiuotų kuo greičiau, ir į ką nors atsitrenks — beveik iš karto, kad ir kur pasuktų. Juk jis aklas! — entuziastingai sušuko Veržliaraktis. — Turi į ką nors įsirėžti. Ir kai įsirėš, į orą išlėks visas Operos teatras. Atsilieps solidarioji bomba.

— Solidarioji bomba, — ironiškai pakartojo tėtis. Tą pasakojimo dalį — apie solidarumą — suprato netgi jis.

— Ji kaip tik tinkamoje vietoje, — tarė Arbaiteris. — Padėta ten jau seniai, taigi žinom, kad niekas nė neįtaria, kur ji. Labai didelė, bet jos neįmanoma rasti, — pridūrė. — Ji po scena.

— Tiesiog įmontuota į sceną, — patikslino Šraubenšliuselis.

— Kaip tik ten, kur tie sumauti artistai išeina nusilenkti! — pasakė Arbaiteris.

— Visų, žinoma, neužmuš, — labai paprastai tarė Ernstas. — Bet žus visi tie, kurie bus ant scenos, ir tikriausiai dauguma orkestro muzikantų, ir gal dauguma žiūrovų pirmose eilėse. Užtat kiti, saugiai sėdintys salės gale, išvys tikrai dramatišką operą, — šnekėjo Ernstas. — Tai bus itin įspūdingas reginys.

— Schlagobers ir kraujas, — paerzino Švanger Arbaiteris, bet ji tik nusišypsojo — tebelaikydama rankoje pistoletą.

Lili susivėmė. Kai Švanger pasilenkė jos raminti, aš gal ir galėjau pagriebti pistoletą. Bet laiku nesusivokiau. Arbaiteris paėmė ginklą iš Švanger, tarsi jis — didžiausiai mano gėdai — būtų mąstęs greičiau negu aš. Lili vis vėmė, jos raminti pripuolė ir Franė, bet Ernstas kalbėjo toliau.

— Kai Arbaiteris su Šraubenšliuseliu grįš čia ir praneš, jog viskas pavyko, tada žinosim, kad mums jau nereikės skriausti šitos nuostabios amerikiečių šeimos, — pasakė Ernstas.

— Amerikiečių šeima, — tarė Arbaiteris, — yra institucija, kurią amerikiečiai tiesiog dievina, taip pat sentimentaliai ir aklai, kaip dievina geriausius savo sportininkus ir kino žvaigždes; jie nuolat galvoja apie šeimą, kaip ir apie savo nesveiką maistą. Amerikiečiai iš proto kraustosi dėl šeimos.

— Kai susprogdinsim Operos teatrą, — kalbėjo Ernstas, — kai sunaikinsim tai, ką vieniečiai taip garbina, kad net šlykštu žiūrėti, taip pat kaip ir savo kavines, ir praeitį, na... kai jau būsim susprogdinę Operą, mes dar turėsim amerikiečių šeimą. Amerikiečių šeima bus mūsų įkaitė. Ir ne šiaip kokia nors, o tragediją patyrusi amerikiečių šeima. Motina ir mažiausias vaikas jau žuvo per katastrofą. Amerikiečiams patinka katastrofos. Jie grožisi nelaimėmis. Ir štai mes turim tėvą, kuris iš kailio nėrėsi, kad užaugintų keturis gyvus išlikusius vaikus, o dabar jie visi paimti į nelaisvę.

Tėtis nelabai suprato, ką Ernstas pasakė, o Franė Ernsto paklausė:

— Ir ko gi jūs reikalausite? Jeigu mes — įkaitai, tai ko reikalausite?

— Nieko, mieloji, — tarė Švanger.

— Nepareikšime jokių reikalavimų, — kantriai atsakė Ernstas — labai kantriai. — Mes jau turėsime, ko norime. Kai susprogdinsime Operos teatrą, ir jūs būsite mūsų belaisviai, mes jau turėsime, ko norime.

— Auditoriją, — paaiškino Švanger, beveik pašnibždomis.

— Gana didelę auditoriją, — tarė Ernstas. — Tarptautinę. Ne tik europiečių, ne tik Schlagobers ir kraujo mėgėjų, bet amerikiečių auditoriją. Visas pasaulis klausysis, ką mes pasakysime.

— Apie ką? — paklausė Froidas. Jis irgi kalbėjo pašnibždomis.

— Apie viską, — labai logiškai atsakė Ernstas. — Turėsime auditoriją, kuri išklausys viską, ką norime pasakyti — apie viską.

— Apie naują pasaulį, — sumurmėjo Frankas.

— Taip! — pritarė Arbaiteris.

— Daugumai teroristų nepasiseka, — samprotavo Ernstas, — nes jie paima žmones įkaitais ir grasina smurtu. O mes pradedame nuo smurto. Visiems jau aišku, kad galime smurtauti. Tada imame įkaitus. Todėl visi mūsų klausys.

Visi žiūrėjo į Ernstą, ir Ernstui tai, žinoma, patiko. Jis buvo pornografas, trokštantis žudyti ir luošinti, — ne dėl kokio nors kilnaus tikslo, kas būtų buvę gana kvaila, o dėl auditorijos.

— Tau visai pasimaišė protas, — pasakė Ernstui Franė.

— Tu mane nuvylei, — atrėžė jai Ernstas.

— Kas čia dabar?! — užriko ant jo tėtis. — Ką tu jai pasakei?

— Jis sako, kad aš jį nuvyliau, tėtuk, — tarė Franė.

— Ji tave nuvylė! — pasipiktino tėtis. — Mano duktė nuvylė tave! — šaukė jis Ernstui.

— Nusiraminkite, — labai ramiai tarė tėčiui Ernstas.

— Tu dulkini mano dukterį ir paskui jai sakai, kad ji tave nuvylė!

Tėtis išplėšė Froidui iš rankų beisbolo lazdą. Niekas nespėjo nė mirktelėti. Pakėlė tą Louisville Slugger lazdą taip, lyg būtų visą gyvenimą ja mojavęs, ir užsimojo, pasukdamas pečius ir klubus, visu kūnu palinkdamas į šalį, — tai buvo puikus mostas, stiprus ir žemas smūgis, taip atmuštas kamuoliukas būtų perskriejęs vidinį lauką ir vis dar kilęs aukštyn. O pornografas Ernstas, per vėlai suvokęs, kad reikia pasilenkti, tėčiui smūgiuojant pakišo galvą kaip tik ten, kur turėjo būti kamuoliukas. Pokšt! Taip smarkiai mušto kamuoliuko, ko gero, nei Franė nebūtų sugavusi, nei aš. Tėtis pornografui Ernstui Louisville Slugger lazda tvieskė tiesiai į kaktą, tarp akių. Pirmiausia į grindis trenkėsi Ernsto pakaušis, paskui bumbtelėjo abu kulnai — ne kartu, o vienas po kito; atrodė, kad po to, kai galva atsitrenkė į grindis, praėjo kokia sekundė, kol nudribo visas kūnas. Ernstui tarpuakyje iššoko ryškiai raudonas beisbolo kamuoliuko didumo gumbas, o iš vienos ausies išbėgo šiek tiek kraujo, tarsi jo kūne būtų susprogęs kažkoks nedidelis, bet gyvybiškai svarbus organas — gal smegenys, gal širdis. Jo akys buvo plačiai atmerktos, ir mes supratom, jog dabar pornografas Ernstas mato tą patį, ką ir Froidas. Vienas žaibiškas smūgis lazda — ir jis išlėkė pro atdarą langą.

— Negyvas? — sušuko Froidas.

Manau, jei Froidas nebūtų sušukęs, Arbaiteris būtų paspaudęs gaiduką ir nušovęs mūsų tėtį; Froido šūksnis tarytum privertė lėtai mąstantį Arbaiterį apsigalvoti. Jis įbedė pistoleto vamzdį mano mažajai sesutei Lili į ausį; Lili sudrebėjo, bet jau nebeturėjo ko išvemti.

— Prašau... nereikia... — sušnibždėjo Franė Arbaiteriui.

Tėtis laikė beisbolo lazdą tvirtai suspaudęs, tačiau nebemėgino užsimoti. Dabar Arbaiteris turėjo pavojingesnį ginklą, taigi tėtis laukė tinkamos akimirkos.

— Visi nusiraminkit, — tarė Arbaiteris.

Šraubenšliuselis negalėjo atplėšti akių nuo to ryškiai raudono gumbo ant Ernsto kaktos, o Švanger šypsojosi — visiems.

— Ramiai, ramiai, — murkė ji. — Nepulkim į paniką.

— Ką jūs dabar darysit? — ramiai paklausė tėtis Arbaiterio. Paklausė angliškai; Frankas turėjo išversti.

Kitas kelias minutes Frankas ir vertėjavo, nes tėtis norėjo žinoti viską, kas dedasi. Tėtis buvo didvyris; vėl stovėjo ant senojo „Arbutnoto prie jūros“ prieplaukos, tik šįkart jau jis buvo tas vyriškis baltu smokingu — jis viskuo rūpinosi.

— Atiduokite lazdą Froidui, — paliepė tėčiui Arbaiteris.

— Froidui reikia lazdos, — kvailai pridūrė Švanger.

— Atiduok lazdą, tėtuk, — pasakė Frankas.

Tėtis atidavė Louisville Slugger lazdą Froidui ir vėl atsisėdo šalia jo; viena ranka apkabinęs Froidą, jis tarė:

— Tu neprivalai vairuoti to automobilio.

— Šraubenšliuseli, — ėmėsi vadovauti Švanger. — Tu viską darysi taip, kaip suplanavom. Imk Froidą ir važiuokit.

— Bet aš dar ne Operos teatre! — sušuko Arbaiteris, apimtas panikos. — Aš dar ne ten, o juk turiu pažiūrėti, ar ne pertrauka; turiu įsitikinti, kad ne. Šraubenšliuselis turi pamatyti mane išeinantį iš operos, tada žinos, kad viskas gerai, kad jau laikas.

Radikalai spoksojo į negyvą savo vadą, tarsi jis būtų galėjęs jiems patarti, ką daryti; be jo jie buvo kaip be rankų.

— Tu eik į operą, — pasakė Arbaiteris Švanger. — Aš geriau moku elgtis su ginklu, — paaiškino. — Todėl liksiu čia, o tu eik. Kai įsitikinsi, jog ne pertrauka, išeik iš Operos teatro, kad Šraubenšliuselis tave pamatytų.

— Bet aš nepasipuošusi, negaliu ten eiti, — paprieštaravo Švanger. — Tu apsirengęs operai.

— Nebūtina išsipuošti, kad tiesiog užeitum ir ko nors paklaustum, ar ten pertrauka, ar ne! — užrėkė ant jos Arbaiteris. — Atrodai pakankamai gerai, kad tave įleistų pro duris, o tada jau pati pamatysi, ar ne pertrauka. Juk tu paprasčiausia senyva moteriškė — niekam nerūpi, kaip apsirengusios senės, dėl Dievo meilės!

— Ramiau, — automatiškai tarė Šraubenšliuselis.

— Na, — pyktelėjo mūsų švelnioji Švanger, — aš dar ne visai „senė“.

— Užsičiaupk! — subliovė Arbaiteris. — Eik. Varyk ten, judinkis! Duodam tau dešimt minučių. O paskui Froidas su Šraubenšliuseliu išvažiuos.

Švanger stovėjo sustingusi, lyg niekaip negalėdama apsispręsti, ar reikėtų rašyti dar vieną knygą apie nėštumą, ar apie abortą.

— Judinkis, šlerva! — surėkė Arbaiteris. — Ir nepamiršk, kad turi pereiti į kitą Kėrntnerio gatvės pusę. Ir prieš pereidama pažiūrėk, kur mūsų automobilis.

Švanger išėjo iš „Naujojo Hampšyro“ viešbučio stengdamasi susikaupti — tokia proga nutaisyti kuo motiniškesnę veido išraišką. Mes jos daugiau nebematėm. Ji tikriausiai išvyko į Vokietiją; gal rašo dar vieną simbolių kupiną knygą. O gal motiniškai globoja kokį nors kitą revoliucinį judėjimą, kur nors kitur.

— Tu neprivalai to daryti, Froidai, — sušnibždėjo tėtis.

— Žinoma, kad privalau, Vinai Beri! — linksmai atsakė Froidas.

Jis atsistojo; stuksendamas priešais save beisbolo lazda, žengė prie durų. Kaip žmogus, gyvenantis visiškoje tamsoje, gana gerai orientavosi.

— Sėsk, senas kvaily, — tarė jam Arbaiteris. — Dar turim dešimt minučių. O tu nepamiršk išlipti iš automobilio, mulki, — pasakė Arbaiteris Šraubenšliuseliui, tačiau Veržliaraktis tebespoksojo į negyvą įžaidėją, tysantį ant grindų.

Aš irgi stebeilijau į jį. Dešimt minučių. Supratau, kas yra teroristas. Mano manymu, teroristas — pornografo atmaina. Pornografas sako, kad bjaurisi savo darbu; teroristas apsimeta, kad jam nerūpi priemonės. Ir vienas, ir kitas tvirtina, kad svarbiausia — tikslai. Bet abu meluoja. Ernstas mėgo savo pornografiją; Ernstas žavėjosi pasirinktomis priemonėmis. Tikslai niekada nebūna tokie jau svarbūs — ir pornografą, ir teroristą domina tik priemonės. Tik dėl priemonių jie ir užsiima savo veikla. Priemonės jiems — viskas. Bombos sprogimas, dramblio poza, Schlagobers ir kraujas — jiems visa tai patinka. Tas jų intelektinis atsiskyrimas — apgaulė; jie tik dedasi esą abejingi. Abu meluoja sakydami, kad siekia „aukštesnių tikslų“. Teroristas iš esmės yra pornografas.

Frankas dešimt minučių mėgino atvesti Arbaiterį į protą, tačiau Arbaiteris neturėjo proto, į kurį būtų galėjęs ateiti. Ko gero, Frankui pavyko tik galutinai supainioti Arbaiterį.

Šiaip ar taip, mane Frankas tikrai supainiojo.

— Žinai, kas šįvakar Operos teatre, Arbaiteri? — paklausė Frankas.

— Muzika, — atsakė Arbaiteris. — Muzika ir dainos.

— Bet labai svarbu, kuri opera, — melavo Frankas. — Na, šįvakar salė nebus pilna. Tikiuosi, tu žinai. Vieniečiai tikrai neplūdo pulkais. Čia tau ne Mocartas ir ne Štrausas. Netgi ne Vagneris.

— Man nusispjaut, kuri opera, — atšovė Arbaiteris. — Pirmos eilės vis tiek bus pilnos. Ten niekada nebūna laisvų vietų. Ir tie puspročiai dainininkai bus ant scenos. Ir be orkestro jie neapsieis.

— Šįvakar „Liucija“, — tarė Frankas. — Salė bus apytuštė. Nebūtinai turi būti Vagnerio garbintojas, kad žinotum, jog Donicečio neverta klausytis. Atvirai kalbant, aš pats gal labiausiai mėgstu Vagnerį, — prisipažino Frankas, — tačiau nebūtina pritarti vokiečių nuomonei apie italų operą, kad suprastum, jog Donicetis — visiška beskonybė. Nuvalkiota harmonija, jokio muzikos dramatizmo.

— Užsičiaupk, — supyko Arbaiteris.

— Rylininkų melodijos! — nenutilo Frankas. — Dieve, gal išvis niekas neateis.

— Ateis, — neabejojo Arbaiteris.

— Geriau palaukit anšlago, — patarė Frankas. — Susprogdinkit teatrą kitą vakarą. Palaukit svarbios operos. Jei susprogdinsit „Liuciją“, — įtikinėjo, — vieniečiai jums plosi Jie manys, kad jūsų taikinys buvo Donicetis arba — dar geriau — italų opera! Jūs būsit savotiški kultūros didvyriai, — šnekėjo Frankas, — o ne piktadariai, kokie norėtumėt pasirodyti esą.

— O kai jau turėsit auditoriją, — pasakė Arbaiteriui meškutė Suzė, — kuris iš jūsų kalbės?

— Jūsų oratorius negyvas, — priminė Arbaiteriui Franė.

— Juk nemanai, kad tau pačiam pavyks patraukti auditorijos dėmesį, Arbaiteri? — paklausė meškutė Suzė.

— Užsičiaupk, — atrėžė Arbaiteris. — Galima ir mešką pasodinti į automobilį drauge su Froidu. Visi žino, kad Froidas jaučia silpnybę meškoms. Gal ir neblogas sumanymas — pasodinti mešką, kad važiuotų su juo į paskutinę kelionę.

— Plano nekeisim, tik jau ne dabar, — paprieštaravo susinervinęs Šraubenšliuselis. — Pagal planą, — žvilgtelėjo į savo rankinį laikrodį, — liko dvi minutės.

— Jau eikit, — paliepė Arbaiteris. — Šiek tiek sugaiši, kol išvesi aklą senį pro duris ir įsodinsi į automobilį.

— Niekas manęs neves! — sušuko Froidas. — Pats žinau, kur eiti! Čia mano viešbutis — žinau, kur durys, — pasakė, su savo lazda jau šlubuodamas durų link. — O jūs jau šitiek metų tą nelemtą kledarą statot toj pačioj vietoj!

— Eik su juo, Šraubenšliuseli, — įsakė Veržliarakčiui Arbaiteris. — Laikyk šitą bezdžių už parankės.

— Apsieisiu ir be jūsų pagalbos, — žvaliai tarė Froidas. — Sudie, Lili, širdele! — šūktelėjo. — Nebevemk, mieloji. Ir auk toliau!

Lili vėl žiauktelėjo ir visa sudrebėjo; Arbaiteris šiek tiek atitraukė pistoletą nuo jos ausies. Jam, matyt, buvo šlykštu žiūrėti, kaip ji tąsosi, nors Lili ne ką teišvėmė; net jos vėmulys buvo labai jau mažas.

— Laikykis, Frankai! — sušuko Froidas — per visą vestibiulį. — Nesileisk vadinamas iškrypėliu! Tu tikras princas, Frankai! — šaukė. — Geresnis negu Rudolfas! Didingesnis už visus Habsburgus! — drąsino Franką Froidas.

Frankas negalėjo ištarti nė žodžio; jis springo ašaromis.

— Tu tokia graži, mano mieloji Frane, širdele, — švelniai tarė Froidas. — Ir aklam aišku, kad tu nuostabi.

— Auf Wiedersehen, Froidai, — pasakė Franė.

— Auf Wiedersehen, stipruoli! — sušuko Froidas man. — Apkabink mane, — paprašė, ištiesęs rankas, vienoje laikydamas Louisville Slugger lazdą, kaip kokį kardą. — Noriu pajusti, koks tu stiprus, — pasakė Froidas, ir aš priėjęs jį apkabinau. Tada jis pašnibždėjo man į ausį: — Kai išgirsi sprogimą, nužudyk Arbaiterį.

— Greičiau! — nervingai riktelėjo Šraubenšliuselis. Ir čiupo Froidą už parankės.

— Aš tave myliu, Vinai Beri! — sušuko Froidas, bet tėtis sėdėjo ant įdubusios sofos, abiem rankom susiėmęs galvą; jis nepakėlė akių. — Atleisk, kad įtraukiau tave į viešbučių verslą, — tarė tėčiui Froidas. — Ir meškų, — pridūrė. — Sudie, Suze! — dar pasakė.

Suzė pravirko. Šraubenšliuselis vedėsi Froidą pro duris. Mes matėm automobilį, tą mersedesą, kuris iš tikrųjų pasirodė esąs bomba; jis stovėjo prie šaligatvio krašto, beveik priešais „Naujojo Hampšyro“ viešbučio duris. Tai buvo sukamosios durys, ir Froidas su Šraubenšliuseliu pro jas išsisuko į lauką.

— Apsieisiu be tavo pagalbos! — piktinosi Froidas. — Tik leisk man paliesti automobilį, privesk prie buferio. Pats rasiu dureles, mulki, — pasakė Froidas Veržliarakčiui. — Tik leisk pačiupinėti buferį.

Arbaiteriui, pasilenkusiam prie Lili, turbūt nutirpo nugara. Jis atsitiesė; žvilgtelėjo, kur aš. Paskui pažvelgė į Franę. Jo pistoleto vamzdis krypo tai vienur, tai kitur.

— Va! Radau! — išgirdom linksmai šaukiant Froidą. — Čia priekinis žibintas, ar ne? — paklausė jis Šraubenšliuselio.

Tėtis pakėlė galvą ir pažiūrėjo į mane.

— Žinoma, kad priekinis žibintas, asile! — užrėkė ant Froido Šraubenšliuselis. — Gal jau lipsi?

— Froidai! — garsiai sušuko tėtis. Jis tikriausiai jau suprato. Pripuolė prie sukamųjų durų. — Auf Wiedersehen, Froidai! — šaukė tėtis.

Stovėdamas prie durų, tėtis viską matė. Froidas, ranka perbraukęs per žibintą, staiga žengė ne prie mersedeso durų, o prie priekyje esančių apsauginių grotelių.

— Ne į tą pusę, mulki! — riktelėjo Šraubenšliuselis.

Bet Froidas puikiai žinojo, kur stovi. Jis ištraukė ranką iš Veržliarakčio gniaužtų; pakėlė Louisville Slugger lazdą ir ėmė ja mojuoti. Savaime suprantama, ieškojo priekinės numerio lentelės. Akli žmonės kažkaip jaučia, kur yra daiktai, kurie visada ten buvo. Tėtis niekad nepamirš, kad Froidui pakako triskart užsimoti, ir jis pataikė į tą numerį. Pirmas smūgis buvo truputį per aukštas — virš radiatoriaus grotelių.

— Žemiau! — surėkė tėtis pro sukamąsias duris. — Auf Wiedersehen!

Antrąkart lazda barkštelėjo per buferį, bet šiek tiek į kairę nuo numerio lentelės, ir tėtis sušuko:

— Dešiniau! Auf Wiedersehen, Froidai!

Šraubenšliuselis, kaip vėliau pasakojo tėtis, jau bėgo šalin. Bet nespėjo nuskuosti pakankamai toli. Trečiąkart užsimojęs Froidas pataikė tiesiai į dešimtuką; trečias Froido smūgis buvo griausmingas. Kiek daug visko ta vargšė lazda iškentėjo per vieną vakarą! Tos Louisville Slugger lazdos niekas taip ir nerado. Viso Froido irgi nepavyko rasti, o Šraubenšliuselio negalėjo atpažinti net motina. Mūsų tėtį sprogimo banga nubloškė nuo sukamųjų durų, akinanti balta šviesa su stiklo duženomis plykstelėjo jam į veidą. Franė su Franku prišoko jam padėti, o aš, kai tik sprogo bomba, abiem rankom apkabinau Arbaiterį, — kaip man buvo liepęs Froidas.

Juodu smokingu pasipuošęs Arbaiteris, pasirengęs eiti į Operos teatrą, buvo šiek tiek aukštesnis ir truputį sunkesnis už mane; tvirtai įrėmiau smakrą jam tarp menčių ir apglėbiau per krūtinę, prispausdamas jo rankas prie šonų. Jis vienąkart iššovė — į grindis. Supratau, kad gali peršauti man pėdą, bet žinojau, kad tikrai neleisiu jam pakelti pistoleto aukščiau. Žinojau, kad Lili Arbaiteris jau nenušaus. Jis dar du kartus pykštelėjo į grindis. Laikiau jį taip smarkiai suspaudęs, kad jis net negalėjo nusitaikyti į mano pėdą, kuri buvo už jo pėdos. Dar kartą šaudamas pataikė į savo pėdą ir ėmė rėkti. Pistoletas iškrito jam iš rankos. Girdėjau, kaip jis atsitrenkė į grindis, ir mačiau, kaip Lili jį pačiupo, bet dabar pistoletas man neberūpėjo. Susikaupęs spaudžiau Arbaiterį. Kaip žmogus, ką tik persišovęs pėdą, jis labai jau greitai nustojo bliauti. Frankas man vėliau pasakė, jog Arbaiteris liovėsi rėkęs, nes nebegalėjo kvėpuoti. Man nelabai rūpėjo ir Arbaiterio rėksmas. Aš tik spaudžiau ir spaudžiau. Įsivaizdavau didžiausią pasaulyje štangą. Gerai net nežinau, ką vaizdavausi su ta štanga darąs: ar kėliau ją ant pečių, ar spaudžiau gulėdamas ant suoliuko, ar roviau, ar tiesiog laikiau prie krūtinės. Tai nebuvo svarbu; visą dėmesį sutelkiau į jos svorį. Iš tikrųjų susikaupiau. Priverčiau rankas pasitikėti savo jėgomis. Jei būčiau taip stipriai apkabinęs Jolantą, tikriausiai būčiau perspaudęs ją perpus. O Rėksnė Anė taip spaudžiama būtų nė necyptelėjusi. Kadaise svajojau šitaip apglėbti Franę. Kilnojau sunkumus nuo tada, kai Ajovos Bobas man parodė, kaip tai daroma, — nuo tada, kai Franė buvo išprievartauta, — ir dabar, spausdamas Arbaiterį, jaučiausi esąs stipriausias žmogus pasaulyje.

— Solidarioji bomba! — išgirdau šaukiant tėtį. Žinojau, kad jam baisiai skauda. — Dieve mano! Ar galit patikėti? Sušikta solidarioji bomba!

Vėliau Franė man sakė, jog iškart suprato: tėtis aklas. Ne tik todėl, kad matė, kur jis buvo, kai sprogo automobilis, ir kad jam, stovinčiam prie sukamųjų durų, į veidą pažiro stiklo šukės; ir ne todėl, kad tėčio akys buvo pasruvusios krauju, kai Franė apšluostė jam veidą, kad matytų, kur žaizdos. „Aš kažkaip supratau, — sakė Franė. — Na, prieš pažvelgdama į jo akis. Visada žinojau, kad jis toks pat aklas kaip Froidas, arba netrukus toks bus. Žinojau, kad jis apaks.“

— Auf Wiedersehen, Froidai! — šaukė tėtis.

— Nejudėk, tėti, — išgirdau sakant Lili.

— Taip, nejudėk, tėtuk, — tarė Franė.

Frankas nubėgo Kruger gatve į Kėrntnerio ir dar už kampo, iki Operos teatro. Jis, be abejo, turėjo pažiūrėti, ar neatsiliepė solidarioji bomba; bet Froidas, nors ir aklas, buvo labai įžvalgus: jis suprato, kad mersedesas, pastatytas priešais „Naujojo Hampšyro“ viešbutį, yra per toli nuo solidariosios, todėl Operos teatras tikrai nesprogs. O Švanger turbūt ėjo ir ėjo tolyn. Arba nusprendė pasilikti teatre ir pasigrožėti operos pabaiga; gal ta opera jai patiko. Gal ji norėjo pažiūrėti, kaip, nusileidus uždangai, artistai nusilenks virš nesprogusios bombos.

Frankas paskui pasakojo, jog bėgdamas iš „Naujojo Hampšyro“ viešbučio žvilgtelėti, ar nieko nenutiko Operos teatrui, pastebėjo, kad Arbaiterio veidas ryškiai raudonas su violetiniu atspalviu, pirštai dar kruta, — o gal tik trūkčioja, — ir kad jis tarytum spardosi. Vėliau Lili man pasakė, kad, kol Franko nebuvo, Arbaiteris pamėlynavo. „Pasidarė toks pilkai mėlynas, — pasakojo Lili, rašytoja. — Kaip vandenynas debesuotą dieną.“ O kai Frankas grįžo, įsitikinęs, kad Operos teatras saugus, Arbaiteris, pasak Franės, nebejudėjo, ir jo veidas buvo mirtinai nubalęs. „Perlų spalvos“, — patikslino Lili. Arbaiteris buvo negyvas. Aš jį sutraiškiau.

— Jau gali jį paleisti, — galiausiai turėjo pasakyti man Franė. — Jau gerai, viskas bus gerai, — dar pridūrė pašnibždomis, žinodama, kaip man patinka šnibždesys. Ir pabučiavo mane į veidą, tada aš paleidau Arbaiterį.

Nuo to vakaro mano požiūris į sunkiąją atletiką pasikeitė. Vis dar kilnoju štangą, tačiau be ankstesnio įkarščio; nenoriu savęs prievartauti. Tik truputį pasimankštinu su palyginti nesunkiais svarmenimis, kad pasijusčiau geriau; nepersistengiu, jau nebe.

Ekspertai mums sakė, kad Šraubenšliuselio „solidarioji bomba“ tikrai galėjo sprogti, jei automobilis būtų buvęs arčiau. Negana to, sprogmenų žinovai užsiminė, jog ta bomba tikriausiai būtų reagavusi į bet kokį sprogimą tame rajone, bet kada; taigi Šraubenšliuselis, ko gero, nebuvo toks kruopštus, koks manėsi esąs. Kiek visko buvo pripaistyta apie tai, ką radikalai ketino padaryti! Neįtikimai daug nesąmonių prirašyta apie „pareiškimą“, kurį jie norėjo paskelbti. O apie Froidą laikraščiai rašė per mažai. Lyg tarp kitko užsiminė, kad jis buvo aklas; ir kad kalėjo vienoje iš stovyklų. Nė žodžio apie tūkstantis devyni šimtai trisdešimt devintųjų vasarą, apie Meino Valstiją ir „Arbutnotą prie jūros“, apie svajones — arba apie kitą Froidą, ką jis būtų apie tai pasakęs. Viską užgožė idiotiški pamąstymai apie viso to, kas nutiko, politinį pagrindą.

„Politika visada idiotiška!“ — būtų pasakęs Ajovos Bobas.

Nepakankamai buvo rašoma ir apie Felgeburt — apie tai, kaip jausmingai ji skaitydavo „Didžiojo Getsbio“ pabaigą. Visi, be abejo, pripažino, kad mūsų tėtis — didvyris. Ir stengėsi mandagiai atsiliepti apie antrojo „Naujojo Hampšyro“ viešbučio reputaciją „klestėjimo laikais“, kaip Frankas vadino tuos šlykščius metus.

Kai tėtis išėjo iš ligoninės, mes jam įteikėm dovaną. Franė parašė laišką Jaunėliui Džounsui ir paprašė, kad šis ją atsiųstų. Jaunėlis Džounsas visus tuos septynerius metus mus aprūpindavo beisbolo kamuoliukais, todėl Franė žinojo, kad Jaunėliu galima pasikliauti: jis ras tėčiui naują beisbolo lazdą. Louisville Slugger lazdą, kuri bus tik jo. Jam jos, be abejo, reikės. Atrodė, kad tėtį sujaudino mūsų dovana, — tiksliau sakant, jį sujaudino Franės rūpestingumas, nes padovanoti tą lazdą sugalvojo Franė. Manau, tėtis net apsiverkė, kai pirmą kartą ištiesė rankas ir mes jam įdavėm tą lazdą — ir jis pajuto, ką laiko suėmęs. Tačiau negalėjom matyti, ar jis verkia, nes jo akys vis dar buvo aptvarstytos.

Frankas, nuolat vertėjavęs tėčiui, dabar tapo ir šiek tiek kitokiu vertėju. Kai žmonės iš Staatsoper norėjo mus pagerbti, Frankas turėjo sėdėti prie tėčio — Operos teatre — ir pašnibždomis jam pasakoti, ką mato scenoje. Muziką tėtis ir pats puikiai suprato. Aš net neprisimenu, kuri ten buvo opera. Tik žinau, kad ne „Liucija“, o kažkoks itin juokingas farsas, nes Lili primygtinai prašė, kad nebūtų Schlagobers ir kraujo. Labai malonu, kad Vienos valstybinio operos teatro artistai nusprendė mums padėkoti už tai, kad juos išgelbėjom, bet mes tikrai nebenorėjom žiūrėti į Schlagobers ir kraują. Tą operą jau buvom matę. Jos veiksmas vyko „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje ištisus septynerius metus.

Taigi prieš prasidedant linksmajai operai, kad ir kuri ji ten buvo, dirigentas ir visas orkestras, ir visi dainininkai mostais parodė į mūsų tėtį, sėdintį pirmoje eilėje. (Tėtis būtinai norėjo sėdėti pačiame priekyje. „Kad viską matyčiau“, — sakė.) Tada tėtis atsistojo ir nusilenkė, dėkodamas už plojimus; jis mokėjo labai gražiai nusilenkti. Ir dar pamojavo žiūrovams beisbolo lazda; vieniečiams ypač patiko pasakojimas apie tai, kaip tėtis trinktelėjo Louisville Slugger lazda; jie buvo sujaudinti ir ilgai plojo, o tėtis vis mojavo lazda. Mes, vaikai, juo labai didžiavomės.

Vis pagalvoju, ar tas Niujorko leidėjas, kuris norėjo pirkti Lili knygą už penkis tūkstančius dolerių, būtų išklausęs Franko reikalavimus, jei mes visi nebūtume taip išgarsėję, — jei nebūtume išgelbėję Operos teatro ir nužudę teroristų, kaip ir dera darniai amerikiečių šeimai. „Kam dabar tai rūpi?“ — gudriai sako Frankas. Svarbiausia, kad Lili nepasirašė sutarties, kai jai siūlė penkis tūkstančius. Frankas lošė iš daug didesnių pinigų. Ir kai leidėjai susivokė, kad šita Lili Beri ir yra ta maža mergaitė, kuriai į galvą buvo įremtas pistoletas, kad mažoji Lili Beri — jauniausia (ir, be abejo, mažiausia) iš likusių gyvų Bėrių šeimos narių, tos Bėrių šeimos, kuri nužudė teroristus ir išgelbėjo Operos teatrą... na, kai leidėjai susivokė, tada Frankas jau, žinoma, paėmė vadeles į savo rankas.

— Mano rašytoja jau rašo kitą knygą, — pasakė Frankas, Lili agentas. — Bet mes neskubam. O dėl „Mėginimo paaugti“, tai laukiam geriausio pasiūlymo.

Frankas, savaime suprantama, gerai paplėšė pinigo.

— Norite pasakyti, kad būsim turtingi? — paklausė tėtis, žvelgdamas nieko nematančiomis akimis.

Tada, kai buvo neseniai apakęs, jis vis tiesdavo kaklą į priekį — kažkaip keistai, lyg stengdamasis geriau įsižiūrėti. O Louisville Slugger lazda buvo jo nuolatinė, nerimstanti kompanionė, jo mušamasis instrumentas.

— Galim daryti viską, ką tik panorėsim, tėtuk, — pasakė Franė. — Tu gali, — pridūrė. — Tik sugalvok, ko nori, ir turėsi.

— Svajok, tėti, — tarė Lili, tačiau tėtis tarytum suglumo, kai atsivėrė šitiek galimybių.

— Viską? — paklausė jis.

— Tik sakyk, ko nori, — tariau.

Jis vėl buvo mūsų didvyris; pagaliau tapo mūsų tėvu. Nors ir aklas, jis viskam vadovavo.

— Na, reikės pagalvoti, — atsargiai pasakė tėtis, jo beisbolo lazda sutuksėjo — ta Louisville Slugger lazda tėtis grodavo įvairiausias, sudėtingiausias melodijas, kaip visas orkestras. Stuksendamas beisbolo lazda, jis niekada nesukeldavo tiek triukšmo, kiek keldavo Froidas; kita vertus, tokios melodijų įvairovės Froidas nė sapnuoti nesapnavo.

Taigi mes išvykom iš namų, kuriuose gyvenom septynerius metus, bet niekada nesijautėm kaip namie. Frankas antrąjį „Naujojo Hampšyro“ viešbutį pardavė tiesiog absurdiškai brangiai. „Šiaip ar taip, čia jau, galima sakyti, istorinė vieta“, — tvirtino Frankas.

„Aš grįžtu namo!“ — parašė Franė Jaunėliui Džounsui.

„Aš grįžtu namo“, — pranešė ir Čiperiui Davui.

— Kurių galų reikėjo jam pranešti, Frane? — paklausiau. — Kurių galų rašei Čiperiui Davui?

Bet Franė nenorėjo apie tai kalbėti; ji tik gūžtelėjo pečiais.

— Juk sakiau, — priminė man meškutė Suzė. — Franė turės su tuo susidoroti — anksčiau ar vėliau. Jums abiem reikės kaip nors susidoroti su tuo, ką jaučiat Čiperiui Davui, — tarė Suzė, — ir vienas kitam, — pridūrė. Pažvelgiau į Suzę lyg nesuprasdamas, apie ką ji šneka, bet Suzė pasakė: — Ai neakla, žinai. Turiu akis. Be to, aš — protinga meška.

Tačiau Suzė negrasino.

— Judu kaip reikiant įklimpot, — atvirai tarė ji Franei ir man.

— Taigi, — nesiginčijo Franė.

— Na, mes labai atsargūs, — pasakiau Suzei.

— Ir kiekgi laiko žmogus gali būti toks atsargus? — paklausė Suzė. — Dar ne visos bombos susprogo. Viena tiksi tarp judviejų, — tarė meškutė Suzė. — Turite būti daugiau negu atsargūs, — perspėjo Franę ir mane, — nes ta bomba gali suplėšyti jus abu į skutelius.

Bent kartą, kaip atrodė, Franė nebesumojo, ką atsakyti; laikiau ją už rankos; ji spustelėjo man plaštaką.

— Aš tave myliu, — tariau, kai buvom vieni, nors tikrai neturėjom sau to leisti. — Atsiprašau, — sušnibždėjau, — bet aš tave myliu, iš tikrųjų.

— Ir aš tave labai myliu, — atsakė Franė.

Tąkart mus išgelbėjo Lili; nors jau turėjom būti susidėję daiktus ir pasirengę kelionei, Lili rašė. Girdėjom mašinėlės stuksėjimą ir įsivaizdavom mažytes sesers rankutes, šmėkščiojančias virš klaviatūros.

„Dabar, kai mano knygą išleis, — buvo sakiusi mums Lili, — tikrai turiu stengtis rašyti geriau. Man reikia augti ir augti. — Jos balse lyg ir suskambo neviltis. — Dieve mano, kita knyga turi būti didesnė negu pirmoji. O po jos — dar didesnė.“ Lili iš tiesų atrodė bepuolanti į neviltį, todėl Frankas tarė: „Tu tik laikykis manęs, mažę. Su geru agentu tuoj visą pasaulį paimsi už kiaušių.“ — „Bet rašyti vis tiek reikia, — skundėsi Lili. — Turiu stengtis. Juk dabar visi tikisi, kad augsiu.“

Išgirdę, kaip Lili stengiasi augti, mudu su Frane atsitraukėm vienas nuo kito. Išėjom į vestibiulį — į viešesnę vietą, kur galėjom jaustis saugūs. Tame vestibiulyje neseniai buvo nužudyti du žmonės, bet mudu su Frane žinojom, kad ten būsim saugesni negu savo kambariuose.

Prostitučių nebebuvo. Man jau neberūpi, kas joms nutiko. Juk joms nerūpėjo, kas nutiko mums.

Viešbutis buvo tuščias; pavojingai daug kambarių viliojo mane su Frane.

— Kada nors, — pasakiau jai, — turėsim tai padaryti. Pati žinai. O gal manai, kad viskas kaip nors pasikeis, jei tik išlauksim?

— Nepasikeis, — papurtė galvą Franė, — bet gal — kada nors — galėsim tai suvaldyti. Kada nors gal nebebus taip pavojinga kaip dabar.

Labai abejojau, ar kada nors bus pakankamai saugu, ir jau buvau bepradedąs įtikinėti Franę, kad reikia tai padaryti tuoj pat, reikia pasinaudoti antruoju „Naujojo Hampšyro“ viešbučiu ir visa tai užbaigti — pažiūrėti, ar mes tikrai pasmerkti, ar tik šiaip jaučiam iškrypėlišką aistrą vienas kitam, — tačiau tąkart mus išgelbėjo Frankas.

Jis išbogino į vestibiulį savo lagaminus; mes net nutirpom iš išgąsčio.

— Dievulėliau, Frankai! — klyktelėjo Franė.

— Atsiprašau, — sumurmėjo Frankas. Jis, kaip visada, turėjo absurdiškai daug daiktų: keistų knygų, labai jau savitų drabužių; be to, dar gabenosi ir siuvėjos manekeną.

— Nori temptis manekeną į Ameriką, Frankai? — nustebo Franė.

— Jis ne toks sunkus kaip judviejų našta, — atšovė Frankas. — Ir tikrai ne toks pavojingas.

Taigi mes supratom, kad Frankas irgi žino. Tada dar manėm, kad Lili nieko neįtaria, ir — šitaip įklimpę — beveik džiaugėmės, kad tėtis aklas.

— Ramiai praeikit pro atdarus langus, — pasakė Frankas mudviem su Frane — ir mes staiga suvokėm, ką mums primena tas nelemtas manekenas, kurį Frankas laikė ant peties kaip kokį perdžiūvusį rąstą. Mus pribloškė akivaizdus manekeno netikrumas: apdaužytas veidas, perukas ir kietas, negyvas biustas — dirbtinės krūtys, sustingusi krūtinės ląsta, nelankstus liemuo. Apytamsiame antrojo „Naujojo Hampšyro“ viešbučio vestibiulyje mudu su Frane tarėmės matą kažkokius Bėdos pavidalus, nors iš tikrųjų nematėm nieko. Bet argi pats Bėda nebuvo mūsų įpratinęs nuolat — visur — dairytis aplinkui, neprarasti budrumo? Bėda gali pasirodyti bet kokiu pavidalu.

— Ir tu ramiai praeik pro atdarus langus, Frankai, — tariau, stengdamasis pernelyg atidžiai nežiūrėti į tą jo manekeną.

— Visi turime laikytis drauge, — pasakė Franė, kai tėtis per miegus suriko: „Auf Wiedersehen, Froidai!“

11 Meilė Franei; susidorojimas su Čiperiu Davu

Meilė irgi iškyla į paviršių. Negana to, meilė turbūt panaši Į Bėdą ir daugeliu kitų atžvilgių.

Į Niujorką atskridom tūkstantis devyni šimtai šešiasdešimt ketvirtųjų rudenį — šį kartą visi tuo pačiu lėktuvu; laikėmės drauge, kaip patarė Franė. Stiuardesė sunerimo, pamačiusi beisbolo lazdą, bet leido tėčiui laikyti ją tarp kelių — žmonės dažnai nusileidžia akliesiems, nepaisydami „taisyklių“.

Jaunėlis Džounsas negalėjo mūsų sutikti oro uoste. Visą paskutinį sezoną, užuot žaidęs Browns profesionalų komandoje, jis pragulėjo ligoninėje Klivlande.

— Klausyk, biče, — tarė jis, kai kalbėjomės telefonu, — pasakyk tėvui, kad mielai keisčiau savo akis į jo kelius.

— O ką duotum man, jeigu aš tau atiduočiau kelius? — telefonu paklausė Jaunėlio Franė.

Negirdėjau, ką jis jai atsakė, bet ji nusišypsojo, pažvelgė į mane ir mirktelėjo.

Galėjom skristi į Bostoną; neabejoju, kad Fricas būtų mus sutikęs oro uoste ir leidęs mums kurį laiką nemokamai pagyventi pirmajame „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje. Tačiau tėtis pasakė, kad niekada daugiau nenorės matyti nei Dejerio, nei Naujojo Hampšyro valstijos, nei pirmojo „Naujojo Hampšyro“ viešbučio. Tėtis viso to, žinoma, ir nebūtų pamatęs, net jei būtume ten nuvykę ir praleidę tame viešbutyje visą likusį gyvenimą, bet mes supratom, ką jis turi omeny. Nė vienas nesijautėm toks tvirtas, kad norėtume vėl išvysti Dejerį ir prisiminti tuos laikus, kai visi mūsų šeimos nariai buvo gyvi ir žiūrėjo į pasaulį abiem akimis.

Niujorkas buvo neutrali teritorija; be to, Frankas žinojo, kad mus ten apgyvendins ir kurį laiką mumis rūpinsis Lili leidėjas.

— Mėgaukitės, — pasakė mums Frankas. — Jei ko reikės, tiesiog pasikvieskit kambarių tarnybą.

Tėtis smaginosi kaip mažas vaikas: užsisakinėjo patiekalus, kurių nė neparagaudavo, ir savo įprastus gėrimus, kurių išvis neįmanoma gerti. Jis pirmą kartą gyveno viešbutyje, turinčiame kambarių tarnybą, ir elgėsi taip, kad galėjai pamanyti, jog apskritai pirmąsyk lankosi Niujorke: vis skundėsi, kad kambarių tarnybos personalas angliškai kalba ne ką geriau negu Vienos gyventojai, — žinoma, kad ne geriau, juk jie visi buvo užsieniečiai.

— Tokių užsieniečių nemačiau net Vienoj! — šūkavo tėtis. — Sprechen Šie Deutsch? — rėkdavo į telefono ragelį. — Dieve mano, Frankai, — prašydavo, — užsakyk mums normalius Frūhstuck. Šitie žmonės manęs nesupranta.

— Čia Niujorkas, tėtuk, — kartą pasakė Franė.

— Niujorke žmonės nešneka nei vokiškai, nei angliškai, tėti, — paaiškino Frankas.

— Tai kokia, po velnių, kalba jie šneka? — paklausė tėtis. — Užsisakau raguolį ir kavos, o atneša arbatos ir pakepintos duonos!

— Niekas nežino, kokia kalba jie čia šneka, — tarė Lili, žiūrėdama pro langą.

Lili leidėjas mus įkurdino „Stanhopo“ viešbutyje prie Aštuoniasdešimt pirmosios gatvės ir Penktosios aveniu sankryžos; Lili norėjo gyventi netoli Metropoliteno muziejaus, o aš — netoli Centrinio parko, kad galėčiau bėgioti. Taigi ten gyvendamas bėgiodavau ir bėgiodavau aplink tvenkinį, po keturis ratus du kartus per dieną; bėgdamas paskutinį ratą jau svaigdavau iš skausmo, galva maskatuodavo, nusvirusi žemyn, ir man atrodydavo, kad Niujorko dangoraižiai tuoj užvirs ant manęs.

Lili vis žiūrėdavo pro keturioliktame aukšte esančių mūsų liukso kambarių langus. Jai patiko stebėti į muziejų ir iš jo plūstančių žmonių srautą.

— Manau, kad norėčiau čia gyventi, — kartą tyliai pasakė ji. — Jautiesi taip, lyg matytum, kaip pilį užima vis kitas karalius, — sušnibždėjo. — Be to, matai, kaip parke keičiasi lapų spalva, — pridūrė. — O tu, atėjęs manęs aplankyti, — tarė man, — galėtum apibėgti aplink tvenkinį ir paskui mane patikintum, kad jis tebėra ten, kur buvo. Aš nenoriu žiūrėti į jį iš arti, — kažkaip keistai pasakė Lili, — bet man ramiau, kai tu papasakoji, koks ten vanduo, kiek bėgikų mankštinasi parke ir ar daug arklių mėšlo matei ant raitųjų tako. Rašytojai turi žinoti visas smulkmenas.

— Ką gi, Lili, — tarė Frankas, — man atrodo, tu būsi pakankamai turtinga, kad galėtum čia turėti nuolatinį numerį, bet kita vertus, žinai, galėtum nusipirkti butą. Tau nebūtina nuolat gyventi „Stanhope“, Lili, — šnekėjo Frankas. — Gal būtų praktiškiau, jei įsigytum nuosavą butą.

— Ne, — atsakė Lili. — Jei tik pakaks pinigų, norėčiau gyventi čia. Neabejoju, kad mūsų šeima gali suprasti, kodėl man patinka gyventi viešbutyje.

Franė net nusipurtė. Ji nenorėjo gyventi viešbutyje, buvo man tai sakiusi. Bet Franė nusprendė kol kas dar pabūti su Lili, — kai leidėjas liovėsi mokėjęs už mūsų pragyvenimą viešbutyje ir Lili pasiliko tik savo kampinį numerį keturioliktame aukšte, Franė kurį laiką dar gyveno su ja.

— Pabūsiu tavo duenja, Lili, — erzino seserį Franė. Bet aš supratau, kad iš tikrųjų tai pačiai Franei reikia duenjos.

— Ir tu žinai, nuo ko mane reikia saugoti, — pasakė man Franė.

Mano duenjos buvo Frankas ir tėtis; mudu su tėčiu įsikūrėm pas Franką. Jis susirado prabangų butą Centrinio Parko Pietinėje gatvėje. Taigi aš bėgiodavau ten pat: perbėgdavau visą Centrinį parką, apžiūrėdavau tvenkinį ir aptekęs prakaitu, garsiai šnopšdamas užsukdavau į „Stanhopą“ — raportuodavau Lili, kaip atrodo vanduo bei visa kita, pasirodydavau Franei — ir pats žvilgtelėdavau į ją.

Franė, tėtis ir aš ten gyvenom laikinai, o Frankas su Lili tapo tokiais niujorkiečiais, kokie prisiriša prie vienos ar kitos Centrinio parko dalies, ir jų iš ten jau neiškrapštysi. Lili „Stanhope“ gyveno visą likusį savo gyvenimą, vis rašė ir rašė, lyg mėgindama priaugti keturioliktą aukštą; ji, nors ir mažutė, buvo labai ambicinga. O Frankas, gudrusis agentas, išsijuosęs dirbo savo bute su šešiais telefonais, du šimtai dvidešimt antrame Centrinio Parko Pietinės gatvės name. Jie abu buvo nežmoniškai darbštūs — Lili ir Frankas — ir aš kartą paklausiau Franės, kuo, jos manymu, jie vienas nuo kito skiriasi.

— Juos skiria maždaug dvidešimt kvartalų ir Centrinio parko zoologijos sodas, — atsakė Franė.

Tai buvo atstumas tarp Lili ir Franko, bet Franė turėjo omeny, kad tas atstumas juos ir skiria: visas zoologijos sodas ir daugiau negu dvidešimt kvartalų.

— O kuo vienas nuo kito skiriamės mes, Frane? — paklausiau, netrukus po to, kai atvykom į Niujorką.

— Mudu skiriamės tik tuo, kad aš atsikvošėsiu... kaip nors... nebegalvosiu apie tave, — atsakė Franė. — Tokia jau esu: kad ir kas nutiktų, visada kaip nors atsigaunu. Kaip nors susidorosiu ir su savo meile tau. O tu negalėsi išmesti manęs iš galvos, — perspėjo mane Franė. — Aš tave pažįstu, broliuk, meile mano, — pasakė. — Tu negalėsi išmesti manęs iš galvos — tikrai negalėsi, jei aš tau nepadėsiu.

Ji, žinoma, buvo teisi; Franė niekad neklysdavo — ir visada būdavo pažengusi bent per žingsnį toliau negu aš. Kai Franė galiausiai ryžosi pergulėti su manimi, ji pati visa tai ir surengė. Ir tiksliai žinojo, kam tai daro, — ji tesėjo savo pažadą mums, vaikams, atstoti žuvusią motiną; tik taip ji galėjo mumis pasirūpinti, tik taip tikėjosi galėsianti mus išgelbėti.

— Mudviem reikia pagalbos, mažiau, — pasakė Franė. — Ypač tau. Manai, kad mes vienas kitą įsimylėję; gal ir aš taip manau. Laikas tau parodyti, kad aš nesu tokia jau ypatinga. Pradursim šį muilo burbulą, kol pats nesusprogo.

Tą laiką ji pasirinko taip pat, kaip kadaise nusprendė nesimylėti su Jaunėliu Džounsu — „kol kas tai patausoti“, kaip sakė. Franė visada turėjo savų sumanymų ir savų priežasčių elgtis vienaip arba kitaip.

— Po galais, biče, — telefonu šnekėjo Jaunėlis Džounsas. — Pasakyk savo seseriai, kad atvažiuotų į Klivlandą aplankyti vargšo klipatos. Mano keliai suklerę, bet visa kita veikia kuo puikiausiai.

— Aš jau nebe komandos šokėja, — atšovė jam Franė. — Nešk savo šikną į Niujorką, jei nori mane pamatyti.

— Biče! — surėkė man Jaunėlis Džounsas. — Pasakyk jai, kad nepaeinu. Man abi kojos sugipsuotos! Tokio kūno kaip mano su ramentais toli nenuvilksi. Ir dar pasakyk, kad žinau, koks sušiktas miestas tas Niujorkas, biče, — pridūrė Jaunėlis Džounsas. — Jei ten nurėpliosiu su ramentais, kokie nors didmiesčio šikniai tikrai mėgins mane apšvarint!

— Pasakyk jam, kad kai užbaigs tą savo suknistą futbolo etapą, gal tada turės laiko ir man, — atrėžė Franė.

— Oi, biče, — sudejavo Jaunėlis Džounsas. — Ko Franė, po galais, nori?

— Noriu tavęs, — sušnibždėjo Franė, kalbėdama su manimi telefonu, kai galiausiai apsisprendė.

Aš buvau du šimtai dvidešimt antrame Centrinio Parko Pietinės gatvės name — net sukaitęs atsiliepinėjau visais Franko telefonais. Tėtis vis reiškė nepasitenkinimą dėl tų telefonų, — jie trukdė jam klausytis radijo, prie kurio jis sėdėdavo ištisas dienas, — o Frankas nenorėjo samdytis sekretoriaus, ką jau kalbėti apie normalų biurą.

— Kam čia tas biuras? — šnekėjo Frankas. — Man reikia tik pašto adreso ir kelių telefonų.

— Bent jau naudokis kokio nors balso pašto paslaugomis, Frankai, — patariau, ir jis vėliau nenorom paklausė mano patarimo. Bet tik tada, kai mudu su tėčiu išsikėlėm iš jo buto.

O tomis pirmosiomis mūsų gyvenimo Niujorke dienomis aš buvau Franko balso paštas.

— Labai tavęs noriu, — sušnibždėjo man Franė telefonu.

Ji skambino iš „Stanhopo“, buvo ten viena.

— Lili išėjo literatūrinių priešpiečių, — pasakė Franė. Pagalvojau, kad gal taip Lili bent kiek ir paūgės: nuolat dalyvaudama visokiuose „literatūriniuose priešpiečiuose“. — Ir Frankas ten kažką rezga, — toliau kalbėjo Franė. — Jie ten drauge, tuose priešpiečiuose. Užtruks kelias valandas. O tu žinai, kur aš, mažiau? — paklausė manęs Franė. — Aš lovoj, — pasakė, — nuoga, pačioj aukštybėj, suknistam keturioliktam aukšte, įkaitusi laukiu tavęs, — šnibždėjo man Franė. — Noriu tavęs. Taigi nešk savo šikną čia, mažiau. Dabar arba niekada, — tarė. — Nežinosim, ar galim be to gyventi, jei nepamėginsim. — Tai pasakiusi Franė padėjo ragelį.

Išgirdau, kad skamba vienas iš kitų Franko telefonų. Nekreipiau į jį dėmesio. Franė tikriausiai žinojo, kad aš jau su sportine apranga; pasirengęs lėkti pro duris.

— Einu pabėgioti, — pasakiau tėčiui. — Grįšiu negreit.

„Gal išvis negrįšiu!“ — pagalvojau.

— Neatsiliepsiu nė į vieną skambutį, — suniurzgė tėtis.

Jis tada suko galvą, niekaip negalėdamas apsispręsti, kuo norėtų užsiimti. Sėdėdavo prabangiame Franko bute su Louisville Slugger lazda bei siuvėjos manekenu ir vis galvodavo, galvodavo — ištisas dienas.

— Viską, ką tik panorėsiu? Galiu daryti viską, iš tikrųjų viską, ką tik panorėsiu? — vis klausė tėtis Franko, maždaug penkiasdešimt kartų per savaitę.

— Viską, ką tik panorėsi, tėtuk, — atsakydavo Frankas. — Aš viskuo pasirūpinsiu.

Frankas jau buvo pasirūpinęs Lili sutartimi dėl trijų knygų. Jis susitarė dėl pirmojo „Mėginimo paaugti“ tiražo — šimto tūkstančių egzempliorių. Dėl teisės ekranizuoti derėjosi su „Warner Brothers“ ir dar sudarė atskirą sutartį su „Columbia Pictures“ — dėl originalaus scenarijaus apie įvykius, susijusius su bomba, sprogusia priešais antrąjį „Naujojo Hampšyro“ viešbutį, ir su garsiąja Operos teatro bomba, kuri nesprogo. Lili jau rašė tą scenarijų.

Be to, Frankas prastume sutartį dėl televizijos serialo apie gyvenimą pirmajame „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje (ir jam scenarijų rašė pati Lili) — tas serialas turėjo būti kuriamas pagal „Mėginimą paaugti“ ir rodomas tik po to, kai žiūrovai pamatys kino filmą; filmo pavadinimas turėjo būti „Mėginimas paaugti“, o televizijos serialo — „Pirmasis „Naujojo Hampšyro“ viešbutis“ (Frankas mums paaiškino, kad šitaip tarėsi numatydamas būsimus sandėrius).

Tačiau kas išdrįstų kurti serialą apie antrąjį „Naujojo Hampšyro“ viešbutį? — mąsčiau. Kas norėtą? — vis galvojo Franė.

Lili tik truputį ūgtelėjo (rašydama „Mėginimą paaugti“), o Frankas (pardavęs Lili pastangų vaisių) mums visiems dabar atrodė dukart didesnis. Žinojom, kad Lili labai stengėsi. Ir nerimavom matydami, kaip sunkiai ji dirba, kiek daug rašo, — kaip atkakliai mėgina paaugti.

— Nepersistenk, Lili, — patarė jai Frankas. — Pinigai plūste plūsta — tu kaip neišsemiamas šaltinis, velnioniškai lengvai realizuojama, — pasakė Frankas, diplomuotas ekonomistas, — ir tavęs tikrai laukia šviesi ateitis.

— Bent kiek pailsėk, Lili, — patarinėjo Franė, bet Lili labai rimtai žiūrėjo į literatūrą, nors literatūra niekada rimtai nežiūrėjo į Lili.

— Žinau, kad man pasisekė. Dabar turiu iš tikrųjų užsitarnauti tą sėkmę, — šnekėjo Lili — ir dar labiau stengėsi.

Tačiau vieną tūkstantis devyni šimtai šešiasdešimt ketvirtųjų žiemos dieną — prieš pat Kalėdas — Lili buvo išėjusi „literatūrinių priešpiečių“, ir Franė man pasakė, jog tai įvyks „dabar arba niekada“. Mus skyrė tik maždaug dvidešimt kvartalų ir visai nedidelis zoologijos sodas. Bet kuris šio to vertas vidutinių nuotolių bėgikas gali labai greitai iš Centrinio Parko Pietinės atbėgti prie Penktosios aveniu ir Aštuoniasdešimt pirmosios gatvės sankryžos. Buvo žiemos diena — gaivi, bet apniukusi. Švariai nuvalytos Niujorko gatvės bei šaligatviai — puiki žiemiška trasa greitam bėgikui. Sniegas Centriniame parke atrodė kažkoks užsigulėjęs, negyvas, bet mano širdis buvo netgi labai gyva — daužyte daužėsi krūtinėje. „Stanhopo“ durininkas mane pažinojo — mes, Bėrių šeima, ir vėliau, daug metų, „Stanhope“ buvom laukiami svečiai. Registratorius — budrus britiškai kalbantis linksmuolis — pasisveikino su manimi, kol laukiau lifto (liftai „Stanhope“ lėtoki). Aš irgi pasakiau jam „labas“, nusibraukydamas sportbačius į kilimėlį; vėliau, metams bėgant, mačiau, kad tas registratorius vis plinka, bet jis išliko toks pat linksmas. Neprarasdavo geros nuotaikos netgi kalbėdamasis su nepatenkintais klientais. (Pavyzdžiui, su tuo įniršusiu europiečiu, kurį mudu su Lili vieną rytą matėm prie registratūros stalo, — tas kūningas vyriškis, vilkintis chalatu įstrižais raudonais ir baltais ruoželiais, buvo apdrabstytas išmatomis, nuo galvos iki kojų. Jam, matyt, niekas nieko nepasakė apie vieną „Stanhopo“ ypatybę: apie garsiuosius klozetus, kuriuose vanduo švirkšteli iš apačios į viršų. Saugokitės tų klozetų, jei kada apsistosite „Stanhope“. Atlikus reikalą patartina uždengti dangtį ir pasitraukti į šalį; be to, aš patarčiau vandens nuleidimo rankenėlę nuspausti koja. O kūningasis europietis tikriausiai stovėjo prie pat klozeto, palinkęs virš savo krūvelės, — turbūt norėjo pažiūrėti, kaip ji pradingsta, — bet vandens čiurkšlės staiga mestelėjo viską į viršų, tiesiai ant jo. Taigi linksmuolis registratorius, pažvelgęs į nirštantį išmatomis apdrabstytą svečią, savo britiška tarsena pasakė: „Ajajai. Šiek tiek oro vamzdžiuose?“ Jis visada taip sakydavo. „Šiek tiek oro vamzdžiuose?! — suriaumojo kūningasis europietis. — Daug šūdo mano plaukuose!“ — surėkė. Tačiau tai nutiko kažkurią kitą dieną.)

O tądien, kai atlėkiau pasimylėti su Frane, niekaip negalėjau sulaukti lifto. Nusprendžiau laiptais užbėgti į keturioliktą aukštą. Tikriausiai buvo matyti, kad netveriu savo kailyje. Franė tik truputį pravėrė duris ir pro plyšelį pažvelgė į mane.

— Fui, — tarė. — Turėsi nusiprausti po dušu!

— Gerai, — nesiginčijau.

Tada Franė man liepė prilaikyti vos vos praviras duris ir luktelėti, kol ji grįš į lovą; nenorėjo rodytis man nuoga — kol kas dar ne. Girdėjau, kaip ji perbėgo per kambarius ir įšoko į patalą.

— Jau! — sušuko, ir aš įžengiau pro duris, užkabinęs ant rankenos kortelę su užrašu PRAŠOM NETRUKDYTI. — Užkabink kortelę, kad niekas netrukdytų! — riktelėjo Franė.

— Jau užkabinau, — atsakiau įėjęs į miegamąjį ir žiūrėdamas į ją; ji gulėjo užsiklojusi; atrodė, kad šiek tiek nervinasi.

— Gali ir nesiprausti, — pasakė. — Man patinka, kai būni toks visas suprakaitavęs. Šiaip ar taip, aš įpratusi tave tokį matyti.

Bet aš labai jaudinausi, todėl nusprendžiau vis dėlto palįsti po dušu.

— Paskubėk, Šikniau! — šūktelėjo man Franė.

Kiek galėdamas greičiau apsiprausiau ir labai atsargiai pasinaudojau viską aukštyn sviedžiančiu klozetu. „Stanhopas“ — puikus viešbutis, ypač jei mėgsti bėgioti Centriniame parke ir žiūrėti, kaip į Metropoliteno muziejų plūsta lankytojai, tačiau „Stanhopo“ tualetuose turi būti apdairus. Aš, kilęs iš šeimos, pripratusios prie keistų tualetų, — prie tų nykštukams pritaikytų pirmojo „Naujojo Hampšyro“ viešbučio klozetėlių, kuriais ir dabar dar naudojasi Frico neūžaugos, — į „Stanhopo“ klozetus žiūriu atlaidžiai, bet pažįstu keletą žmonių, sakančių, kad daugiau niekada nebeapsistos „Stanhope“. Tačiau ką reiškia šiek tiek oro vamzdžiuose, ar netgi daug šūdo plaukuose, jei šiaip atsiminimai kuo puikiausi?

Iš vonios kambario išėjau nuogas; mane pamačiusi Franė užsitraukė antklodę ant galvos ir tarė:

— Dieve mano!

Atsiguliau į lovą šalia jos; ji nusisuko nuo manęs ir ėmė kikenti.

— Tavo kiaušai šlapi, — pasakė.

— Aš šluosčiausi! — tariau.

— Kiaušus, matyt, praleidai, — juokėsi Franė.

— Kas gali būti geriau už šlapius kiaušus? — paklausiau, ir abu įsikvatojom kaip pamišę. Tokie ir buvom.

— Aš tave myliu, — mėgino pasakyti man Franė, bet niekaip negalėjo nustoti juoktis.

— Noriu tavęs, — pasakiau, tačiau tardamas tuos žodžius iš juoko net nusičiaudėjau, ir mes vėl įsikvatojom.

Taip ir juokėmės, kol ji buvo nusigręžusi nuo manęs, kol gulėjom susiglaudę kaip du vienodi „meilės šaukštai“14, bet kai Franė atsisuko, kai atsigulė ant manęs ir jos krūtys prigludo man prie krūtinės, — kai ji mane apžergė, — tada viskas pasikeitė. Iš pradžių visa tai atrodė labai juokinga, o dabar pasidarė pernelyg rimta, ir mes negalėjom liautis. Pirmąkart mylėjomės daugmaž įprasta poza — Franė manęs prašė, kad nebūtų nieko „per daug tantriško“. Ir kai baigėm, ji tarė:

— Ką gi, neblogai. Nepasakyčiau, kad fantastiška, bet malonu, ar ne?

— Na, man tai buvo geriau negu šiaip „malonu“, — atsakiau. — Bet ne visai „fantastiška“ — tikrai.

— Tikrai, — pakartojo Franė. Ji papurtė galvą, kutendama mane plaukais. — Gerai, — sušnibždėjo. — Pasirenk — tuoj bus fantastiška.

Kažkurią akimirką aš, matyt, per smarkiai ją suspaudžiau. Ji tarė:

— Būk geras, nedaryk taip, man skauda.

— Nebijok, — atsakiau.

— Truputį bijau, — sušnibždėjo ji.

— Ir aš bijau — labai, — prisipažinau.

Nedera smulkiai pasakoti apie mylėjimąsi su seserimi. Turbūt pakanka pasakyti, jog tai buvo „fantastiška“ ir netgi dar geriau. O paskui, žinoma, nebe taip gera — paskui mes pavargom. Maždaug ketvirtą valandą po pietų į duris diskretiškai pasibeldė Lili.

— Kas ten? Kambarinė? — šūktelėjo Franė.

— Ne, čia aš, — atsakė Lili. — Aš ne kambarinė, aš — rašytoja.

— Eik sau ir grįžk po valandos, — paliepė Franė.

— Kodėl? — paklausė Lili.

— Aš kai ką rašau, — atsakė Franė.

— Ne, nerašai, — nepatikėjo Lili.

— Mėginu paaugti! — pasakė Franė.

— Gerai, — tarė Lili. — Ramiai praeik pro atdarus langus, — pridūrė.

Tam tikra prasme, žinoma, Franė iš tikrųjų kai ką rašė: kūrė tolesnių mūsų santykių scenarijų — motiniškai prisiėmė atsakomybę. Ji nuėjo per toli — pernelyg ilgai su manimi mylėjosi. Ji privertė mane suprasti, jog to, kas yra tarp mūsų, tikrai per daug.

— Aš vis dar noriu tavęs, — murmėjo Franė. Buvo jau pusė penkių. Ji krūptelėjo, kai į ją įėjau.

— Tau skauda? — sušnibždėjau.

— Žinoma, kad skauda! — atsakė ji. — Bet geriau nesustok. Jei sustosi, aš tave pribaigsiu, — pasakė man Franė.

Ir tikrai būtų pribaigusi, kaip vėliau supratau. Tam tikra prasme, — jei būčiau ir toliau ją mylėjęs, — ji būtų mane pražudžiusi; mes abu būtume vienas kitą pražudę. Bet ji mane tiesiog pervargino; ji puikiai žinojo, ką daro.

— Gal jau liaukimės, — sušnibždėjau. Buvo beveik penkios.

— Geriau nesiliaukim, — piktai pasakė Franė.

— Bet tau juk skauda, — paprieštaravau.

— Noriu, kad skaudėtų dar labiau, — tarė Franė. — O tau skauda? — paklausė.

— Šiek tiek, — prisipažinau.

— Noriu, kad tau labai skaudėtų, — pasakė Franė. — Tu būsi viršuj ar apačioj? — niauriai paklausė.

Kai Lili vėl pasibeldė į duris, aš jau maniau, kad tuoj rėksiu kaip Rėksnė Anė; jei netoliese būtų buvęs koks naujas tiltas, tikriausiai būčiau jį įskėlęs.

— Grįžk po valandos! — sušuko Franė.

— Jau septynios, — tarė Lili. — Vaikščiojau tris valandas!

— Eik, papietauk su Franku! — pasiūlė Franė.

— Priešpiečiavau su Franku, — riktelėjo Lili.

— Tai papietauk su tėčiu! — patarė Franė.

— Aš išvis nenoriu valgyti, — pasakė Lili. — Man reikia rašyti — laikas bent kiek paaugti.

— Nors vieną vakarą pailsėk! — surėkė Franė.

— Visą vakarą? — nustebo Lili.

— Duok man dar tris valandas, — paprašė Franė. Aš tyliai sudejavau. Nemaniau, kad ištversiu dar tris valandas.

— O tu neišalkai, Frane? — paklausė Lili.

— Jei išalksiu, juk yra kambarių tarnyba, — atsakė Franė. — Bet aš, šiaip ar taip, nealkana.

Tačiau iš tikrųjų Franė buvo nepasotinama; jos alkis išgelbėjo mus abu.

— Gana, Frane, — maldavau. Jau buvo gal devynios. Taip tamsu, kad nieko nebemačiau.

— Bet tu myli mane, taip? — paklausė Franė; jos kūnas buvo kaip botagas — kaip pernelyg sunki štanga.

Dešimtą valandą sušnibždėjau:

— Dėl Dievo meilės, Frane. Tikrai turim liautis. Mes jau skaudinam vienas kitą, Frane.

— Ne, mano meile, — pašnibždomis atsakė ji. — Kaip tik to mes ir nedarysim: neskaudinsim vienas kito. Mums viskas bus gerai. Gyvensim kuo puikiausiai, — pažadėjo, imdama mane į save — vėl. Paskui dar kartą.

— Frane, aš nebegaliu, — šnibždėjau. Jaučiausi kone apakęs iš skausmo; aklas kaip Froidas, kaip tėtis. O Franei turbūt skaudėjo dar labiau negu man.

— Gali, mano meile, gali, — pašnibždomis šnekėjo Franė. — Dar vieną kartą, — reikalavo. — Žinau, kad dar gali.

— Aš jau baigiau, daugiau nebegaliu, Frane, — pasakiau.

— Beveik baigei, — pataisė mane Franė. — Tikrai galim dar vieną kartą, tik vieną. O tada abu būsim tai užbaigę. Čia jau paskutinis kartas, mano meile. Tik įsivaizduok, kas būtų, jei reikėtų šitaip gyventi kiekvieną dieną, — pasakė Franė, prisispausdama prie manęs — taip, kad man išvis užėmė kvapą. — Tikrai išprotėtume, — tarė. — Negalima taip gyventi. Nagi, užbaikim visa tai, — sušnibždėjo man į ausį. — Dar kartą, mano meile. Paskutinį! — riktelėjo.

— Gerai! — sušukau jai. — Aš pasirengęs.

— Taip, taip, mano meile, — pasakė Franė; jaučiau, kaip ji sukryžiavo kojas man ant stuburo. — Sveikas ir sudie, mano meile, — sušnibždėjo. — Štai! — šūktelėjo pajutusi, kaip sudrebėjau. — Na, na, — ramino mane. — Čia jau viskas — viskas, ką ji parašė, — murmėjo. — Čia pabaiga. Dabar mes laisvi. Dabar visa tai baigta.

Ji padėjo man įlipti į vonią. Vanduo mane tvilkyte tvilkė, lyg būčiau trynęsis spiritu.

— Čia tavo kraujas ar mano? — paklausiau Franės, kuri, išgelbėjusi mus abu, dar mėgino išgelbėti ir lovą.

— Tai visai nesvarbu, mano meile, — linksmai atsakė Franė. — Kraują galima nuplauti.

„Tai tarytum pasaka“, — vėliau rašė Lili — apie visą mūsų šeimos gyvenimą. Aš visiškai sutinku; Ajovos Bobas irgi būtų su tuo sutikęs. „Viskas tarytum pasaka!“ — būtų pasakęs treneris Bobas. Ir netgi Froidas būtų jam pritaręs — abu Froidai. Iš tikrųjų viskas tarytum pasaka.

Lili pasirodė kaip tik tada, kai kažkoks gerokai pasimetęs Niujorko užsienietis atstūmė kambarių tarnybos vežimėlį su daugybe mūsų užsisakytų patiekalų ir keliais buteliais vyno, maždaug vienuoliktą valandą vakaro.

— Ką čia švenčiat? — paklausė Lili mudviejų su Frane.

— Na, Džonas ką tik užbaigė ilgą distanciją, — juokdamasi atsakė Franė.

— Neturėtum bėgioti parke naktį, Džonai, — susirūpino Lili.

— Bėgau Penktąja aveniu, — tariau. — Tai buvo visiškai saugu.

— Visiškai saugu, — pakartojo Franė ir pratrūko juoktis.

— Kas jai pasidarė? — paklausė manęs Lili, įdėmiai žiūrėdama į Franę.

— Manau, šiandien laimingiausia mano gyvenimo diena, — tebekikendama pasakė Franė.

— O man tai ne kažin koks įvykis, vienas iš daugelio, — paerzinau ją, ir ji metė į mane bandelę. Abu nusijuokėm.

— Dieve mano! — pyktelėjo ant mūsų Lili — ir, regis, pasibjaurėjo pamačiusi, kiek daug mes užsisakėm maisto.

— Mūsų gyvenimas galėjo būti baisiai nelaimingas, — pasakė Franė. — Na, mūsų visų! — pridūrė, tiesiog pirštais imdama salotas; aš atkimšau pirmą butelį vyno.

— Man gyvenimas ir dabar dar gali nenusisekti, — susiraukė Lili. — Jei bus daug tokių dienų kaip šita, — tarė, purtydama galvą.

— Sėsk ir vaišinkis, Lili, — pakvietė Franė, įsitaisiusi prie kambarių tarnybos padengto staliuko ir pradėdama nuo žuvies.

— Taip, tu per mažai valgai, Lili, — pasakiau, imdamasis varlių šlaunelių.

— Šiandien valgiau priešpiečius, — tarė Lili. — Tiesiog nežmoniškus priešpiečius, — pridūrė. — Na, maistas buvo geras, bet porcijos baisiai didelės. Man pakanka pavalgyti vieną kartą per dieną, — pasakė Lili, tačiau prisėdo prie staliuko ir žiūrėjo, kaip mes kemšam. Paskui iš Franės salotų išsitraukė vieną ypač liauną šparaginių pupelių ankštį, pusę sukramsnojo, o kitą pusę padėjo ant mano sviesto lėkštelės krašto; paėmusi šakutę, paknebinėjo mano varlių šlauneles, bet aš mačiau, kad jai tiesiog neramu, o valgyti ji tikrai nenori.

— Tai ką tu šiandien parašei, Frane? — paklausė Lili.

Franės burna buvo pilna, tačiau ji atsakė nė nemirktelėjusi.

— Visą romaną, — tarė Franė. — Jis tikrai pasibaisėtinas, bet aš turėjau tai padaryti. Užbaigusi iškart išmečiau.

— Išmetei? — nustebo Lili. — Gal kai ką vertėjo pasilikti?

— Ne, ten buvo visiškas šlamštas, — pasakė Franė. — Nuo pradžios iki galo. Džonas šiek tiek paskaitė, bet aš viską iš jo atsiėmiau, kad galėčiau atsikratyti. Paskambinau kambarių tarnybai ir paprašiau, kad jie išmestų.

— Paprašei kambarių tarnybos, kad išmestų tavo romaną? — stebėjosi Lili.

— Nebegalėjau prie jo net prisiliesti, — pasakė Franė.

— Kiek ten buvo puslapių? — pasidomėjo Lili.

— Per daug, — atsakė Franė.

— O ką tu manai apie tai, ką perskaitei? — paklausė manęs Lili.

— Visiškas šlamštas, — tariau. — Mūsų šeimoje yra tik viena rašytoja.

Lili nusišypsojo, bet Franė po stalu įspyrė man į blauzdą; aš praliejau šiek tiek vyno, ir Franė ėmė juoktis.

— Labai malonu, kad manimi pasitikite, — tarė Lili, — bet kiekvieną kartą, kai skaitau „Didžiojo Getsbio“ pabaigą, mane apima abejonės. Na, ta pabaiga tokia graži. Man atrodo, jei niekada nesugebėsiu parašyti tokios tobulos pabaigos, tai net neverta pradėti knygos. Kam išvis rašyti knygą, jei nesitiki, kad ji bus tokia pat gera kaip „Didysis Getsbis“? Na, nieko tokio, jei nepavyksta... jei paaiškėja, kad knyga, kurią ką tik užbaigei, ne tokia jau gera... bet kai pradedi knygą, turi tikėtis, kad ji bus labai gera. Kartais ta nelemta „Didžiojo Getsbio“ pabaiga tiesiog sugniuždo mane, dar net nepradėjusią rašyti, — pasakė Lili; ji kalbėjo sugniaužusi kumštukus, ir mudu su Frane staiga pamatėm, kad viename iš jų Lili spaudžia tai, kas likę iš bandelės. Lili nemėgo valgyti, bet kažkaip sugebėdavo sudarkyti visus patiekalus nė kąsnelio neįsidėdama į burną.

— Mūsų Lili kaip visada susirūpinusi, — šyptelėjo Franė. — Turėtum tiesiog daryti tai, ką gali, Lili, — pasakė; tardama „daryti“, Franė vėl įspyrė man po stalu.

Į du šimtai dvidešimt antrą Centrinio Parko Pietinės gatvės namą grįžau gerokai nukentėjęs. Tiesą sakant, tik po tos mūsų nežmoniškai gausios vakarienės suvokiau, kad tikrai nebeperbėgsiu dvidešimties kvartalų ir zoologijos sodo; net suabejojau, ar išvis galėsiu paeiti. Man baisiai skaudėjo lyties organus. Mačiau, kad ir Franė susiraukė, kai atsistojo nuo stalo paimti rankinės; ir ją kankino skaudūs mūsų persistengimo padariniai, — viskas, žinoma, buvo taip, kaip ji norėjo: besaikio mylėjimosi skausmą jautėm keletą dienų. Ir tas skausmas neleido mums prarasti sveiko proto; tas skausmas mus abu įtikino, kad siekdami vienas kito mudu tiesiog susinaikintume.

Franė savo rankinėje surado man pinigų sumokėti už taksi; duodama tuos pinigus, ji mane kuo tyriausiai, seseriškai pabučiavo. Mudviejų su Frane bučiniai iki šiol tik tokie ir būna. Manau, jog dabar mudu bučiuojamės kaip dauguma brolių ir seserų. Gal tai ir nuobodu, tačiau taip elgdamiesi mes ramiai praeiname pro atdarus langus.

Išėjęs iš „Stanhopo“ — tą naktį prieš pat tūkstantis devyni šimtai šešiasdešimt ketvirtųjų Kalėdas — aš pirmą kartą pasijutau iš tikrųjų saugus. Nė kiek neabejojau, kad mes visi visada ramiai praeisime pro atdarus langus — kad visi išliksime gyvi. Dabar suprantu, kad mudu su Frane tada, ko gero, galvojom tik vienas apie kitą, kad mūsų mintys gal buvo pernelyg egoistiškos. Franei turbūt atrodė, kad jos nepažeidžiamumas kažkaip persiduoda ir kitiems, — na, taip mąsto dauguma žmonių, linkusių manyti, jog jie nepažeidžiami. O aš kaip galėdamas stengiausi jausti tą patį, ką jaučia Franė.

Maždaug vidurnaktį pasigavau į miesto centrą lekiantį taksi ir pavažiavau Penktąja aveniu iki Centrinio Parko Pietinės; nors tarpkojis degte degė, buvau įsitikinęs, kad iš ten jau kaip nors pėsčias pareisiu į Franko butą. Be to, norėjau žvilgtelėti į Kalėdų puošmenas priešais „Plazą“. Dar pagalvojau, kad reikėtų šiek tiek išsukti iš kelio ir pasigrožėti žaislais, išdėliotais F. A. O. Švarco parduotuvės vitrinose. Kaip Egui būtų patikusios tos vitrinos! Egas nė karto nebuvo Niujorke. Bet paskui man į galvą atėjo mintis, kad Egas tikriausiai nuolat įsivaizduodavo dar didesnes vitrinas, pilnas dar gražesnių žaislų.

Iš lėto vilkausi Centrinio Parko Pietine gatve. Du šimtai dvidešimt antras namas yra tarp Istsaido ir Vestsaido, tarp Rytų ir Vakarų, bet šiek tiek arčiau Vestsaido, — pagalvojau, kad ta vieta kaip tik tinkama Frankui; ir mums visiems, išlikusiems gyviems po to, ką surengė Rytų ir Vakarų santykių apžvalgininkai.

Yra tokia Froido — kito Froido — nuotrauka; jis nufotografuotas savo bute Vienoje, devynioliktame Bergo gatvelės name. Jam penkiasdešimt aštuoneri; nuotrauka daryta tūkstantis devyni šimtai keturioliktais metais. Froidas žiūri tuo savo įdėmiu „aš gi jums sakiau“ žvilgsniu; atrodo piktas ir susirūpinęs. Toks pat atkaklus kaip Frankas ir nerimastingas kaip Lili. Karas, prasidėsiantis rugpjūčio mėnesį, sugriaus Austrijos-Vengrijos imperiją; tas karas „poną daktarą profesorių“ Froidą įtikins, kad jo diagnozė, jog žmonės turi polinkį į agresiją ir susinaikinimą, visiškai teisinga. Pažvelgęs į tą nuotrauką supranti, iš kur Froidas ištraukė mintį apie žmogaus nosies „genitalinę sandarą“. Pasak Franko, Froidas tai išmąstė „žiūrėdamas į veidrodį“. Manau, kad Froidas nekentė Vienos; mūsų Froido garbei turiu pasakyti, kad jis irgi, kaip pirma pastebėjo Franė, nekentė Vienos. Jos nekentė ir Franė, kuri visada buvo Froido sekėja, jei turėtume omenyje, pavyzdžiui, jos panieką lytinei veidmainystei. Froido sekėju galima pavadinti ir Franką, bent jau todėl, kad jis buvo nusiteikęs prieš Štrausą — „tą kitę Štrausą“, kaip pats sakė; jis kalbėjo apie Johaną, Vienos išgarbintąjį Štrausą, kuris sukūrė tą kvailą dainelę: „Laimingas, kas pamiršta viską, ko negali pakeisti“ (Die Fledermaus15). Bet ir mūsų Froidui, ir tam kitam liguistai rūpėjo viskas, kas seniai pamiršta, — juos domino tai, kas nuslopinta, ką mes sapnuojam. Tuo požiūriu jie abu buvo tikrai netipiški vieniečiai. Mūsų Froidas Franką pavadino princu; Froidas sakė, kad niekas neturėtų Franko vadinti „iškrypėliu“; kitas Froidas irgi nusipelnė Franko palankumo: kai kažkokia motina gerajam daktarui atsiuntė laišką, kuriame maldavo išgydyti jos sūnų nuo homoseksualumo, Froidas jai gana šiurkščiai atsakė, kad homoseksualumas — ne liga; taigi nėra ko „gydyti“. Garsusis Froidas tai motinai dar parašė, kad daugelis garsių pasaulio vyrų buvo homoseksualūs.

— Kokia taikli pastaba! — vis šūkavo Frankas. — Jūs tik pažiūrėkit į mane!

— Ir į mane, — sakydavo meškutė Suzė. — Kodėl jis neužsiminė apie kai kurias garsias moteris? Mano manymu, — pridurdavo Suzė, — Froidas šiek tiek įtartinas.

— Kuris Froidas, Suze? — erzindavo ją Franė.

— Abu, — atsakydavo meškutė Suzė. — Gali rinktis. Vienas nepaleisdavo iš rankų beisbolo lazdos, o kitam ant lūpos buvo tas daiktas.

— Ten buvo vėžys, Suze, — kartą išdidžiai paaiškino Frankas.

— Be abejo, — tarė meškutė Suzė, — bet Froidas apie jį kalbėdavo tik kaip apie „tą daiktą ant lūpos“. Jis vėžio nevadino vėžiu, tačiau tvirtino, kad visi kiti žmonės nuslopina savo jausmus.

— Tu pernelyg griežta Froidui, Suze, — pasakė Franė.

— Jis juk vyras, ar ne? — tarė Suzė.

— Tu pernelyg griežta vyrams, Suze, — šyptelėjo Franė.

— Tikrai, Suze, — įsikišo Frankas. — Tau reikėtų pamėginti su vyru!

— Gal su tavimi, Frankai? — paklausė Suzė, ir Frankas nuraudo.

— Na, — sumikčiojo, — atvirai kalbant, aš tam netinku.

— Aš manau, Suze, kad tavyje kažkas slypi, — pasakė Lili. — Tavyje yra kažkas, kas nori išsilaisvinti.

— To betrūko, — sudejavo Franė. — Gal joje yra meška, kuri nori išsiveržti!

— Gal joje pasislėpęs vyras! — spėjo Frankas.

— Gal tavyje slypi tiesiog žavi moteris, Suze, — tarė Lili. Ji, rašytoja, visada stengėsi mumyse įžvelgti didvyrius.

Tą naktį prieš pat tūkstantis devyni šimtai šešiasdešimt ketvirtųjų Kalėdas aš kankinamas skausmo slinkau Centrinio Parko Pietine gatve; ėmiau galvoti apie meškutę Suzę ir staiga prisiminiau kitą Froido — Zigmundo Froido — nuotrauką, kuri man labai patiko. Toje nuotraukoje Froidui jau aštuoniasdešimt; po trejų metų jis mirė. Nuotraukoje Froidas sėdi prie savo rašomojo stalo devynioliktame Bergo gatvelės name; jau tūkstantis devyni šimtai trisdešimt šeštieji, naciai tuoj išguis jį iš jo senojo kabineto ir iš buto — iš jo senosios Vienos. Toje nuotraukoje Froido „genitalinės sandaros“ nosis pabalnota dalykiškai atrodančiais akiniais. Froidas nežiūri į objektyvą — jam jau aštuoniasdešimt metų, taigi laiko likę nedaug; jis įbedęs akis į savo darbą, nenori gaišti su mumis. Tačiau kažkas vis dėlto žvelgia į mus iš tos nuotraukos. Tai Froido čiau čiau veislės šuo, vardu Jofi. Čiau čiau iš pažiūros panašus į išsigimusį liūtą; ir Froido čiau čiau akys tokios pat stiklinės, kokiomis dauguma šunų kvailai spokso į objektyvą. Kartais taip spoksodavo ir Bėda; o vėliau, kai buvo iškimštas, Bėda į objektyvą šitaip, žinoma, spoksodavo kiekvieną kartą. Nuotraukoje matydami tą liūdną senojo daktaro Froido šunelį, galime suprasti, kas netrukus nutiks; bėdą galima įžvelgti ir daugybėje trapių niekučių, kurie tarytum stumia Froidą iš jo kabineto, iš devyniolikto Bergo gatvelės namo ir iš Vienos (iš miesto, kurio jis nekentė; iš miesto, kuris nekentė jo). Naciai prie Froido durų prismaigstė svastiką; tas nelemtas miestas niekada jo nemėgo. Taigi tūkstantis devyni šimtai trisdešimt aštuntųjų liepos ketvirtą dieną aštuoniasdešimt dvejų metų Froidas atvyko į Londoną; gyventi jam buvo likę tik vieneri metai — svetimoje šalyje. Mūsų Froidas tada jau paskutinę vasarą leido su Erlu, paskui Erlas jam įkyrėjo; Froidas grįžo į Vieną kaip tik tuomet, kai visi tie kompleksuoti ano Froido laikų savižudžiai virto žmogžudžiais. Frankas man rodė Vienos universiteto istorijos profesoriaus Fridricho Hero — labai protingo žmogaus — parašytą esė. Štai ką Heras rašo apie Froido laikų Vienos visuomenę (aš manau, kad tai galima pasakyti apie abiejų Froidų amžininkus): „Jie buvo savižudžiai, pasirengę tapti žudikais.“ Visi jie buvo tarsi panelės felgeburt, iš kailio besineriančios, kad pavirstų arbaiteriais; visi elgėsi kaip šraubenšliuseliai, besižavintys pornografu.

Jie buvo pasirengę vadovautis įsisvajojusio pornografo nurodymais.

— Žinai, Hitleris paniškai bijojo sifilio, — vis primena man Frankas. — Tai atrodo tikrai ironiška, — kiekvieną kartą dar priduria, — kai prisimeni, kad Hitleris buvo kilęs iš šalies, kurioje visada klestėjo prostitucija.

Prostitucija, be abejo, klesti ir Niujorke. Tą žiemos naktį stovėjau prie Centrinio Parko Pietinės ir Septintosios aveniu sankryžos ir žiūrėjau į tamsų miesto centrą; žinojau, kad ten tyko prostitutės. Mano tarpkojis peršėjo nuo nuoširdžių Franės pastangų mane — mus abu — išgelbėti, ir aš suvokiau, kad pagaliau esu nuo jų apsaugotas; nuo abiejų kraštutinumų — nuo Franės ir nuo prostitučių.

Kažkoks automobilis gal per greitai iš Septintosios aveniu įsuko į Centrinio Parko Pietinę; buvo jau po vidurnakčio; abiejose gatvėse aš ir temačiau tik tą vieną skriejantį automobilį. Jis buvo sausakimšas žmonių, pritariančių per radiją skambančiai dainai. Radijas plyšavo taip garsiai, kad kuo aiškiausiai girdėjau dainos fragmentą, nors automobilio langai žiemos naktį buvo uždaryti. Supratau, jog tai tikrai ne Kalėdų giesmė, ir man dingtelėjo, kad ta daina kažkaip nedera prie Niujorko puošmenų; tačiau kalėdinės puošmenos juk laikinos, o daina, kurios fragmentą išgirdau, buvo viena iš tų visuomet už paširdžių tveriančių kaubojiško kantri stiliaus dainų. Banaliai, bet nuoširdžiai reiškiami banalūs, bet tikri jausmai. Nuo tada vis klausausi, gal kur nors vėl išgirsiu tą dainą, tačiau kiekvieną kartą, kai jau tariuosi ją girdįs, staiga suprantu, kad kažkas ne visai taip. Franė mane erzina — sako, kad aš tikriausiai girdėjau kaubojišką dainą „Tik per vieną nuodėmę nuo rojaus“. Iš tikrųjų, ta daina gal būtų kaip tik; tiktų beveik visos panašios dainos.

Nieko daugiau ir nebuvo, tik tas dainos fragmentas, Kalėdų puošmenos, vėsus žiemos oras, tarpkojo skausmas — ir nuostabus palengvėjimas: dabar aš galiu gyventi savo gyvenimų. Tik akimirka, ir tas automobilis pralėkė pro mane. Žengdamas nuo Septintosios aveniu šaligatvio, norėdamas pereiti per gatvę, kai jau atrodė, kad saugu, pakėliau akis ir pamačiau prie manęs artėjančią porelę. Tie žmonės žingsniavo Centrinio Parko Pietine gatve „Plazos“ link — iš vakarų į rytus — ir aš vėliau vis galvojau, kad tai buvo neišvengiama: mes turėjom susitikti vidury Septintosios aveniu kaip tik tą naktį, kai mudu su Frane išsilaisvinom. Man pasirodė, kad ta porelė šiek tiek įgėrusi, bent jau mergina, — ji rėmėsi į vyriškį, kuris irgi truputį svirduliavo. Mergina buvo jaunesnė už vyrą; tūkstantis devyni šimtai šešiasdešimt ketvirtaisiais ji tikrai dar galėjo būti vadinama mergaite. Ji juokėsi, pakibusi vyresniam draugui ant rankos; jis atrodė maždaug mano amžiaus, — bet iš tikrųjų buvo šiek tiek vyresnis. Tą tūkstantis devyni šimtai šešiasdešimt ketvirtųjų naktį jam turėjo būti jau beveik trisdešimt metų. Šaižus merginos juokas šaltame nakties ore skambėjo kaip nuo apšalusio namo stogo krintančių ir dūžtančių plonyčių varveklių dzingsėjimas. Buvau tikrai geros nuotaikos, todėl, nors šaltas, per ausis spengiantis merginos juokas man pasirodė kažkoks pernelyg artistiškas, nelabai nuoširdus, — ir nors jaučiau įkyrų kiaušų maudulį bei aštrų pimpalo skausmą, — aš pažvelgiau į tą gražią porą ir nusišypsojau.

Mes iškart pažinom vienas kitą — tas vyriškis ir aš. Negalėjau pamiršti to tipiško įžaidėjo veido, nors nebuvau jo matęs nuo tada, kai Helovino naktį išsiskyrėm ant tako, kuriuo vaikščiodavo futbolininkai, — o visiems kitiems mokiniams būdavo patariama to tako vengti, nesipainioti jiems po kojomis. Kartais, kai kilnodavau svarmenis, dar girdėdavau tą įžaidėją sakant: „Ei, mažiau. Tavo sesers užpakalis — gražiausias šitoj mokykloj. Ar ji su kuo nors barškinasi?“

„Taip, ji barškinasi su manimi“, — būčiau galėjęs atsakyti jam tą naktį Septintojoje aveniu. Bet nepratariau nė žodžio. Tiesiog sustojau ir stovėjau priešais jį, kol įsitikinau, kad jis mane pažino. Jis nebuvo pasikeitęs; man pasirodė beveik toks pat, koks būdavo visada. Ir nors maniau, kad aš tai tikrai pasikeičiau, — žinojau, kad visas tas sunkumų kilnojimas neabejotinai pakeitė bent jau mano kūną, — supratau, kad Franės laiškų dėka mūsų šeima išliko Čiperio Davo atminty (nors gal ne jo širdyje).

Čiperis Davas irgi sustojo vidury Septintosios aveniu. Kiek patylėjęs pusbalsiu tarė:

— Na, tik pažiūrėkit, kas čia.

Viskas tarytum pasaka.

Pažvelgiau į Čiperio Davo draugę ir pasakiau:

— Saugokis, kad jis tavęs neišprievartautų.

Čiperio Davo draugė nusijuokė — tuo savo nervingu, lyg spauste išspaustu juoku, primenančiu lūžinėjančio ledo traškesį ar dūžtančių varveklių dzingsėjimą. Davas irgi sukikeno. Taip visi trys ir stypsojom vidury Septintosios aveniu; kažkoks į miesto centrą lekiantis taksi, išsukęs iš Centrinio Parko Pietinės gatvės, vos mūsų nepervažiavo, bet tik Čiperio mergina krūptelėjo, o mudu su Čiperiu Davu stovėjom lyg suakmenėję.

— Ei, mes vidury gatvės, žinot, — pasakė išsigandusi mergina.

Dabar mačiau, kad ji gerokai jaunesnė už Čiperį. Ji nustraksėjo į rytinę Septintosios aveniu pusę ir ten laukė mudviejų, bet mes nė nekrustelėjom.

— Man buvo malonu gauti žinių iš Franės, — tarė Davas.

— Tai kodėl jai neatrašei? — paklausiau.

— Ei! — riktelėjo mums Davo draugė, ir tą akimirką kitas į miesto centrą važiuojantis taksi garsiai pypindamas metėsi į šalį, kad mūsų neužkliudytų.

— Franė irgi Niujorke? — paklausė manęs Čiperis Davas.

Pasakoje dažnai nesupranti, ko tie žmonės nori. Viskas pasikeitė.

Aš suvokiau, kad nežinau, ar Franė nori pamatyti Čiperį Davą, ar ne. Suvokiau, kad nė nenutuokiu, ką ji jam rašė tuose laiškuose.

— Taip, ji Niujorke, — atsargiai pasakiau. Niujorkas juk didelis miestas; atrodė, kad nėra jokio pavojaus.

— Na, pasakyk jai, kad norėčiau su ja susitikti, — tarė Davas ir jau buvo mane beapeinąs. — Negaliu versti šitos merginos laukti, — dar pašnibždėjo man kaip koks sąmokslininkas; ir netgi mirktelėjo.

Čiupau jį už pažastų ir kilstelėjau į viršų; kaip įžaidėjas, jis svėrė nedaug. Nė nemėgino priešintis; atrodė nuoširdžiai nustebęs, kad aš jį taip lengvai pakėliau. Nežinojau, kaip toliau su juo elgtis; kokią minutę pagalvojau, — bent jau Čiperiui Davui tai tikrai turėjo pasirodyti, kad ne trumpiau negu minutę, — paskui vėl pastačiau jį ant žemės. Tiesiog pastačiau priešais save vidury Septintosios aveniu.

— Ei, jūs, puspročiai! — sušuko Davo draugė; du lyg ir lenktyniaujantys taksi automobiliai pralėkė pro mus iš abiejų pusių — jų vairuotojai laikė nuspaudę garso signalus, taip pypindami ir nuskriejo miesto centro link.

— Pasakyk man, kodėl norėtum susitikti su Frane, — pareikalavau, žiūrėdamas į Čiperį Davą.

— O tu šiek tiek pasipumpavai su štanga, kaip suprantu, — tarė Davas.

— Šiek tiek, — linktelėjau. — Kodėl norėtum susitikti su mano seserimi? — vėl paklausiau.

— Na, be kita ko, norėčiau atsiprašyti, — sumurmėjo Davas, bet aš jo žodžiais, žinoma, netikėjau; melsvose jo akyse vėl įžvelgiau tą pačią ledinę šypseną. Atrodė, kad jis tik truputį išsigando mano raumenų; jo arogancija buvo daug didesnė negu daugumos žmonių širdys ir protai.

— Galėjai atsakyti bent į vieną jos laišką, — tariau. — Galėjai atsiprašyti raštu, bet kada.

— Na, — numykė Davas mindžikuodamas, kaip paprastai mindžikuoja įžaidėjai, laukdami kamuolio. — Na, labai sunku tai išreikšti žodžiais, — pasakė, ir aš vos jo nenudėjau — čia pat, vietoje; galėjau pakęsti beveik viską, tik ne jo atvirumą, o kai išgirdau jį kalbant nuoširdžiai... na, to jau buvo per daug.

Panorau suspausti jį glėbyje — dar smarkiau, negu spaudžiau Arbaiterį, — bet, mūsų abiejų laimei, jis staiga prabilo kitaip. Aš tikriausiai išvedžiau jį iš kantrybės.

— Klausyk, — tarė, — pagal šios šalies ieškinio senaties įstatymą aš jau švarus — juk nieko nenužudžiau. Išprievartavimas, žinok, ne tas pats, kas žmogžudystė.

— Beveik tas pats, — pasakiau. Mūsų vos neužmušė dar vienas taksi.

— Čiperi! — šaukė Davo mergina. — Gal pakviesti policiją?

— Klausyk, — tarė man Davas. — Tiesiog pasakyk Franei, kad man būtų labai malonu su ja susitikti, daugiau nieko. Kaip suprantu, — pridūrė, ir į jo balsą persimetė tas pats šaltis, kurį įžvelgiau akyse, — kaip suprantu, ji norėtų pasimatyti su manimi. Na, juk parašė man tiek laiškų.

Pagalvojau, kad jis kalba taip, lyg reikštų nepasitenkinimą, — lyg mano sesers laiškai būtų jam įkyrėję!

— Jeigu nori su ja susitikti, gali pats jai tai ir pasakyti, — tariau. — Tiesiog palik jai žinutę — tegu ji pati nusprendžia, ar nori tave matyti. Palik žinutę „Stanhopo“ viešbutyje.

— „Stanhopo“ viešbutyje? — nustebo Davas. — Ji ten apsistojusi, tik trumpam atvažiavusi į Niujorką?

— Ne, ji ten gyvena, — pasakiau. — Juk mes — viešbučių savininkų šeima, — priminiau. — Pamiršai?

— O, taip, — nusijuokė Davas, ir aš supratau, kad jam galvoje šmėstelėjo mintis, jog „Stanhopas“ — labai jau didelis žingsnis į priekį nuo „Naujojo Hampšyro“ viešbučio; nuo abiejų „Naujojo Hampšyro“ viešbučių, nors Davas buvo matęs tik pirmąjį. — Ką gi, — tarė jis, — vadinasi, Franė gyvena „Stanhope“.

— „Stanhopas“ dabar mūsų, jis priklauso mums, — pasakiau.

Aš nė pats nesuprantu, kodėl taip pamelavau; tiesiog turėjau ką nors tam Davui padaryti. Mačiau, kad jis apstulbo; bent jau tai buvo gana malonu; kažkoks žalias sportinis automobilis pralėkė pro pat Davą — taip arti, kad jam net šalikas supleveno vėjo gūsyje. Jo draugė ryžosi vėl žengti į gatvę; ji atsargiai priėjo prie mudviejų.

— Čiperi, būk geras... — tyliai tarė.

— Turit tik tą viešbutį... ar daugiau? — paklausė manęs Davas, stengdamasis neišsiduoti, kad jam tai daro įspūdį.

— Mums priklauso pusė Vienos, — pasakiau. — Didesnė pusė. Ir „Stanhopas“ tik pirmas iš daugelio — Niujorke, — šnekėjau. — Ketinam užvaldyti visą Niujorką.

— O paskui visą pasaulį? — paklausė Davas. Jo balse vėl suskambo ledinės gaidelės.

— Paklausk Franės, — tariau. — Aš jai pasakysiu, kad gal mėginsi su ja susisiekti.

Jau turėjau pasitraukti nuo Davo, kad jo kaip nors nesužeisčiau, bet išgirdau jo draugę klausiant:

— Kas ta Franė?

— Mano sesuo! — šūktelėjau. — Tavo draugužis ją išprievartavo! Kartu su dviem kitais tipais. Grupinis išprievartavimas!

Šįkart jau nebesijuokė nei Čiperis Davas, nei ta jo draugė; taip ir palikau juos vidury Septintosios aveniu. Net jei būčiau išgirdęs padangų bei stabdžių žviegsmą ir kūnų dunkstelėjimą į metalą arba į grindinį, vis tiek nebūčiau atsigręžęs. Tik vėl pajutęs tarpkojo skausmą ir suvokęs, jog skauda man, o ne kam kitam, aš pamačiau, kad nuėjau per toli. Pralėkiau pro du šimtai dvidešimt antrą Centrinio Parko Pietinės gatvės namą, jau žingsniavau Kolumbo žiedu, taigi turėjau apsisukti ir eiti atgal, į rytus. Kai vėl pamačiau Septintąją aveniu, Čiperio Davo ir jo draugės ten nebebuvo. Pirmą akimirką man į galvą net atėjo mintis, kad gal juos susapnavau.

Tikriausiai būčiau apsidžiaugęs, jei būtų paaiškėję, jog tai buvo sapnas. Niekaip negalėjau nurimti — vis galvojau, kaip Franė į tai reaguos, kaip ji, Suzės žodžiais tariant, galėtų su tuo „susidoroti“. Net nežinojau, ar išvis reikia Franei pasakyti, kad mačiau Čiperį Davą. Kaip ji jausis, pavyzdžiui, jei Davas taip ir nepaskambins? Tai atrodė baisiai neteisinga — kad kaip tik tą mudviejų su Frane triumfo vakarą aš sutikau jos prievartautoją ir jam pasakiau, kur ji gyvena. Jaučiau, kad susimoviau, kad visa tai ne mano galvai, — aš nė nenutuokiau, ko Franė nori. Man tikrai reikėjo žmogaus, nusimanančio apie išprievartavimus, patarimo.

Frankas miegojo; be to, jis, šiaip ar taip, ne ką teišmanė apie išprievartavimus. Tėtis irgi miegojo (mudviejų kambaryje); žvilgtelėjau į Louisville Slugger lazdą, gulinčią ant grindų prie tėčio lovos, ir iškart supratau, koks būtų tėčio patarimas, — jeigu jau kalbame apie išprievartavimus, tai tėtis pirmiausia patartų kaip reikiant užsimoti ta lazda. Netyčia pažadinau tėtį nusiaudamas sportbačius.

— Atsiprašau, — sušnibždėjau. — Miegok.

— Na ir ilgai tu bėgiojai, — atsidusęs sumurmėjo tėtis. — Turbūt visai nusivarei.

Savaime suprantama, jaučiausi nusivaręs, bet nė kiek nenorėjau miego. Nuėjęs atsisėdau prie rašomojo stalo, priešais visus šešis Franko telefonus. Supratau, kad galiu pasitarti su etatine išprievaitavimų eksperte (iš antrojo „Naujojo Hampšyro“ viešbučio), tereikia jai paskambinti; ta ekspertė dabar buvo Niujorke. Meškutė Suzė gyveno Grinvič Vilidže. Nors buvo jau pirma valanda nakties, aš pakėliau ragelį. Štai ir atėjo laikas nuspręsti, ką reikėtų daryti. Tai, kad buvo jau beveik Kalėdos, tūkstantis devyni šimtai šešiasdešimt ketvirtų metų, neatrodė labai svarbu, nes mes grįžom į penkiasdešimt šeštųjų Heloviną. Reikėjo pagaliau gauti atsakymą į visus Franės laiškus. Po kelerių metų Jaunėlio Džounso „Juodoji įstatymo ranka“ Niujorkui ėmė teikti tikrai puikias paslaugas, tačiau tą naktį prieš Kalėdas Jaunėlis dar nebuvo atsigavęs po futbolo šiurkštybių; paskui jis trejus metus studijavo teisę, ir dar šešeri metai praėjo, kol įkūrė „Juodąją įstatymo ranką“. Jaunėlis, be abejo, būtų gelbėjęs Franę, bet aš žinojau, kad jis gali pavėluoti. Sunkumų dėl Čiperio Davo iškilo dabar; kadaise Haroldas Svolou jo taip ir nerado, o dabar Davas nustojo slapstytis. Supratau, jog tam, kad susidorotų su Čiperiu Davu, Franei reikės protingos meškos pagalbos.

Mūsų mieloji meškutė Suzė — tikra pasaka.

Pirmą valandą nakties pakėlusi telefono ragelį, ji elgėsi kaip nuo ringą atitveriančių virvių atšokusi boksininke.

— Mulki! Lunatike tu neraliuotas! Iškrypėli! Žinai, kiek dabar valandų?! — suriaumojo meškutė Suzė.

— Čia aš, — pasakiau.

— Dieve mano, — burbtelėjo Suzė. — Jau maniau, kad kažkas paskambinęs šnekės visokias šlykštybes. — Kai papasakojau apie Čiperį Davą, ji pareiškė, jog tai tikrai šlykštu. — Vargu ar Franė apsidžiaugs, kai sužinos, kad jam pasakei, kur ji gyvena, — tarė Suzė. — Manau, ji tuos laiškus rašė tikėdamasi, kad niekada jo nebepamatys.

Suzės būstas Grinvič Vilidže buvo tiesiog pasibaisėtinas. Franė mėgdavo pas ją nuvažiuoti, kartais užsukdavo ir Frankas, kai būdavo netoliese (prie pat tos vietos, kur Suzė gyveno, buvo vienas Franko labai mėgstamas baras), bet mudviem su Lili Vilidžas nepatiko. Norėdama pasimatyti, Suzė turėdavo atvažiuoti pas mus.

Vilidže Suzė galėdavo būti meška, kada tik panorėdavo; kai kurie ten gyvenantys žmonės iš pažiūros buvo baisesni už meškas. Bet kai važiuodavo pas mus, Suzė turėdavo atrodyti normaliai; juk niekas jos, vilkinčios meškos kostiumu, nebūtų įleidęs į „Stanhopą“, o Centrinio Parko Pietinėje gatvėje koks nors policininkas, ko gero, dar būtų pamanęs, kad ji pabėgo iš zoologijos sodo, ir nušovęs. Niujorkas — ne Viena, ir Suzė stengėsi mesti įprotį dėtis meška, bet Vilidže ji kartais dar įlįsdavo į meškos kailį, ir niekas to net nepastebėdavo. Suzė gyveno drauge su dviem kitomis moterimis — tokiame bute, kur buvo tik tualetas ir kriauklė su čiaupu, iš kurio bėgo tik šaltas vanduo. Išsimaudyti Suzė atvažiuodavo pas mus; Lili numeris „Stanhope“ jai patiko labiau negu prabangus Franko vonios kambarys du šimtai dvidešimt antrame Centrinio Parko Pietinės gatvės name; manau, kad Suzė mėgo jausti pavojų, kurį visada kelia klozetai, švirkštelintys vandenį iš apačios į viršų.

Tada Suzė mėgino tapti aktore. Tos dvi moterys, su kuriomis ji gyveno tame kraupiame bute, priklausė kažkokiai „Vest Vilidžo studijai“. Tai buvo aktorių studija, rengianti gatvės klounus. Frankas vis šnekėjo, kad Pelių Karalius, jei būtų buvęs dar gyvas, „Vest Vilidžo studijoje“ būtų galėjęs užimti etatines pareigas. O aš manau, kad jei Vienoje būtų buvusi tokia studija, Pelių Karalius gal ir dabar tebebūtų gyvas. Juk reikia mokyklų, kuriose žmonės galėtų mokytis gatvės šokių, pantomimos, gyvūnų mėgdžiojimo, riksmo terapijos, važinėti vienračiu ir visaip žemintis, bet tik juokais. Suzė mums sakė, kad „Vest Vilidžo studijoje“ iš esmės mokosi pasitikėti savimi ir be meškos kostiumo. Ji pripažino, jog tai bus ilgas procesas, ir — nenorėdama rizikuoti — dar nunešė savo meškos kostiumą vienam Vilidže dirbančiam žvėrių kostiumų meistrui, kad šis jį atnaujintų.

— Turėtum pamatyti, koks jis dabar, — vis šnekėjo man Suzė. — Na, jei manai, kad aš ir seniau atrodydavau kaip tikra meška, tai tu, vaikine... na, tu net neįsivaizduoji!

— Tai tikrai įspūdinga, — patikino mane Frankas. — Snukis sakytum drėgnas, ir kokios šiurpios akys! O iltys... — pasakojo Frankas — jis visada žavėjosi visokiais kostiumais ir uniformomis. — Iltys tiesiog nuostabios.

— Bet mes juk norim, kad Suzė liautųsi apsimetinėjusi meška, — pasakė Franė.

— Norim, kad joje slypinti meška išlįstų, — tarė Lili, ir mes visi ėmėm visaip, kuo šlykščiau, urgzti, niurnėti ir kriokti.

Tačiau kai aš tąnakt Suzei pasakiau, kad mudu su Frane išsigelbėjom vienas nuo kito, — ir kad kaip tik tada vėl pasirodė Čiperis Davas, — Suzė iškart surimtėjo; ji buvo tikra draugė, galinti akimirksniu tapti meška, jei tik iškyla koks pavojus.

— Tu pas Franką? — paklausė Suzė.

— Taip, — atsakiau.

— Lauk ten, mažiau, — tarė Suzė. — Tuoj atlėksiu. Įspėk durininką.

— Ką jam sakyti? Kad ateis meška, ar kad ateisi tu, Suze? — pasitikslinau.

— Kada nors, meiluti, — pasakė Suzė, — tu pamatysi mane, tikrą, ir labai nustebsi.

Vėliau Suzė mane iš tikrųjų nustebino. Tačiau tą naktį, Suzei dar nespėjus atlėkti į du šimtai dvidešimt antrą Centrinio Parko Pietinės gatvės namą, vienu iš šešių Franko telefonų man paskambino Lili.

— Kas atsitiko? — paklausiau. Buvo jau beveik antra valanda nakties.

— Čiperis Davas, — baimės kupinu balseliu sušnibždėjo Lili. — Paskambino čia! Norėjo pasišnekėti su Frane!

„Šunsnukis! — pagalvojau. — Skambina merginai, kurią išprievartavo, žinodamas, kad ji tikriausiai miegai Turbūt norėjo įsitikinti, kad Franė gyvena „Stanhope“. Taigi dabar jau tikrai žino.“

— Ir ką Franė jam pasakė? — paklausiau Lili.

— Franė su juo nekalbėjo, — tarė Lili. — Negalėjo kalbėti, — paaiškino. — Na, tik žiopčiojo — negalėjo ištarti nė žodžio. Aš jam pamelavau, kad Franė kažkur išėjusi, ir jis pasakė, kad paskambins dar kartą. Gal tu atvažiuok čia, — paprašė Lili. — Franė bijo, — sušnibždėjo. — Pirmąkart matau Franę išsigandusią, — pridūrė Lili. — Net neina atgal į lovą, tik žiūri pro langą. Tikriausiai mano, kad jis vėl ją išprievartaus, — sušnibždėjo Lili.

Nuėjęs pažadinau Franką. Jis akimirksniu, kaip perkūno trenktas, atsisėdo lovoje, atmesdamas antklodę ir nustumdamas į šalį manekeną.

— Davas, — pašnibždėjau aš jam. — Čiperis Davas. — Daugiau nieko nesakiau, to pakako; Frankas iškart pabudo — turbūt pasijuto taip, lyg tebestovėtų ant tako trinksėdamas savo cimbolais.

Mes palikom žinutę tėčiui — įrašėm į šalia jo lovos stovintį magnetofoną. Tiesiog pasakėm, kad būsim „Stanhope“.

Tėčiui visai neblogai sekėsi skambinti telefonu; jis skaičiuodavo skylutes. Bet vis tiek dažnai surinkdavo ne tą numerį — ir tada taip supykdavo, kad net imdavo rėkti ant kitame laido gale atsiliepusių žmonių, tarsi jie būtų kalti dėl to, kad jis apsiriko. „Dieve mano! — šaukdavo tėtis. — Jūs pasitikrinkit savo numerį!“ Šitaip, nieko blogo nenorėdamas, nepaleisdamas iš rankų beisbolo lazdos, tėtis terorizavo nemažą Niujorko dalį.

Mudu su Franku sutikom Suzę prie du šimtai dvidešimt antro Centrinio Parko Pietinės gatvės namo durų. Paskui nubėgom net iki Kolumbo žiedo, kol radom taksi. Suzė atlėkė be meškos kostiumo. Ji mūvėjo senomis kelnėmis ir buvo apsivilkusi megztinį ant megztinio, o ant jų dar vieną megztinį.

— Be abejo, ji bijo, — pasakė Suzė mudviem su Franku, kai visi lėkėm per miestą. — Bet ji turi su tuo susidoroti. Baimė — viena iš pirmųjų fazių, mielieji. Paskui, jeigu jai pavyks įveikti šitą sušiktą baimę, ją apims pyktis. Supykusi, — toliau kalbėjo Suzė, — ji išsilaisvins. Štai, pažiūrėkit į mane, — tarė, ir mudu su Franku pažvelgėm į ją, nieko nesakydami. Abu supratom, kad tai ne mūsų galvoms.

Franė, apgaubta vilnone antklode, sėdėjo ant kėdės, pritrauktos prie radiatoriaus; ji žiūrėjo pro langą. Metropoliteno muziejus prieškalėdžio šaltyje atrodė kaip pilis, iš kurios išvyko ir karalius, ir karalienė, — tokia tuščia, kad net valstiečiai bijo prie jos prisiartinti, manydami, jog ji užkeikta.

— Kaip aš dabar kur nors išeisiu? — pašnibždėjo man Franė. — Juk jis gali tykoti bet kur. Aš bijosiu išeiti į lauką, — pakartojo.

— Frane, Frane, — raminau ją, — jis tavęs nebelies.

— Nieko jai nesakyk, — patarė man Suzė. — Tai nepadės. Daug nešnekėk, geriau klausinėk jos. Paklausk, ką ji norėtų padaryti.

— Ką tu norėtum padaryti, Frane? — paklausė Lili.

— Mes viską dėl tavęs padarysim, tik pasakyk, Frane, — tarė Frankas.

— Pagalvok, gal norėtum, kad kas nors nutiktų, — kalbino Franę meškutė Suzė.

Franė visa drebėjo, kaleno dantimis. Kambaryje buvo tvanku, bet Franę krėtė šaltis.

— Norėčiau jį užmušti, — tyliai tarė Franė.

— Nieko nesakyk, — pašnibždėjo man į ausį meškutė Suzė.

Aš, šiaip ar taip, ir nežinojau, ką galėčiau pasakyti. Mes visi kokią valandą taip ir sėdėjom kambaryje su Frane, žiūrinčia pro langą. Suzė, stengdamasi kaip nors sušildyti, trynė jai nugarą. Franė norėjo man kažką pašnibždėti, taigi aš palinkau prie jos.

— Tau dar skauda? — tyliai paklausė ji. Ir vos pastebimai nusišypsojo; aš taip pat nusišypsojau jai ir linktelėjau. — Man irgi, — šypsodamasi pasakė Franė; bet paskui ji vėl nusuko akis į langą ir tarė: — Norėčiau, kad jis būtų negyvas. — Kiek patylėjusi vėl pakartojo: — Tiesiog negalėsiu niekur išeiti. Valgyti galiu čia, bet kuris nors iš jūsų turi būti su manimi, visą laiką. — Mes ją patikinom, kad būsim. — Užmušti, — pakartojo Franė, kai dangus virš parko jau ėmė blykšti. — Jis gali tykoti bet kur, — pasakė, žiūrėdama, kaip lauke švinta. — Tas šunsnukis! — staiga suriko. — Norėjau jį užmušti!

Mes porą dienų pasikeisdami buvom su ja. Tėčiui pasakėm, jog Franė susirgo gripu ir turi gulėti lovoje, kad spėtų pasveikti iki Kalėdų. Mūsų manymu, tai buvo kaip tik tinkamas melas. Juk Franė ir seniau melavo tėčiui dėl Čiperio Davo: sakė, kad jis ją „sumušė“.

Mes net nebuvom sugalvoję, ką darytume, jei Čiperis Davas vėl paskambintų, — net nenutuokėm, kaip Franė norėtų su tuo susidoroti.

— Norėčiau jį užmušti, — vis kartojo Franė.

Ir Frankas, kai mudu vestibiulyje laukėm „Stanhopo“ lifto, tarė:

— Gal tikrai turėtume jį užmušti. Būtų ramu.

Franė buvo mūsų vadė; kai ji pasimetė, pasimetėm ir mes. Mums reikėjo, kad ji ką nors nuspręstų, tik tada galėjom imtis kokių nors veiksmų.

— Gal jis išvis nebepaskambins, — garsiai mąstė Lili.

— Tu juk rašytoja, Lili, — tarė Frankas. — Turėtum suprasti. Žinoma, kad paskambins.

Frankas šitaip vėl išreiškė savo neigiamą požiūrį į pasaulį — išsakė vieną iš savo mėgstamų niekuo nepagrįstų minčių: kad visada nutinka kaip tik tai, ko tu labiausiai nenori. Kaip rašytoja, ir Lili vėliau pritars tokiai Franko Weltanschauung16.

Tačiau dėl Čiperio Davo Frankas neklydo; Davas paskambino. Ragelį pakėlė Frankas. Ir labai susinervino; kai išgirdo ledinį Čiperio Davo balsą, kažkoks mėšlungis jį taip ir sutraukė ant sofos; mostelėjęs ranka, Frankas parvertė šalia stovėjusį toršerą — jo gaubtas nuriedėjo per grindis, ir Franė iškart suprato, kas skambina. Ji ėmė klykti ir išlėkė iš svetainės į Lili miegamąjį (į artimiausią slėptuvę); mudu su meškute Suze puolėm paskui ją ir laikėm apkabinę ant Lili lovos, mėgindami nuraminti.

— Eee, ne, dabar jos nėra, — pasakė Frankas Čiperiui Davui. — Gal nori palikti numerį, kuriuo ji galėtų tau paskambinti?

Čiperis Davas Frankui padiktavo savo telefono numerį; tiksliau sakant, du numerius: namų ir darbo. Pagalvojusi apie tai, kad jis kažkur dirba, Franė staiga tarytum atsipeikėjo.

— Kuo jis užsiima? — paklausė ji Franko.

— Na, — tarė Frankas, — jis tik pasakė, kad dirba dėdės firmoje. Juk žinai, kaip dabar visi pučiasi sakydami, kad dirba kokioje nors suknistoje „firmoje“, kad ir kas tai būtų.

— Tai gali būti bet kas, Frane, — tariau. — Teisininkų firma, arba kokio nors verslo.

— O gal prievartautojų firma, — įsiterpė Lili, ir mes pagaliau pamatėm pirmą prošvaistę. Franė nusijuokė.

— Bravo, Frane! — padrąsino ją Frankas.

— Ne žmogus, o tikra mėšlo krūva! — surėkė Franė.

— Bravo, Frane! — pagyrė ją meškutė Suzė.

— Tas šiknius dirba sušiktoj dėdės firmoj! — šūkavo Franė.

— Taigi, — linktelėjau..

Galiausiai Franė pasakė:

— Man nusispjauti, tegu sau gyvena. Aš tik noriu jį išgąsdinti. Noriu, kad jis bijotų, — pridūrė, staiga vėl visa sudrebėdama; ir pravirko. — Jis mane tikrai išgąsdino! — verkė. — Aš iki šiol jo bijau, dėl Dievo meilės. Noriu išgąsdinti tą išperą, kaip jis išgąsdino mane!

— Čia jau kita šneka, — tarė meškutė Suzė. — Dabar tu pasirengusi su tuo susidoroti.

— Išprievartaukim jį! — pasiūlė Frankas.

— Kas norėtų tai padaryti? — paklausė Lili.

— Aš galėčiau — dėl tokio švento reikalo, — pasakė Suzė. — Bet jam tai, ko gero, patiktų, netgi su manimi. Tuo požiūriu vyrai tikri iškrypėliai. Jie gali tavęs nekęsti, bet jų pimpalams vis tiek patinka.

— Mes negalim jo išprievartauti, — nusprendė Franė.

Supratau, kad Franė jau atsigavo. Ji vėl buvo mūsų vadė.

— Galim jam padaryti, ką tik norim, — paprieštaravo Frankas, mūsų agentas, didysis organizatorius.

— Net jei sugalvotume, kaip būtų galima jį išprievartauti, — tarė Suzė, — net jei rastume jam puikų prievartautoją, manau, kad tai vis tiek būtų ne tas pats: tas šiknius, ko gero, vis tiek patirtų malonumą.

Tada prabilo Lili, rašytoja. Mūsų kūrėja, mažoji Lili: jos vaizduotė buvo lakiausia.

— Jis nepatirs malonumo, jei manys, kad jį prievartauja meška, — pasakė Lili.

— Sodomija! — džiaugsmingai sušuko Frankas, net suplodamas delnais — lyg norėdamas vėl trinktelėti cimbolais, kaip kadaise jau trenkė Čiperiui Davui. — Tegu meška jį patvarko!

— Palaukit, velniai griebtų! — riktelėjo meškutė Suzė. — Gal jis ir manys, kad jį tvarko meška, bet aš vis tiek žinosiu, kad ten jis. Na, be abejo, viską padarysiu dėl tokio švento reikalo, — šnekėjo Suzė, — dėl tavęs, meilute, — pasakė Franei, — bet leiskit man bent kiek pagalvoti.

— Bet aš nemanau, Suze, kad tau reikėtų jį iš tikrųjų patvarkyti, — pasakė Franė. — Na, galėtum kaip reikiant prigąsdinti ir neidama iki galo.

— Galėtum apsimesti įkaitusia meška, Suze, — tarė Lili.

— Įkaitusia meška! — džiūgavo Frankas. — Čia tai bent! — rėkė kaip koks pusprotis. — Įkaitusi meška visai sužvėrėja! Galėtum netgi apžioti savo šiurpiais nasrais to šikniaus kiaušus! — šaukė Frankas Suzei. — Tegu mano, kad meška jam pačiulpsi Paskutinį kartą! — pridūrė.

— Galėčiau jį privesti prie beprotybės ribos, — pasakė meškutė Suzė.

— Bet ne toliau, Suze, — įspėjo ją Franė. — Noriu jį tik išgąsdinti.

— Taip, išgąsdinkim — mirtinai, — tarė Frankas, jau pavargęs.

— Ne visai, — pasakė Lili. — Beveik mirtinai.

— Įkaitusi meška: tiesiog puiku, Lili, — pagyriau.

— Tik duokit man vieną dieną, — paprašė Lili.

— Kam, Lili? — nesuprato Suzė.

— Parašysiu scenarijų, — paaiškino Lili. — Man reikia bent vienos dienos, kad galėčiau sukurti gerą scenarijų.

— Aš tave myliu, Lili, — pasakė Franė ir apkabino seserį.

— Tikiuosi, jūs geri aktoriai, — tarė Lili.

— Aš gi mokausi studijoj, dėl Dievo meilės! — suriaumojo Suzė. — Ir dar atsivesiu drauges! Ar sugalvotum vaidmenis dviem mano draugėms, Lili? — paklausė Suzė.

— Moterims — sugalvočiau, — suraukusi antakius atsakė Lili.

— Žinoma, kad moterims! — net pyktelėjo Suzė.

— O aš galėčiau dalyvauti? — pasiprašė Frankas.

— Tu ne moteris, Frankai, — pasakiau. — Gal Lili reikia tik moterų.

— Na, aš žydras, — susierzinęs tarė Frankas. — Ir Čiperis Davas tai žino.

— Galėčiau Frankui gauti puikų kostiumą, — pasakė Lili Suzė.

— Tikrai? Galėtum? — nudžiugo Frankas, jau senokai neturėjęs progų kuo nors persirengti.

— Dabar leiskit man padirbėti, — tarė Lili. Darbštuolė Lili: ji visada per daug dirbo. — Viskas turi būti tiesiog tobula. Kad būtų įtikima, — pasakė, — turim viską gerai apgalvoti.

Staiga Franė paklausė:

— O aš būtinai turiu dalyvauti, Lili?

Matėm, kad ji nenori — arba bijo; ji norėjo, kad tai nutiktų, ir manė, kad norėtų tai pamatyti, bet nežinojo, ar galės dalyvauti.

Aš paėmiau Franę už rankos.

— Tu turėsi jam paskambinti, Frane, — pasakiau, ir ji vėl sudrebėjo.

— Turėsi tik pakviesti jį čia, — tarė Lili. — O kai jis ateis, tau daug kalbėti nereikės. Tau nieko nereikės daryti, tikrai, — patikino. — Bet jam paskambinti turėsi tu.

Franė vėl žiūrėjo pro langą. Aš tryniau jai pečius, kad jos taip nekrėstų šaltis. Frankas glostė plaukus; jis turėjo nemalonų įprotį glostyti mylimus žmones — kaip kokius šunis.

— Nagi, Frane, — šnekėjo Frankas. — Tau pavyks.

— Tu turi tai padaryti, meilute, — tyliai tarė meškutė Suzė, draugiškai uždedama leteną Franei ant rankos.

— Dabar arba niekada, Frane. Prisimeni? — pašnibždėjau. — Tiesiog užbaikim visa tai, — pasakiau, — ir tada visi galėsim grįžti prie savo reikalų — toliau gyventi savo gyvenimą.

— Toliau gyventi savo gyvenimą, — patenkinta pakartojo Franė. — Gerai, — sušnibždėjo. — Jei Lili galės parašyti scenarijų, tai aš, po velnių, kaip nors jau paskambinsiu.

— Jeigu jau taip, tai dabar visi eikit iš čia, — tarė Lili. — Man reikia padirbėti, — pasakė labai susirūpinusi.

Mes visi nuėjom pas Franką palinksminti tėčio.

— Tėčiui — nė žodžio, — pasakė Franė. — Bus geriau, jeigu jis nieko apie tai nežinos.

Tėtis, mano supratimu, ir taip jau beveik niekada nieko nežinodavo. Bet atėję pas Franką išgirdom, kad tėtis pagaliau šį tą nusprendė. Turėdamas visišką pasirinkimo laisvę, tėtis niekaip negalėjo sugalvoti, Ajovos Bobo žodžiais tariant, „žaidimo taktikos“; jis vis dar nežinojo, kuo norėtų užsiimti. Sėkmė tėčiui buvo neįprastas dalykas. Bet kai mes, džiugiai nusiteikę, suėjom į Franko butą, tėtis dėl kai ko vis dėlto jau buvo apsisprendęs.

— Noriu to aklųjų šuns — vedlio, — pareiškė tėtis.

— Bet tu gi turi mus, tėtuk, — pasakė Frankas.

— Visada šalia yra kas nors, kas gali tave nuvesti, kur tik panorėsi, — tariau.

— Ne tik dėl to, — paaiškino tėtis. — Tiesiog noriu, kad prie manęs nuolat būtų koks nors gyvūnas.

— Puiku, — pasakė Franė. — Gal pasisamdyk Suzę?

— Suzė turėtų liautis apsimetinėjusi meška, — tarė tėtis. — Mums nederėtų jos skatinti. — Mes visi atrodėm prasikaltę, o Suzė džiugiai šypsojosi; tėtis mūsų veidų, žinoma, nematė. — Be to, Niujorkas — baisus miestas meškai. Man atrodo, kad meškų laikai, deja, jau pasibaigė, — atsiduso tėtis. — O geras šuo vedlys... Na, suprantat... — tarė, truputį sutrikęs, nenorėdamas prisipažinti, kad jaučiasi vienišas, — su juo galėčiau pasišnekėti. Na, jūs visi turit savo gyvenimą — arba turėsit. O aš norėčiau šuns, iš tikrųjų. Svarbiausia ne tai, kad šuo vedlys mane vedžios. Aš tiesiog noriu turėti mielą šunelį. Ar galiu? — paklausė.

— Žinoma, tėtuk, — tarė Frankas.

Franė pabučiavo tėtį ir pažadėjo, kad padovanosim jam šunį per Kalėdas.

— Taip greit? — nustebo tėtis. — Manau, nereikėtų skubėti, kai renkiesi šunį vedlį. Na, būtų daug keblumų, jei nupirktumėt prastai dresuotą.

— Viskas įmanoma, tėtuk, — pasakė Frankas. — Aš tuo pasirūpinsiu.

— Oi, dėl Dievo meilės, Frankai, — susiraukė Franė. — Mes visi nupirksim tėčiui šunį, jei tu neprieštarauji.

— Ir dar... — tarė tėtis. Meškutė Suzė uždėjo leteną man ant rankos, tarytum netgi ji būtų žinojusi, ką tuoj išgirsime. — Ir dar norėčiau... — pakartojo tėtis. Mes tylėjom — nujautėm, ką jis pasakys. — Norėčiau, kad tas šuo nebūtų panašus į Bėdą, — pasakė tėtis. — Jūs turit akis, taigi jūs ir išrinksit šunį. Tik žiūrėkit, kad būtų nė kiek nepanašus į Bėdą.

Taigi Lili sukūrė tiesiog pasakišką scenarijų, ir mes visi atlikom savo vaidmenis. Visi vaidinom puikiai — taip, kaip reikėjo pagal Lili parašytą scenarijų. Paskutinę darbo dieną prieš tūkstantis devyni šimtai šešiasdešimt ketvirtųjų Kalėdas Franė giliai įkvėpė ir paskambino Čiperiui Davui į tą jo „firmą“.

— Sveikas, čia aš! — linksmai tarė. — Man reikia su tavimi susitikti, būtinai reikia, gal nueitume kur priešpiečių, — pasakė Franė Čiperiui Davui. — Taip, čia Franė Beri. Gali užvažiuoti manęs pasiimti, bet kada. Taip, „Stanhope“, tūkstantis keturi šimtai pirmame numeryje.

Tada Lili pagriebė ragelį ir irzliu balsu, kaip kalbėtų suirzusi slaugytoja, pasakė Franei (garsiai, kad girdėtų ir Čiperis Davas):

— Kam čia dabar vėl skambinat? Žiūrėkit, kad daugiau niekam neskambintumėt!

Tai pasakiusi Lili padėjo ragelį, ir mes susėdom laukti.

Franė nubėgo į vonios kambarį ir ten susivėmė. Bet kai grįžo, jautėsi visai neblogai. Atrodė baisiai, tačiau taip ir turėjo atrodyti.

Tos dvi iš „Vest Vilidžo studijos“ atsivestos moterys Franę nugrimavo; tos moterys daro stebuklus. Jos tiesiog subjaurojo gražią merginą; Franės veidas pasidarė lyg negyvas, kreidos baltumo; lūpos — kaip žaizda, o akys — kaip vinutės. Negana to, tiedvi moterys aprengė mano seserį baltai, tarsi nuotaką. Mes visi nerimavom, kad Lili scenarijus gal pernelyg teatriškas.

Frankas žiūrėjo pro langą, apsitempęs juodu triko, ant jo apsivilkęs gelsvai žalią kaftaną ir šiek tiek pasidažęs lūpas.

— Nežinau... — susirūpinęs tarė Frankas. — O jeigu jis neateis?

Su mumis laukė ir tos dvi Suzės draugės — traumuotos moterys iš „Vest Vilidžo studijos“. Jas traumavo vyrai, kaip mums pasakojo Suzė. Juodaodė buvo vardu Ruti: ji atrodė kaip beveik tiksli Jaunėlio Džounso kopija. Ruti vilkėjo avikailio liemene — ant nuogo kūno — ir mūvėjo ryškiai žaliomis į apačią platėjančiomis kelnėmis, virš kurių juosmens tirtėjo didžiulis jos pilvas. Į tankius, susivėlusius plaukus ji buvo įsismeigusi ilgą sidabrinį smeigtą, kone bėgvinės storumo. Vienoje stambioje, juodoje rankoje Ruti laikė ilgą odinį pavadį; kitas to pavadžio galas buvo pririštas prie meškutės Suzės antkaklio.

Tas meškos kostiumas buvo tikras žvėrių kostiumų meistro šedevras. Ypač snukis, kaip Frankas ir pasakojo; ir iltys. Irgi tarytum drėgnos. Ir tos liūdnos, pamišėliškos akys! (Iš tikrųjų Suzė žiūrėjo pro snukį.)

Ir nagai tiesiog puikūs; Suzė išdidžiai atkreipė mūsų dėmesį į tai, kad jie tikri, — apskritai visos letenos buvo tikros. Dar tikroviškiau viskas atrodė ir todėl, kad Suzė buvo su antsnukiu. Mes tą antsnukį nusipirkom šunų vedlių priežiūros reikmenų parduotuvėje; taigi antsnukis irgi buvo tikras.

Radiatoriaus termostatą atsukom iki galo, nes Franė vis skundėsi, kad jai šalta. Suzė sakė, kad karštis jai patinka, kad prakaituodama jaučiasi kaip tikra meška, ir mes įsivaizdavom, kad tame meškos kostiume ji tiesiog aptekusi prakaitu.

— Dar niekada nesijaučiau tokia tikra meška, — pasakė mums Suzė, vaikštinėdama po kambarį keturpėsčia.

— Šiandien tu meškų meška, Suze, — pagyriau.

— Tavyje slypinti meška šiandien išlįs, Suze, — tarė Lili.

Franė, apvilkta nuotakos suknele, sėdėjo ant sofos; šalia jos ant staliuko degė šiurpiai atrodanti žvakė. Degančių žvakių buvo pristatyta visame numeryje, ir visur užtrauktos naktinės užuolaidos. Frankas dar uždegė smilkalų lazdelę, taigi visuose kambariuose šlykščiai dvokė.

Antroji „Vest Vilidžo studijos“ aktorė buvo išblyškusi, nelabai graži mergaitiškos išvaizdos moteris šiaudų spalvos plaukais. Ji vilkėjo įprasta viešbučio kambarinės uniforma, kokias dėvi visos „Stanhopo“ kambarinės, ir iš veido atrodė nusinuobodžiavusi, kaip ir derėjo atrodyti tokį nuobodų darbą dirbančiai moteriai. Ji buvo vardu Elizabeta, pavardės neprisimenu, bet Vilidže ją visi vadino Suske. Suskė — geriausia iš visų „Vest Vilidžo studijos“ mokyklą kada nors baigusių aktorių — buvo Vašingtono skvere spektaklius rengiančių artistų karalienė. Ji net kurmius kokiame nors darže būtų galėjusi mokyti riksmo terapijos; būtų galėjusi išmokyti kurmius rėkti taip, kad sliekai patys iššoktų iš žemės. Pasak Suzės, Suskė buvo „neprilygstama, pirmarūšė isterikė“. „Niekas isterijos nesuvaidina geriau negu Suskė“, — pasakojo mums meškutė Suzė; taigi Lili Suskei sukūrė pirmarūšį isterikės vaidmenį. Bet kol kas Suskė tiesiog sėdėjo kambaryje, rūkė cigaretę ir atrodė apsnūdusi kaip kokia valkata ant parko suoliuko.

Aš vidury svetainės truputį pakilnojau didžiąją štangą. Frankas su Lili mane buvo ištepę aliejumi — nuo galvos iki kojų; visas blizgėjau ir atsidaviau tarsi kokiomis salotomis, tačiau taip išryškėjo mano raumenys. Vilkėjau tokiu į senamadį maudymosi kostiumą panašiu vientisu drabužėliu, kokiais paprastai vilki imtynininkai ir sunkumų kilnotojai.

— Tu čia apšilinėk, — mokė mane Lili, — po truputį kilnok, kad iššoktų gyslos. Noriu, kad jos būtų išpampusios, kai jis įeis pro duris.

— Jeigu išvis įeis, — nervinosi Frankas.

— Įeis, — tyliai pasakė Franė. — Jis jau labai arti, — pridūrė užsimerkdama. — Jaučiu, kad labai arti, — pakartojo.

Kai suskambo telefonas, visi net pašokom — visi, išskyrus Franę ir tą pirmarūšę isterikę, vadinamą Suske; jiedvi nė nemirktelėjo. Franė kurį laiką laukė. Lili, apsivilkusi švarutėle slaugytojos uniforma, išėjo iš miegamojo; po kokio ketvirto signalo ji linktelėjo Franei, ir ši pakėlė ragelį. Bet nieko nesakė.

— Alio? — tarė Čiperis Davas. — Frane? — išgirdom jį klausiant.

Franė krūptelėjo, bet Lili jai vis linkčiojo.

— Užvažiuok liftu į viršų, dabar pat, — sušnibždėjo Franė į ragelį. — Ateik čia, kol nėra mano slaugytojos! — dar sušnypštė.

Padėjusi ragelį, Franė keliskart žiauktelėjo, ir aš jau maniau, kad vėl bėgs į vonią vemti, bet ji kažkaip susivaldė; apskritai jautėsi neblogai.

Lili pasitaisė žilą peruką — tvirtai susuktų pelės pilkumo plaukų kuodelį. Ji atrodė kaip sena slaugytoja amžių baigiančių neūžaugų globos namuose; tų moterų iš „Vest Vilidžo studijos“ nugrimuotas jos veidelis panėšėjo į džiovintą slyvą. Lili įėjusi užsidarė arčiausiai pagrindinių numerio durų esančioje sieninėje spintoje. Žiūrint iš svetainės, tikrai buvo sunku atskirti spintos duris nuo durų į koridorių.

Suskė persimetė per ranką nemažą švarių skalbinių pluoštą ir išėjo iš numerio.

— Luktelėk kokias penkias ar septynias minutes po to, kai jis įeis, — pasakiau jai.

— Gali man nepriminti, — piktai atšovė Suskė. — Paklausysiu už durų ir įeisiu, kai reikės, — niekinamai pridūrė. — Aš gi profė, po velnių.

Suzė man buvo papasakojusi, kad tos „Vest Vilidžo studijos“ moterys turi kai ką bendra. Jos abi buvo išprievartautos.

Aš ėmiausi štangos. Kelis kartus greitai ją iškėliau, kad į raumenis priplūstų daugiau kraujo. Meškutė Suzė susirietė prie sofos, toliau nuo Franės, ir dėjosi mieganti. Gulėjo taip, kad nebuvo matyti nei jos letenų, nei snukio su antsnukiu; iš užpakalio ji atrodė kaip snaudžiantis šuo. Juodaodė milžinė, vardu Ruti, — ta beveik tiksli Jaunėlio Džounso kopija — atsidrėbė pačiame sofos viduryje, greta Franės. Kai tarytum į žiemos miegą nugrimzdusi meška užknarkė, Frankas nusivilko kaftaną ir pakabino jį ant durų rankenos; tada, likęs tik su juodu triko, nuėjo į Lili miegamąjį ir įjungė muziką. Pro atviras miegamojo duris iš svetainės buvo matyti lova. Kai tik pasigirdo pirmi muzikos garsai, Frankas ėmė šokinėti ant lovos. Muziką rinkosi jis pats. Frankui tikrai nebuvo sunku apsispręsti: skambėjo beprotystės arija iš Donicečio „Liucijos“.

Pažvelgiau į Franę ir pamačiau, kad iš tų smeigtukų skylučių, kuriomis grimuotojos pavertė jos akis, sunkiasi ašaros ir, palikdamos purvinus dryžius, rieda per storai nupudruotus skruostus. Rankas Franė laikė ant kelių, sunėrusi pirštus; aš tyliai pabarbenau į sieninės spintos duris ir pašnibždėjau:

— Tikras šedevras, Lili. Tikrų tikriausias šedevras.

— Tik nepamiršk savo žodžių, — pašnibždomis atsakė Lili.

Kai Čiperis Davas pabeldė į duris, mano bicepsai jau pūpsojo taip, kaip Lili ir norėjo; dilbiai irgi atrodė visai neblogai. Aliejumi ištepta oda jau buvo aptekusi prakaitu, o Liucija miegamajame kaip tik ėmė spiegti. Frankas šokinėjo ant lovos — taip kerėpliškai, kad man buvo net nesmagu į jį žiūrėti.

— Užeik! — riktelėjo Franė Čiperiui Davui.

Pamatęs, kad rankena pasisuko, aš čiupau duris iš savo pusės ir padėjau Čiperiui Davui užeiti — labai greitai. Trūktelėjau, ko gero, šiek tiek smarkiau, negu reikėjo, nes Čiperis Davas skriste įskrido į kambarį — ir nusileido ant visų keturių. Užkabinau ant rankenos kortelę su užrašu PRAŠOM NETRUKDYTI ir uždariau duris.

— Jūs tik pažiūrėkit, kas čia, — pasakė Franė, nutaisiusi ledinį balsą.

— Dievuliau aukštielninkas! — sušuko Frankas, ant lovos pašokdamas iki palubės.

Aš štanga užrėmiau duris, bet Čiperis Davas atsistojo gana ramiai. Šypsojosi ta savo neblėstančia šypsena; na, kol kas dar neišblėsusia.

— Ką visa tai reiškia, Frane? — paklausė, lyg tarp kitko, bet Franė jau buvo pasakiusi visus savo vaidmens žodžius. Jos dalyvavimas — pagal scenarijų — čia ir baigėsi. („Jūs tik pažiūrėkit, kas čia.“ Tik tai ji ir turėjo ištarti.)

— Mes tave išprievartausim, — pasakiau Čiperiui Davui.

— Ei, klausykit, — tarė Davas. — Iš tikrųjų tai nesakyčiau, kad ten buvo išprievartavimas. Na, juk aš tau tikrai patikau, Frane, — kreipėsi į ją, bet Franė tylėjo. — Atsiprašau dėl kitų vaikinų, Frane, — pridūrė Davas, tačiau vos įžiūrimų, kaip smeigtukų skylutės, Franės akių žvilgsnis buvo bereikšmis. — Velniai griebtų! — nusikeikė Davas, pasisukdamas į mane. — Ir kas gi mane prievartaus?

— Tik jau ne aš! — iš miegamojo šūktelėjo Frankas, šokinėdamas vis aukščiau ir aukščiau. — Man patinka krušti purvynus. Nuolat tai darau!

Čiperis Davas dar išspaudė šypseną.

— Tai tikriausiai ta, sėdinti ant sofos? — šelmiškai paklausė jis manęs ir įsistebeilijo į milžinę Ruti, kuri netardama nė žodžio žiūrėjo į jį; Ruti Čiperiui Davui tikrai turėjo priminti Jaunėlį Džounsą, bet jis nesutriko, netgi sugebėjo kvailai išsišiepti. — Nesu nusiteikęs prieš juodaodės, — tarė Čiperis Davas, žvilgčiodamas tai į Ruti, tai į mane. — Tiesą sakant, mėgstu kartkarčiais paturėti kokią juodukę.

Ruti kilstelėjo vieną didžiulio užpakalio pusę ir garsiai pagadino orą.

— Manęs tu nedulkinsi, — pasakė Čiperiui Davui.

Tada Davas visą dėmesį sutelkė į mane. Beveik nebesišypsojo, nes, kaip suprantu, jau ėmė manyti, kad jį išprievartauti pavesta man, ir jam ta mintis nelabai patiko.

— Ne, ne jis, asile! — iš miegamojo sušuko Frankas, jau pridusęs, bet tebešokinėjantis — vis aukščiau ir aukščiau. — Jam patinka merginos, taip pat kaip ir tau! — surėkė Davui Frankas. — Šlykščios, šlykščios, šlykščios mergos! — Berėkaudamas Frankas nusivertė nuo lovos, bet tuoj pat vėl užlipo ir įnirtingai šokinėjo toliau. Liucijos balse skambėjo tikra beprotystė.

— Nori pasakyti, kad tas šuo? — paklausė manęs Čiperis Davas. — Negi manai, kad leisiuos patvarkomas sušikto šuns?

— Koks šuo, biče? — paklausė Čiperio Davo Ruti. Jos šypsena buvo tokia pat šiurpi kaip ir jo.

— Na, tas šuo, — tarė Davas, rodydamas į meškutę Suzę.

Suzė knarkė susisukusi į kamuolį, parietusi letenas, paslėpusi galvą, nusigręžusi nuo Davo, — jis matė tik gauruotą jos nugarą. Ruti įkišo didžiulę basą pėdą Suzei į tarpukojį ir ėmė zulinti. Suzė pradėjo unkščioti.

— Čia ne šuo, biče, — nusišypsojo Ruti ir toliau — nepadoriai — zulino Suzei tarpukojį.

Paskui Ruti staiga pasuko pėdą; meškutė Suzė pabudusi suriaumojo, piktai atsigręžė į Ruti ir mėgino griebti dantimis. Davas matė, kad antsnukis vos sulaiko jos nasrus ir kad Ruti vos spėjo išsisukti nuo ilgų, aštrių meškos nagų. Ruti metė pavadį Suzei į snukį ir spruko į kitą kambario pusę. Suzė jau atrodė bepuolanti paskui ją, bet Franė ištiesė ranką. Ji tik palietė Suzę, ir Suzė iškart nurimo. Meška padėjo galvą Franei ant kelių ir taip laikė, tyliai niurzgėdama.

— Erl! Erl! — dejavo Suzė.

— Čia meška, — pasibaisėjo Davas.

— Taigi, biče, — tarė Ruti.

O Frankas, strykčiodamas vis aukščiau, pritardamas Liucijai ir sakytum jau pranokęs ją savo beprotyste, garsiai surėkė:

— Čia įkaitusi meška!

— Čia meška, kuri nori tavęs, — pasakiau Čiperiui Davui.

Vėl pažvelgęs į mešką, Davas pamatė, kad Franė laiko ranką kaip tik ten, kur turėtų būti meškos lyties organai. Franė meškai ten glostė, ir meška staiga pasidarė labai žaisminga: ji maskatavo galvą, skleidė kažkokius nemalonius garsus. „Vest Vilidžo studija“ meškutę Suzę paveikė tiesiog stebuklingai: seniau Suzė buvo tik šiaip protinga meška, o dabar — meška, su kuria reikėjo skaitytis.

— Šita meška tokia karšta, — pasakė Ruti. — Kartais nori dulkintis net su manim.

— Ei, klausyk... — tarė Čiperis Davas.

Jis tvirtai laikėsi iliuzijos, kad aš čia vienintelis žmogus, dar nepraradęs sveiko proto. Taip jam dabar atrodė; aš buvau jo paskutinė viltis. Davas jautėsi kaip tik taip, kaip Lili ir norėjo, kad jaustųsi, kai Suskė, kambarinė, pabeldė į duris. Aš nubloškiau štangą į šalį, tarsi ji būtų buvusi besvorė. Paskui taip trūktelėjau duris, kad Suskė įskriejo į kambarį dar labiau sutrikusi ir susitaršiusi negu Čiperis Davas. Meškutė Suzė suurzgė — ji nemėgo staigių judesių, — o persigandusi kambarinė įsistebeilijo į mane.

— Čia parašyta PRAŠOM NETRUKDYTI, vėpla! — sukriokiau. Paskui trūktelėjęs pastačiau ją ant kojų, vienu drykstelėjimu perplėšiau jos uniformos priekį. Ją iškart ištiko isterijos priepuolis. Tada pakėliau ją aukštyn kojom ir papurčiau. Frankas sustaugė iš džiaugsmo.

— Juodos kelnaitės, juodos kelnaitės! — rėkė Frankas, šokinėdamas ant lovos.

— Tu atleista, — pasakiau žliumbiančiai kambarinei. — Kai parašyta PRAŠOM NETRUKDYTI, tai ir nelįsk. Jei nesugebi šito įsikalti į galvą, pusprote, tai tu atleista. — Tai pasakęs aš ją — tebelaikydamas aukštyn kojom — perdaviau milžinei Ruti.

Suzė man pasakojo, kad Ruti su Suske ištisus metus mokėsi atlikti tą numerį. Tai buvo tarsi koks apašų šokis17. Tarsi moters, prievartaujančios kitą moterį, siautėjimas. Ruti Čiperio Davo akivaizdoje ėmė vanoti Suskei šonus.

— Na ir kas, kad jums priklauso šitas viešbutis! — žliumbė Suskė. — Jūs — baisūs žmonės, šlykštynės, ir aš nevalysiu, kai šita meška čia vėl priterš, nevalysiu, nevalysiu, — dejavo.

Paskui milžinės Ruti užgulta Suskė tiesiog stulbinamai suvaidino traukulius — ji springo, vėmė, kažką veblėjo. Galiausiai Ruti paliko ją susirietusią į kamuoliuką, bejėgę, inkščiančią — ir tarpais sutraukiamą šiurpaus mėšlungio.

Gūžtelėjusi pečiais, Ruti man tarė:

— Turėtumėt pasisamdyt kietesnių kambarinių negu šitos baltos ištižėlės, biče. Kiekvienąkart, kai tik meška ką nors išprievartauja, kambarinės ir suskysta. Jos tiesiog nesusitvarko.

Pažvelgęs į Čiperį Davą pamačiau, kad ledinė jo šypsena — pagaliau! — išblėso. Jis nustėręs spoksojo į mešką: Suzė vis labiau reagavo į Franės glamones. Ruti priėjo prie meškos ir numovė jai antsnukį; Suzė džiugiai išsišiepė, parodydama dantis. Ji buvo tikresnė už tikras meškas; vaidindama šitame vieninteliame pagal Lili scenarijų sukurtame spektaklyje meškutė Suzė netgi tikrą meškiną būtų galėjusi įtikinti, kad ji — meška. Įkaitusi meška.

Aš net nežinau, ar meškos išvis kada nors įsiaistrina. Tačiau tai nesvarbu, kaip pasakytų Frankas.

Svarbiausia, kad Čiperis Davas patikėjo. Ruti pradėjo atsargiai kasyti Suzei užausius.

— Matai jį? Matai? Tą vyruką, ten, — meiliai kalbėjo Ruti. Ir meškutė Suzė ėmė linguoti į šonus, nenustygdama vietoje; paskui uosdama orą žengė prie Čiperio Davo.

— Ei, klausyk... — buvo besakąs man Davas.

— Geriau nedaryk staigių judesių, — perspėjau jį. — Meškos to nemėgsta.

Davas sustingo. Suzė ėmė jį visą uostinėti — iš lėto, neskubėdama. Pavargęs Frankas miegamajame išsitiesė ant lovos.

— Noriu tau patarti, — pasakė Frankas Čiperiui Davui. — Tu mane išmokei smagintis purvynuose, taigi dabar aš tau patarsiu, kaip reikia elgtis su meškomis.

— Ei, prašau tavęs... — tyliai kreipėsi į mane Čiperis Davas.

— Svarbiausia, — šnekėjo Frankas, — nejudėk. Nesipriešink, kad ir ką ji darytų. Meškai labai nepatinka, kai koks tipelis pradeda kaip nors priešintis.

— Tiesiog atsipalaiduok, biče, — svajingai tarė Ruti.

Priėjau prie Davo ir atsegiau jo diržo sagtį; jis mėgino mane sulaikyti, bet aš jį dar kartą perspėjau:

— Nedaryk staigių judesių.

Kai tik Davo kelnės šleptelėjo ant kilimo, meškutė Suzė įbedė snukį jam į tarpukojį.

— Patarčiau sulaikyti kvėpavimą, — pasakė Frankas iš miegamojo.

Tada atėjo laikas pasirodyti Lili. Ir ji pasirodė. Davas turbūt manė, kad ji įėjo iš koridoriaus, atsirakinusi duris savo raktu.

Mes visi sužiurom į mažaūgę slaugytoją; Lili atrodė supykusi.

— Nujaučiau, kad vėl imsitės savo nesąmonių, Frane, — papriekaištavo Lili pacientei. Franė susirietė ant sofos, nusigręžė nuo mūsų.

— Jūs — jos slaugytoja, ne motina, — piktai atšoviau Lili.

— Jai visa tai nė kiek nepadeda — šitas beprotiškas prievartavimas, prievartavimas ir prievartavimas! — užsipuolė mane Lili. — Kaskart, kai tik meška užsinori, atsitempiat čia ką nors — savo nuožiūra — ir prievartaujat, nors aš jums sakau, kad jai visa tai nepadeda.

— Bet Franei tik tai ir patinka, — suniurzgė Frankas.

— Labai blogai, kad jai tai patinka, — pasakė Lili — kaip užsispyrusi, bet gera slaugytoja, kokia iš tikrųjų ir buvo.

— Nagi, klausykit, — tariau. — Šitas ypatingas. Šitas išprievartavo ją! — riktelėjau Lili.

— Jis mane privertė krušti purvyną! — pasiskundė Frankas.

— Jei leistumėt patvarkyti šitą, — prašiau Lili, — daugiau nieko neprievartautume.

— Tušti žodžiai! — tarė Lili, sunerdama rankutes ant mažos krūtinytės.

— Tikrai, patikėkit! — sušuko Frankas. — Tik šitą dar patvarkysim. Tik šitą, ir viskas.

— Erl! — suurzgė Suzė, ir aš jau maniau, kad Davas nualps. Suzė garsiai šnarpštė, uostydama Davo tarpukojį. Atrodė, kad ir meška nori pasakyti, jog ją ypač domina šitas tipas.

— Prašau jūsų, prašau!.. — ėmė klykti Davas. Suzė jį parvertė, trinktelėjusi per pakinklius, ir visu svoriu užgulė jam krūtinę.

Vieną didžiulę leteną — tikrą leteną — ji uždėjo tiesiai ant jo kiaušų. — Prašau!.. — rėkė Davas. — Būkit geri! Prašau!..

Čia ir baigėsi Lili parašytas scenarijus. Čia mes turėjom liautis. Visi jau buvom pasakę visus savo vaidmenų žodžius, išskyrus Lili.

Lili dar turėjo tarti: „Daugiau nebus jokių prievartavimų, jokių — tai paskutinis mano žodis.“ Tada aš turėjau pakelti Davą nuo grindų ir išmesti į koridorių.

Bet Franė pakilo nuo sofos ir prasibrovė pro mus; ji priėjo prie Davo.

— Gana, Suze, — pasakė Franė, ir Suzė nulipo nuo Davo. — Užsimauk kelnes, Čiperi, — paliepė Franė. Jis mėgino stotis, bet pargriuvo; paskui, šiaip taip atsistojęs, užsitraukė kelnes. — Ir kitą kartą, kai jas nusimausi, kad ir su kuo būtum, — pasakė Franė Čiperiui Davui, — noriu, kad galvotum apie mane.

— Apie mus visus, — tarė Frankas, išeidamas iš miegamojo.

— Prisimink mus, — pasakiau Čiperiui Davui.

— Jeigu mus dar kada nors pamatysi, geriau spruk šalin, — perspėjo Davą milžinė Ruti. — Bet kuris iš mūsų gali tave nudobti, biče, — pridūrė, nė kiek nejuokaudama.

Meškutė Suzė nusiėmė meškos galvą; jai niekad nebereikės jos dėtis. Į meškos kostiumą ji kartais dar įlįs tik norėdama papokštauti. Suzė pažvelgė Čiperiui Davui į akis. Pirmarūšė isterikė, pravarde Suskė, atsikėlė nuo kilimo ir taip pat priėjo pažiūrėti į Čiperį Davą. Ji kurį laiką stebeilijo į jį, lyg norėdama gerai įsiminti; paskui gūžtelėjo pečiais, prisidegė cigaretę ir nusisuko.

— Kai matysi kokį atdarą langą, nepraeik pro šalį! — dar šūktelėjo Frankas nuspūdinančiam Davui; Davas ėjo prisilaikydamas koridoriaus sienos. Negalėjom nepastebėti, kad jis prisišlapinęs kelnes.

Čiperis Davas slinko kaip koks orientacijos netekęs pacientas, ligoninėje ieškantis vyrų tualeto; vilkosi lyg dvejodamas — kaip žmogus, kuris nežino, kas jam nutiks tame tualete, ir netgi nelabai suvokia, ką turės daryti, kai prieis prie pisuaro.

Ir tada mus — visus — staiga persmelkė tas pirmasis nusivylimo jausmas, apie kurį negali neužsiminti sąžiningai pasakodamas apie kerštą. Kad ir ką mes padarėm, tikrai nebuvo taip baisu, kaip tai, ką Davas kadaise padarė Franei, — o jeigu būtų buvę taip pat baisu, tai to jau būtų buvę per daug.

Turbūt iki pat mirties neatsikratysiu jausmo, kad tebelaikau Čiperį Davą pakėlęs už pažastų — ir jo kojos tabaluoja virš Septintosios aveniu grindinio. Iš tikrųjų nieko daugiau ir negalėjau jam padaryti, tik vėl pastatyti priešais save; ir niekada nieko daugiau negalėsiu jam padaryti: taip jau yra, kad susidūrę su tokiais čiperiais davais mes tik pakeliam juos ir vėl pastatom ant žemės.

Galėtumėt pamanyti, kad tai jau viskas. Lili parodė savo sugebėjimus: sukūrė tikrą operą, tikrų tikriausią pasaką. Meškutė Suzė iki galo suvaidino savo vaidmenį; kaip meška, ji išreiškė viską, ką norėjo išreikšti; meškos kostiumą ji pasiliko tik kaip brangų atminą, ir kad galėtų kartais palinksminti vaikus — ir, žinoma, apsivilkti per Heloviną. Tėtis netrukus gavo šunį vedlį — kaip Kalėdų dovaną. Tai buvo pirmas iš keleto jo šunų vedlių. Turėdamas gyvūną, su kuriuo galėjo šnekėtis, tėtis pagaliau apsisprendė, kuo norėtų užsiimti visą likusį gyvenimą.

— Štai ir prasideda mūsų tolesnis gyvenimas, — susijaudinusi ir gal kiek nerimaudama pasakė Franė. — Šitas suknistas mūsų tolesnis gyvenimas. Pagaliau.

Tą dieną, kai Čiperis Davas iš „Stanhopo“ išspūdino atgal į savo „firmą“, atrodė, kad nė vienam iš mūsų — išlikusių gyvų — nieko blogo nebenutiks; atrodė, kad mums viskas puikiai pavyko. Franė dabar galėjo laisvai rinktis gyvenimo kelią; Lili su Franku jau buvo pasirinkę — arba, kaip sakoma, jų gyvenimo kelias jau buvo pasirinkęs juos. Tėčiui reikėjo tik truputį pabendrauti su gyvūnu, kad susivoktų savyje ir pagaliau apsispręstų. Aš žinojau, kad amerikiečių literatūros specialisto diplomas, kurį gavau baigęs Austrijos universitetą, ne ką tereiškia, bet nieko daugiau ir neturėjau daryti, tik rūpintis tėčiu — ir, kai tik prireiks, nukelti naštą nuo brolio ir seserų pečių.

Tačiau mes visi, užsižiūrėję į prieškalėdžio puošmenas, karštligiškai stengdamiesi susidoroti su Čiperiu Davu, pamiršom tą šmėklą, kuri mus persekiojo nuo pat pradžių. Kaip kiekvienoje pasakoje, kai jau manai, kad pagaliau išėjai iš miško, paaiškėja, jog tai dar toli gražu ne viskas; kai jau atrodo, kad išėjai, staiga pasijunti tebesąs pačioje tankmėje.

Kaip mes galėjom taip greitai pamiršti Pelių Karaliaus pamoką? Kaip galėjom tiesiog padėti į kažkurią atminties kertelę senąjį savo vaikystės šunį, mieląjį Bėdą, — taip pat tvarkingai, kaip Suzė sulankstė savo meškos kostiumą, sakydama: „Štai ir viskas. Baigta. Dabar pradėsim naują žaidimą“?

Yra tokia vieniečių daina — viena iš vadinamųjų Heurigen dainų, kurias jie dainuoja per jauno vyno šventę. Tų žmonių, kuriuos Froidas kiaurai permatė, dainoms būdinga tai, kad jos, kaip ir galima tikėtis, persmelktos mirties troškimo. Ir pats Pelių Karalius, be abejo, kadaise dainavo šią dainelę:

Verkaufts mei Gwand, ifahr in Himmel.

Parduok mano senus drabužius, aš iškeliauju į dangų.

Kai meškutė Suzė išsivedė drauges atgal į Vilidžą, mes su Franku, Frane ir Lili paskambinom savo mielajai kambarių tarnybai ir užsisakėm šampano. Tada, kai, susidoroję su Čiperiu Davu, pajutom salsvą keršto skonį, mums atrodė, kad mūsų vaikystė — tarsi skaidrus ežeras, tyvuliuojantis už nugarų. Jautėmės atsikratę bėdos. Tačiau netgi tada vienas iš mūsų tikriausiai dainavo tą dainą. Vienas iš mūsų slapčia niūniavo tą melodiją.

GYVENIMAS — RIMTAS DALYKAS, O MENAS — PRAMOGA!

Pelių Karalius buvo negyvas, bet vienas iš mūsų jo nepamiršo.

Aš ne poetas. Mūsų šeimoje netgi nebuvau rašytojas. Vėliau Lili didvyriu, literatūros pasaulyje, tapo Donaldas Džastisas: jis nurungė netgi tą nuostabią „Didžiojo Getsbio“ pabaigą, kurią Lili mums taip dažnai skaitydavo. Donaldas Džastisas iškalbingiausiai pateikė klausimą, kuris viešbučiuose gyvenančiai mūsų šeimai turbūt pats skaudžiausias. Ponas Džastisas klausia:

Kaip dar galėčiau kalbėt apie sunkią lemtį, ir ypač mūsų,

Jeigu ne kaip apie įprastą dalyką?

Taigi nepamirškime ir lemties. Sunki lemtis, ypač šeimose, dažnai būna „įprastas dalykas“. Bėda iškyla į paviršių; meilė irgi; ir — galiausiai — lemtis. Ji taip pat iškyla į paviršių.

12 Pelių Karaliaus sindromas; paskutinis „Naujojo Hampšyro“ viešbutis

Štai ir epilogas; visada būna koks nors epilogas. Pasaulyje, kur meilė ir bėda iškyla į paviršių, epilogų būna daug — ir kai kurie iš jų niekad nesibaigia. Pasaulyje, kuriame sunki lemtis visada prasiskina kelią, epilogai kartais būna labai trumpi.

— Sapnas yra užmaskuotas užgniaužto troškimo išsipildymas, — pareiškė mums tėtis prie Velykų pietų stalo Franko bute, Niujorke, tūkstantis devyni šimtai šešiasdešimt penktais metais.

— Vėl cituoji Froidą, tėtuk, — tarė Lili.

— Kurį Froidą? — iš įpratimo paklausė Franė.

— Zigmundą, — atsakė Frankas. — Čia iš „Sapnų aiškinimo“ ketvirto skyriaus.

Aš irgi turėjau žinoti, iš kur ta citata, nes mudu su Franku vakarais paeiliui skaitydavom tėčiui. Tėtis buvo mūsų paprašęs perskaityti jam visas Froido knygas.

— Tai ką gi tu sapnavai, tėtuk? — paklausė Franė.

— „Arbutnotą prie jūros“, — atsakė tėtis.

Šuo vedlys, — tiksliau sakant, vedlė, nes tai buvo patelė, — kiekvieną kartą, kai valgydavom, tupėdavo prie tėčio, padėjusi galvą jam ant kelių; tėtis kaskart, kai tik siekdavo servetėlės, įdėdavo kokį kąsnelį kalei į nasrus, ir ši kilstelėdavo galvą — leisdavo tėčiui pasiimti servetėlę.

„Neturėtum jos šerti prie stalo“, — priekaištaudavo tėčiui Lili, bet mums visiems patiko ta kalė. Ji buvo vokiečių aviganė, sodrios gelsvai rudos spalvos, laipsniškai pereinančios į juodą, dailaus rudo snukio; tas jos snukutis buvo ypač ilgas, skruostikauliai aukšti, taigi iš pažiūros ji nė kiek nepriminė labradoro retriverio. Iš pradžių tėtis norėjo savo šunį pavadinti Froidu, bet mes pagalvojom, kad ir taip jau nuolat painiojamės, nežinodami, apie kurį Froidą kalbama. Mums pavyko tėtį įtikinti, kad trečias Froidas visus išvarytų iš proto.

Lili pasiūlė šuniui duoti Jungo vardą.

— Ką? To išdaviko! To antisemito! — pasipiktino Frankas. — Ir apskritai... Kur girdėta, kad moteriškosios lyties padarą kas vadintų Jungu? Tik pats Jungas ir būtų galėjęs sugalvoti tokią nesąmonę, — putojo Frankas.

Paskui Lili pasiūlė kalę pavadinti Stanhop — tikriausiai todėl, kad nuoširdžiai mėgo savo keturioliktą aukštą; tėtį tas sumanymas — pirmajam šuniui vedliui duoti viešbučio vardą — sudomino, bet jis pasakė, kad savo šunį norėtų pavadinti viešbučio, kuris jam tikrai patinka, vardu. Tada visi sutarėm, kad tėčio kalę vadinsim Zacher. Frau Zacher, „Sacher“ viešbučio savininkė, šiaip ar taip, buvo moteris.

Zacher turėjo tik tą vieną blogą įprotį: kaskart, kai tėtis prisėsdavo pavalgyti, ji padėdavo galvą jam ant kelių; tačiau pats tėtis ją ir įpratino taip elgtis — taigi iš tikrųjų tai buvo tėčio blogas įprotis. Visais kitais atžvilgiais Zacher elgėsi kaip pavyzdinga vedlė. Ji niekad nepuldavo ir nesivaikydavo kitų gyvūnų — netempdavo tėčio paskui juos galai žino kur; ypač apdairi būdavo liftuose: savo kūnu blokuodavo duris, kad jos neužsidarytų, kol tėtis neįėjo arba neišėjo. Na, Zacher aplodavo „St. Moritz“ durininką, bet šiaip buvo draugiška, nors vaikščiodama su tėčiu nuo kitų pėsčiųjų stengdavosi laikytis nuošaliai. Tais laikais Niujorke dar nebūdavo reikalaujama, kad savininkai susemtų savo šunų išmatas, taigi tėčiui nė karto nereikėjo atlikti to žeminančio darbo, kurio jis, kaip pats suprato, tikriausiai ir nebūtų galėjęs atlikti. Tiesą sakant, tėtis jau tada, prieš daug metų, baiminosi, kad bus išleistas toks potvarkis, nors niekas apie tai dar net nešnekėjo. „Na, — sakydavo tėtis, — jei Zacher pašiks vidury Centrinio Parko Pietinės, tai kaip aš tą jos krūvelę surasiu? Ir šiaip jau nelabai malonu semti šuns šūdą, o jeigu jo dar ir nematai, tai jau išvis tarsi pasityčiojimas. Aš to nedarysiu! — sušukdavo. — Ir jei koks teisuolis mėgins man ką nors sakyti, jei kaip nors užsimins, jog aš atsakingas už tai, kad mano šuo kažkur pridirbo, manau, kaip reikiant trinktelėsiu beisbolo lazda!“ Tačiau tėtis galėjo jaustis saugus — dar kurį laiką. (O kai galiausiai buvo priimtas tas „šunų kakučių įstatymas“, mes jau nebegyvenom Niujorke.) Kai atšilo ir oras būdavo gražus, Zacher su tėčiu, be jokios kitos palydos, vaikštinėdavo tarp „Stanhopo“ viešbučio ir Centrinio Parko Pietinės gatvės, ir tėtis drąsiai leisdavo sau nematyti Zacher kakučių.

Franko bute kalė miegodavo ant kilimėlio tarp tėčio ir mano lovų, ir aš kartais gerai net nepabudęs galvodavau, ar ten Zacher girdėjau kažką sapnuojant, ar tėtį.

— Taigi tu sapnavai“ Arbutnotą prie jūros“, — pasakė tėčiui Franė. — Kas dar naujo?

— Ne, — tarė tėtis. — Tai nebuvo vienas iš tų senų sapnų. Na, ten nebuvo jūsų mamos. Mes nebuvom jauni, nieko panašaus.

— Nebuvo jokio baltu smokingu vilkinčio vyriškio, tėti? — paklausė Lili.

— Ne, ne, — papurtė galvą tėtis. — Aš buvau senas. Sapne buvau netgi senesnis, negu esu dabar, — pasakė; jam buvo keturiasdešimt penkeri. — Tame sapne, — pasakojo, — tiesiog ėjau paplūdimiu su Zacher; mudu tiesiog vaikštinėjom po teritoriją — aplink viešbutį.

— Nori pasakyti, aplink griuvėsius? — paklausė Franė.

— Na, — gudriai tarė tėtis, — aš, žinoma, iš tikrųjų nemačiau, ar ten tebėra tik griuvėsiai, ar ne, bet kažkaip jaučiau, kad „Arbutnotas“ atstatytas. Jaučiau, kad viskas ten sutvarkyta, — pasakė, kasdamas maistą iš lėkštės sau ant kelių — tiesiai į pražiotus Zacher nasrus. — Tai buvo visiškai naujas viešbutis, — šelmiškai pridūrė tėtis.

— Ir jis, be abejo, priklausė tau, — tarė tėčiui Lili.

— Juk sakei, kad galiu daryti viską, ką tik panorėsiu, ar ne, Frankai? — paklausė tėtis.

— Sapne tu buvai“ Arbutnoto prie jūros“ savininkas? — pasitikslino Frankas. — Ir ten viskas buvo sutvarkyta?

— Tas viešbutis vėl buvo atviras poilsiautojams, tėtuk? — paklausė Franė.

— Vėl atviras poilsiautojams, — tarė tėtis, linktelėdamas galvą; Zacher irgi linktelėjo.

— Čia ir yra tai, ko tu norėtum? — paklausiau tėčio. — Norėtum, kad „Arbutnotas prie jūros“ priklausytų tau?

— Na, — tarė tėtis, — pavadinimą, be abejo, reikėtų pakeisti.

— Be abejo, — nusišypsojo Franė.

— Trečias „Naujojo Hampšyro“ viešbutis! — sušuko Frankas. — Lili! — riktelėjo. — Tu tik pagalvok! Dar vienas televizijos serialas!

— Dar rimtai nepradėjau rašyti ir pirmojo scenarijaus, — susirūpino Lili.

Franė priklaupė prie tėčio; uždėjo ranką jam ant kelio; Zacher palaižė jai pirštus.

— Vėl nori tuo užsiimti? — paklausė Franė tėčio. — Nori vėl viską pradėti iš naujo? Juk supranti, kad tai visai nebūtina.

— Bet kuo gi daugiau aš galėčiau užsiimti, Frane? — šypsodamasis tarė tėtis. — Čia jau bus paskutinis — tikrai, — pasakė mums visiems. — Jei nesugebėsiu „Arbutnoto prie jūros“ paversti puikiu viešbučiu, tada jau tikrai iškelsiu baltą vėliavą.

Franė pažvelgė į Franką ir gūžtelėjo pečiais; aš irgi, o Lili tik užvertė akis. Frankas tarė:

— Ką gi, manau, nebus sunku sužinoti, kiek tas viešbutis kainuoja ir kam priklauso.

— Nenoriu to tipo matyti, jeigu jis tebėra savininkas, — pasakė tėtis. — Nenoriu matyti to šunsnukio.

Tėtis mums visada aiškiai pasakydavo, ko nenori „matyti“, bet mes paprastai susilaikydavom nepriminę jam, kad jis, šiaip ar taip, nieko ir nepamatys.

Franė pareiškė, kad ir ji nenori matyti to baltu smokingu vilkėjusio vyriškio, o Lili pasiskundė, kad ir taip jau nuolat jį mato — sapnuose; taigi jis jai gerokai įgrisęs.

Todėl mudu su Franku turėjom išsinuomoti automobilį ir dviese trenktis į Meiną; pakeliui Frankas dar pamokė mane vairuoti. Nukeliavę vėl pamatėm „Arbutnoto prie jūros“ griuvėsius. Ir padarėm išvadą, kad griuvėsiai beveik nesikeičia: visi galimi pokyčiai paprastai įvyksta per tą gana ilgą laiką, kai griuvėsiai po truputį virsta griuvėsiais. O paskui, jau tapę griuvėsiais, jie tokie ir būna. Mudu su Franku pastebėjom keletą naujų vandalizmo žymių, bet apskritai, kaip supratom, niokoti griuvėsius nelabai įdomu, todėl ta vieta atrodė beveik taip pat kaip tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimt šeštųjų rudenį, kai visi buvom nuvykę į „Arbutnotą prie jūros“, regis, tik tam, kad pamatytume Erlo mirtį.

Iškart atpažinom prieplauką, ant kurios buvo nušautas mūsų senasis meškinas, Meino Valstija, nors ta prieplauka, — kaip ir visos kitos, esančios netoliese, — buvo perstatyta, o vandenyje plūduriavo daug naujų katerių. „Arbutnotas prie jūros“ atrodė kaip koks vaiduoklių miestas, užtat žavus žvejų kaimelis — šalia viešbučio teritorijos — buvo pavirtęs ne itin tvarkingu turistų miesteliūkščiu. Ten buvo valčių prieplauka, kur galėjai išsinuomoti laivelį ir nusipirkti nereidžių, ir akmenuotas viešasis paplūdimys, puikiai matomas iš privataus „Arbutnoto prie jūros“ paplūdimio. Kadangi niekas nieko nebeprižiūrėjo, vargu ar privatus paplūdimys dar buvo laikomas privačiu. Kai mudu su Franku lankėmės „Arbutnote“, tame paplūdimyje iškylavo dvi šeimos: viena atplaukusi valtimi, o kita prie pat pakrantės privažiavusi automobiliu. Ta šeima, be abejo, atvyko tuo pačiu „privačiu“ keliuku, kuriuo važiavom ir mudu su Franku, pro išblukusią iškabą, kurioje vis dar buvo parašyta: UŽDARYTA IKI KITO SEZONO!

Grandinė, kadaise ištempta skersai to keliuko, jau senai buvo nuplėšta ir nuvilkta į šalį.

— Reikės sukišti nežmoniškai daug pinigų, kad šita vieta būtų bent jau tinkama gyventi, — tarė Frankas.

— Na, jeigu jie išvis norės parduoti, — pasakiau.

— Ir kas gi, dėl Dievo meilės, galėtų laikytis įsikibęs tokios griuvenos? — sušuko Frankas.

Meino valstijos Bato mieste esančioje nekilnojamojo turto agentūroje mudu su Franku sužinojom, kad „Arbutnotas prie jūros“ vis dar priklauso tam baltu smokingu vilkėjusiam vyriškiui — ir kad tas vyriškis dar gyvas.

— Norite pirkti senio Arbutnoto viešbutį?! — apstulbo nekilnojamojo turto pardavimo agentas.

Mes labai apsidžiaugėm išgirdę, kad „senis Arbutnotas“ išvis egzistuoja.

— Bendrauju tik su jo advokatais, — pasakė nekilnojamojo turto pardavimo agentas. — Jie jau daug metų mėgina kaip nors iškišti tą viešbutį. Senis Arbutnotas gyvena Kalifornijoje, — pridūrė agentas, — bet turi advokatų visoje šalyje. Tas, su kuriuo dažniausiai tvarkau reikalus, dirba Niujorke.

Manėm, jog reikės tik pranešti tam Niujorke dirbančiam advokatui, kad ketiname pirkti viešbutį, tačiau, kai grįžom į Niujorką, Arbutnoto advokatas pasakė, kad Arbutnotas nori mus pamatyti.

— Turėsime skristi į Kaliforniją, — tarė Frankas. — Sprendžiant iš balso, senis Arbutnotas visiškai sudūlėjęs, kaip koks Habsburgas, bet jis neparduos viešbučio nesusipažinęs su mumis.

— Dieve mano, — atsiduso Franė. — Labai jau brangi kelionė vien tam, kad susipažintumėt su kažkokiu seniu!

Frankas jai pasakė, kad Arbutnotas mums apmokės kelionės išlaidas.

— Jis tikriausiai nori iš jūsų pasijuokti, — spėjo Franė.

— Turbūt nori susipažinti su dar didesniu pamišėliu negu jis, — tarė Lili.

— Negaliu patikėti, kad man taip pasisekė! — sušuko tėtis. — Tik pamanykit, jis vis dar parduodamas!

Mudu su Franku nusprendėm, jog neverta tėčiui daug pasakoti apie tuos griuvėsius — ir apie apsmurgusį turistų miesteliūkštį, besiplečiantį aplink jo išsvajotąjį“ Arbutnotą prie jūros“.

— Jis vis tiek viso to nepamatys, — sušnibždėjo Frankas.

Džiaugiuosi, kad tėtis taip ir nepamatė senio Arbutnoto, to į aną pasaulį beiškeliaujančio nuolatinio „Beverli Hilso“ viešbučio gyventojo. Los Andželo oro uoste mudu su Franku išsinuomojom automobilį, jau antrą per tą savaitę, ir nuvažiavom susitikti su nusenusiu Arbutnotu.

Liukso numeryje, prie kurio buvo atskiras palmių sodelis, radom senuką su jį prižiūrinčia slaugytoja, šalia besisukiojančiu advokatu (dirbančiu Kalifornijoje) ir, kaip netrukus paaiškėjo, mirtina emfizema. Pagalvėmis paramstytas senukas sėdėjo įmantrioje ligoninės lovoje ir labai atsargiai kvėpavo šalia kelių vienas prie kito sustatytų kondicionierių.

— Los Andželas man patinka, — gaudydamas orą pasakė Arbutnotas. — Čia ne tiek daug žydų, kiek Niujorke. O gal aš galų gale įgijau imunitetą žydams? — pridūrė. Ir staiga kosulio priepuolis, užklupęs netikėtai (ir tarytum iš šono), nubloškė jį ant ligoninės lovos krašto; atrodė, kad jis paspringo visa kalakuto šlaunimi ir jau nebeatsigaus, kad toks atkaklus antisemitizmas galiausiai jį nuvarys į kapus (neabejoju, kad Froidas būtų apsidžiaugęs), bet priepuolis kaip staiga prasidėjo, taip staiga ir baigėsi, ir senukas nurimo. Slaugytoja supureno jam pagalves; advokatas padėjo Arbutnotui ant krūtinės kažkokius iš pažiūros svarbius dokumentus ir padavė rašiklį, kurį senukas paėmė drebančia ranka.

— Aš jau mirštu, — pasakė Arbutnotas mudviem su Franku, tarsi tai nebūtų buvę aišku iš pirmo žvilgsnio. Jis vilkėjo balta šilkine pižama; atrodė taip, lyg jam būtų maždaug šimtas metų, ir svėrė tikrai ne daugiau negu kokius dvidešimt tris kilogramus.

— Jie sakosi nesą žydai, — pasakė Arbutnotui advokatas, rodydamas į Franką ir mane.

— Todėl ir norėjote mus pamatyti? — paklausė Frankas senuko. — Galėjote tai sužinoti telefonu.

— Gal aš ir mirštu, — tarė Arbutnotas, — bet savo turto žydams neparduosiu.

— Mūsų tėvas, — pasakiau jam, — buvo artimas Froido draugas.

— Ne to Froido, — norėjo paaiškinti Arbutnotui Frankas, bet senukas vėl užsikosėjo ir negirdėjo, ką Frankas jam sako.

— Froido? — po kurio laiko krenkšdamas ir spjaudydamasis paklausė Arbutnotas. — Aš irgi pažinojau vieną tokį Froidą! Jis buvo žydas, gyvūnų dresuotojas. Bet žydai nemoka elgtis su gyvūnais, — kaip kokią paslaptį pasakė mums Arbutnotas. — Gyvūnai tai jaučia, suprantat? Jie iškart pajunta, kad žmogus įtartinas, — paaiškino. — Tas Froidas, kurį pažinojau, buvo kvailas žydelis ir dresavo gyvūnus. Mėgino dresuoti meškiną, bet tas meškinas jį suėdė! — net sustugo iš pasitenkinimo Arbutnotas — ir jį vėl ištiko kosulio priepuolis.

— Antisemitiškai nusiteikęs meškinas? — paklausė Frankas, ir Arbutnotas taip užsikvatojo, kad aš net pamaniau, jog tuoj prasidėsiantis dar vienas priepuolis jį tikrai pribaigs.

— Aš ir norėjau jį pribaigti, — vėliau pasakė man Frankas.

— Jūs tikriausiai išsikraustėt iš proto, jei norit pirkti tą viešbutį, — tarė Arbutnotas. — Na, negi nežinot, kur yra Meinas? Kur velniai peri vaikus! Nėra normalaus susisiekimo nei traukiniais, nei lėktuvais. Važiuoti ten automobiliu — irgi tikra kankynė, pernelyg toli ir nuo Niujorko, ir nuo Bostono; ir kai galiausiai ten nusigauni, vanduo būna per šaltas, o vabzdžiai kanda taip, kad per valandą gali mirtinai nukraujuoti. Aukščiausios klasės buriuotojai ten nebeužklysta — na, buriuotojai, turintys pinigų, — pasakė Arbutnotas. — Jei turi šiek tiek pinigų, Meine tiesiog nerandi, kur galėtum juos išleisti! — paaiškino. — Ten net prostitučių nėra.

— Bet mums ten vis tiek patinka, — pasakė Frankas.

— Jie tikrai ne žydai, a? — paklausė Arbutnotas savo advokato.

— Ne, — atsakė advokatas.

— Iš jų išvaizdos sunku suprasti, — tarė Arbutnotas. — Seniau iš pirmo žvilgsnio atpažindavau žydą, — paaiškino mums. — Bet dabar jau mirštu, — pridūrė.

— Nekas, — tarė Frankas.

— Meškinas Froido nesuėdė, — pasakiau Arbutnotui.

— Tą Froidą, kurį aš pažinojau, tikrai suėdė, — tvirtino Arbutnotas.

— Ne, — paprieštaravo Frankas. — Tas Froidas, kurį pažinojote, buvo didvyris.

— Tik jau ne tas Froidas, — irzliai ginčijosi senis Arbutnotas. Slaugytoja pamatė, kad jam nuo smakro varva seilės, ir jas nuvalė — atsainiai, lyg dulkes nuo stalo.

— Froidas, kurį mes abu pažinojom, — pasakiau, — išgelbėjo Vienos valstybinės operos teatrą.

— Viena! — sušuko Arbutnotas. — Vienoje pilna žydų! — riktelėjo.

— Dabar Meine jų dar daugiau, negu būdavo kadaise, — paerzino jį Frankas.

— Ir Los Andžele, — pridūriau.

— Šiaip ar taip, aš jau mirštu, — tarė Arbutnotas. — Ačiū Dievui.

Jis pasirašė jam ant krūtinės padėtus dokumentus, ir advokatas padavėjuos mums. Štai taip tūkstantis devyni šimtai šešiasdešimt penktais metais Frankas nupirko „Arbutnotą prie jūros“ ir dešimt hektarų žemės Meino pakrantėje. „Pusvelčiui“, kaip vėliau pasakė Franė.

Seniui Arbutnotui ant veido vešėjo kone dangaus žydrumo apgamas, o ausys buvo ryškiai violetinės nuo gencianvioleto, senovinio vaisto nuo grybelio. Atrodė, kad kažkoks plačiai išsikerojęs grybas ėda Arbutnotą iš vidaus.

— Luktelkit, — tarė Arbutnotas, kai jau buvom beišeiną, ir tas žodis burbuliuojančiu aidu atsikartojo jo krūtinėje. Slaugytoja vėl supureno pagalves; advokatas garsiai užsegė portfelį; burzgiančių kondicionierių atšaldytas kambario oras mudviem su Franku priminė kriptą, tą Vienos Kaisergruft, kurioje guli beširdžiai Habsburgai. — Ką ketinat daryti? — pasmalsavo Arbutnotas. — Ką, po velnių, tame sklype veiksit?

— Ten bus komandosų mokomoji stovykla, — pasakė seniui Arbutnotui Frankas. — Izraelio kariuomenės.

Mačiau, kad Arbutnoto advokatas vos pastebimai šyptelėjo; kaip tik dėl tokio keisto šypsnio mudu su Franku vėliau pervertėm mums įteiktus dokumentus, norėdami pažiūrėti, kokia to advokato pavardė. Jo vardas ir pavardė buvo Irvingas Rozenmanas, ir nors jis buvo kilęs iš Los Andželo, mudu su Franku neabejojom, kad tas Rozenmanas — žydas.

Senis Arbutnotas nesišypsojo.

— Izraelio komandosų? — dar paklausė jis.

— Ra ta ta ta ta! — tarė Frankas, pamėgdžiodamas kulkosvaidį.

Manėm, kad Irvingas Rozenmanas tuoj visas sulįs į kondicionierių, kad tik nesusijuoktų.

— Meškos juos patvarkys, — kažkaip keistai pasakė Arbutnotas. — Galiausiai meškos patvarkys visus žydus, — pridūrė. Kvaila neapykanta, iškreipusi seną jo veidą, buvo taip pat aiškiai matoma praeities liekana kaip ir ausis nudažęs gencianvioletas.

— Malonios mirties! — palinkėjo Arbutnotui Frankas.

Arbutnotas užsikosėjo; dar norėjo kažką pasakyti, bet niekaip negalėjo liautis kosėjęs. Mostelėjo slaugytojai, kad prieitų arčiau; jai, pripratusiai prie jo kosulio, regis, nebuvo sunku suvokti, ką jis ten kvenkščia; slaugytoja rankos mostu liepė mums išeiti iš Arbutnoto kambario, paskui ir pati išėjo į koridorių ir pasakė, ką Arbutnotas prašė mums perduoti.

— Jis sako, kad jo mirtis bus tokia maloni, kokią tik galima nusipirkti už pinigus, — tarė slaugytoja. Be to, Arbutnotas dar pridūręs, kad mudu su Franku apie tokią mirtį galime tik pasvajoti.

Mudu su Franku nesugalvojom, ką dar galėtume pasakyti seniui Arbutnotui, todėl ir neprašėm, kad slaugytoja jam ką nors perduotų. Buvom patenkinti, kad paliekam jį galvojantį apie Izraelio komandosus Meino pakrantėje. Atsisveikinę su Arbutnoto slaugytoja ir Irvingu Rozenmanu, parskridom į Niujorką — su trečiuoju „Naujojo Hampšyro“ viešbučiu Franko kišenėje.

— Gal tu jį ten ir laikyk, Frankai, — pasakė Franė. — Savo kišenėje.

— Tu niekaip nepaversi tų griuvėsių normaliu viešbučiu, — protino tėtį Lili. — Laiko nesugrąžinsi.

— Mes pradėsim labai kukliai, — patikino Lili tėtis.

Sakydamas „mes“, tėtis turėjo omeny save ir mane. Aš jam pažadėjau, kad važiuosiu su juo į Meiną ir padėsiu įsukti verslą.

— Vadinasi, tu toks pat pakvaišęs kaip ir jis, — tada pasakė man Franė.

Bet man į galvą buvo atėjusi puiki mintis, apie kurią nieko nepasakojau tėčiui. Jeigu, anot Froido, sapnas yra troškimo išsipildymas, tai tą patį — irgi Froido žodžiais tariant — galima pasakyti ir apie pokštus. Pokštas — taip pat savotiškas troškimo išsipildymas. Aš sumaniau iškrėsti tėčiui pokštą. Nuo tada taip ir pokštauju — jau daugiau negu penkiolika metų. Kadangi tėčiui jau per šešiasdešimt, manau, galiu sakyti, kad pokštas nusisekė ir niekas man neprikirpo uodegos.

Paskutinis „Naujojo Hampšyro“ viešbutis iš tikrųjų niekada nebuvo ir nebus viešbutis. Tai ir yra pokšto, kurį prieš penkiolika metų sumaniau iškrėsti tėčiui, esmė. Už pirmąją Lili knygą, „Mėginimą paaugti“, gavom tiek pinigų, kad tikrai galėjom atstatyti „Arbutnotą prie jūros“; o kai tas romanas buvo ekranizuotas, būtume galėję susigrąžinti ir Froido viešbutį. Gal tada jau būtume įpirkę ir „Sacher“ — ar bent jau „Stanhopą“. Bet aš žinojau, jog nebūtina trečiojo „Naujojo Hampšyro“ viešbučio paversti tikru viešbučiu.

— Šiaip ar taip, — pasakė Frankas, — pirmieji du irgi nebuvo tikri.

Tiesą sakant, tėtis visada buvo aklas, arba Froido aklumas pasirodė esąs užkrečiamas.

Mes pasisamdėm žmonių, kad išrinktų iš paplūdimio visokias lūženas. Daugmaž sutvarkėm teritoriją — na, vėl pjaudavom pievelės žolę, netgi pasistengėm atnaujinti vieną iš teniso aikštelių. Vėliau, po daugelio metų, įsirengėm plaukymo baseiną, nes tėtis mėgo paplaukioti, o aš baisiai nervindavausi žiūrėdamas, kaip jis plaukioja vandenyne; visada bijodavau, kad jis pasuks ne į tą pusę ir nuplauks tolyn — į atvirą jūrą. O tie pastatai, buvę viešbučio darbuotojų bendrabučiai, kuriuose kadaise gyveno mama, tėtis ir Froidas? Na, mes juos tiesiog nugriovėm; ir paprašėm, kad griovėjai viską išvežtų. Žemę toje vietoje išlyginom ir išgrindėm. Tėčiui pasakėm, kad ten automobilių stovėjimo aikštelė, nors pas mus niekad neprivažiuodavo daug automobilių.

Visą širdį įdėjom pertvarkydami pagrindinį pastatą. Ten, kur buvo registratūra, įsirengėm barą; o vestibiulį pavertėm didžiuliu žaidimų kambariu. Prisiminėm „Kaffee Mowatt“ smiginio taikinį ir biliardo stalus, taigi manau, kad Franė neklysta sakydama, jog mūsų vestibiulis pavirto Vienos kavine. Už vestibiulio seniau buvo viešbučio restoranas ir virtuvė; mes tiesiog išgriovėm kelias sienas ir įsirengėm, pasak architekto, „tarsi kokią kaimišką virtuvę“.

— Didžiulę kaimišką virtuvę, — tarė Lili.

— Labai jau keistą virtuvę, — pasakė Frankas.

Atstatyti šokių salę sumanė Frankas.

— Na, jei kartais surengtume didelį pobūvį, — šnekėjo jis, bet pas mus niekada nesusirenka tiek žmonių, kad netilptų mūsų „kaimiškoje virtuvėje“.

Netgi dabar, panaikinę daugelį vonios kambarių, antrą aukštą pavertę biblioteka, o viršutinį — sandėliu, be vargo galėtume apnakvindinti daugiau negu trisdešimt svečių, atskiruose kambariuose, — na, jei mums to reikėtų ir jei nusipirktume tiek lovų.

Iš pradžių tėtis stebėjosi, kad čia taip ramu.

— Kur poilsiautojai? — vis klausė, ypač vasarą, kai langai būdavo atviri ir iš paplūdimio turėjo sklisti skardūs vaikų balsai, sumišę su kirų ir žuvėdrų klykavimu.

Aš tėčiui paaiškinau, jog mes vasarą taip gerai pasipelnom, kad žiemą galim išvis nedirbti, bet kartais, atėjus vasarai, jis imdavo mane klausinėti, kodėl tylą aplinkui drumsčia tik ritminga bangų mūša.

— Mano skaičiavimu, pas mus apsistoję tik du ar trys poilsiautojai, — sakydavo tėtis. — Na, nebent aš dar ir prikurtau, — pridurdavo.

Bet mes visi jį įtikinėdavom, jog toks pirmaklasis kurorto viešbutis, koks yra mūsiškis, nebūtinai turi būti pilnutėlis; mūsų numerio kaina tokia didelė, jog tikrai nereikia užkimšti visų kambarių, kad užkaltume gražaus pinigo.

— Juk tai nuostabu, ar ne? — džiūgavo tėtis. — Žinojau, kad šitas viešbutis gali toks būti, — primindavo mums. — Reikėjo tik tinkamo aukštos klasės ir demokratijos derinio. Visada žinojau, kad šitas viešbutis gali būti ypatingas.

Mūsų šeima, be abejo, buvo sektinas demokratijos pavyzdys; iš pradžių Lili uždirbo pinigų, paskui tais pinigais rūpinosi Frankas, taigi trečiajame „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje dažnai būdavo nemokamai poilsiaujančių svečių. Mes norėjom, kad aplinkui būtų kuo daugiau žmonių, nes jų sukiojimasis netoliese, jų linksmi pokalbiai ir barniai padėdavo mums puoselėti tėčiui sukurtą iliuziją, kad mes pagaliau turime gerai žinomą ir pelningą viešbutį. Kartais atvažiuodavo Lili ir pabūdavo pas mus, kiek tik ištverdavo. Ji niekada nemėgo dirbti bibliotekoje, nors mes jai pasiūlėm iš esmės visą antrą aukštą. „Bibliotekoje per daug knygų“, — sakydavo Lili; rašydama ji jausdavo, kad daugybė kitų knygų užgožia mažytes jos pastangas. Kartą Lili netgi mėgino rašyti šokių salėje — toje muzikos ir grakščių kojų laukiančioje didžiulėje erdvėje. Lili ten rašė ir rašė, tačiau tylus jos rašomosios mašinėlės stuksėjimas negalėjo pripildyti tuščios šokių aikštelės, nors ji ir labai stengėsi. Kaip Lili stengėsi!

Franė irgi atvažiuodavo pabūti su mumis — toliau nuo smalsių žmonių žvilgsnių; trečiajame „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje Franė pailsėdavo ir susikaupdavo. Franė išgarsėjo; deja, labiau negu Lili. „Mėginimo paaugti“ ekranizacijoje Franė suvaidino save. Šiaip ar taip, ji ir yra svarbiausia pirmojo „Naujojo Hampšyro“ viešbučio veikėja. Filme, žinoma, tik ji ir atrodo tikroviškai. Frankas ten stereotipiškas homoseksualas, trinksintis cimbolais ir darantis iškamšas; Lili pavaizduota labai „miela“, bet Lili mažumas mums niekada nebuvo mielas. Nedidelis jos ūgis, deja, visada atrodė tarytum kokia nesėkmė — ir nei žūtbūtinėse jos pastangose paaugti, nei jų rezultate mes neįžvelgėm nieko „mielo“. O dėl Ego, tai jie persistengė: tiesiog širdis plyšo žiūrint į Egą — jis tikrai buvo „mielas“.

Ajovos Bobo vaidmenį gavo kažkoks vesternų veteranas (mes su Franku ir Frane prisiminėm tūkstančius kartų matę, kaip tas senas žioplys, pakirstas kulkų, krinta nuo žirgo); svarmenis jis kilnojo labai jau sparčiai, išpūtęs žandus — visiškai neįtikimai. Be to, filmo kūrėjai, žinoma, išmetė visus keiksmus. Kažkoks prodiuseris Franei netgi pasakė, kad nešvankybės rodo menką keikūno žodžių atsargą ir vaizduotės stoką. Kiekvieną kartą, kai Franė mums apie tai pasakodavo, mes visi — Frankas, Lili, tėtis ir aš — vienas kitą perrėkdami prašydavom, kad Franė pakartotų, ką atsakė tam prodiuseriui. „Neaiškink čia man, suski! Asile tu neraliuotas! — atrėžė ji. — Užčiaupk žabtus ir eik šikt!“

Bet nors Franei ir teko prilaikyti liežuvį, „Mėginime paaugti“ ji buvo įspūdinga. Nors Jaunėlio Džounso vaidmeniui parinktas aktorius atrodė kaip nevykęs klounas, sumanęs tapti džiazo orkestro muzikantu; nors vyras ir moteris, kuriems atiteko mamos ir tėčio vaidmenys, vaidino lėkštai ir neišraiškingai, o vaikinas, suvaidinęs mane, na... Dieve mano! Trūkumų buvo per akis, bet Franė vis tiek sublizgėjo. Kai jie suko tą filmą, Franė buvo jau dvidešimt kelerių metų, tačiau tokia dailutė, kad tikrai galėjo vaidinti šešiolikmetę.

— Tas mulkis, kuris vaidina tave, — pasakojo man Franė, — jų supratimu, turėjo atrodyti kaip kažkoks bedvasis meilumo ir kvailybės derinys.

— Na, nežinau, gal kartais tu iš tikrųjų taip atrodai, — erzino mane Frankas.

— Kaip kokią netekėjusią tetulę su štanga, — paaiškino man Lili. — Štai kaip jie tave pavaizdavo.

Bet pirmus kelerius metus, trečiajame „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje prižiūrėdamas tėtį, aš dažniausiai taip ir jausdavausi: kaip kokia netekėjusi tetulė su štanga. Turėdamas tik iš Vienos parsivežtą amerikiečių literatūros specialisto diplomą, supratau, jog man dar labai pasisekė, kad gavau tokį palyginti neblogą tėčio iliuzijų puoselėtojo darbą.

— Tau reikia mielos, gražios moters, — vis šnekėjo man Franė — telefonu, paskambinusi iš Niujorko, iš Los Andželo; tai buvo kylančios žvaigždės požiūris.

Frankas ginčydavosi su ja — sakydavo, kad man gal reikia mielo vyriškio. Bet aš buvau atsargus. Jaučiausi laimingas įgyvendindamas tėčio svajones. Laikydamasis pasmerktosios panelės Felgeburt įvestos tradicijos, vakarais tėčiui mielai skaitydavau knygas; skaityti kam nors balsu — vienas iš gyvenimo malonumų. Man netgi pavyko tėtį sudominti sunkumų kilnojimu. Juk tam, kad galėtum mankštintis su svarmenimis, nebūtina matyti. Taigi dabar mudu su tėčiu rytais puikiai leidžiam laiką senojoje šokių salėje. Visur prisitiesėm kilimėlių, pasistatėm specialų suoliuką, ant kurio gulėdami spaudžiam štangą. Turim visokių štangų ir hantelių — ir nuostabų vaizdą į Atlanto vandenyną, atsiveriantį iš šokių salės. Tėtis to vaizdo, žinoma, nemato, bet, kai atsigulęs ant suoliuko kilnoja štangą, jam malonu jausti visą kūną gaivinantį jūros vėjelį. Kaip jau sakiau, aš pats nuo tada, kai sutraiškiau Arbaiterį, su štanga nepersistengiu, ir tėtis, jau šį tą išmanantis apie sunkumų kilnojimą, tai supranta; kartais jis mane dėl to pabara, bet man patinka tik truputį su juo pasimankštinti. Dabar sunkesnius svarmenis kilnoja jis.

— Na, žinau, kad tu ir dabar neblogos formos, — erzina mane tėtis, — tačiau tikrai nebe tokios, kokios buvai šešiasdešimt ketvirtųjų vasarą.

— Žmogui juk negali visą gyvenimą būti dvidešimt dveji, — primenu jam, ir mudu mankštinamės toliau.

Kartais, ūkanotais rytais, kai Meino rūkas dar nebūna išsisklaidęs ir mus gaubia jūros drėgmė, man atrodo, kad aš tik pradedu savo kelionę, — įsivaizduoju, kad guliu ant kilimo, kurį taip mėgo senasis Bėda, ir kad šalia manęs mankštinasi ir mane moko Ajovos Bobas, o ne aš mokau tėtį.

Tik bebaigdamas ketvirtą dešimtį pamėginau gyventi su moterimi.

Kai man sukako trisdešimt, Lili atsiuntė Donaldo Džastiso eilėraštį.

Ją sužavėjo to eilėraščio pabaiga, ir ji manė, kad tie žodžiai labai tinka man. Tada supykau ir tuoj pat nusiunčiau Lili raštelį: „Kas toks tas Donaldas Džastisas ir kodėl manai, kad viskas, ką jis parašė, tinka mums“. Tačiau tai tikrai labai graži eilėraščio pabaiga, ir aš iš tiesų taip jaučiausi, kai man buvo trisdešimt.

Šiandien, kai man trisdešimt, mačiau,

Kaip medžiai sutvisko

Lyg žvakutės ant torto šventiško,

Ir kai saulė vakarop nusviro,

Tą paskutinio blyksnio akimirką tyrą,

Dar buvo laiko sugalvoti norui,

Kol tamsa neatslinko,

Jei tik būčiau žinojęs, ko noriu,

Kaip tikriausiai žinodavau kadaise,

Palinkęs prie stalo, aptiesto švaria staltiese

Ir nušviesto žvakučių, žibančių ant torto,

Kurias ir užpūsdavau, visas iš karto.

Paskui, kai Frankui suėjo keturiasdešimt, aš jam nusiunčiau sveikinimą ir Donaldo Džastiso eilėraštį „Keturiasdešimtmečiai vyrai“.

Keturiasdešimtmečiai vyrai

Išmoksta uždaryti tyliai

Duris tų kambarių,

Į kuriuos nebesugrįš.

Frankas man iškart atrašė, kad toliau to nelemto eilėraščio ir nebeskaitė. „Pats užsidaryk savo suknistas duris! — niršo Frankas. — Ir tau tuoj bus keturiasdešimt. O dėl manęs, tai aš duris užtrenkiu ir, velniai griebtų, nuolat vėl sugrįžtu!“

„Bravo, Frankai!“ — pagalvojau. Jis visada praeidavo pro atdarus langus neparodydamas nė šešėlio baimės. Kaip tik taip ir elgiasi visi didieji agentai: jie kalba taip, kad net keisčiausi, nelogiški jų patarimai atrodo protingi, jie priverčia tave drąsiai žengti į priekį, ir tu pasieki tikslą — gauni daugmaž tai, ko nori; na, šį tą vis tiek gauni; bent jau nelieki tuščiomis rankomis, kai be baimės žengi pirmyn, neri į tamsą, lyg paklausęs geriausio patarimo, kokį tik kas gali duoti. Kas būtų galėjęs pamanyti, kad Frankas taps tokiu mielu žmogumi? (Jis buvo toks bjaurus vaikas.) Aš tikrai nekaltinu Franko dėl to, kad jis per daug spaudė Lili. Pati Lili, kaip sako Franė, visada per daug spaudėsi.

Kai tiems nelemtiems kritikams taip patiko jos „Mėginimas paaugti“, kai jie teikėsi ją išgirti, — atseit nors ji, Lili Beri, ir yra ta mažylė iš garsiosios operą išgelbėjusios šeimos, galima sakyti, kad ji iš tikrųjų „nebloga rašytoja“, neabejotinai „teikianti vilčių“, — kai jie kažką vis skiedė apie jos balso naujumą, Lili pasijuto turinti dar rimčiau imtis darbo.

Bet mūsų mažoji Lili savo pirmąją knygą parašė beveik atsitiktinai; ta knyga buvo tik savotiškas mėginimo paaugti eufemizmas, tačiau ją parašiusi Lili įtikėjo esanti rašytoja, nors iš tikrųjų ji gal buvo tik gera, jautri skaitytoja, mėgstanti literatūrą ir mananti, kad norėtų rašyti. Man atrodo, kad Lili pražudė rašymas, nes jis kartais tikrai būna pražūtingas. Rašydama ji tiesiog sudegė; ji buvo per maža, kad galėtų taip save prievartauti, nuolatos draskyti save į gabalėlius. Po to, kai „Mėginimo paaugti“ ekranizacija išgarsino Franę, kai buvo pradėtas rodyti televizijos serialas — „Pirmasis „Naujojo Hampšyro“ viešbutis“ — ir visi įsiminė Lili Beri vardą, Lili tikriausiai norėjo „tiesiog rašyti“, kaip nuolat girdime sakant rašytojus. Ji turbūt netroško nieko daugiau, tik būti laisva ir pagaliau parašyti savo knygą. Didžiausia nelaimė buvo ta, kad antroji knyga jai nenusisekė. „Proto sutemos“ — taip Lili ją pavadino, nugvelbusi porą žodžių iš savo guru, Donaldo Džastiso, eilėraščio.

Jau ateina proto sutemos.

Ir jonvabaliai sukirba kraujyje;

ir taip toliau. Gal būtų buvę protingiau knygos pavadinimą išsirinkti iš kitos Donaldo Džastiso eilutės:

Laikas įtempė lanką tikrai nesėkmingai.

Lili knygos pavadinimas galėjo būti „Tikra nesėkmė“, nes ta knyga iš tiesų išėjo niekam tikusi. Lili per plačiai užsimojo; tai buvo ne jos galvai. Ji rašė apie svajonių žlugimą, apie tai, kaip skausmingai jos žlunga. Tai buvo drąsi knyga, nes ją rašydama Lili nutolo nuo savo mažytės autobiografijos, bet ji nuklydo ten, kur jai viskas buvo pernelyg svetima ir nelabai suvokiama; Lili parašė abstrakčią knygą, kurią skaitant buvo matyti, kad toks stilius jai išvis neįprastas. Kai rašai abstrakčiai, visada esi pažeidžiamas. Lili negalėjo atsilaikyti, kai nelemti kritikai — tie triūsius ir klastingi recenzentai bei knygų apžvalgininkai — užsipuolė ją iš visų pusių.

Anot Franko, kuris beveik niekada neklysdavo, kalbėdamas apie Lili, ją dar labiau trikdė tai, kad jos parašytą tikrai prastą knygą kai kurie nenuovokūs, bet gana įtakingi skaitytojai laikė didingu kūriniu. Kai kuriuos koledžų ir universitetų nemokšas sužavėjo „Proto sutemų“ abstraktumas; tokie studentai pajuto palengvėjimą, kai pamatė, kad visiškai nesuvokiamos narpalynės ne tik spausdinamos, bet ir, regis, tapatinamos su rimta literatūra. Frankas sakė, kad kai kuriuos studentus Lili knygoje itin žavi kaip tik tai, kas labiausiai nepatinka pačiai Lili: ta tuščia savianalizė, intrigos ir siužeto nebuvimas, blankūs veikėjai. Tam tikra universitetų publika akivaizdų nesugebėjimą rašyti aiškiai kažkodėl suvokia kaip įrodymą, jog didžiausią trūkumą, kurį pastebėtų kiekvienas kvailys, galima meniškai paversti pranašumu.

— Iš kur, po velnių, tie studentėliai ištraukė tokią mintį! — piktinosi Franė.

— Ne visi studentai taip mano, — pabrėžė Frankas.

— Jiems atrodo, jog tai, kas nenatūralu, iškreipta ir velnioniškai painu, yra geriau negu tai, kas paprasta, sklandu ir suprantama! — šaukė Franė. — Kas, po velnių, jiems visiems pasidarė?

— Tik kai kurie iš jų tokie, Frane, — pasakė Frankas.

— Tik tie, kurie garbina Lili nesėkmę? — paklausė Franė.

— Tik tie, kurie klauso savo dėstytojų, — tarė Frankas, labai patenkintas savimi, vėl grįžęs į senas vėžes — nusiteikęs prieš visus ir viską. — Na, kaip manai, iš ko studentai išmoksta taip mąstyti, Frane? — šnekėjo Frankas. — Iš savo dėstytojų.

— Dieve mano, — atsiduso Franė.

Ji neprašė vaidmens „Proto sutemose“; šiaip ar taip, ta knyga ir negalėjo būti ekranizuojama. Franė kino žvaigžde tapo daug lengviau negu Lili — rašytoja.

— Būti kino žvaigžde paprasčiau, — sakė Franė. — Nieko nereikia daryti; tiesiog atsipalaiduoji, būni savimi ir tikiesi, kad patiksi žmonėms, kad jie įžvelgs tavo esybę. Paprasčiausiai atsipalaiduoji ir tikiesi, kad ta tavo esybė bus matoma.

Manau, jog rašytojas turi labiau pasistengti, jei trokšta, kad jo esybė būtų matoma. Visada norėjau parašyti apie tai laišką Donaldui Džastisui, bet gal pakaks ir to, kad aš jį mačiau, nors tik vieną kartą ir iš toli. Jei to, kas jame geriausia ir tyriausia, nebūtų jo eilėraščiuose, tai jis nebūtų geras rašytojas. O kadangi jo eilėraščiuose neabejotinai galima įžvelgti stiprybę ir gėrį, susipažinęs su juo aš gal nusivilčiau. Ne, nemanau, kad jis pasirodytų esąs koks neišmanėlis. Jis tikriausiai nuostabus žmogus. Bet vargu ar gali būti toks tobulas kaip jo eilėraščiai; jo eilėraščiai tokie didingi, kad jis pats tikrai jiems neprilygtų. O dėl Lili, tai čia daug kas, žinoma, buvo kitaip: jos kūryba neprilygo jai pačiai — ir ji tai suprato. Lili žinojo, kad jos kūriniai ne tokie patrauklūs kaip ji pati, ir norėjo, kad viskas būtų atvirkščiai.

Franę išgelbėjo ne tik tai, kad kino žvaigžde būti lengviau negu rašytoja. Franė nepražuvo dar ir todėl, kad, kaip žvaigždė, ji nebuvo vieniša. Donaldas Džastisas puikiai žino, kad rašytojas visada vienišas, — nesvarbu, ar gyvena vienas, ar ne.

Tu manęs nepažinsi.

Mano veidas boluoja

Drėgnuose tualetų veidrodžiuose,

Kai patamsyje ieškai jungiklio.

Mano akys –

Tarsi šaltos akys statulų,

Kurios žiūri, kaip grįžta

Nuo tavo paberto lesalo pakilę balandžiai.

— Dieve mano, — kartą pasakė Franė. — Kas norėtų susipažinti su tokiu žmogumi?

Bet Lili visiems atrodė patraukli, gal tik ne sau pačiai. Lili norėjo, kad jos žodžiai būtų patrauklūs, bet žodžiai ją apvylė.

Keista, kad mudu su Frane kadaise manėm, jog Frankas — Pelių Karalius; taip manydami labai klydom. Iš pat pradžių deramai neįvertinom Franko sugebėjimų. Frankas buvo didvyris, tačiau tik kai jis ėmė pasirašinėti visus mūsų čekius, kai jau ne kas kitas, o jis pasakydavo, kiek pinigų kam galim išleisti, tik tada mes supratom, kad Frankas visuomet buvo svarbiausias veikėjas.

Ne jis, o Lili buvo mūsų Pelių Karalius.

— Kaip mes nesuvokėm?! — vėliau vis raudojo Franė. — Ji buvo tiesiog per maža!

Taigi dabar Lili nebeturim. Mes taip ir neperpratom jos širdgėlos; neatpažinom dar vieno bėdos pavidalo. Gal Lili taip ir neužaugo pakankamai didelė, kad visa tai įžiūrėtume.

Ji vis dėlto sukūrė vieną šedevrą, kurio pati visai nevertino. Lili parašė scenarijų filmui, kuriame pagrindinį vaidmenį atliko Čiperis Davas; ji režisavo tą operą pagal geriausias Schlagobers ir kraujo tradicijas. Ji žinojo, kada turi sustoti, kad nenueitų per toli. O „Proto sutemos“ nepateisino jos pačios lūkesčių, ir tada ji iš paskutiniųjų mėgino pradėti viską iš naujo — mėgino parašyti knygą, kurios pavadinimas, labai pretenzingas, būtų buvęs „Viskas po vaikystės“. Tai netgi ne Donaldo Džastiso žodžiai; tai buvo pačios Lili sumanymas, bet ji jo taip ir neįgyvendino.

Franė, kai per daug išgeria, ima niršti dėl Donaldo Džastiso įtakos Lili; o kartais Franė taip įkaušta, kad net pradeda kaltinti vargšą Donaldą Džastisą dėl Lili nelaimės. Bet mudu su Franku kaip galėdami Franę tikinam, kad Lili pražudė tobulumas: ta „Didžiojo Getsbio“ pabaiga, kurią parašė ne ji; tokia pabaiga buvo ne jos nosiai.

Kartą Lili pratrūko:

— Velniai griebtų tą Donaldą Džastisą! Visas geriausias eilutes parašė jis!

Ko gero, ir paskutinę mano sesers Lili perskaitytą eilutę parašė Donaldas Džastisas. Lili kambaryje Frankas rado Donaldo Džastiso „Nakties šviesą“; buvo atverstas dvidešimtas puslapis, ne kartą užlenktu kampu, o to puslapio viršuje viena eilutė apibrėžta daugybe linijų: vienąsyk lūpų dažais, paskui dar kelių spalvų rašalu — keliais skirtingais rašikliais — ir netgi paprastu pieštuku.

Aš nemanau, kad pabaiga galėtų būt gera.

Gal ta eilutė ir buvo paskutinis lašas.

Tai nutiko vasario naktį. Franė buvo Vakarų pakrantėje; Franė, šiaip ar taip, nebūtų galėjusi jos išgelbėti. Aš su tėčiu gyvenau Meine; Lili žinojo, kad mudu anksti gulamės. Tėtis tuomet turėjo jau trečią šunį vedlį. Zacher nugaišo nuo persirijimo. Nebebuvo ir įžūliai amsėjusios nedidelės šviesios kalaitės, kurią parmušė automobilis, — labai jau ji mėgo juos vaikytis, bet, laimė, ne tada, kai vedžiodavo tėtį. Tėtis tą kalaitę vadino Šlagobers, nes ji buvo švelni kaip plakta grietinėlė. Trečias šuo šlykščiai gadino orą, tačiau tik tuo nemaloniu bezdėjimu jis ir buvo panašus į Bėdą, daugiau niekuo; tai buvo dar vienas vokiečių aviganis, šįkart jau šuo, ne kalė, ir tėtis užsispyrė jį pavadinti Fredu — trečiajame „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje dirbančio apykurčio visų galų meistro, buvusio omarų žvejo, vardu. Kiekvieną kartą, kai tik tėtis šaukdavo savo šunį, — nesvarbu, ar Zacher, ar Šlagobers, — tas meistras, Fredas, kad ir kurioje viešbučio pusėje dirbdavo, būtinai atsiliepdavo: „Ką?“ Tėtį visa tai baisiai nervino (ir mums abiem, nors mes nieko nesakėm, labai primindavo Egą), todėl tėtis jau seniai šnekėjo, kad kitę šunį pavadins Fredu.

— Na, tas senas kvailys, Fredas, vis tiek atsiliepia, kai tik šaukiu šunį, kad ir kokiu vardu! — piktinosi tėtis. — Dieve mano, jeigu jis visada taip šūkaus: „Ką?“, tai gal bus geriau, jei šunį šauksim jo vardu.

Taigi trečias šuo vedlys buvo Fredas. Jis turėjo tik vieną blogą įprotį: vis taikydavosi išdulkinti valytojos dukterį. Kai tik ta mergytė bent per žingsnį atsitraukdavo nuo motinos, Fredas lyg pakvaišęs parblokšdavo ją ant žemės, prispausdavo ir imdavo linguoti; mažylė klykdavo: „Ne, Fredai!“ Valytoja surikdavo: „Fredai, liaukis!“ ir užtvodavo jam per atkištą užpakalį plaušine šluota, grindų šepečiu ar šiaip kuo nors, kas pakliūdavo po ranka. Tėtis, išgirdęs triukšmą, iškart suprasdavo, kas darosi, ir šaukdavo: „Velniai griebtų, Fredai, ištvirkėli! Tuoj pat nešk savo šikną čia!“ O apykurtis visų galų meistras, buvęs omarų žvejys, kitas mūsų Fredas, šūkaudavo: „Ką? Ką?“ Aš turėdavau eiti pas jį (nes tėtis nenorėdavo) ir paaiškinti: „NIEKO, FREDAI! NE TAU SAKOM!“

„A, — tarstelėdavo jis, vėl imdamasis darbo. — Maniau, kažkas mane šaukia.“

Taigi Lili suprato, kad nėra jokios prasmės skambinti mums į Meiną. Mes vis tiek nieko daugiau negalėjom padaryti, būtume tik kvailai pašūkavę.

Lili mėgino prisiskambinti Frankui. Frankas buvo ne taip jau toli; jis gal būtų galėjęs jai padėti. Dabar mes jam sakom, kad jis gal būtų galėjęs jai padėti tą kartą, tačiau galiausiai, kaip jau žinom, lemtis vis tiek iškyla į paviršių. Šiaip ar taip, Lili prisiskambino tik Franko atsakikliui. Frankas buvo atsisakęs balso pašto paslaugų ir įsigijęs vieną iš tų prietaisų, kuriems prisiskambinus pasigirsta kartais tiesiog siutinantis telefono savininko balso įrašas.

SVEIKI! ČIA FRANKAS, BET IŠ TIKRŲJŲ TAI AŠ NE ČIA. (CHA, CHA!) IŠ TIKRŲJŲ MANĘS NĖRA NAMIE. NORITE PALIKTI ŽINUTĘ? PALAUKITE PYPTELĖJIMO IR IŠLIEKITE ŠIRDĮ.

Franė palikdavo daugybę žinučių, kurias išklausęs Frankas suirzdavo.

— Eik šikt, Frankai! — surėkdavo Franė tam nelemtam atsakikliui. — Kaskart, kai atsiliepia šitas tavo daiktas, man tai nemažai kainuoja — aš gi skambinu iš suknisto Los Andželo, Frankai, mulki tu, asile, Šikniau!

Tą keiksmų pliūpsnį Franė užbaigdavo visokiais oro gadinimo ir itin seilėtų bučinių garsais, ir pasibjaurėjęs Frankas skambindavo man.

— Dievaži, — sakydavo. — Išvis nebesuprantu tos Franės. Vėl įrašė man šlykščią žinutę! Na, žinau, kad ji mano, jog tai labai juokinga, bet negi nesuvokia, kad mums visiems įgriso jos vulgarybės? Dabar, kai seniai nebe jauniklė, jai taip kalbėti jau tikrai nedera, jei išvis kada nors derėjo. Tu juk nustojai keiktis. Gal pašnekėk su ja, kad nustotų ir ji.

Ir taip toliau.

Lili žinutė tikriausiai išgąsdino Franką. Be to, kai jis vėlai vakare grįžo iš pasimatymo, nuo Lili skambučio turbūt jau buvo praėję nemažai laiko. Frankas nuspaudė atsakiklio mygtuką ir klausėsi žinučių valydamasis dantis, rengdamasis gulti.

Dauguma skambinusių žmonių buvo jo klientai. Tenisininkui, kuriam jis atstovauja, iškilo kažkokių keblumų dėl dezodoranto reklamos. Vienas scenaristas norėjo pasiskųsti, kad režisierius juo „manipuliuoja“, — tai išgirdęs Frankas dar pagalvojo, kad tuo scenaristu ir reikia nuolat „manipuliuoti“. Garsi choreografė įklimpo savo autobiografijoje; ji Frankui prisipažino niekaip negalinti išsikapstyti iš vaikystės; Frankas toliau sau valėsi dantis. Išsiskalavęs burną, jis išjungė šviesą vonios kambaryje — ir išgirdo Lili balsą.

— Labas, čia aš, — lyg atsiprašinėdama pasakė Lili — atsakikliui. Lili nuolat kalbėdavo tokiu balsu, tarsi norėtų atsiprašyti. Frankas nusišypsojo ir atmetė antklodę; jis visada paguldydavo į lovą siuvėjos manekeną, o paskui jau atsiguldavo ir pats. Kurį laiką atsakiklis tylėjo; Frankas net pagalvojo, kad jis sugedo; tas atsakiklis dažnai gesdavo. Bet paskui Lili pridūrė: — Čia tik aš. — Jos balse suskambėjo kažkoks keistas nuovargis; sunerimęs Frankas pažvelgė į laikrodį — buvo naktis. Lili vėl gana ilgai tylėjo. Frankas prisimena, kad šnibždėjo jos vardą.

— Nagi, Lili, — šnibždėjo Frankas.

Tada Lili ėmė dainuoti savo dainelę — ne visą, tik vieną eilutę. Tai buvo ta pati Heurigen daina — kvaila ir liūdna Pelių Karaliaus dainelė. Frankas ją, žinoma, mokėjo atmintinai.

Verkaufts mei G’wand, ifahr in Himmel.

Parduok mano senus drabužius, aš iškeliauju į dangų.

— Po galais, Lili, — sušnibždėjo Frankas atsakikliui ir puolė rengtis.

— Auf Wiedersehen, Frankai, — tarė Lili, kai jos dainelė nutrūko.

Frankas jai nieko neatsakė. Jis bėgo į Kolumbo žiedą ir ten pasigavo taksi. Ir nors Frankas nekoks bėgikas, aš neabejoju, kad jis ten nulėkė labai greitai; vargu ar aš pats būčiau nulėkęs greičiau. Visada jam sakau, kad net jeigu jis būtų buvęs namie, kai Lili paskambino, vis tiek neįmanoma dvidešimties kvartalų ir zoologijos sodo perbėgti greičiau, negu žmogus nukrinta žemyn iš keturiolikto aukšto — įveikia atstumą nuo keturioliktame aukšte esančio kampinio „Stanhopo“ viešbučio numerio lango iki Aštuoniasdešimt pirmosios gatvės ir Penktosios aveniu sankryžos grindinio. Lili kelias buvo trumpesnis negu Franko, ir ji, šiaip ar taip, būtų Franką aplenkusi; jis nieko negalėjo padaryti. Bet Frankas sako, kad vis tiek neištarė (netgi mintyse) „Auf Wiedersehen, Lili“, kol jie ten jam neparodė jos kūnelio.

Lili parašė geresnį priešmirtinį atsisveikinimą, negu buvo parašiusi Felgeburt. Lili nebuvo beprotė. Ji paliko rimtą savižudės raštelį.

Atsiprašau,

parašė Lili.

Tiesiog per maža.

Geriausiai prisimenu jos rankutes: kaip jos plastėdavo jai ant kelių, kai ji susimąsčiusi ką nors sakydavo, — o Lili visada būdavo susimąsčiusi. „Jai trūko linksmumo, biče“, — sako Jaunėlis Džounsas. Lili rankutės nenustygdavo vietoje; jos nuolat šokdavo pagal muziką, kurią ji tarėsi girdinti, — gal tai buvo ta pati muzika, į kurios taktą Froidas stuksėdavo savo beisbolo lazda, ta pati melodija, kurią dabar girdi tėtis, kai jo lazda gracingai šoka palei pavargusias kojas. Mano tėtis, aklas vaikštinėtojas: jis vis vaikšto ir vaikšto, visur, kasdien — ir vasarą, ir žiemą — apeina visą trečiojo „Naujojo Hampšyro“ viešbučio teritoriją; iš pradžių jį vedžiodavo Zacher, paskui Šlagobers, dar vėliau Fredas; bet kai Fredas įprato pjauti skunkus, turėjom jo atsikratyti.

— Šiaip Fredas man patinka, — šnekėjo tėtis, — bet su šituo savo bezdėjimu ir skunkais jis atbaidys poilsiautojus.

— Na, poilsiautojai nesiskundžia, — pasakiau.

— Jie tiesiog mandagūs, — tarė tėtis. — Pernelyg gerai išauklėti, kad skųstųsi, tačiau tai pasibjaurėtina, negalima taip piktnaudžiauti jų pakantumu, ir jeigu Fredas kada puls skunką, kai aš būsiu su juo... na, dievaži, aš jį nudėsiu — trinktelėsiu lazda.

Taigi mes radom malonią šeimą, kuriai reikėjo sarginio šuns; tie žmonės nebuvo akli; bet svarbiausia tai, jog jiems buvo nusispjauti, kad Fredas bezda ir dvokia kaip skunkas.

Dabar tėtis vaikšto su ketvirtu šunimi vedliu. Mums atsibodo rinkti jiems vardus; be to, po Lili mirties tėtis pasidarė toli gražu nebe toks žaismingas.

— Tiesiog nesu nusiteikęs galvoti, koks galėtų būti dar vieno šuns vardas, — pasakė man tėtis. — Jei nori, tu jį kaip nors pavadink.

Bet aš irgi neturėjau tam nuotaikos. Franė filmavosi Prancūzijoje, o Franką, labiausiai priblokštą Lili žūties, apskritai nervino visos tos kalbos apie šunis. Frankas buvo pernelyg susigraužęs, tikrai nenusiteikęs galvoti, koks vardas tiktų dar vienam šuniui.

— Dieve mano, — tarė Frankas. — Vadinkit jį tiesiog Ketvirtuoju.

Tėtis gūžtelėjo pečiais ir nusprendė, kad bus gerai ir tiesiog Ketvirtasis. Taigi dabar, pritemus, kai tėtis ieško savo pasivaikščiojimų draugo, dažnai girdžiu jį šaukiant ketvirtąjį šunį.

— Ketvirtasai! — šaukia tėtis. — Po velnių, Ketvirtasai!

Senasis Fredas, visų galų meistras, vis dar atsiliepia:

— Ką?

O tėtis toliau šūkauja:

— Ketvirtasai! Ketvirtasai! Ketvirtasai!

Tai girdint galima pamanyti, kad jis prisiminė vaikų žaidimą: tą, kur reikia išmesti aukštyn kamuolį ir sušukti kurio nors žaidėjo numerį; tada tas žaidėjas stengiasi sugauti kamuolį, kol jis nenukrito ant žemės.

— Ketvirtasai! — girdžiu šaukiant tėtį ir įsivaizduoju, kad kažkoks vaikas jau bėga, ištiesęs rankas, gaudydamas kamuolį.

Kartais tas vaikas būna Lili, kartais — Egas.

Kai tėtis galiausiai prisišaukia Ketvirtąjį, aš pro langą matau, kaip Ketvirtasis atsargiai veda tėtį prieplaukos link; temstant kartais atrodo, kad ant prieplaukos sėdi ne tėtis su savo šunimi vedliu, o kažkoks daug jaunesnis vyriškis — gal su meškinu; ir jie tarytum gaudo menkes.

— Nelabai įdomu meškerioti, kai nematai, kaip žuvis išnyra iš vandens, — kartą pasakė man tėtis.

Taigi dabar, su Ketvirtuoju, tėtis tiesiog sėdi ant prieplaukos, sutinka atslenkantį vakarą, kol nuožmūs Meino uodai pargena juos į „Naujojo Hampšyro“ viešbutį.

Mes netgi pasikabinom iškabą: „NAUJOJO HAMPŠYRO“ VIEŠBUTIS. Tėtis jos, žinoma, nemato — ir nepasigestų, net jeigu jos iš tikrųjų nebūtų, jeigu aš tik apsimesčiau, kad ji yra, — bet jis primygtinai reikalavo tos iškabos, ir aš mielai jam nusileidau, nors dėl to iškyla visokių keblumų. Kartais pas mus užsuka pasiklydę turistai; jie mato iškabą ir mano, kad čia iš tiesų viešbutis. Aš tėčiui paaiškinau, jog dabar, kai mūsų viešbutis toks pelningas, mes galim dirbti laikydamiesi tam tikros — labai painios — verslo schemos. Kai iš kažkur atklydę turistai nori pas mus apsistoti, mes klausiam, ar jie užsisakę kambarius.

Jie, be abejo, atsako, kad ne, tačiau visada — dairydamiesi aplinkui, labai nustebę, kad trečiajame „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje taip tylu ir ramu, — dar pasidomi:

— Bet tikriausiai turite laisvų vietų?

— Ne, — atsakom. — Visi kambariai užsakyti, laisvų nėra.

Kartais tėtis dėl to su manimi pasiginčija.

— Na, jiems tai tikrai atsirastų vietos, — šnypščia jis man į ausį. — Jie, atrodo, labai mieli žmonės. Ir dar su vaiku, ar netgi dviem vaikais. Girdžiu, kaip pešasi; o mama, kaip suprantu iš balso, labai pavargusi. Jie tikriausiai iš toli atvažiavo.

— Reikia išlaikyti atitinkamą lygį, tėtuk, — sakau. — Na, pagalvok, ką pamanytų kiti mūsų svečiai, jei imtume nuolaidžiauti?

— Šitoks elitinis... — truputį stebėdamasis šnibžda tėtis. — Visada žinojau, kad šitas viešbutis ypatingas, bet... kažkaip... nė nesvajojau, kad iš tikrųjų... — Ir jis šypsodamasis nutyla. Paskui priduria: — Na, tavo mamai visa tai labai patiktų! — Ir sumosuoja beisbolo lazda — rodo visa tai mamai.

O aš kuo nuoširdžiausiai sakau:

— Žinoma, kad patiktų, tėtuk.

— Gal ne kiekviena akimirka, — susimąstęs dar prataria tėtis, — tačiau bent jau tai, kas yra dabar. Bent jau pabaiga.

Lili gyvenimo kelio pabaiga, palyginti su paskui prasidėjusiu jos garbinimu, buvo gana tyli. Gaila, kad neišdrįsau paprašyti Donaldo Džastiso, kad parašytų jai elegiją, tačiau jos laidotuvėse dalyvavo, galima sakyti, tik šeimos nariai — na, kiek tai buvo įmanoma. Atėjo ir Jaunėlis Džounsas; jis sėdėjo su Frane, ir aš negalėjau nepastebėti, kaip jaukiai jie susikibę rankomis. Dažnai tik per laidotuves supranti, kad kai kurie tavo artimieji senstelėjo. Mačiau, kad Jaunėliui apie akis atsirado daugiau raukšlelių; jis dabar jau buvo itin darbštus teisininkas, o anksčiau, kai studijavo, mes iš jo retai kada gaudavom žinių; įstojęs į teisės fakultetą, jis pradingo beveik taip pat, kaip pradingdavo tarp į krūvą sugriuvusių Klivlando Browns žaidėjų. Ko gero, studijuodamas teisę, kaip ir žaisdamas futbolą, žmogus daugiau nieko nebemato. Jaunėlis visada tvirtino, kad būdamas linijos puolėju pasirengė studijoms teisės fakultete. Daug sunkaus darbo, bet nuobodu, nuobodu, nuobodu.

Dabar Jaunėlis vadovavo „Juodajai įstatymo rankai“, ir aš žinojau, kad Franė, kai būna Niujorke, apsistoja pas jį.

Jie jau abu buvo žvaigždės, ir man atrodė, kad gal todėl jiems dabar lengviau bendrauti. Bet per Lili laidotuves galvojau tik apie tai, kad Lili būtų labai patenkinta, matydama juos drauge.

Tėtis sėdėjo šalia meškutės Suzės ir vos pastebimai lingavo, suspaudęs tarp kelių beisbolo lazdą, sunkųjį jos galą įrėmęs į grindis. O eidamas — įsikibęs į Suzės, buvusios Froido vedlės, parankę — jis tą savo Louisville Slugger lazdą nešėsi labai oriai, tarytum tai būtų buvusi paprasčiausia, tik gal storoka, lazdelė pasiramsčiuoti.

Suzė buvo baisiai priblokšta, bet per laidotuves stengėsi tvardytis; manau, kad dėl tėčio. Ji tiesiog dievina tėtį — nuo tada, kai jis taip puikiai, instinktyviai užsimojo lazda ir vienu smūgiu nukalė pornografą Ernstą. Iki Lili savižudybės meškutė Suzė kaip reikiant paklajojo. Iš Rytų pakrantės ji iškeliavo į vakarinę JAV dalį, paskui grįžo į rytus. Kurį laiką vadovavo kažkokiai Vermonte įsikūrusiai komunai. „Taip nuvadovavau, kad iš jų ten nieko neliko“, — juokdamasi pasakojo mums Suzė. Vėliau ji Bostone įsteigė šeimos konsultacijų tarnybą, kuri paskui tapo vaikų dienos centru (nes tokio centro labiau reikėjo), o dar vėliau — prievartos aukų krizių centru (tada vaikų dienos centrų jau buvo visur). Į prievartos aukų krizių centrą Bostone buvo žiūrima priešiškai, ir Suzė pripažįsta, jog tas priešiškumas kilo ne tik dėl išorinių aplinkybių. Žinoma, visur yra prievartos mėgėjų, kurie nekenčia moterų; buvo ir visokių kvailių, manančių, kad tokiame krizių centre dirba tik, pasak Suzės, „užkietėjusios vištgaidės ir triukšmaujančios feministės“. Bostoniečiai visaip kenkė Suzei ir jos atidarytam pirmajam krizių centrui. Tikriausiai norėdami aiškiai išreikšti savo nuomonę jie net išprievartavo vieną prievartos aukų krizių centro darbuotoją. Tačiau, kaip sako net pati Suzė, tada, veiklos pradžioje, kai kurios krizių centro moterys iš tikrųjų buvo „užkietėjusios vištgaidės ir triukšmaujančios feministės“, jos tikrai nekentė vyrų, taigi kartais prievartos aukų krizių centre būdavo ir vidinių nesutarimų. Kai kurios iš tų moterų buvo tiesiog nusiteikusios prieš viską, bet, deja, neturėjo Franko humoro jausmo; įstatymo sargai priešiškai žiūrėjo į krizių centro moteris, norinčias, kad prievartautojai būtų — bent kartą — deramai nubausti, o tos moterys apskritai niekino įstatymus, taigi niekas iš tikrųjų nepadėdavo aukai.

Po to, kai kelios vyrų nekenčiančios smarkuolės vienoje Bak Bėjaus automobilių stovėjimo aikštelėje iškastravo įtariamą prievartautoją, Suzės prievartos aukų krizių centras — Bostone — buvo uždarytas. Suzė grįžo į Niujorką ir vėl ėmėsi šeimų konsultavimo. Ji dažniausiai aiškindavosi, kodėl mušami vaikai, taigi, kaip pati sakė, „turėdavo reikalų“ ir su vaikais, ir su juos mušančiais suaugusiaisiais, — bet Niujorkas Suzei jau buvo įgrisęs iki gyvo kaulo (anot jos, visiškai neįdomu gyventi Grinvič Vilidže, jei nesi meška), ir ji nė kiek neabejojo, kad vis tiek dar įkurs kokį nors prievartos aukų krizių centrą.

Aš, dar nepamiršęs tūkstantis devyni šimtai šešiasdešimt ketvirtais metais „Stanhope“ suvaidinto spektaklio, tuo irgi neabejojau. Franė visuomet sakė, kad Suzė tada vaidino geriau, negu ji, Franė, kada nors galėtų vaidinti, o Franė — labai gera aktorė. Tąkart, kai susidorojom su Čiperiu Davu, puikiai susitvardžiusi ir atlikusi savo vaidmenį, pasakiusi tą vienintelį sakinį, Franė, matyt, ėmė pasitikėti savimi. Tiesą sakant, Franė ir vėliau, visuose savo filmuose, vėl ištardavo tuos žodžius: „Jūs tik pažiūrėkit, kas čia.“ Ji visada sugalvoja, kur galėtų įterpti tą žavią repliką. Kaip aktorė, ji, be abejo, turi kitą vardą. Kino žvaigždės beveik niekada nesivadina savo tikraisiais vardais. Be to, Franė Beri — ne toks vardas, kokius žmonės iškart įsidėmi.

Holivudinį Franės vardą — jos, kaip aktorės, pseudonimą — jūs tikrai žinote. Čia mūsų šeimos istorija, todėl man nederėtų minėti Franės, kaip aktorės, vardo, bet aš žinau, kad jūs ją pažįstate. Franė yra ta, kurios trokštate. Ji — geriausia, net kai vaidina kokią piktadarę; ji visada tikra didvyrė, netgi kai miršta, netgi kai miršta dėl meilės arba — dar blogiau — su kuo nors kovodama. Ji pati gražiausia, sunkiausiai prieinama, bet lengviausiai įskaudinama, o kartais ji ir pati kiečiausia. (Dėl jos jūs einate į kiną ir žiūrite filmą iki pabaigos.) Dabar kiti svajoja apie ją — dabar, kai ji taip drastiškai mane išlaisvino. Aš jau galiu gyventi su savo svajonėmis apie Franę, tačiau tikriausiai yra nemažai žiūrovų, kuriuos svajonės apie ją varo iš proto.

Franė labai lengvai apsiprato su tuo, kad ji — garsenybė. Lili negalėjo taip apsiprasti, o Franei tai nebuvo sunku, nes į ją, mūsų šeimos žvaigždę, visada krypo visų žvilgsniai, ji visada buvo visų dėmesio centre; mes laukdavom, ką ji pasakys, ir jos klausydavom. Ji tiesiog gimusi tam, kad vaidintų pagrindinį vaidmenį.

— O aš gimęs tam, kad būčiau suknistas, apgailėtinas agentas, — graužėsi Frankas po Lili laidotuvių. — Aš prisidėjau net ir prie viso šito, — tarė, turėdamas omenyje Lili mirtį. — Ji tiesiog buvo per maža, kad užsikrautų visą šitą mėšlą, kurį jai užverčiau! — niauriai pridūrė — ir pravirko. Mes mėginom jį nuraminti, bet jis pasakė: — Aš visada agentas, sušiktas agentas, velniai griebtų. Viskas per mane — čia aš kaltas! Kad ir Bėda! — sušuko. — Kas jį iškimšo? Kas visa tai pradėjo? — Frankas verkė ir verkė. — Aš tiesiog niekam tikęs agentas, — šniurkščiojo...

Tačiau tėtis palietė Franką, atkišęs beisbolo lazdą, kaip kokį čiuptuvą, ir tarė:

— Frankai, Frankai, sūneli. Tu neprisidėjai prie Lili nelaimės, Frankai. Kas mūsų šeimoje didžiausias svajotojas, Frankai? — paklausė tėtis, ir mes visi sužiurom į jį. — Na, žinoma, kad aš. Aš nuolat svajoju, Frankai, — šnekėjo tėtis. — O Lili tiesiog prisisvajojo daugiau, negu galėjo padaryti, Frankai. Ji paveldėjo tą nelemtą svajingumą. Iš manęs.

— Bet aš buvau jos agentas, — kvailai tarė Frankas.

— Taip, bet tai nesvarbu, Frankai, — pasakė Franė. — Na, svarbu, kad tu mano agentas, Frankai. Man tikrai tavęs reikia. Bet niekas negalėjo būti Lili agentu, Frankai.

— Tai visiškai nesvarbu, Frankai, — patikinau jį ir aš, nes jis pats nuolat taip šnekėdavo. — Visiškai nesvarbu, kas buvo jos agentas, Frankai.

— Bet jos agentas buvau aš, — pakartojo Frankas — jis buvo toks siutinamai užsispyręs!

— Viešpatie, Frankai, — pasakė Franė. — Lengviau kalbėtis su tavo atsakikliu.

Tai išgirdęs Frankas pagaliau lyg ir atsipeikėjo.

Kurį laiką turėjom kęsti raudančių garbintojų apsiaustį: tie Lili savižudybės kulto tarnai manė, jog nusižudydama ji paskutinį kartą pareiškė savo nuomonę, neginčijamai įrodė, kad buvo rimta rašytoja. Lili atveju tai skambėjo ironiškai, nes mes — Frankas, Franė ir aš — žinojom, jog savižudybė, pačios Lili supratimu, buvo galutinis prisipažinimas, kad ji taip ir netapo tikrai gera rašytoja.

Tačiau tie žmonės atkakliai garbino ją už tai, kas jai pačiai labiausiai nepatiko.

Keletas Lili savižudybės garbintojų netgi atsiuntė Franei laišką, kuriame prašė, kad Franė apkeliautų šalies studentų miestelius ir juose skaitytų ištraukas iš Lili knygų — kaip Lili. Jie į Franę kreipėsi kaip į aktorę: norėjo, kad Franė vaidintų Lili.

Bet mes puikiai prisiminėm tą vienintelį kartą, kai Lili skaitė paskaitas universitete, ir jos pasakojimą apie vienintelį Anglų kalbos katedros posėdį, kuriame ji dalyvavo. Per tą posėdį Lekcijų komitetas pranešė, jog už tiek pinigų, kiek liko, galima pasikviesti tik du nelabai žinomus poetus, arba vieną tikrai garsų prozininką arba poetą, — arba galima visus tuos pinigus sumokėti vienai tokiai daug užsiprašiusiai moteriai, kuri lankosi studentų miesteliuose ir vaidina Virdžiniją Vulf. Nors iš visų Anglų kalbos katedros dėstytojų tik Lili skaitė paskaitas apie Virdžinijos Vulf kūrybą, apsidairiusi ji pamatė, kad niekas kitas, be jos, nesipriešina katedros norui pasikviesti tą Virdžinijos Vulf mėgdžiotoją.

— Manau, pati Virdžinija Vulf norėtų tuos pinigus atiduoti gyvam rašytojui, — pasakė Lili. — Tikram rašytojui, — pridūrė.

Tačiau kiti katedros dėstytojai vis tiek atkakliai laikėsi nuomonės, kad visus likusius pinigus reikia sumokėti tai Virdžiniją Vulf vaidinančiai moteriai.

— Gerai, — galiausiai tarė Lili. — Sutinku, bet tik jei ta moteris padarys viską. Jeigu ji eis iki galo.

Posėdžio dalyviai nuščiuvo, paskui kažkas Lili paklausė, ar ji nejuokauja, — nejaugi iš tiesų taip „netaktiškai“ siūlytų tai moteriai atvykti į studentų miestelį ir nusižudyti.

Tada mūsų sesuo Lili atšovė:

— Mano brolis Frankas pasakytų, jog tai šlykštu: jūs, literatūros dėstytojai, norite visus pinigus sumokėti aktorei, apsimetančiai seniai mirusia rašytoja, kurios kūrybos nedėstote, užuot pasikvietę kurį nors šių laikų rašytoją, kurio knygų turbūt neskaitėte. Ką jau kalbėti apie tai, kad rašytoja, kurios kūrinių neįtraukėte į savo dėstomus kursus ir kurią vaidina ta aktorė, visada stengėsi parodyti, kuo didybė skiriasi nuo apsimetinėjimo. O jūs dabar norite sumokėti kažkokiai aktorei, kad apsimestų ja? Kaip jums ne gėda! — pasakė Lili. — Nagi, pasikvieskit tą aktorę, — pridūrė. — Aš duosiu jai akmenų, kad prisikrautų į kišenes, ir pati nuvesiu ją prie upės.

Panašus buvo ir Franės atsakymas tiems Lili garbintojams, kurie norėjo, kad ji keliautų iš vieno studentų miestelio į kitą ir vaidintų Lili.

— Kaip jums ne gėda! — pasakė Franė. — Be to, — pridūrė, — aš gerokai per aukšta, kad apsimetinėčiau Lili. Mano sesuo buvo tikrai mažo ūgio.

Dėl to Lili savižudybės garbintojai Franę palaikė nejautria, — ir visa žiniasklaida mūsų šeimą apibūdino kaip abejingą Lili mirčiai (nes mes nenorėjom prisidėti prie viso to apsimetinėjimo). Frankas, apimtas nevilties, pasisiūlė „atstovauti“ Lili viešame nusižudžiusių poetų ir prozininkų kūrinių skaityme. Savaime suprantama, nė vienas iš tų poetų ir prozininkų pats savo kūrinių negalėjo skaityti; pasamdyti skaitovai, prijaučiantys velionių kūrybai — arba, dar blogiau, jų „gyvenimo būdui“, o tai beveik visais atvejais reiškė, kad ir jų „mirties būdui“, — turėjo skaityti kūrinių ištraukas taip, tarsi jie ir būtų tie nusižudę rašytojai, staiga sugrįžę iš ano pasaulio. Franė nenorėjo dalyvauti ir tokiame renginyje, o Frankas pasisiūlė, bet jo nepriėmė.

— Aš atseit „veidmainiauju“, — pyko Frankas. — Jie įtarė, kad buvau nenuoširdus. Žinoma, kad nenuoširdus, velniai griebtų! — šūktelėjo. — Bet kaip tik veidmainystės tiems šikniams ir reikia! — pridūrė.

O Jaunėlis Džounsas vedė Franę — pagaliau!

— Tai tarytum pasaka, — pasakė man Franė, paskambinusi telefonu, — bet mudu su Jaunėliu nusprendėm, kad jeigu ir toliau šitaip save tausosim, tai netrukus nebeturėsim ko tausoti.

Franei tada buvo jau beveik keturiasdešimt. Tarp „Juodosios įstatymo rankos“ ir Holivudo yra bent jau šis tas bendra: Schlagobers ir kraujas. Franė ir Jaunėlis Džounsas žmonėms — ir Niujorke, ir Los Andžele — tikriausiai atrodo „efektingi“, bet aš vis pagalvoju, kad efektingais dažniausiai laikomi tiesiog labai užsiėmę žmonės. Jaunėliui ir Franei, apsivertusiems darbais, turbūt buvo malonu, kad išvargę gali kristi vienas kitam į glėbį.

Aš nuoširdžiai džiaugiausi jų laime, apgailestavau tik dėl to, kad jie abu pareiškė, jog neturės laiko vaikams.

— Kam man tie vaikai, jei negalėsiu jais rūpintis? — pasakė Franė.

— Taigi, biče, — pritarė jai Jaunėlis Džounsas.

O vieną naktį meškutė Suzė man prisipažino, kad ir ji nenorėtų turėti vaikų, nes jos vaikai būtų negražūs; ji nė už ką negimdysianti negražaus vaiko, kuris būtų pasmerktas kančioms: baisiausiai diskriminacijai, kokią visą gyvenimą kenčia nepatrauklūs žmonės.

— Bet aš nesakyčiau, kad tu negraži, Suze, — tariau. — Žmonėms tik reikia prie tavęs priprasti. Jei nori žinoti, manau, kad iš tikrųjų tu gana patraukli.

Aš iš tiesų taip maniau; neabejojau, kad meškutė Suzė — tikra didvyrė.

— Tada tu kažkoks nesveikas, — pasakė Suzė. — Mano veidas kaip kirviu nutašytas ir dar aptrauktas šašuota oda. O kūnas — kaip popierinis maišas, pilnas atšalusios avižinės košės.

— Mano manymu, tu labai miela, — patikinau ją, nė kiek nemeluodamas; Franė man buvo parodžiusi, kokia miela mūsų meškutė Suzė. Be to, aš juk girdėjau dainą, kurią dainavo Franė, būdama su meškute Suze, ir jau keliskart buvau sapnavęs, kad Suzė ir mane moko taip dainuoti. Taigi, žiūrėdamas į Suzę, dar pakartojau: — Mano manymu, tu labai miela.

— Vadinasi, tavo smegenys kaip popierinis maišas, pilnas atšalusios avižinės košės, — šyptelėjo Suzė. — Jei manai, kad aš labai miela, tai tau, vaikine, ne visi namie.

Taigi vieną naktį, kai „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje nebuvo jokių svečių, išgirdau kažkokius keistus sėlinimo garsus; tikimybė, kad tėtis vaikšto po namą, naktį buvo tokia pat kaip ir dieną, — nes tėčiui juk visą laiką būdavo naktis. Bet kad ir kur tėtis eidavo, Louisville Slugger lazda visuomet vilkdavosi jam iš paskos arba stuksėdavo priešais jį; senstančio tėčio eisena apskritai darėsi vis panašesnė į Froido; atrodė, kad tėtis apšlubo — dėl psichologinių priežasčių, lyg nesąmoningai trokšdamas supanašėti su senuoju sapnų aiškintoju. Be to, kad ir kur tėtis eidavo, šalia jo visada cimpindavo ketvirtasis šuo vedlys! Mes dažnai pamiršdavom nukarpyti Ketvirtajam nagus, taigi kai tėtis su Ketvirtuoju vaikščiodavo po kambarius, būdavo girdėti gana garsus skrebėsimas.

Senasis Fredas, visų galų meistras, turėjo kambarį trečiame aukšte ir miegodavo kaip akmuo jūros dugne; kietai kaip žvejų pamiršta, ruonių sutraukyta tinklinė užtvara, čia panyranti į dumblą, čia vėl skalaujama potvynio bangų. Senasis Fredas guldavo ir keldavosi su saule; sakė, jog dėl to, kad yra priekurtis, nemėgsta būdrauti naktimis. Meino naktys, ypač vasarą, kupinos įvairiausių garsų — na, bent jau palyginti su Meino dienomis.

— Visiška Niujorko priešingybė, — sakydavo Frankas. — Centrinio Parko Pietinėje ramu gal tik trečią valandą ryto. O Meine maždaug trečia valanda ryto, ko gero, vienintelis laikas, kai apskritai kas nors vyksta. Atgyja suknista gamta.

Prisimenu, kad buvo maždaug trečia ryto: vasaros naktis, ore zyzia pulkai vabzdžių, žuvėdros per daug neklykauja, tačiau jūra kaip reikiant įsibangavusi. Staiga išgirdau tuos keistus sėlinimo garsus. Iš pradžių nesupratau, ar kažkas lauke pritykino prie mano miegamojo lango, — atdaro, bet aptraukto tinkleliu nuo uodų, — ar prie durų, iš koridoriaus. Mano durys irgi buvo atdaros; be to, mes niekada nerakindavom laukujų „Naujojo Hampšyro“ viešbučio durų — jų tiesiog buvo per daug.

„Meškėnas“, — pagalvojau.

Tačiau netrukus kažkas — daug sunkesnis negu meškėnas — keistai vilkdamas kojas perėjo plikų grindų plotelį laiptų papėdėje ir kilimais išklotu koridoriumi jau tapsėjo artyn, prie mano miegamojo durų; jaučiau to padaro svorį — medinės grindys girgždėjo po jo kojomis. Atrodė, kad net jūra nurimo ir įsiklausė į tą garsą: toks garsas, pasigirdęs naktį, sustingdo potvynio bangas, jo išsigandę paukščiai (kurie šiaip naktimis neskraido) pakyla aukštyn ir pakimba ore — tarytum nupiešti.

— Ketvirtasai? — sušnibždėjau. Man dingtelėjo, kad ten gal šuo, sumanęs naktį paieškoti kokio grobio; tačiau tas padaras slinko pernelyg atsargiai. Ketvirtasis dažnai vaikščiodavo pirmo aukšto koridoriumi; jis nebūtų stabčiojęs prie kiekvienų durų.

Gailėjausi, kad po ranka neturiu tėčio beisbolo lazdos, bet kai mano tarpduryje pasirodė meška, supratau, kad „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje nėra tinkamo ginklo, kurį pačiupęs galėčiau apsiginti nuo šitos įsibrovėlės. Gulėjau nejudėdamas — apsimečiau kietai miegąs, bet neužsimerkiau. Švelnioje, miglotoje priešaušrio šviesoje meška atrodė milžiniška. Ji įdėmiai žiūrėjo į mano miegamąjį ir į mane, nė nekrustelintį lovoje, kaip sena slaugytoja, ligoninėje apeinanti palatas; stengiausi nekvėpuoti, bet meška jautė, kad aš čia. Ji sušnarpštė, giliai įtraukė oro ir labai gracingai, keturpėsčia, įėjo į kambarį. „Na, kodėl gi ne? — galvojau. — Mano gyvenimo pasaka juk prasidėjo nuo meškino; taigi meškinas, ar meška, gali ją ir užbaigti.“ Meška prikišo šiltą snukį man prie veido ir iškart užuodė viską, ką norėjo žinoti; vienu ryžtingu įkvėpimu įtraukė visą mano gyvenimo istoriją — ir lyg užjausdama uždėjo sunkią leteną man ant šlaunies. Naktis buvo gana šilta — na, kaip Meine, — ir aš gulėjau nuogas, užsiklojęs tik plona paklode. Meškos kvėpavimas dvelkė karščiu ir tarytum kokiais vaisiais ar uogomis, — gal prieš įsibraudama į mano kambarį ji miške prisirijo vaivorų, — tačiau tai buvo stebėtinai malonus kvapas, nors ir ne visai gaivus. Kai meška nutraukė paklodę ir nužvelgė mane nuo galvos iki kojų, pajutau baimę, bet mano baimė buvo tik ledkalnio viršūnė, palyginti su tuo siaubu, kuris apėmė Čiperį Davą, kai jis manė, kad jį tuoj prievartaus įkaitusi meška. Šita meška, nužvelgusi mano kūną, tik prunkštelėjo — labai nepagarbiai. „Erl!“ — suriaumojo ir, šiurkščiai pastūmusi mane toliau, pasidariusi sau vietos, įsiropštė į lovą. Tik kai ji mane apglėbė ir aš atpažinau dar vieną, labai jau savitą, sodraus jos kvapo sudedamąją dalį, man pagaliau prišilo, kad čia ne šiaip kokia meška. Su maloniu uogų aromatu ir garstyčiomis dvelkiančiu aitroku vasariško prakaito kvapu buvo sumišęs aiškus naftalino dvokas.

— Suze? — tariau.

— Jau maniau, kad niekada nesusivoksi, — atsakė ji.

— Suze! — surėkiau atsisukdamas ir ją apsikabindamas; pirmą kartą taip džiaugiausi ją pamatęs.

— Nerėkauk, — sudraudė mane Suzė. — Nepažadink tėvo. Aplandžiojau visą šitą suknistą viešbutį, kol tave radau. Pirmiausia aptikau tavo tėtušį, paskui dar kažkokį tipą, per miegus šūkaujantį: „Ką?“ Vos neužlipau ant kažkokio itin kvailo šunėko, kuris net nesuprato, kad aš — meška; tik pavizgino uodegą ir vėl užmigo. Puikus namų sargas! Čia tas kvėša Frankas man nurodė, kur važiuoti ir kaip tave rasti, — jau geriau jis nenurodinėtų, kaip ką rasti Meine ir — juo labiau — tokiame absurdiškame šitos sumautos valstijos užkampyje. Velniai griebtų, — toliau šnekėjo Suzė, — aš tik norėjau tave pamatyti, kol neprašvito, norėjau pas tave ateiti, kol dar tamsu, dėl Dievo meilės; iš Niujorko išvažiavau gal vidurdienį, vakar, o dabar jau beveik aušta. Nusivariau nuo kojų, — pridūrė — ir pravirko. — Suprakaitavau kaip kiaulė šitam suknistam kostiume, bet taip dvokiu ir taip baisiai atrodau, kad nedrįstu išlįsti.

— Išlįsk, — pasakiau. — Kvepi labai maloniai.

— Taip, žinoma, — verkė Suzė.

Šiaip taip įkalbėjau ją nusiimti meškos galvą. Ji išsitepliojo veidą, braukdama ašaras letenomis, bet aš suėmiau jos letenas ir ilgai bučiavau ją į lūpas. Manau, dėl vaivorų nesuklydau; kaip tik toks ir yra Suzės skonis: kaip miškuose sirpstančių vaivorų.

— Tu labai skani, — pasakiau.

— Taip, žinoma, — sumurmėjo Suzė, bet nesipriešino, ir aš padėjau jai nusivilkti meškos kostiumą. Tame kostiume ji turėjo jaustis kaip kokioje saunoje. Nurengęs pamačiau, kad Suzė ir iš sudėjimo labai panaši į mešką; be to, ji buvo visa slidi nuo prakaito — kaip meška, ką tik išlipusi iš ežero. Staiga supratau, kaip ja žaviuosi: jos meškiška elgsena, keistoka jos drąsa.

— Tu man labai patinki, Suze, — tariau, uždaręs duris ir grįždamas į lovą.

— Paskubėk, — paragino ji mane, — tuoj prašvis, ir tu pamatysi, kokia aš bjauri.

— Aš ir dabar tave matau, — pasakiau, — ir manau, kad tu labai miela.

— Turėsi kaip reikiant pasistengti, kad mane tuo įtikintum, — sumurmėjo meškutė Suzė.

Ir štai aš jau kelerius metus stengiuosi meškutę Suzę įtikinti, kad ji miela. Pats tuo neabejoju, taigi manau, kad po dar kelerių metų ji patikės. Meškos baisiai užsispyrusios, bet sveiko proto joms netrūksta; jei įgysi meškos pasitikėjimą, ji nuo tavęs nebepabėgs.

Iš pradžių Suzė galvojo vien apie tai, kokia ji negraži, ir ėmėsi visų įmanomų atsargumo priemonių, kad tik nepastotų; jai atrodė, kad negali būti nieko blogiau, negu paleisti į šį žiaurų pasaulį vargšą vaikelį, kad jis — arba ji — patirtų visas kančias, kurias paprastai patiria negražūs žmonės. Kai mudu su meškute Suze pradėjom miegoti drauge, ji vartojo tabletes ir dar įsikišdavo gaubtuką, taip storai apteptą spermicidiniu tepalu, kad man būdavo sunku užgniaužti jausmą, jog mes nieko daugiau ir nedarom, tik naikinam spermatozoidus. Kad manęs nekankintų toks savotiškas nerimas, Suzė primygtinai patardavo užsimauti prezervatyvą.

— Tai ir yra blogiausia, kai prasidedi su vyrais, — sakydavo ji. — Kad ryžtumeisi su jais sugulti, turi taip apsiginkluoti, jog kartais išvis nebesupranti, kam visa tai darai.

Tačiau dabar Suzė lyg ir apsiramino. Matyt, pajuto, kad pakanka ir vienos apsisaugojimo priemonės. O jei vis dėlto nepakaks, tikiuosi, kad ji neišsigąs. Aš, žinoma, neversčiau jos gimdyti, jeigu ji nenorėtų; žmonės, norintys priversti kitus žmones gimdyti nepageidaujamus vaikus, — tikri pabaisos.

— Net jei nebūčiau tokia negraži, — vis dar priešinasi Suzė, — aš vis tiek jau per sena. Na, kai moteriai daugiau negu keturiasdešimt, būna visokių komplikacijų. Juk gali gimti ne šiaip negražus vaikas — galiu pagimdyti išvis ne vaiką, o galai žino kokį tešlos gabalui Kai moteriai daugiau negu keturiasdešimt, tai labai rizikinga.

— Nešnekėk nesąmonių, Suze, — sakau. — Mes tik truputį tave pamankštinsim, kad būtum geresnės formos. Šiek tiek pakilnosi svarmenis, pabėgiosi. Juk tavo širdis jauna, Suze, — drąsinu. — Tavyje slypinti meška, Suze, dar tik maža meškutė.

— Įtikink mane, — prašo Suzė, ir aš suprantu, ką tai reiškia. Tai mūsų eufemizmas, kurį vartojam, kai norim vienas kito. Suzė dažnai nei iš šio, nei iš to man sako: — Noriu, kad mane įtikintum.

Arba aš sakau jai:

— Suze, atrodo, kad tave reikia įtikinti.

O kartais Suzė tiesiog suurzgia:

— Erl! — Ir aš žinau, ką ji turi omeny.

Kai tuokėmės, ji suurzgė, užuot atsakiusi: „Taip.“ Suzė tarė:

— Erl!

— Ką? — nesuprato pastorius.

— Erl! — pakartojo Suzė, linktelėdama galvą.

— Ji sutinka, — pasakiau pastoriui. — Tai reiškia, kad ji sutinka tekėti.

Tikriausiai nei Suzė, nei aš niekada visiškai neatsikvošėsim, nesiliausim svajoję apie Franę, tačiau meilė Franei mus jungia tvirčiau negu tai, kas būna bendra tarp daugelio kitų sutuoktinių. Be to, kadaise Froidas į pasaulį žvelgė Suzės akimis, o dabar tėtis žvelgia manosiomis, taigi mus vienija ir Froido vizija.

— Jūsų santuoka nulemta danguje, biče, — kartą pasakė man Jaunėlis Džounsas.

Tą rytą, kai pirmąkart pasimylėjau su meškute Suze, šokių salėje, kur mudu su tėčiu mankštinamės, pasirodžiau truputį pavėlavęs.

Tėtis jau kilnojo kaip reikiant, kai įsverdėjau.

— Keturis šimtus šešiasdešimt keturis! — pasakiau; tai buvo mūsų tradicinis pasisveikinimas. Mudu su tėčiu vis prisimindavom tą ištvirkėlį, Šniclerį, ir manėm, jog tai labai juokinga: taip ir turėtų sveikintis du be moterų gyvenantys vyrai.

— Keturis šimtus šešiasdešimt keturis! Eik jau! — sukriokė tėtis. — Keturis šimtus šešiasdešimt keturis... velniai griebtų! Turėjau klausytis tavęs pusę nakties. Dieve mano! Aš, žinoma, aklas, bet tikrai nekurčias. Mano skaičiavimu, nusiritai iki kokių keturių šimtų penkiasdešimt aštuonių. Keturių šimtų šešiasdešimt keturių nebeišgali. Kas ji, po velnių, tokia? Žvėris, o ne moteris!

Bet kai pasakiau, kad miegojau su meškute Suze ir kad tikiuosi, jog ji pasiliks gyventi su mumis, tėtis labai apsidžiaugė.

— Štai ko mums trūko! — riktelėjo. — Tai tiesiog nuostabu. Na, žinoma, geresnio viešbučio negalėčiau ir įsivaizduoti. Ir tu čia puikiai tvarkaisi! Bet mums reikia meškos. Visiems jos reikia! Taigi dabar, kai turi mešką, gali laisvai atsikvėpti, Džonai. Pagaliau parašei laimingą pabaigą.

„Dar ne visai“, — dingtelėjo man. Bet kai viską apgalvojau, — prisiminęs mūsų bėdas, sielvartą, lemtį ir meilę, — supratau, kad viskas galėjo būti ir daug blogiau.

Taigi ko mums trūksta? Manau, kad tik vaiko. Vaiko tikrai reikėtų. Visada norėjau vaiko, ir dabar tebenoriu. Vis galvoju apie Egą — ir apie Lili — ir jaučiu, kad man dabar nieko daugiau netrūksta, tik vaikų. Žinoma, gal dar pavyks įtikinti meškutę Suzę, tačiau pirmą kūdikį man padovanos Franė su Jaunėliu Džounsu. Net Suzė nė kiek nesibaimina dėl to kūdikio.

— Tas kūdikis tikrai bus gražutis, — sako Suzė. — Argi gali nepasisekti Franės ir Jaunėlio vaikui?

— O mums argi galėtų nepasisekti? — klausiu jos. — Kai tik jį pagimdytum, patikėk, pamatytum, koks jis gražus.

— Tu tik pagalvok apie spalvą, — vis šneka Suzė. — Na, Jaunėlio ir Franės vaikas juk turėtų būti nuostabios, velniai griebtų, tiesiog pribloškiančios spalvos.

Bet, kaip man sakė Jaunėlis Džounsas, Franės ir Jaunėlio kūdikis gali būti bet kokios spalvos.

— Nuo kavos iki pieno, — sako Jaunėlis.

— Kad ir kokia būtų kūdikio spalva, ji vis tiek bus nuostabi, Suze, — tikinu. — Pati žinai.

Bet Suzės taip greit neįtikinsi.

Man atrodo, kad kai Suzė pamatys Jaunėlio ir Franės kūdikį, ir pati užsinorės mažylio. Šiaip ar taip, aš to tikiuosi, — nes man jau beveik keturiasdešimt, o Suzė jau peržengė tą slenkstį, ir jeigu mes apskritai turėsim kūdikį, tai gal reikėtų paskubėti. Manau, kad Franės kūdikis mums padės; ir tėtis taip mano — ir netgi Frankas.

Ir kas gi dar, jei ne Franė, galėjo būti tokia dosni, kas dar galėjo pasisiūlyti pagimdyti kūdikį man? Na, nuo tos dienos Vienoje, kai ji pažadėjo, kad rūpinsis mumis visais, kad bus mums motina, nuo pat tos dienos Franė nesudeda ginklų, kad ir kas būtų, padaro tai, ko reikia, — joje slypinti didvyrė visada geros formos, ta didvyrė galėtų viena ranka iškelti visą mūsų šokių salę su visomis štangomis.

Tai nutiko praėjusią žiemą, po didelės pūgos. Franė paskambino ir pasakė, kad gimdys kūdikį — man. Franei tada buvo keturiasdešimt; ji pasakė, kad pagimdžiusi kūdikį „uždarys duris to kambario, į kurį nebesugrįš“. Telefonas suskambėjo anksti rytą — taip anksti, jog mudu su Suze pamanėm, kad kažkas skambina specialia prievartos aukų krizių centro linija, ir Suzė iššoko iš lovos, pasirengusi padėti dar vienai krizę išgyvenančiai prievartautojų aukai, bet skambėjo paprastas telefonas, skambino Franė — iš Vakarų pakrantės. Juodu su Jaunėliu nusprendę pavakaroti, kai ką atšvęsti, dviese; taigi iki šiol ir negulę, nors Kalifornijoje dabar naktis. Atrodė, kad jie šiek tiek išgėrę; šnekėjo kaip kokie puspročiai, ir Suzė net supyko; ji burbtelėjo, kad šitaip anksti mums skambina tik išprievartautos moterys, ir padavė ragelį man.

Aš, kaip visada, turėjau Franei papasakoti, kaip viskas einasi krizių centre. Franė mūsų centrui paaukojo nemažai pinigų, o Jaunėlis padėjo mums susirasti gerą Meine dirbantį teisininką. Vien per praėjusius metus Suzės prievartos aukų krizių centras suteikė medicininę, psichologinę ir teisinę pagalbą devyniasdešimt vienai prievartautojų aukai.

— Neblogai padirbėjot, kaip Meine, — sako Franė.

— Niujorke ir Los Andžele, biče, — pasakojo Jaunėlis Džounsas, — būna maždaug devyniasdešimt vienas tūkstantis aukų per metus. Visokių nusikaltimų, — pridūrė.

Man nebuvo sunku Suzę įtikinti, kad visuose tuose „Naujojo Hampšyro“ viešbučio kambariuose galima kuo nors užsiimti. Prievartos aukų krizių centrui vietos pas mus netgi daugiau, negu reikia, ir sąlygos išties puikios; be to, Suzė apmokė kelias Bransviko koledžo studentes, kad atsiliepinėtų specialios krizių centro linijos telefonu. Mane Suzė įspėjo, kad nieku gyvu nekelčiau to telefono ragelio.

— Prievartautojų auka, ieškanti pagalbos, tikrai nenori išgirsti sušikto vyro balso, — paaiškino man Suzė.

Savaime suprantama, būdavo šiokių tokių keblumų dėl tėčio, nematančio“ kuris telefonas skamba. Taigi dabar tėtis, netikėtai išgirdęs skambutį, tiesiog sušunka: „Telefonas!“ Net jeigu pats prie to telefono ir stovi.

Labai keista, tačiau tėtis, — nors iki šiol mano, kad „Naujojo Hampšyro“ viešbutis yra tikras viešbutis, — tapo neblogu krizių centro konsultantu. Na, jis žino, kad Suzė pas mus įkūrė prievartos aukų krizių centrą, bet nė neįtaria, jog tai vienintelė mūsų veikla, ir kartais užkalbina kokią mūsų kelioms dienoms, kad atsigautų, priglaustą prievartautojų auką, manydamas, kad ta moteris — viena iš viešbučio „viešnių“.

Sėdi, sakykime, tokia kaip nors nusiraminti mėginanti mergina ant kurios nors prieplaukos, ir staiga, stuksėdamas Louisville Slugger lazda, pasirodo mano tėtis; Ketvirtasis viksteli uodega — praneša jam, kad čia kažkas yra, ir tėtis pradeda šnekėti.

— Labas! Kas čia? — klausia.

Tada prievartautojų auka turbūt atsako:

— Čia tik aš, Silvija.

— O, taip, Silvija! — šypsosi tėtis, lyg ji būtų sena jo pažįstama. — Na, ar tau patinka mūsų viešbutis, Silvija?

Vargšė Silvija mano, kad tėtis tiesiog iš mandagumo, bijodamas ją užgauti, prievartos aukų krizių centrą vadina viešbučiu, todėl neišsiduoda, kad šiek tiek nustebo.

— O, man tai labai svarbu, — sako ji. — Na, man tikrai reikėjo išsikalbėti, bet nenorėjau jaustis verčiama viską pasakoti, kol nebuvau tam pasirengusi, o čia maloniausia tai, kad niekas tavęs nespaudžia, niekas nenurodinėja, kaip turėtum jaustis ir ką daryti, bet padeda suvokti savo jausmus lengviau, negu juos suvoktum būdama viena. Na, suprantate, ką turiu omeny? — priduria Silvija.

O tėtis atsako:

— Žinoma, suprantu, mieloji. Mes jau daug metų tuo užsiimame. Kaip tik toks ir turi būti geras viešbutis: pakankamai erdvės ir tinkama aplinka — tokia, kokios tau reikia. Gerame viešbutyje erdvė ir aplinka padeda žmogui, jam prijaučia; geras viešbutis tarsi apkabina tave ir paguodžia — tada (tik tada), kai tu to nori. Geras viešbutis visada pasirengęs tau padėti, — šneka tėtis, mojuodamas beisbolo lazda, tarytum diriguodamas pats sau, kad neišeitų iš takto, — bet jame apsistojęs nesijauti nuolat stebimas.

— Taip, tikriausiai taip ir yra, — sako Silvija; arba Betsė, arba Patricija, Kolumbina, Sali, Alisa, Konstancija arba Houp. — Čia aš kažkaip atsiveriu, bet ne per prievartą.

— Ne, jokiu būdu ne per prievartą, mieloji, — pritaria tėtis. — Gerame viešbutyje nėra jokios prievartos. Aš tai pavadinčiau tiesiog solidaria erdve, — sako, nė pats nesuvokdamas, kad pasiskolino šį terminą iš Šraubenšliuselio ir jo „solidariosios bombos“.

— Ir visi čia tokie malonūs, — toliau kalba Silvija.

— Taip, tuo man ir patinka geri viešbučiai! — susijaudinęs šūkteli tėtis. — Visi labai malonūs. Puikiame viešbutyje, — sako Silvijai arba kuriai nors kitai jo besiklausančiai moteriai, — gali tikėtis, kad visi bus malonūs. Tu atvyksti pas mus, mieloji, kaip suluošintas žmogus (atleisk, kad taip sakau), taigi mes esam tavo gydytojai ir slaugytojos.

— Taip, tikrai, — linkteli Silvija.

— Kad ir kokia iškankinta ir palūžusi atvykai, — nesiliauja šnekėjęs tėtis, — iš puikaus viešbučio išvyksi sveika. Mes pastatysim tave ant kojų, bet tai įvyks tarsi savaime, tai kažkas paslaptinga — taip veikia ši solidari erdvė, apie kurią ir kalbu, nes per prievartą žmogaus juk neprikelsi; kiekvienas pakyla savaip. Mes tik suteikiam erdvės, — sako tėtis, beisbolo lazda, kaip kokia burtų lazdele, laimindamas išprievartautą moterį. — Erdvės ir šviesos, — priduria — kaip šventasis, laiminantis kitą šventąjį ar šventąją.

Suzė sako, kad taip ir reikia elgtis su prievartautojų aukomis; jos — tarsi šventosios; su jomis reikia elgtis taip, kaip puikiame viešbutyje elgiamasi su kiekvienu svečiu. Puikiame viešbutyje kiekvienas svečias gerbiamas; kiekviena prievartą patyrusi moteris „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje priimama kaip garbės viešnia — ir šventoji.

— Tiesą sakant, toks pavadinimas labai tinka prievartos aukų krizių centrui, — džiaugiasi Suzė. — „Naujojo Hampšyro“ viešbutis — skamba išties klasiškai.

Taigi mes, remiami apygardos valdžios ir nuostabios moterų gydytojų organizacijos, pasivadinusios Kenebeko medikių draugija, netikrame savo viešbutyje įkūrėme ir išlaikome tikrą prievartos aukų krizių centrą. Suzė kartais man sako, kad tėtis — geriausias jos centro konsultantas.

— Kai matau, kad kuriai nors jau visai blogai, siūlau nueiti ant prieplaukos ir pasidairyti aklo senuko su Ketvirtuoju — šunimi vedliu, — prisipažino man Suzė. — Nežinau, ką jis joms ten sako, tačiau tai jas tikrai paveikia. Šiaip ar taip, nė viena dar nemėgino skandintis.

— Ramiai praeik pro atdarus langus, mieloji, — sako tėtis, turbūt visoms. — Tai labai svarbu, mieloji, — priduria.

Tėčio patarimas taip įtikinamai skamba, be abejo, todėl, kad jis galvoja apie Lili. Tėtis visada mokėdavo patarti mums, vaikams, — netgi kai nė nenutuokdavo, kas negerai.

— Gal ypač tada, kai išvis nieko nenutuokdavo? — sako Frankas. — Na, jis iki šiol nežino, kad aš žydras, bet visi jo patarimai tikrai geri.

Tai bent talentas!

— Gerai, gerai, — pasakė man Franė — telefonu, praėjusią žiemą, po tos didelės pūgos. — Skambinu ne tam, kad išgirsčiau visas smulkmenas, kas, ką ir kaip Meine išprievartavo. Šįkart tikrai ne tam, mažiau, — nutildė mane Franė. — Tu vis dar nori vaiko?

— Žinoma, kad noriu, — atsakiau. — Kasdien mėginu įtikinti Suzę.

— O gal norėtum mano vaiko? — paklausė Franė.

— Bet tu gi nenori vaikų, Frane, — priminiau jai. — Ką čia šneki?

— Na, mudu su Jaunėliu truputį apsižioplinom, — pasakė Franė. — Ir, užuot pasielgę taip, kaip dabar madinga, pagalvojom, kad yra šitam kūdikiui kaip tik tinkama motina ir tėvas.

— Ypač šiais laikais, biče, — pridūrė Jaunėlis, pakėlęs kitą ragelį. — Na, Meinas gal paskutinė saugi slėptuvė.

— Kiekvienas vaikas turėtų augti tokiame paslaptingame viešbutyje, argi ne? — paklausė Franė.

— O aš manau, biče, — tarė Jaunėlis Džounsas, — kad kiekvienam vaikui būtų geriausia, jei bent vienas iš jo tėvų nieko neveiktų. Nenoriu tavęs įžeisti, biče, — toliau kalbėjo Jaunėlis, — bet tu gi puikiausias prižiūrėtojas. Juk supranti, ką noriu pasakyti?

— Jis nori pasakyti, kad tu visus prižiūri, — meiliai paaiškino Franė. — Kad tai tarytum tavo vaidmuo. Tu būsi puikus tėvas.

— Arba mama, biče, — pridūrė Jaunėlis.

— Be to, kai Suzė kasdien matys kūdikį, gal ir ji praregės, — pasakė Franė.

— Gal įsidrąsins, biče, ir leis tau iššauti, — tarė Jaunėlis Džounsas. — Na, kaip sakoma, — pridūrė, ir Franė garsiai nusikvatojo į savo ragelį. Buvo aišku, kad jie gerai apgalvoję šį pokalbį ir gana ilgai rengėsi man paskambinti.

— Ei! — šūktelėjo Franė. — Ar liežuvį prarijai? Girdi? Alio, alio!

— Ei, biče, — sunerimo ir Jaunėlis Džounsas. — Gal tu ten nualpai?

— Gal meška laiko tave už kiaušų? — paklausė Franė. — Aš tavęs klausiu, ar nori mano vaiko?

— Čia ne retorinis klausimas, biče, — tarė Jaunėlis Džounsas.

— Taip ar ne, mažiau? — ragino mane Franė. — Tu gi žinai, kad aš tave myliu, — pridūrė. — Negimdyčiau vaiko bet kam, juk supranti, mažiau.

Bet aš negalėjau pratarti nė žodžio, buvau toks laimingas.

— Po velnių, siūlau tau devynis savo gyvenimo mėnesius! Devynis savo gražaus kūno mėnesius, mažiau! — erzino mane Franė. — Na, kaip sau nori!

— Biče! — sušuko Jaunėlis Džounsas. — Tavo sesuo, kurios kūno trokšta milijonai, pasiryžusi paaukoti savo figūrą dėl tavęs. Ji netgi sutinka atrodyti kaip suknistas kokakolos butelis, kad tik padovanotų tau kūdikį, biče. Nežinau, kaip aš tai pakęsiu, — pridūrė, — bet mes abu tave mylim, žinai. Tai ką pasakysi? Apsispręsk.

— Aš tave myliu! — susijaudinusi dar kartą pasakė Franė. — Noriu duoti tau tai, ko tau reikia, Džonai.

Tačiau tada ragelį iš manęs paėmė meškutė Suzė.

— Dėl Dievo meilės, — pasakė ji Franei ir Jaunėliui, — pažadinat mus paryčiais, aš jau manau, kad vėl kažką išprievartavo, o dabar jis čia stovi raudonas kaip burokas ir nė žodžio neišlemena. Kas čia, po velnių, šįryt darosi?

— Jei mudu su Jaunėliu turėsim kūdikį, — paklausė Suzės Franė, — ar judu su Džonu jį auginsite?

— Žinoma, meilute! Tu dar klausi?! — atsakė mano geroji meškutė Suzė.

Taip mes ir susitarėm. Ir dabar vis dar laukiam. Franė — ypatinga, jai reikia daugiau laiko negu kitoms.

— Čia aš ypatingas, biče, — sako Jaunėlis Džounsas. — Šitas kūdikis bus tikras milžinas. Tokio nepaskubinsi.

Jis turbūt neklysta, nes Franė mano kūdikio laukiasi jau beveik dešimt mėnesių.

— Ji tokia stora, kad, ko gero, jau galėtų žaisti Klivlando Browns komandoje, — skundžiasi Jaunėlis Džounsas; aš kiekvieną vakarą jam skambinu ir klausiu, kaip sekasi.

— Dieve mano, — sako man Franė. — Per dienų dienas nieko daugiau neveikiu, tik guliu lovoj ir laukiu, kada susprogsiu. Man taip nuobodu! Jau šitiek visko prisikentėjau dėl tavęs, mano meile! — priduria — ir mes abu slapukiškai sukrizenam.

Suzė vaikšto po namus dainuodama „Jau greitai“18, o tėtis kilnoja vis sunkesnę štangą; pastaruoju laiku tėtis mankštinasi kaip apsėstas. Jis įsitikinęs, kad mažylis bus apsigimęs sunkumų kilnotojas, ir sako turįs įgauti reikiamą formą, kad galėtų jį treniruoti. O krizių centro moterys labai pakančios — nė viena man nepriekaištauja, kai strimgalviais puolu prie telefono (prie bet kurio telefono, kuris tik suskamba).

— Čia speciali linija, — sako jos. — Nusiramink!

— Turbūt vėl kažką išprievartavo, mielasis, — ramina mane Suzė. — Čia dar ne tavo kūdikis. Nesijaudink.

Taip šokinėju ne todėl, kad nekantraučiau sužinoti, ką turėsiu: berniuką ar mergaitę. Bent kartą tikrai pritariu Frankui. Tai nesvarbu. Šiais laikais, kai dėl visa ko atliekama tiek tyrimų, — ypač kai laukiasi Franės amžiaus moteris, — jie jau žino, kas gims; na, kažkas jau žino. Bet ne Franė — ji nenorėjo žinoti. Iš tikrųjų: kas norėtų tai žinoti iš anksto? Juk dvigubai maloniau, kai tiesiog lauki ir spėlioji.

— Kad ir kas gims, tam vaikui vis tiek bus baisiai nuobodu, — sako Frankas.

— Nuobodu, Frankai?! — piktinasi Franė. — Kaip tu drįsti sakyti, kad mano vaikui bus nuobodu?

Bet Frankas tiesiog išsako įprastą niujorkiečių nuomonę apie vaikystę Meine.

— Jei tas vaikas augs Meine, jam tikrai bus nuobodu, — tvirtina Frankas.

Bet aš Frankui primenu, kad „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje kol kas dar niekas nenuobodžiavo. Nei gana linksmame pirmajame, nei antrajame, kuris buvo kaip niūrus sapnas, nei šitame mūsų trečiajame „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje, — na, tik jau ne tokiame puikiame viešbutyje, kokį pagaliau turime. Niekam čia nebūna nuobodu. Ir Frankas nebesiginčija; šiaip ar taip, jis čia dažnas ir labai laukiamas svečias. Atvažiavęs įsitaiso bibliotekoje, antrame aukšte, ir jį iš ten iškrapštyti taip pat sunku, kaip Jaunėlį Džounsą — iš šokių salės, kur sudėtos mūsų štangos; o Franės grožis, kai ji svečiuojasi pas mus, papuošia visus kambarius — nutvieskia gaivų Meino orą ir šaltą vandenyną: kai Franė čia, viskas švytėte švyti. Manau, kad ir Franės vaikas taip viską papuoš.

Norėdamas Franę nuraminti, skaičiau jai — telefonu — Donaldo Džastiso eilėraštį „Dešimties mėnesių mažyliui“:

Ateini pavėlavęs,

Bet nieks dėl ilgų dvejonių

Nepeiks tavęs.

Kas gi, į tokias keistas duris besibeldžiąs,

Nestabtelės

Ir neišsigąs?

— Gana, — pertraukė mane Franė. — Prašau tavęs — bent kartą apsieikim be to suknisto Donaldo Džastiso. Jau girdėjau tiek Donaldo Džastiso eilėraščių, kad vien nuo jų galėjau pastoti — na, bent jau susivemti tai tikrai.

Bet Donaldas Džastisas teisus, kaip visada. Kas nesudvejotų prieš ateidamas į šį pasaulį? Kas nenorėtų atidėti šitos pasakos kuo tolesniam laikui? Taigi Franės kūdikis, kaip matot, jau pasirodė esąs labai įžvalgus ir nepaprastai jautrus.

Vakar snigo; mes čia, Meine, suprantam, kad daug kas priklauso nuo oro. Suzė išvažiavo į Batą, kur tikėjosi kai ką sužinoti apie tariamą kažkokios padavėjos išprievartavimą, ir aš nerimavau, kaip ji per pūgą sugrįš namo; bet Suzė parvažiavo dar nesutemus, ir mes kalbėjomės apie tai, jog ši pūga labai primena pernykštę, po kurios paskambinusi Franė mums pranešė, kad gausim dovaną.

Tėtis voliojasi sniege kaip koks mažvaikis.

— Aklam žmogui sniegas — tikras stebuklas, — pasakė jis vakar, kai visas snieguotas įtrepseno į virtuvę; juodu su Ketvirtuoju buvo išlandžioję visas pusnis — tiesiogine prasme — ir aplipę sniegu nuo galvos iki kojų.

Po pietų pūga įsisiautėjo kaip reikiant; dar prieš pusę keturių turėjom visur uždegti šviesą. Aš pakūriau dvi krosnis. Kažkoks sniego apakintas paukštis išdaužė šokių salės lango stiklą ir nusisuko sprandą. Ketvirtasis rado jį gulintį tarp štangų ir nešiojosi po visą viešbutį, kol Suzė šiaip taip atėmė. Sniegas, kuriuo buvo aplipę tėčio batai, ištirpo, ant virtuvės grindų pritekėjo vandens ir pasidarė baisiai slidu. Tėtis, slystelėjęs balutėje, žiebė Louisville Slugger lazda man į šonkaulius — jis visada lyg pamišęs mojuoja ta savo lazda, kai stengiasi išlaikyti pusiausvyrą. Dėl to šiek tiek pasipykom. Tėtis užsispyręs kaip vaikas: nenori nusikratyti sniego nuo batų prieš eidamas į vidų.

— Aš to sniego gi nematau! — skundėsi. — Kaip, po velnių, aš jį nematydamas nusikratysiu?

— Užsičiaupkit, abu! — tildė mus meškutė Suzė. — Kai namuose bus kūdikis, jūs man nerėkausit.

Įsijungęs puikiai sukonstruotą mašinėlę, kurią Frankas mums atvežė iš Niujorko, paruošiau šviežių makaronų; ta mašinėlė išploja tešlą ir supjausto ją norimos formos lakšteliais. Kai gyveni Meine, labai svarbu turėti tokių žaisliukų. Suzė išvirė midijų padažo. Tėtis jai supjaustė svogūną; jam visai neašaroja akys. Išgirdę, kad kažkur loja Ketvirtasis, pamanėm, jog jis rado dar vieną užsimušusį paukštį. Paskui pamatėm nedidelį „Folksvageno“ autobusėlį, per pūgą mėginantį privažiuoti prie mūsų namo; autobusėlis slysčiojo į šonus. Žmogus, kuris jį vairavo, turėjo būti arba labai susijaudinęs („Vėl kažką išprievartavo, velniai griebtų“, — nejučia sumurmėjo Suzė), arba atsibeldęs iš kitos valstijos. Man dingtelėjo, kad jokiam Meino vairuotojui nebūtų taip sunku važiuoti per sniegą; kita vertus, turizmo sezonas „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje dar tikrai nebuvo prasidėjęs. Autobusėlis niekaip negalėjo prisikasti prie stovėjimo aikštelės, bet privažiavo pakankamai arti, kad įžiūrėčiau Arizonos numerį.

— Nieko keista, kad nemoka vairuoti, — pasakiau; beveik visi Meino gyventojai taip sako apie atvykėlius.

— Na, — tarė Suzė, — tu Arizonos dykumoj turbūt irgi atrodytum kaip koks asilas.

— O kas ta dykuma? — paklausė tėtis, ir Suzė nusijuokė.

Tas vairuotojas iš Arizonos per pusnis klampojo pas mus; jis net eiti nemokėjo per sniegą — keliskart parvirto.

— Turbūt kažkas kažką išprievartavo Arizonoj, Suze, — pasakiau. — O tu taip išgarsėjai, kad auka daugiau su niekuo nenori kalbėtis, tik su tavimi.

— Negi jie nežino, kad čia viešbutis vasarotojams? — suirzo tėtis. — Kad ir kas čia ateina, pasakysiu, kad ne sezono metu jis uždarytas.

Vyriškis iš Arizonos tai išgirdęs labai nusiminė. Jie važiavę į kalnus, norėję paslidinėti, — nei jis pats, nei jo šeima dar niekada neslidinėję, — tačiau kažkas jam, matyt, negerai nurodęs, kur važiuoti, arba jis tiesiog pasiklydęs per pūgą, ir štai jie čia — ne kalnuose, o prie vandenyno.

— Netinkamas metų laikas būti prie vandenyno, — tarė tėtis.

Vyriškis iš Arizonos ir pats tai matė. Jis atrodė malonus, bet labai pavargęs.

— Vietos pas mus tai tikrai pakanka, — pašnibždėjo man Suzė.

Aš apskritai nenorėjau prasidėti su jokiais klientais; tiesą sakant, šis „Naujojo Hampšyro“ viešbutis man labiausiai patiko tuo, kad klientai egzistavo tik tėčio vaizduotėje. Bet pamatęs sniege žaidžiančius iš autobusėlio pabirusius vaikučius, aš apsigalvojau. Tų vaikučių mama irgi atrodė baisiai pavargusi — labai miela, bet pavargusi.

— O kas ten? — suriko vienas iš vaikų.

— Tikriausiai vandenynas, — atsakė mama.

— Vandenynas! — džiūgavo vaikai.

— Čia yra ir paplūdimys? — paklausė kitas mažylis.

— Manau, kad yra, tik apsnigtas, — atsakė mama.

Taigi mes pakvietėm tą vyriškį, jo žmoną ir keturis mažus vaikus pasisvečiuoti „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje, nors jis ir buvo „uždarytas iki kito sezono“. Juk nesunku pagaminti daugiau makaronų ir išvirti midijų padažo.

Tėtis šiek tiek susipainiojo, vesdamas svečius į kambarius. Šitame „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje jis tai darė pirmą kartą ir tik po kurio laiko susivokė, kad patalynės ieško bibliotekoje ir apskritai nežino, kur kas padėta. Aš, be abejo, turėjau jam pagelbėti ir manau, jog man puikiai pavyko apsimesti, kad nuolat vedžioju klientus į kambarius.

— Jūs jau mums atleiskite, kad taip ilgai krapštomės, — pasakiau tos mielos šeimynėlės tėvui. — Ne sezono metu kažkaip prarandam įgūdžius.

— Mes jums labai dėkingi, kad mus apskritai priėmėte, — maloniai atsakė jaunutė jo žmona. — Vaikai nusivylė, kad nepamatys slidinėjimo trasų, bet jie ir vandenyno dar nebuvo matę, taigi jiems labai pasisekė. O paslidinėti galėsime nuvažiuoti ir rytoj, — pridūrė.

Pagalvojau, kad ji tikrai gera motina.

— Aš irgi tuoj turėsiu vaiką, — pasakiau jai. — Jau greitai.

Vėliau Suzė man sakė, kad tai nuskambėjo keistokai: juk ta moteris matė, kad ji, Suzė, žinoma, stambi, bet tikrai nesirengia gimdyti.

— Įdomu, ką jie pamanė, asile! — papriekaištavo man Suzė.

Bet viskas buvo tiesiog puiku. Vaikai noriai šveitė makaronus, o po pietų aš jiems dar parodžiau, kaip kepamas obuolių pyragas. Ir kol tas pyragas kepė, išsivedžiau juos pasivaikščioti bauginamai šaltos žiemos taku — į užsnigtą paplūdimį, prie apipustytų prieplaukų; ten parodžiau įsišėlusias bangas, daužančias krantą aptraukusius ledo nėrinius; paaiškinau, kad audringa jūra — tai didžiulė pilka, siūbuojanti vandens masė, kuri vis plūsta į krantą. O tėtis tiems jauniems iš Arizonos atvykusiems sutuoktiniams, žinoma, pasakojo apie puikiame viešbutyje žmogų paguodžiančią erdvę; anot Suzės, jis mūsų viešbutį išgyrė kaip kokį „Sacher“.

— Bet jis iš tikrųjų jaučiasi taip, lyg čia būtų „Sacher“, — tą naktį pasakė man mano šilta meškutė, kai mudu gulėjom apsikabinę, o lauke stūgavo vėjas ir siautė pūga.

— Taip, mano meile, — sušnibždėjau.

Buvo nuostabu rytą gulėti lovoje ir klausytis vaikų balsų; jie, matyt, užsuko į šokių salę, pamatė štangas, ir mano tėtis jiems rodė, kaip reikia mankštintis. Pagalvojau, kad Ajovos Bobui būtų labai patikęs šitas „Naujojo Hampšyro“ viešbutis.

Tada ir pažadinau Suzę — ir paprašiau, kad apsivilktų meškos kostiumą.

— Erl! — suniurzgė Suzė. — Aš jau per sena, kad būčiau meška.

Mano mieloji Suzė anksti rytą raivosi kaip tikrų tikriausia meška.

— Nagi, Suze, — įkalbinėjau. — Dėl vaikų. Jie juk to niekada nepamirš.

— Ką? — nustebo Suzė. — Nori, kad išgąsdinčiau vaikus?

— Ne, ne, Suze, — pasakiau. — Negąsdink.

Norėjau, kad ji apsivilktų meškos kostiumą ir tik truputį pavaikščiotų lauke, per sniegą, aplink viešbutį, o aš staiga sušukčiau: „Žiūrėkit! Meškos pėdos! Ką tik čia praėjo!“

Tie žmonės iš Arizonos, dideli ir maži, išlėktų į kiemą ir stebėtųsi, į kokį laukinį kraštą jie atsibeldė; manytų, kad sapnuoja; ir aš tada riktelėčiau: „Žiūrėkit! Meška! Vaikšto aplink malkų rietuvę!“ O Suzė ten stabtelėtų ir gal, jei pavyktų ją įkalbėti, bent kartą garsiai suriaumotų — Erl! — ir, šleivodama kaip meška, dingtų už rietuvės, o paskui tyliai, pro kurias nors užpakalines duris, sugrįžtų į vidų, nusimestų kostiumą ir, atėjusi į virtuvę, sakytų: „Ką čia šnekat? Kokia meška? Meškos čia retai kada beužklysta. “

— Nori, kad dabar eičiau į lauką, į tą sumautą sniegą? — niurzgė Suzė.

— Dėl vaikų, Suze, — prašiau. — Tik pagalvok, kaip jiems bus linksma. Vakar jie pirmąkart pamatė vandenyną, o dabar pamatys mešką. Kiekvienas žmogus turėtų kada nors pamatyti mešką, Suze, — pasakiau.

Ji dėl to, žinoma, nesiginčijo. Išėjo niurzgėdama, nenorom, bet kaip tik todėl vaidino dar geriau; Suzė visada buvo nuostabi meška; ir labai mielas žmogus — man jau beveik pavyko ją tuo įtikinti.

Taigi mes tiems atvykėliams iš Arizonos parodėm mešką, kurios jie niekada nepamirš. Tėtis atsisveikindamas pamojavo jiems pro šokių salės langą ir, pasisukęs į mane, tarė:

— Meška, a? Suzė galėjo galą gauti... ar kokį plaučių uždegimą. O dabar tikrai niekam negalima susirgti, negalima net susloguoti, juk tuoj turėsim kūdikį. Aš apie kūdikius išmanau daugiau negu tu, pats supranti. Meška, — pakartojo, purtydamas galvą, bet aš žinojau, jog tie iš Arizonos atvykę žmonės išvažiavo įsitikinę, kad matė mešką; meškutė Suzė viską daro labai įtikinamai.

Meška stabtelėjo prie malkų rietuvės; buvo matyti, kaip šaltame, skaidriame ryto ore jai iš snukio virsta baltas garas, dar niekieno nepaliestame sniege liko minkštų jos letenų įmintos žymės; atrodė, jog ten pirma šio pasaulio meška žengia per pirmąkart iškritusį sniegą: visa tai buvo labai tikroviška. Kaip puikiai žinojo Lili, viskas tarytum pasaka.

Taip mes ir svajojam. Išsigalvojam gyvenimą. Mūsų svajose mama — tikra šventoji, o tėtis — didvyris; ir kažkieno vyresnysis brolis, ir vyresnioji sesuo — jie irgi didvyriai. Išsigalvojam tai, ką mylim, ir tai, ko bijom. Visada yra drąsus broliukas, kurio netekom, ir prarasta sesutė. Mes nesiliaujam svajoję: apie geriausią viešbutį, tobulą šeimą, lengvą ir gražų gyvenimą. Bet visa tai išsprūsta mums iš rankų, vos tik spėjam įsivaizduoti.

Čia, „Naujojo Hampšyro“ viešbutyje, mes kaip prikalti, visam gyvenimui, — bet argi svarbu, kad vamzdžiuose yra šiek tiek oro, ar netgi daug šūdo plaukuose, jei šiaip atsiminimai kuo puikiausi?

Tikiuosi, jog tai tinkama pabaiga tau, mama, ir tau, Egai. Stengiausi, kad ši pabaiga būtų panaši į tą, kuri tau labiausiai patiko, Lili, — į tokią pabaigą, kokios tu negalėjai parašyti, nes buvai per maža. Šioje pabaigoje gal per mažai štangų, kad pakaktų Ajovos Bobui, ir per mažai fatalizmo, kad patiktų Frankui. Tėčiui ir Froidui tokia pabaiga gal atrodytų nepakankamai svajinga. Be to, joje trūksta Franės gyvybingumo ir tvirtybės. Ši pabaiga gal ne tokia negraži, kokia įsivaizduoja esanti meškutė Suzė. Ir ne tokia didelė, kokios reikėtų Jaunėliui Džounsui. Ir tikrai žinau, kad šioje pabaigoje nėra tiek smurto, kiek norėtų matyti kai kurie praeityje likę mūsų draugai ir priešai; Rėksnė Anė, kad ir kur ji dabar rėkauja, perskaičiusi tokią pabaigą gal net nesudejuotų.

Bet mes taip ir gyvenam: nesiliaujam svajoję, ir viskas išsprūsta mums iš rankų, vos tik spėjam įsivaizduoti. Visada taip būna; nesvarbu, ar mums tai patinka. Ir kaip tik todėl mums visiems reikia geros, protingos meškos. Kai kurie žmonės gali gyventi pasikliaudami vien savo protu — jų protas yra jų geras, protingas meškinas. Manau, tai galima pasakyti apie Franką: Franko protas kaip geras, protingas meškinas. Frankas tikrai ne Pelių Karalius, aš kadaise labai klydau taip manydamas. Gerą, protingą meškiną turi ir Franė — jis vardu Jaunėlis Džounsas. Be to, Franė pati puikiai moka atbaidyti bėdas ir liūdesį. Mūsų tėtis gali pasikliauti savo iliuzijomis; jos — pakankamai tvirtas ramstis. Tėčio iliuzijos — kaip geras, protingas meškinas, kokio jam visada reikėjo.

O aš, žinoma, turiu meškutę Suzę — ir jos prievartos aukų krizių centrą, ir savo pasakišką viešbutį. Taigi ir man viskas gerai. Labai svarbu, kad viskas būtų gerai, kai lauki kūdikio.

Treneris Bobas tai žinojo iš pat pradžių: turi pasijusti lyg apsėstas ir toks būti. Turi ramiai praeiti pro atdarus langus.

Padėka

Autorius dėkoja už galimybę pasinaudoti šiais kūriniais: Carlo E. Schorskes Fin-de-Siėcle Vienna; Frederico Mortono A Nervous Splendor; J. Sydney Joneso Vienna Inside-Out; Davido Pryce-Joneso ir „Time-Life Books“ redaktorių Vienna; Gaetano Donizetti’o Lucia di Lammermoor I Liucija di Lamermur (libretą vertė ir įžangą parašė Eilėn H. Bleiler) ir Sigmundo Freudo The Interpretation of Dreams / Sapnų aiškinimas.

Rašytojas ypač dėkoja Donaldui Justice’ui. Be to, reiškia nuoširdžią padėką Lesley Claire ir Sonomos apygardos prievartos aukų krizių centrui, esančiam Santa Rozoje, Kalifornijos valstijoje.

Nuo 1980 metų liepos 18 dienos „Stanhopo“ viešbutis, esantis prie Aštuoniasdešimt pirmosios gatvės ir Penktosios aveniu sankryžos, priklauso kitiems savininkams, pakeista jo administracija; dabar tame puikiame viešbutyje, pavadintame „Amerikos Stanhopu“, nebebūna tokių keblumų, kokie aprašyti šioje knygoje.

Išnašos

Vyšninė - Harvardo universiteto spalva. (Čia ir toliau vert. past.)

D airy - pieninė (angį).

Swallow — kregždė (angl.).

Dove — balandis (angį).

Blaze - liepsna (angį).

Bananas - šnek. pamišęs, kvailas (angį).

Žodžiai iš Klemento Klarko Muro eilėraščio „Šv. Mikalojaus apsilankymas“, geriau žinomo kaip „Naktis prieš Kalėdas“.

Žodžiai iš Klemento Klarko Muro eilėraščio „Šv. Mikalojaus apsilankymas“, geriau žinomo kaip „Naktis prieš Kalėdas“.

April - balandis (angl.).

Jaukumas, ramybė, geraširdiškumas (vok.).

Vindobona — didžiausias Aukštutinės Panonijos miestas, dabar — Viena.

„Skardinis būgnelis“ - 1959 m. parašytas Giunterio Graso romanas.

Vienos menininkų mėgstama kavinė, kurios savininkas - Leopoldas Ha- velka.

„Meilės šaukštas“ - dailiai išdrožinėtas medinis šaukštas, papuoštas širdelėmis, raktais bei spynomis. Tokius šaukštus Velso vaikinai seniau dovanodavo mylimosioms.

„Šikšnosparnis“ (vok.).

Pasaulėžiūra (vok.).

Itin brutalus šokis, Paryžiaus gatvės kultūros dalis, tarytum suvaidintas sąvadautojo „pokalbis“ su prostitute. Apašas (pagal, europiečių nuomone, žiaurumu garsėjusių indėnų apačių genties vardą) - Prancūzijos chuliganas, vagis, Apašų gaujos narys.

„ Any Day Now“ - populiari Berto Bakarako ir Bobo Hiliardo daina. Ją dainavo ir Elvis Preslis.

Content

Ирвинг Джон Naujojo Hampšyro viešbutis [calibre]