Ирвинг Джон

Paskutinė naktis Tvisted Riveryje [calibre]

Versta iš:

John Irving

Last Night in Twisted River

Bloomsbury Publishing, London, 2009

ISBN 978-609-01-0199-5

Copyright © 2009 by Garp Enterprises, Ltd

RAM‘S HORN MUSIC: Excerpt from „Tangled Up in Blue“

By Bob Dylan, copyright © 1974 by Ram‘s Horn Music.

All rights reserved. International copyright secured. Reprinted by permission.

After The Gold Rush

Words and Music by Neil Young

Copyright © 1970 by Broken Arrow Music Corporation

Copyright renewed.

All rights reserved. Used by permission.

Reprinted by permission of Hal Leonard Corporation.

© Viršelyje panaudota nuotrauka, Everett Irving

© Vertimas į lietuvių kalbą, Daiva Daugirdienė, 2011

© Leidykla „Alma littera“, 2011

Iš anglų kalbos vertė Daiva Daugirdienė

Redaktorė Bronė Balčienė

Korektorė Marijona Treigienė

Viršelio dailininkas Edvardas Jazgevičius

Viršelyje panaudotos nuotraukos autorius Everett Irving

Maketavo Valdas Bautrėnas

Everetui – mano pionieriui, mano didvyriui

Turėjau darbą didžiuliame šiaurės miške,

Kurį laiką dirbau virėju,

Bet nei man ten patiko, nei ką,

Ir vienądien visa tai subyrėjo.

– Bobas Dilanas, Tangled Up in Blue

I

KOASO APYGARDA, NAUJASIS HAMPŠYRAS, 1954

PIRMAS SKYRIUSPO RĄSTAIS

Jaunasis kanadietis, kuriam negalėjo būti daugiau negu penkiolika, per ilgai dvejojo. Vieną šiurpią akimirką jo kojos ant nedidelėje įlankoje aukščiau upės vingio plūduriuojančių rąstų liovėsi judėjusios; jis įsmuko į vandenį niekam nespėjus sugriebti jo ištiestos rankos. Vienas iš miško kirtėjų dar mėgino čiupti tą vaikinuką už ilgų plaukų – vyresnio vyriškio pirštai grabaliojo lediniame vandenyje, drumstame tarsi kokia sriuba, prikritusiame nusilupusios medžių žievės atplaišų. Tada du rąstai trenkėsi vienas į kitą, suspaudė galimam gelbėtojui ranką, sulaužė riešą. Siūbuojančių rąstų kilimas visiškai susiskliautė virš jaunojo kanadiečio, kuris taip ir neišniro; į rudo vandens paviršių neiškilo nei jo ranka, nei aulinis batas.

Ant susigrūdusių plukdomų rąstų, kai tik kartimis būdavo išlaisvinamas tas, kuris visus sulaikė, plukdytojai turėdavo straksėti greitai ir be paliovos; jeigu jie nors akimirką stabtelėdavo, būdavo nusviedžiami į srovę. Kartais juos, dar nespėjusius nuskęsti, mirtinai sutraiškydavo besidaužantys rąstai, – bet dažniausiai jie prigerdavo.

Nuo upės kranto, kur virėjas su dvylikamečiu sūnumi girdėjo miško darbininko, kuriam lūžo riešas, keiksmus, iškart buvo aiškiai matyti, kad kažkas pateko į didesnę bėdą negu tas gelbėtojas, jau ištraukęs sužalotą ranką ir kažkaip sugebėjęs atgauti pusiausvyrą ant plaukiančių rąstų. Kiti plukdytojai į jį nekreipė dėmesio; jie mažais, greitais žingsneliais ėjo kranto link, šūkčiodami pradingusio berniuko vardą. Miško darbininkai be perstojo baksnojo lazdomis – rikiavo priešakyje plūduriuojančius rąstus. Iš esmės tie plukdytojai tik rinkosi saugiausią kelią į krantą, bet vilties nepraradusiam virėjo sūnui atrodė, kad jie gal stengiasi padaryti pakankamai platų plyšį, kad jaunasis kanadietis galėtų išnirti iš vandens. Tačiau iš tikrųjų dabar tarp rąstų tik kur ne kur trumpam atsiverdavo plyšeliai. Vaikinukas, kuris sakėsi esąs „Andželas Poupas iš Toronto“, pražuvo tiesiog akimirksniu.

– Andželas? – paklausė tėvo dvylikametis sūnus. Šį tamsiai rudų akių ir labai rimto veido berniuką galėjai palaikyti šiek tiek jaunesniu Andželo broliu, bet labiausiai į akis krito dvylikamečio panašumas į visada budrų tėvą. Virėjas atrodė taip, lyg stengtųsi nepasiduoti blogai nuojautai, tarsi jį nuolat būtų kankinusios mintys apie netikėtas nelaimes, ir sūnaus rimtumas buvo savotiškas jo nuogąstavimų atspindys; tiesą sakant, berniukas taip panėšėjo į tėvą, jog kai kurie miško darbininkai net stebėjosi, kad sūnus nešlubčioja kaip jo gerokai raišas tėtušis.

Virėjas puikiai suprato, kad po rąstais atsidūrė ne kas kitas, o jaunasis kanadietis. Kaip tik virėjas miško darbininkus pirmiau įspėjo, jog Andželas dar pernelyg žalias, kad plukdytų rąstus; tas vaikinukas neturėjo mėginti išjudinti rąstų sangrūdos. Bet gal jis labai norėjo įtikti kitiems, gal plukdytojai jo iš pradžių nė nepastebėjo.

Virėjo manymu, Andželas Poupas buvo dar pernelyg žalias (be to, pernelyg nerangus) ir kad dirbtų prie didžiojo lentpjūvės pjūklo. Ten sukiotis galėjo tik pjovėjas – itin kvalifikuotas medienos įmonės darbininkas. Nemenkų įgūdžių reikėjo ir prie obliavimo staklių, tačiau ten nebuvo taip pavojinga.

Pavojingesnis ir ne toks kvalifikuotas atrodė darbas ant platformos, nuo kurios rąstai buvo ridenami į skersavimo staklyną ir ant pjūklo suporto, arba rąstų iškrovimas iš sunkvežimių. Kol nebuvo mechaninių krautuvų, rąstai būdavo iškraunami atitraukiant sunkvežimių bortų skląsčius – tada visas krovinys staiga išriedėdavo lauk. Bet kartais skląsčiai užsikirsdavo; vyrus, mėginančius išjudinti skląstį, kartais užgriūdavo rąstų lavina.

Virėjo supratimu, Andželo apskritai nereikėjo prileisti prie jokio darbo, dirbamo arti judančių rąstų. Tačiau miško darbininkai jaunąjį kanadietį mylėjo taip pat kaip ir virėjas su sūnumi, o Andželas skundėsi, kad triūsinėti virtuvėje jam nuobodu. Vaikinukui norėjosi turėti daugiau fizinio darbo, be to, jam patiko būti lauke.

Karčių, kuriomis buvo stumdomi rąstai, stuksėjimą staiga pertraukė Andželo kartį pastebėjusių plukdytojų riksmai. Puspenkto metro ilgumo kartis laisvai plūduriavo už daugiau negu keturiasdešimt penkių metrų nuo tos vietos, kur vaikinukas pradingo, ten, kur ją buvo nunešusios upės srovės, gana toli nuo rąstų.

Virėjas matė, kad plukdytojas, kuriam lūžo riešas, išlipo į krantą, sveikąja ranka nešdamasis savo kartį. Pirmiausia iš įprastų keiksmų ir tik paskui iš susivėlusių to miško darbininko plaukų bei išsitaršiusios barzdos virėjas pažino, kad sužalotasis yra Kečumas – ne pirmą kartą patyręs, kokie klastingi būna plukdomi rąstai.

Buvo balandis, – jau ištirpęs paskutinis sniegas ir prasidėjęs purvo sezonas, – bet ledas upės įlankoje suaižėjęs visai neseniai; pirmieji rąstai šiek tiek toliau į aukštupį nuo įlankos, prie Damerio tvenkinių, krisdami smigo kiaurai ledą. Upė buvo ištvinusi, vanduo ledinis, daugelis miško kirtėjų želdinosi tankias barzdas ir ilgus plaukus, kad bent kiek apsisaugotų nuo gegužės viduryje užplūstančių mašalų.

Kečumas gulėjo aukštielninkas – nelyginant į krantą išmestas lokys. Pro jį nenutrūkstamu srautu plaukė galybė rąstų. Susigrūdę rąstai atrodė kaip gelbėjimo plaustas, o ant vandens tebesantys miško darbininkai – kaip laivui sudužus jūroje išsigelbėję keleiviai; tik kad ta jūra kas akimirką mainė spalvą – nuo žalsvai rudos iki melsvai juodos. Tvisted Riverio vanduo buvo sodriai nudažytas tanino.

– Velniai griebtų, Andželai! – šaukė aukštielninkas Kečumas. – Juk sakiau: „Nestovėk vietoj, Andželai. Turi nuolat judinti kojas!“ Oi, velniai griebtų.

Milžiniška rąstų sangrūda buvo nekoks gelbėjimo plaustas Andželui, kuris neabejotinai prigėrė arba žuvo sutraiškytas įlankoje aukščiau upės vingio, nors miško kirtėjai (tarp jų ir Kečumas) dar ėjo paskui plaukiančius rąstus bent jau iki tos vietos, kur Tvisted Riveris įteka į Pontuko telkinį, prie Negyvėlės užtvankos. Kai Androskogino upė prie Pontuko buvo užtvenkta, atsirado vandens telkinys; Androskoginu plukdomi palaidi rąstai patekdavo į rūšiavimo punktus šalia Mailano. Berline, trijų mylių atkarpoje, Androskogino lygis sumažėdavo daugiau negu šešiasdešimčia metrų; prie Berlino rūšiavimo punktų du popieriaus fabrikai tarytum dalijo upę perpus. Nebuvo sunku įsivaizduoti, kad jaunasis Andželas Poupas, iš Toronto, keliauja ten.

Temstant virėjas su sūnumi dar mėgino išgelbėti valgio likučius – rytdienai – iš daugybės nepaliestų pietų lėkščių, taip ir likusių nedidelės gyvenvietės valgykloje – virėjo name, stovinčiame vadinamajame Tvisted Riverio miestelyje, kuris buvo tik truputį didesnis ir beveik toks pat laikinas kaip ir miško ruošos stovykla. Ne taip seniai vienintelis miško kirtėjų bei plukdytojų valgyklos namelis buvo išvis ne namelis. Pirmiau ten stovėjo kilnojamoji virtuvė, visam laikui įrengta ant sunkvežimio važiuoklės, o prie jos – dar vienas sunkvežimis, kurio kėbule būdavo išardomas ir vėl sumontuojamas valgomasis; tada sunkvežimiai perveždavo stovyklą vis į kitą vietą šalia Tvisted Riverio – ten, kur persikeldavo dirbti medkirčiai.

Tais laikais, išskyrus savaitgalius, rąstų plukdytojai retai kada sugrįždavo į Tvisted Riverio miestelį pavalgyti ar pamiegoti. Stovyklos virėjas valgį dažnai virdavo palapinėje. Viskas turėdavo būti nesunkiai kilnojama; net miegamieji nameliai būdavo ant sunkvežimių važiuoklių.

Dabar niekas nežinojo, koks likimas ištiks anaiptol neklestintį Tvisted Riverio miestelį, esantį pusiaukelėje tarp upės įlankos ir Damerio tvenkinių. Ten gyveno lentpjūvės darbininkai su šeimomis, be to, miško ruošos įmonė turėjo pastačiusi keletą barakų laikiniems darbininkams – ne tik atklydusiems prancūziškai kalbantiems kanadiečiams, bet ir daugumai rąstų plukdytojų bei miško kirtėjų. Įmonė išlaikė ir geriau įrengtą virtuvę, ir tikrą valgyklą – minėtąjį virėjo namą, kuriame ir buvo įsikūręs virėjas su sūnumi. Bet ar ilgai taip bus? To nežinojo net miško ruošos įmonės savininkas.

Medienos pramonė išgyveno pereinamąjį laikotarpį; buvo aišku, kad kada nors visi miško ruošos darbininkai galės dirbti netoli namų. Miško kirtėjų stovyklos (ir netgi tokios didėlesnės gyvenvietės kaip Tvisted Riveris) jau merdėjo. Kilnojamieji nameliai apskritai buvo beišnykstą; tie keisti būstai – miegamieji, valgomieji bei įrankių sandėliukai – būdavo įrengti ne tik ant sunkvežimių važiuoklių, ant ratų arba vikšrų, bet gana dažnai ir ant plaustų arba valtyse.

Indėnė indų plovėja – virėjo pagalbininkė – jo sūneliui jau seniai buvo sakiusi, kad tokių būstų pavadinimas – wanigan – kilęs iš vieno abenakių kalbos žodžio, todėl vaikas vis galvojo, ar ir pati indų plovėja kilusi iš abenakių genties. O gal ji tik šiaip, atsitiktinai, žino, kokia to žodžio kilmė, arba tik sakosi žinanti? (Virėjo sūnus mokykloje mokėsi drauge su indėnų berniuku, kuris tvirtino, kad wanigan – algonkinų žodis.)

Visą tą laiką, kol būdavo plukdomi rąstai, darbas trukdavo nuo aušros iki sutemų. Pagal sutartį tokias miško ruošos operacijas atliekantys vyrai turėjo būti maitinami keturis kartus per dieną. Seniau, kai kilnojamųjų namelių nepavykdavo pritempti prie pat upės, du vidurdienio patiekalus reikėdavo pėsčiomis nugabenti rąstų plukdytojams. Pirmas ir paskutinis dienos valgis būdavo patiekiamas pagrindinėje gyvenvietėje – dabar jau virėjo name, kuriame buvo valgykla. Tačiau šįvakar – iš meilės Andželui – daugelis miško darbininkų praleido vakarienę. Jie visą vakarą sekė paskui plaukiančius rąstus, kol tamsa galiausiai nuvarė juos nuo upės, – ne tik tamsa, bet ir vis aiškesnis suvokimas, kad nė vienas iš jų nežino, ar atidaryta Negyvėlės užtvanka. Iš upės įlankos, esančios žemiau Tvisted Riverio miestelio, rąstai – o tarp jų tikriausiai ir Andželas – jau galėjo būti nuplaukę į Pontuko vandens telkinį, nebent Negyvėlės užtvanka būtų uždaryta. O jeigu abi – ir Pontuko, ir Negyvėlės – užtvankos atdaros, jaunojo kanadiečio lavoną visaip vartaliodama turbūt jau neša Androskogino upės srovė. Kečumas geriau už visus žinojo, jog ten Andželą vargu ar pavyktų surasti.

Virėjas suprato, kada rąstų plukdytojai liovėsi ieškoję, – pro virtuvės duris, į kurias buvo įstatytas tinklelis nuo vabzdžių, jis girdėjo, kaip jie į namo sieną atremia savo kartis. Keli pavargę ieškotojai ir patamsyje surado kelią į valgyklą; virėjui širdis neleido jų išvaryti. Samdomos pagalbininkės jau buvo išėjusios namo – likusi tik indėnė indų plovėja, kuri daugumą vakarų užsibūdavo iki vėlumos. Virėjas sunkiai ištariama pavarde, Dominikas Bačiagalupas, – arba tiesiog „Virėjukas“, kaip jį paprastai vadindavo miško darbininkai, – paruošė vyrams vėlyvą vakarienę, ją į stalą patiekė jo dvylikametis sūnus.

– Kur Kečumas? – paklausė berniukas tėčio.

– Jam turbūt tvarko ranką, – atsakė virėjas.

– Neabejoju, kad jis alkanas, – tarė berniukas, – bet Kečumas – kietas riešutėlis.

– Stebėtinai kietas, kaip toks girtuoklis, – linktelėjo Dominikas, bet iš tikrųjų jis galvojo, jog Kečumas gal nepakankamai kietas, kad tai ištvertų. Virėjas baiminosi, kad Kečumui, ko gero, bus sunkiausia išgyventi Andželo Poupo netektį, nes tas miško ruošos veteranas buvo priglobęs jaunąjį kanadietį po savo sparnu. Jis rūpinosi tuo berniokėliu, ar bent jau stengėsi rūpintis.

Kečumo barzda ir plaukai buvo juodut juodutėliai – juodai juodos medžio anglių spalvos, juodesni už juodosios meškos kailį. Jaunystėje Kečumas buvo vedęs – ir ne vieną kartą. Dabar jis nepalaikė jokių ryšių su užaugusiais ir jau savo keliais einančiais vaikais. Kečumas ištisus metus gyvendavo viename iš barakų arba kuriame nors iš kelių nutriušusių viešbučių, jei ne savotiškame savo namelyje ant ratų – pikapo kėbule, kur kartais kone mirtinai sušaldavo tomis žiemos naktimis, kai nusmigdavo visiškai nusigėręs. Tačiau Andželą Kečumas saugojo nuo alkoholio – ir dar žiūrėjo, kad vyresnės moterys, kurių netrūko vadinamojoje šokių salėje, nelįstų prie jaunojo kanadiečio.

– Tu dar per jaunas, Andželai, – kartą girdėjo virėjas Kečumą sakant vaikinukui. – Be to, nuo tų damų gali kuo nors užsikrėsti.

Kečumas turbūt žino, ką šneka, tada pagalvojo virėjas. Dabar Dominikas suprato, kad Kečumas jiems plukdant rąstus nukentėjo labiau, ne tik susilaužė riešą.

Atrodė, kad nepaliaujamas virėjo namo virtuvėje stovinčios dujinės viryklės – senos Garlando viryklės su dviem orkaitėmis, aštuoniais degikliais ir viršuje pritvirtintu nuo liepsnos pajuodusiu kepintuvu – šnypštimas ir kontrolinių lempučių bliksėjimas puikiai pritinka prie sielvartingo vėlyvą vakarienę valgančių miško darbininkų dūsavimo. Pradingęs vaikinukas, kurį jie kadaise priglaudė kaip kokį atklydusį naminį gyvulėlį, buvo juos tiesiog apžavėjęs. Jis buvo apžavėjęs ir virėją. Žiūrėdamas į tą neįprastai linksmą paauglį virėjas gal tardavosi matąs būsimą savo dvylikamečio sūnaus inkarnaciją, – nes Andželas visada atrodė draugiškai nusiteikęs, nuoširdžiai smalsus, niekad nebūdavo taip užsisklendęs savyje ir paniuręs kaip keli kiti jo amžiaus vaikinai tokiame varganame, nykstančiame miesteliūkštyje kaip Tvisted Riveris.

Visa tai kėlė nuostabą, juoba kad atklydęs vaikinukas sakėsi neseniai pabėgęs iš namų.

– Tu italas, ar ne? – kažkada paklausė tą berniuką Dominikas Bačiagalupas.

– Aš ne iš Italijos, itališkai nekalbu – juk negali sakytis esąs italas, jei esi kilęs iš Toronto, – atsakė Andželas.

Virėjas prikando liežuvį. Dominikas šį tą žinojo apie Bostono italus; kai kurie iš jų, regis, vis ginčijosi, ar jie tikri italai. Be to, virėjas žinojo, kad Andželas senojoje tėvynėje tikriausiai būtų buvęs Angelo. (Kai Dominikas buvo mažas, mama jį vadindavo Angelù – tas vardas, tariamas sicilietiškai, skambėdavo kaip An-ge-LŪ.)

Bet po nelaimės vyrai nerado nieko, ant ko būtų užrašytas Andželo Poupo vardas; tarp kelių vaikino daiktelių nebuvo nė vienos knygos, nė vieno laiško, įrodančio jo tapatybę. Jeigu Andželas ir turėjo kokį asmens dokumentą, tas dokumentas turbūt nuskendo upės įlankoje kartu su juo, – tikriausiai buvo jo kombinezono kišenėje, – ir jeigu lavono jie taip ir neras, tai niekaip negalės pranešti apie nelaimę Andželo šeimai ar šiaip kam nors, nuo ko tas berniukas pabėgo.

Teisėtai ar ne, su reikiamais dokumentais ar be jų, Andželas Poupas į Naująjį Hampšyrą atkeliavo kirtęs Kanados sieną. Ir ne taip, kaip paprastai atkeliaudavo darbininkai, – Andželas atvyko ne iš Kvebeko. Jis pabrėžė, kad atvažiavo iš Ontarijo provincijos, – buvo ne prancūziškai kalbantis kanadietis. Virėjas nė karto negirdėjo, kad Andželas bent žodį būtų pasakęs prancūziškai ar itališkai, ir gyvenvietėje įsikūrę pracūzakalbiai kanadiečiai nenorėjo turėti nieko bendra su jaunuoju bėgliu – anglų kalba kalbantys kanadiečiai jiems, matyt, nepatiko. Ir pats Andželas vengė bendrauti su prancūzakalbiais; atrodė, kad kvebekiečiai jam patinka ne ką labiau negu jis jiems.

Dominikas gerbė to vaikinuko privatumą; dabar virėjas gailėjosi, kad nesužinojo ko nors daugiau apie Andželą Poupą – ir iš kur jis atkeliavo. Andželas buvo geranoris, atviraširdis bičiulis dvylikamečiam virėjo sūnui, Denieliui – arba Deniui, kaip berniuką vadino miško kirtėjai ir lentpjūvės darbininkai.

Tvisted Riveryje virėją ir jo sūnų pažinojo beveik visi darbingo amžiaus vyrai – ir nemažai moterų. Dominikui reikėjo susipažinti su daugeliu moterų – pirmiausia tam, kad jos padėtų jam prižiūrėti sūnų, – nes virėjas prieš, regis, be galo ilgus dešimt metų buvo netekęs žmonos, tuomet dar labai jaunos Denio motinos.

Dominikas Bačiagalupas neabejojo, kad Andželas Poupas turėjo šiokios tokios darbo virtuvėje patirties; vaikinukas ten darbavosi gal ne itin vikriai, bet nesiskųsdamas, be jokių nereikalingų judesių, – taip, kaip dirbamas įprastinis darbas, – nors ir sakė, kad triūsinėti po virtuvę verdant valgį jam nuobodu, ir vis įsipjaudavo ką nors smulkindamas ant pjaustymo lentos.

Be to, jaunasis kanadietis mėgo skaityti; jis buvo pasiskolinęs daugelį velionei Dominiko žmonai priklausiusių knygų ir dažnai skaitydavo Denieliui. Kečumo manymu, Robertą Luisą Stivensoną Andželas mažajam Deniui skaitė „be jokio saiko“ – ne tik „Pagrobtąjį“ ir „Lobių salą“, bet ir nebaigtą mirties patale rašytą romaną „Sent Ivas“, apie kurį Kečumas sakė, kad būtų buvę geriau, jei tas romanas būtų nukeliavęs į kapus kartu su autoriumi. Tuo laiku, kai nutiko nelaimė upėje, Andželas Deniui skaitė „Laivo sudužimą“. (Kečumas dar nebuvo pareiškęs svarios savo nuomonės apie tą romaną.)

Na, kad ir kokia buvo Andželo Poupo kilmė, jis atrodė neabejotinai lankęs mokyklą ir išsilavinęs – labiau negu dauguma virėjo pažinotų iš Kanados atkeliavusių prancūzakalbių miško kirtėjų. (Ir labiau negu dauguma lentpjūvės darbininkų bei vietinių miško kirtėjų.)

– Kodėl Andželas turėjo mirti? – paklausė tėčio Denis. Kai susivėlinę miško darbininkai išėjo miegoti, o gal pasigerti, dvylikametis berniukas padėjo tėvui šluostyti valgyklos stalus. Indėnė indų plovėja, nors dažnai triūsdavosi virėjo name iki išnakčių, išeidavo tik kai Denis jau seniai būdavo paguldytas, tą vakarą jau buvo baigusi ruošą ir savo sunkvežimiu grįžusi į miestelį.

– Andželas neturėjo mirti, Denieli, tai nelaimingas atsitikimas, kurio buvo galima išvengti. – Kalbėdamas virėjas dažnai užsimindavo, kad vienos ar kitos nelaimės galima išvengti, ir dvylikametis sūnus jau buvo prisiklausęs niūrių, fatalistiškų jo pamąstymų apie žmonių polinkį klysti – ypač apie jaunimo nutrūktgalviškumą. – Jis buvo dar pernelyg žalias, kad plukdytų rąstus, – tarė virėjas, tarsi tai jau būtų buvę viskas, ką galima pasakyti.

Denis Bačiagalupas žinojo tėčio nuomonę apie viską, kam Andželas – ar bet kuris kitas tokio amžiaus vaikinukas – dar buvo per žalias. Virėjas būtų norėjęs laikyti Andželą kuo atokiau ir nuo kablio rąstams ridenti. (Svarbiausia to smaigo su pritvirtintu kabliu ypatybė buvo ta, kad kablys atsilenkdavo, todėl galėjai rankomis ridenti net labai sunkų rąstą.)

Anot Kečumo, „senais laikais“ būdavo daugiau pavojų. Kečumas tvirtino, kad darbas su arkliais, krovininių rogių tempimas iš įšalusio miško buvo labai rizikingas. Žiemą medkirčiai pėsti kopdavo į kalnus. Jie kirsdavo medžius ir (dar ne taip seniai) išvilkdavo medieną arkliais, po vieną rąstą. Savotiški beračiai vežimai – su pavažomis – būdavo tempiami kaip rogės sušalusiu sniegu, kurio plutos nepralauždavo net arklių kanopos, nes rogių vėžės kelyje, kuriuo arkliai vilkdavo rąstus, kiekvieną naktį apsitraukdavo ledu. Paskui prasidėdavo atlydys ir purvo sezonas, ir – „tais laikais“, kaip sakydavo Kečumas, – visi miško ruošos darbai būdavo sustabdomi.

Tačiau net ir tai jau keitėsi. Kadangi naujosios miško ruošos mašinos galėjo dirbti ir purvyne – ir tempti rąstus daug toliau, iki geresnių kelių, išvažiuojamų visais metų laikais, – purvo sezonas nebesukeldavo tiek daug sunkumų, o arklius pamažu išstūmė vikšriniai traktoriai.

Su buldozeriais buvo galima nutiesti kelią iki pat kirtavietės ir išvežti medieną sunkvežimiais. Miškavežiai rąstus nugabendavo į didesnį punktą prie upės arba tvenkinio, arba ežero, iš kur jie buvo plukdomi; tiesą sakant, buvo aišku, kad netrukus, kai vis daugiau medienos bus gabenama greitkeliais, jos išvis nebereikės plukdyti. Praėjo tie laikai, kai būdavo naudojamos pristabdančios gervės, kad arkliams būtų lengviau nulipti nuo stačių šlaitų. „Visas kinkinys čiuoždavo ant kulšių“, – kartą pasakojo mažajam Deniui Kečumas. (Kečumas labai vertino jaučius, nes jie puikiai laikydavosi ant kojų giliame sniege, bet mediena retai kur būdavo gabenama jaučiais.)

Praėjo ir tie laikai, kai rąstai iš miško būdavo išvežami geležinkeliais; visa tai baigėsi Pemidževaseto slėnyje tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimt aštuntaisiais – kaip tik tais metais vieną iš Kečumo pusbrolių Livermor Folso popieriaus fabrike sutraiškė Šėjaus lokomotyvas. Tas lokomotyvas svėrė penkiasdešimt tonų – juo iš miško buvo išvelkami paskutiniai bėgiai. Buvusios geležinkelio sankasos šeštajame dvidešimto amžiaus dešimtmetyje tapo tvirtais rąstus gabenančių sunkvežimių keliais, nors Kečumas dar prisiminė žmogžudystę ant Bibio upės geležinkelio – tai nutiko tada, kai jis vairuodavo kalnų roges, prikrautas puikiausių melsvųjų eglių ir traukiamas keturių arklių. Kečumas buvo ir vieno iš pirmųjų Lombardo garinių rąstų vilkikų – tokio, kokiam vairuoti reikėdavo arklio, – vadeliotojas. Įkinkytas arklys reikiama kryptimi pasukdavo priekines rogių pavažas, o vadeliotojas sėdėdavo rąstus tempiančio garvežio priekyje; kai buvo sukurti vėlesni modeliai, arklį ir vadeliotoją pakeitė prie vairo sėdintis mašinistas. Kečumas dirbo ir mašinistu; Denis Bačiagalupas puikiai žinojo, kad Kečumas dirbo visokius darbus.

Senųjų Lombardo garinių vilkikų keliais apie Tvisted Riverį dabar važinėjo sunkvežimiai, nors čia pat teberiogsojo be priežiūros palikti „Lombardai“. (Vienas iki šiol tebestovi Tvisted Riveryje, o kitas, parverstas ant šono, guli miško ruošos stovykloje, Vest Dameryje – arba Parise, kaip ta gyvenvietė paprastai būdavo vadinama, pagal Pariso, esančio Meino valstijoje, medžio apdorojimo įmonės pavadinimą.)

Filipso upelis tekėjo į Parisą, į Amonusuką – ir į Konektikuto upę. Vyrai Filipso upeliu į Parisą plukdė kietmedžio rąstus ir šiek tiek minkštos medienos. Pariso lentpjūvėje buvo pjaustomas tik kietmedis – Meine esanti medžio apdorojimo įmonė gamino indėniškas rogutes, toboganus, – o Pariso miško ruošos darbininkų gyvenvietėje buvo lentpjūvė su gariniais pjūklais ir arklių pašiūrė, pertvarkyta į mechanikos dirbtuves. Ten stovėjo ir įmonės direktoriaus namas, ir barakas, kuriame gyveno septyniasdešimt penki vyrai, ir valgykla, ir keli itin paprasti gyvenamieji namai šeimoms, – ką jau kalbėti apie optimistiškai pasodintą obelų sodą ir mokyklos pastatą. Dėl to, kad Tvisted Riveris neturėjo mokyklos ir niekas ten nebuvo taip optimistiškai įsitikinęs, jog miestelis išliks, kad pasodintų bent kelias obelis, susidarė nuomonė (kurios daugiausia buvo laikomasi Parise), kad miško ruošos darbininkų gyvenvietė civilizuotesnė ir ne tokia laikina kaip Tvisted Riveris.

Joks būrėjas negalėjo būti toks kvailas, kad stovėdamas ant aukštos kalvos tarp tų dviejų atokių vietų pranašautų sėkmę arba ilgaamžiškumą vienai ar kitai gyvenvietei. Denis Bačiagalupas buvo girdėjęs Kečumą garsiai šnekant apie neabejotiną ir Pariso miško ruošos darbininkų gyvenvietės, ir Tvisted Riverio miestelio žlugimą, bet Kečumas „apskritai nepakentė jokios pažangos“ – kaip virėjas perspėdamas sakė sūnui. Dominikas Bačiagalupas buvo nekoks pasakotojas; virėjas vis priversdavo sūnų suabejoti kai kuriomis Kečumo istorijomis. „Denieli, neskubėk imti už gryną pinigą visko, ką šneka Kečumas“, – sakydavo Dominikas.

Ar Kečumo tetą, buhalterę, Mailano tekinimo ceche tikrai mirtinai prispaudė nuvirtusi apvadų krūva? „Aš net nežinau, ar Mailane yra, ar kada nors buvo, tekinimo cechas, Denieli“, – įspėjo sūnų virėjas. O kitąkart, anot Kečumo, per vieną audrą žuvo keturi žmonės, lentpjūvėje prie Damerio tvenkinio – didžiausio ir esančio aukščiausiai iš visų Damerio tvenkinių – nuotako užtvankos. Žaibas atseit trenkė į pjūklo suportą. „Ir įtvirtintoją, ir nustatytoją, ką jau kalbėti apie pjovėją, laikiusį juostinio pjūklo svirtis, ir nuėmėją, užmušė vienintelis tvyksnis“, – pasakojo Kečumas Deniui. Liudininkai matė, kaip visa lentpjūvė supleškėjo iki pamatų.

– Stebiuosi, kad tąkart tarp aukų nebuvo kokio Kečumo giminaičio, Denieli, – tepasakė Dominikas.

Iš tikrųjų: vienas Kečumo pusbrolis kadaise medienos masės ceche įkrito į kapoklės būgną; vienam dėdei iš kažkur atskriejęs keturių pėdų rąstas ištaškė smegenis – pjaustymo ceche, kur buvo pjaustomi ilgi melsvųjų eglių kamienai, kad tiktų medienos masei. Be to, Damerio tvenkinyje kadaise buvo toks plūduriuojantis garinis keltuvas; juo prie nuotako užtvankos būdavo grupuojami į lentpjūvės įeigą plukdomi rąstai, tačiau kartą sprogo variklis. Vėliau tvenkinio saloje, kur visi medžiai buvo nusvilinti sprogimo, kažkas rado pavasario sniege sušalusią žmogaus ausį. Kečumas pasakojo, kad paskui vienas poledinės žūklės mėgėjas, žvejojęs Pontuko vandens telkinyje, tą ausį naudojo kaip masalą.

– Turbūt irgi tavo giminaičiai? – paklausė virėjas.

– Kiek žinau, tai ne, – atsakė Kečumas.

Kečumas tvirtino pažinojęs „legendinį šiknių“, kuris Penktojoje stovykloje surentė arklių pašiūrę šiek tiek į aukštupį nuo barako ir valgyklos. Kai visi stovyklos vyrai susirgo, jie, apraizgę kamanomis, pakabino tą nevertėlį arklių pašiūrėje virš mėšlo duobės – „ir tas šiknius galiausiai apalpo nuo smarvės“.

– Dabar supranti, kodėl Kečumas ilgisi anų laikų, Denieli, – pasakė sūnui virėjas.

Dominikas Bačiagalupas žinojo nemažai visokių istorijų – dauguma jų buvo tokios, kokių čia tikrai negalima pasakoti. O tos istorijos, kurias virėjas galėjo pasakoti sūnui, nepagaudavo mažojo Denio vaizduotės taip kaip Kečumo šnekos. Viena iš tų istorijų buvo apie pupų duobę šalia virėjo palapinės prie Čikvolnepio upės, netoli Sakseso tvenkinio. Kartą, minėtaisiais anais laikais, kai buvo plukdomi rąstai, Dominikas išrausė duobę pupoms kepti, keturių pėdų platumo; prieš eidamas gulti įstatė į ją uždengtą puodą ir apibėrė karštais pelenais bei žemėmis. Ketino penktą valandą ryto, kai duobė dar žioruos karščiu, iškasti tą puodą su pupomis pusryčiams. Tačiau vienas prancūzakalbis kanadietis dar neprašvitus išdvoklino iš miegamojo namelio (turbūt norėjo nusičiurkšti); jis basas įsmuko į pupų duobę ir apsidegino abi pėdas.

– Tik tiek? Čia jau visa istorija? – paklausė tėčio Denis.

– Na, čia turbūt tokia virtuvės istorija, – draugiškai pasakė Kečumas. Jis vis erzino Dominiką šnekėdamas, kad Androskogino aukštupyje keptas pupas ir žirnių sriubą jau išstumia spagečiai.

– Čia niekada nebūdavo tiek daug italų virėjų, – sakydavo Kečumas, mirktelėdamas Deniui.

– Nori pasakyti, kad mieliau valgytum keptas pupas ir žirnių sriubą, o ne makaronus? – klausdavo virėjas savo seno bičiulio.

– Tavo tėtis – įžeidus mažas vyrukas, ar ne? – vėl pamerkdamas Deniui tardavo Kečumas. – Dievuliau aukštielninkas! – ne kartą pareiškė Kečumas Dominikui. – Koks tu įžeidus!

Dabar vėl buvo purvo sezonas – tas metų laikas, kai upė patvinsta. Pro vienus iš šliuzų vartų smarkiai plūstelėjo vanduo – Kečumas tai vadino „plukdymo patvanka“, tikriausiai nuo rytiniame Mažojo Damerio tvenkinio gale esančio šliuzo – ir žalias vaikinukas iš Toronto, kurį jie nelabai ir pažinojo, buvo nuneštas tolyn.

Miško darbininkai tik kurį laiką dar keldavo Tvisted Riverio vandens lygį. Tam jie statydavo šliuzus, užtvenkdavo upės, kuria buvo plukdomi rąstai, intakus; aukščiau užtvankų susitelkęs vanduo būdavo paleidžiamas pavasarį, ir padidėjęs srautas palengvindavo plukdymą. Per žiemą ant intakų (ir jų pakrantėse) būdavo sukraunamos medienos masei tinkamų medžių krūvos, o paskui iš užtvankų paleisto vandens srovė nunešdavo jas į Tvisted Riverį. Jeigu tai būdavo tuoj po polaidžio, vanduo tekėdavo itin greitai ir plaukiantys rąstai išskobdavo pakrantes.

Virėjo manymu, Tvisted Riveris buvo per menkai vingiuotas, kad būtų taip vadinamas.1 Ta upė tekėjo beveik tiesiai žemyn iš kalnų; ji darė tik du vingius. Tačiau miško ruošos darbininkams, ypač seniesiems, sugalvojusiems upei pavadinimą, tie du vingiai atrodė gana bjaurūs – dėl jų kiekvieną pavasarį susidarydavo klastingos rąstų sangrūdos, ypač šiek tiek toliau į aukštupį nuo įlankos, arčiau Damerio tvenkinių. Ties abiem vingiais įstrigusius rąstus paprastai reikėdavo išjudinti kartimis; ties vingiu aukštupyje, kur srovė smarkiausia, tokiam žaliam jaunikliui kaip Andželas išvis niekas nebūtų leidęs lipti ant susigrūdusių rąstų.

Bet Andželas žuvo įlankoje, kur upė tekėjo palyginti ramiai. Patys rąstai kėlė bangas, tačiau vandens srovės buvo tikrai silpnos. Beje, ties abiem vingiais itin didelės rąstų sangrūdos būdavo išjudinamos dinamitu; Dominikas Bačiagalupas tuo visada baisėjosi. Nuo sprogimo sutarškėdavo visi puodai, keptuvės ir kitokie virėjo namo virtuvėje sukabinti rykai; valgykloje nuo stalų nuslysdavo cukrinės ir pomidorų padažo buteliukai. „Tavo tėtis gal nekoks pasakotojas, Deni, ir tikrai nepasakysi, kad karštas kaip dinamitas“, – kartą paaiškino berniukui Kečumas.

Iš žemiau Tvisted Riverio miestelio esančios įlankos vanduo tekėjo į Androskoginą. Be Konektikuto, kitos dvi didelės rąstų plukdymo upės Naujojo Hampšyro šiaurėje buvo Amonusukas ir Androskoginas: tas upes daug kas pagrįstai vadino žudikėmis.

Bet buvo ir plukdytojų, prigėrusių arba mirtinai sutraiškytų palyginti trumpoje sraunumos atkarpoje tarp Mažojo Damerio tvenkinio ir Tvisted Riverio miestelio – ir įlankoje. Andželas Poupas nebuvo pirmas; nebus tas jaunas kanadietis ir paskutinis.

Be to, abiejose gerokai susikompromitavusiose gyvenvietėse – Tvisted Riveryje ir Parise – nemažai lentpjūvės darbininkų buvo suluošinti arba netgi padėjo galvas – daugelis, deja, todėl, kad kažkokiuose baruose įsivėlė į muštynes su medkirčiais. Labai trūko moterų – dažniausiai dėl to ir kildavo muštynės, – nors Kečumas tvirtino, kad trūksta barų. Parise, šiaip ar taip, nebuvo nė vieno baro, ir visos moterys toje miško ruošos darbininkų gyvenvietėje buvo ištekėjusios.

Kečumo manymu, kaip tik dėl tų dviejų aplinkybių sutapimo vyrai iš Pariso beveik kiekvieną vakarą miškavežių keliu traukdavo į Tvisted Riverį.

– Nereikėjo statyti tilto per Filipso upelį, – šnekėjo Kečumas.

– Matai, Denieli, – pasakė sūnui virėjas. – Kečumas vėl aiškiai įrodė, kad pažanga ilgainiui mus visus pražudys.

– Mus pirmiau pražudys katalikiškas mąstymas, Deni, – tarė Kečumas. – Italai yra katalikai, o tavo tėtis – italas, tu irgi, žinoma, nors nei tu, nei tavo tėtis nesate tokie jau baisūs italai ir nemąstote taip jau labai katalikiškai. Šnekėdamas apie katalikišką mąstymą, iš esmės turiu galvoje prancūzakalbius kanadiečius. Prancūzų kilmės kanadiečiai, pavyzdžiui, vaikų prisigimdo tiek, kad kartais juos tiesiog sunumeruoja, užuot sugalvoję vardus.

– Dievulėliau! – pakraipė galvą Dominikas Bačiagalupas.

– Tikrai? – paklausė Kečumo mažasis Denis.

– Kas per vardas Vingt2 Dumas? – tarė berniukui Kečumas.

– Rolanas ir Žana Diumà neturi dvidešimties vaikų! – sušuko virėjas.

– Bendrų gal ir ne, – atsakė Kečumas. – Tai kas gi tas mažylis Vingt? Kalbos klaida?

Dominikas vėl purtė galvą.

– Ką? – paklausė jo Kečumas.

– Pažadėjau Denielio motinai, kad berniukas bus deramai auklėjamas ir lavinamas, – pasakė virėjas.

– Na, aš tik stengiuosi pagerinti Denio lavinimą, – patikino jį Kečumas.

– Pagerinti, – pakartojo Dominikas tebekraipydamas galvą. – Jau kaip tu šneki, Kečumai... – buvo besakąs virėjas, bet prikando liežuvį; daugiau nebeištarė nė žodžio.

„Nekoks pasakotojas, ir tikrai nepasakysi, kad karštas kaip dinamitas“, – galvojo apie tėvą Denis Bačiagalupas. Berniukas labai mylėjo savo tėtį, bet jau buvo atkreipęs dėmesį į vieną jo įprotį – Dominikas dažnai neužbaigdavo minčių. (Bent jau garsiai.)

Be indėnės indų plovėjos – ir kelių virėjui padedančių lentpjūvės darbininkų žmonų, – retai kada kokia moteris valgydavo virėjo name, nebent savaitgaliais, kai keletas vyrų ateidavo su šeimomis. Jokio alkoholio – tokia buvo virėjo nustatyta taisyklė. Pietūs (arba „vakarienė“, kaip sakydavo pagyvenę rąstų plukdytojai, įpratę valgyti kilnojamuosiuose nameliuose) būdavo patiekiami, kai tik sutemdavo, ir dauguma miško kirtėjų bei lentpjūvės darbininkų vakarieniaudavo blaivūs, rydavo stačiais kąsniais, beveik, bent jau rišliai, nesišnekėdami, – netgi savaitgaliais ir tada, kai niekas neplukdydavo rąstų.

Kadangi vyrai paprastai ateidavo valgyti tiesiai iš darbo, jie atsiduodavo derva, eglių sakais, drėgna medžių žieve ir pjuvenomis, jų drabužiai būdavo purvini, bet rankos ir veidai – švarūs ir gaiviai kvepėdavo pušų dervos muilu, kurio – virėjo prašymu – visada būdavo padėta erdviame valgyklos tualete. (Rankų plovimas prieš valgį buvo dar viena Dominiko taisyklė.) Be to, tualeto rankšluosčiai visada būdavo švarutėliai; iš dalies dėl tų rankšluosčių indėnė indų plovėja dažniausiai ir užsibūdavo iki vėlumos. Kol kitos virėjo pagalbininkės plaudavo paskutinius vakarienės indus, indų plovėja virėjo namo skalbykloje sukišdavo rankšluosčius į skalbimo mašinas. Ji išvažiuodavo namo tik kai pasibaigdavo visi skalbimo ciklai, sudėjusi rankšluosčius į džiovykles.

Indų plovėją visi vadino Indėne Džeine, bet ne į akis. Denis Bačiagalupas ją mėgo, ir atrodė, kad ji berniuką tiesiog dievina. Ji buvo daugiau negu dešimčia metų vyresnė už jo tėtį (vyresnė net už Kečumą), be to, kadaise netekusi sūnaus – jis lyg ir nuskendo Pemidževasete, jei Denis gerai nugirdo tą istoriją. O gal Džeinė ir jos velionis sūnus buvo iš Pemidževaseto draustinio – gal jie atkeliavo iš to valstijos krašto, esančio į šiaurės vakarus nuo Konvėjaus fabrikų, – o sūnus, kuriam buvo lemta žūti, nuskendo kažkur kitur. Į šiaurę nuo Mailano buvo didesnis laukinės gamtos draustinis – ir melsvųjų eglių apdorojimo fabrikas; ten buvo daugiau miško ruošos darbininkų gyvenviečių ir daugybė vietų, kur galėjo nuskęsti jaunas medkirtys. (Džeinė Deniui pasakojo, kad Pemidževasetas reiškia „Kreivų pušų alėja“, ir jautrus įspūdžiams berniukas įsivaizdavo, jog tai kaip tik tokia vieta, kur galima nuskęsti.)

Iš tikrųjų mažasis Denis prisiminė tik tai, kad plukdant rąstus draustinyje nutiko kažkokia nelaimė, – o iš to, kaip meiliai indų plovėja žiūrėdavo į virėjo sūnų, galėjai suprasti, kad jos prarastas berniukas, ko gero, buvo maždaug dvylikos metų, kai nuskendo. Denis nežinojo, kaip ten viskas iš tiesų nutiko, ir neklausinėjo; apie Indėnę Džeinę jis žinojo tik tai, ką pamatydavo tyliai stebėdamas arba daugmaž nugirsdavo.

– Pokalbių klausykis tik kai kalbama su tavimi, Denieli, – buvo įspėjęs jį tėtis. Virėjas norėjo pasakyti, kad Denis neturėtų slapta klausytis valgančių vyrų vienas kitam laidomų padrikų ir nelabai rišlių pastabų.

Vakarais pavalgę miško kirtėjai ir lentpjūvės darbininkai dažniausiai išgerdavo, – bet ne taip baisiai kaip kilnojamųjų namelių laikais ir paprastai ne tada, kai kitą rytą reikėdavo plukdyti rąstus. Tie keli vyrai, kurie Tvisted Riveryje turėjo tikrus namus, gerdavo namie. Laikini darbininkai – tai yra dauguma medkirčių ir visi atklydę kanadiečiai – girtuokliaudavo prastai įrengtuose barakuose drėgme persiėmusiame miestelio pakraštyje šiek tiek aukščiau upės įlankos. Iš tų savotiškų viešbučių galėjai pėsčiomis nueiti į nykius barus ir aptriušusią vadinamąją šokių salę, kurioje iš tikrųjų nebūdavo jokių šokių – tik muzika ir, žinoma, per mažai moterų.

Šeimas turintiems miško kirtėjams ir lentpjūvės darbininkams labiau patiko mažesnė, bet atseit „civilizuotesnė“ Pariso gyvenvietė. Kečumas, kalbėdamas apie tą miško ruošos stovyklą, niekada nesakydavo „Parisas“, jis ją vadino, anot jo, tikruoju vardu – Vest Dameriu.

– Jokios bendruomenės, netgi medkirčių stovyklos, nereikėtų vadinti pagal fabriko pavadinimą, – pareiškė Kečumas. Jis niršo dar ir dėl to, kad Naujajame Hampšyre esanti miško ruošos gyvenvietė buvo pavadinta pagal Meino įmonę, gaminančią toboganus, tik pamanykit!

– Dievulėliau! – sušuko virėjas. – Netrukus visi Tvisted Riveriu plukdomi medžiai bus tik medienos masė – popieriui! Kuo toboganai blogesni už popierių?

– Knygos yra iš popieriaus! – atšovė Kečumas. – O kaip toboganai prisideda prie tavo sūnaus lavinimo?

Vaikų Tvisted Riveryje buvo nedaug, ir jie visi lankė mokyklą Parise, – kaip ir Denis Bačiagalupas, kai apskritai eidavo į mokyklą. Norėdamas pagerinti mažojo Denio lavinimą, virėjas sūnui neretai leisdavo pasilikti namuose, – kad berniukas galėtų perskaityti kokią knygą, nes Pariso (arba, pasak Kečumo, Vest Damerio) mokykloje mokiniai vargu ar buvo skatinami tai daryti.

– Nė minties neturėk, kad vaikai miško ruošos gyvenvietėje mokytųsi skaityti! – putojo Kečumas. Jis pats vaikystėje taip ir neišmoko skaityti; dėl to amžinai pyko.

Palei Kanados sieną ir medienos masė, ir rąstai buvo – ir tebėra – itin gerai perkami. Šiaurinis Naujojo Hampšyro pakraštys ir toliau milžiniškais kiekiais tiekia medieną Naujojo Hampšyro bei Meino popieriaus fabrikams ir Vermonte esančiam baldų fabrikui. Tačiau kokios ten buvo miško ruošos darbininkų gyvenvietės, dabar liudija vien apgriuvusios liekanos.

Tokiame miestelyje kaip Tvisted Riveris nesikeisdavo tik oras. Nuo šliuzo Mažojo Damerio tvenkinio gale iki įlankos žemiau Tvisted Riverio virš šėlstančio vandens tvyrodavo nuolatinė, tik gerokai įdienojus prasisklaidanti migla ar rūkas – visais metų laikais, jei tik upė nebūdavo užšalusi. Nuo lentpjūvių sklindantis šaižus pjūklų geležčių žviegsmas buvo toks pat įprastas ir nieko nestebino kaip paukščių čiulbėjimas, nors nei rąstų pjovimo garsai, nei paukščių trelės neatrodė toks pastovus dalykas kaip tai, kad tame Naujojo Hampšyro pakrašty niekada nebūdavo pavasariško oro – tik apgailėtinas laiko tarpas nuo balandžio pradžios iki gegužės vidurio, ypatingas tuo, kad tada pamažu atitirpdavo purvynai.

Tačiau virėjas vis dėlto pasiliko čia gyventi, ir mažai kas Tvisted Riveryje žinojo kodėl. Dar mažiau žmonių numanė, kodėl jis apskritai čia atkeliavo, iš kur ir kada. Bet kaip jis apšlubo, žinojo visi. Miesteliūkštyje, kuriame įsikūrę lentpjūvės ar miško ruošos darbininkai, toks šlubavimas kaip Dominiko Bačiagalupo – įprastas dalykas. Aplink riedantys visokio didumo rąstai dažnai kam nors sutrupina kulkšnį. Net kai virėjas nevaikščiodavo, būdavo aiškiai matyti, kad batas, kuriuo apauta jo sužalotoji koja, dviem dydžiais didesnis už avimą ant sveikosios, – o kai jis sėdėdavo arba ramiai stovėdavo, didesniojo bato nosis žiūrėdavo ne į tą pusę. Apie tokius dalykus nusimanantys Tvisted Riverio miestelio gyventojai suprato, kad šitaip žmogus galėjo būti suluošintas per bet kokią iš daugybės miško ruošos darbininkams nutinkančių nelaimių.

Dominikas tada dėjosi esąs jau nemažas paauglys; jo paties manymu, buvo ne toks žalias kaip Andželas Poupas, bet „dar žalokas“, kaip sakydavo sūnui. Po pamokų dirbdavo ant krovimo platformų viename iš didžiųjų Berlino fabrikų, kur pradingusio jo tėvo draugas buvo cecho viršininkas. Tas tariamas Dominiko tėčio draugas ten dirbo ilgai, iki Antrojo pasaulinio karo, bet virėjas „dėdę“ Umbertą prisiminė kaip alkoholiką, vis šmeiždavusį jo mamą. (Netgi po nelaimingo atsitikimo besislapstantis tėtušis nesusisiekė su Dominiku Bačiagalupu, ir „dėdė“ Umbertas nė karto nepasirodė esąs šeimos draugas.)

Ant platformos buvo prikrauta kietmedžio rąstų – daugiausia klevų ir beržų. Jaunasis Dominikas smaigu su pritvirtintu kabliu rideno rąstus į skersavimo staklyną, kai staiga ėmė riedėti visa krūva ir jis negalėjo pasitraukti. Tūkstantis devyni šimtai trisdešimt šeštaisiais jam buvo tik dvylika; smaigu jis darbavosi žvitriai, pernelyg pasitikėdamas savimi. Dominikui tada buvo tiek pat metų, kiek dabar jo sūnui; virėjas savo mielajam Denieliui nieku gyvu nebūtų leidęs lipti ant rąstų platformos, kad ir kaip mikliai berniukas būtų mokėjęs darbuotis smaigu. Kai Dominiką parvertė užgriuvę rąstai, atsilenkiantis jo smaigo kablys įsmigo jam į kairę šlaunį, kaip koks žuvų gaudymo kabliukas be užkarpos, o kairė kulkšnis buvo atlaužta į šoną – suknežinta ir perkreipta po sunkiais medžiais. Jam negrėsė pavojus mirtinai nukraujuoti iš smaigo padarytos žaizdos, bet tais laikais daug kas mirdavo nuo kraujo užkrėtimo. Be to, sumankyta kulkšnis vėliau galėjo gangrenuoti ir jis būtų miręs – arba, labiau tikėtina, būtų reikėję nupjauti kairę pėdą, o gal ir visą koją.

Tūkstantis devyni šimtai trisdešimt šeštaisiais Koaso apygardoje nebuvo rentgeno aparatų. Autoritetingi Berlino medikai nenorėjo imtis tokios neįprastos užduoties: mėginti iš gabalėlių vėl surinkti sutrupintą kulkšnį; tokiais atvejais būdavo rekomenduojama operuoti kuo mažiau arba išvis apsieiti be chirurginio gydymo. Tai buvo toks nelaimingas atsitikimas, po kokio reikėjo tiesiog palaukti ir pažiūrėti, kas bus: arba paaiškės, kad kraujagyslės visiškai sutrintos, ir sutriks kraujo apytaka, – tada gydytojai turės nupjauti pėdą, – arba iš vietos pasislinkę sulaužytos kulkšnies gabalėliai vėl sukibs ir sugis bet kaip, tada Dominikas Bačiagalupas šlubuos ir visą gyvenimą kęs skausmą. (Taip ir buvo.)

O toje vietoje, kur įsmigo smaigo kablys, liko randas, nelyginant kokio nedidelio žvėrelio įkandimo žymė, – keisto žvėrelio, turinčio tik vieną išlenktą dantį ir mažais nasriukais negalinčio apžioti dvylikamečio berniuko šlaunies. Ir netgi Dominikui dar nežengus nė žingsnio, visiems, matantiems jo perkreiptą kairę pėdą, atrodydavo, kad jis staiga suks į kairę; tos jo kojos pirštai žiūrėjo į šoną. Žmonės dažnai atkreipdavo dėmesį į sudarkytą kulkšnį ir ne ten pasuktą pėdą dar nė nepamatę, kad Dominikas šlubuoja.

Viena buvo aišku: jaunasis Dominikas nebus miško kirtėjas. Reikia tvirtai laikytis ant kojų, jei nori dirbti tokį darbą. O fabrikas buvo ta vieta, kur jį suluošino, – ką jau kalbėti apie tai, kad prasigėręs jo pradingusio tėtušio „draugas“ ten dirbo cecho viršininku. Taigi Dominiko Bačiagalupo ateityje nebuvo ir fabrikų.

– Ei, Bačiagalupai! – dažnai šaukdavo dėdė Umbertas. – Gal tavo pavardė ir neapolietiška, bet elgiesi tu kaip sicilietis.

– Aš ir esu sicilietis, – sąžiningai atsakydavo Dominikas; berniukas vis pagalvodavo, kad mama tuo pernelyg didžiuojasi.

– Aha, na, tavo pavardė tikrai napolitano, – kartą pareiškė Umbertas.

– Tikriausiai kaip mano tėčio, – išdrįso spėti jaunasis Dominikas.

– Tavo tėtis nebuvo joks Bačiagalupas, – pasakė jam dėdė Umbertas. – Paklausk Nuncės, iš kur tokia pavardė; jinai šitą pavardę tau davė.

Dvylikamečiam Dominikui nepatikdavo, kai Umbertas, neabejotinai nemėgstantis jo motinos, vadindavo ją Nunce – šeimoje meiliai skambančiu mažybiniu vardu, Anunciatos trumpiniu, – ir ištardavo tą vardą anaiptol ne meiliai. (Jeigu tai būtų buvęs spektaklis ar filmas, žiūrovai būtų iškart supratę, kad Umbertas – šalutinis veikėjas; tačiau Umberto vaidmeniui tinkamiausias aktorius buvo tas, kuris visada manė, kad gavo pagrindinį vaidmenį.)

– Ir jūs iš tikrųjų man ne dėdė? – paklausė Umberto Dominikas.

– Klausk mamos, – atsakė Umbertas. – Jeigu jinai norėjo, kad būtum siciliano, turėjo duoti savo pavardę.

Dominiko mamos mergautinė pavardė buvo Saeta – ji labai didžiavosi tuo skambesiu: SAI-AI-TA, kaip pati tardavo savo sicilišką pavardę, ir visais Saetomis, apie kuriuos Dominikas buvo girdėjęs ją kalbant, kai ji teikdavosi prabilti apie savo kilmę.

Apie Dominiko kilmę Anunciata išvis nenorėjo kalbėti. Menki žinių – gal netgi klaidingų – trupinėliai, kuriuos berniukas pamažu rankiojo ir kurių vis tiek trūko, buvo tarsi daliniai įrodymai, nepakankami įkalčiai vis populiarėjančiame mažojo Denio vaikystės stalo žaidime, kurį virėjas ir Kečumas žaisdavo su berniuku, o kartais prie jų prisidėdavo ir Džeinė. (Kas nužudė žmogų – ar pulkininkas Garstyčia virtuvėje, trenkęs žvakide, ar Raudonoji panelė šokių salėje revolveriu?3)

Jaunasis Dominikas žinojo tik tai, kad jo tėvas, neapolietis, paliko nėščią Anunciatą Saetą Bostone; sklido gandai, kad jis laivu grįžo į Neapolį. Paklausta: „Kur jis dabar?“ (berniukas daug kartų to klausė) – Anunciata gūžtelėdavo pečiais, atsidusdavo ir, pakėlusi akis arba į dangų, arba į virš viryklės įtaisytą garus ištraukiantį ventiliatorių, paslaptingai sakydavo sūnui: Vicino a Napoli. „Netoli Neapolio“, – suprato jaunasis Dominikas. Žvilgtelėjęs į atlasą, ir todėl, kad buvo girdėjęs motiną per miegus murmant dviejų netoli Neapolio esančių kalnų miestelių (ir provincijų) pavadinimus – Benevento ir Avellino, – Dominikas padarė išvadą, kad jo tėtis paspruko į tą Italijos sritį.

O dėl Umberto, tai jis buvo tikrai ne dėdė – ir neabejotinai „legendinis šiknius“, kaip būtų pasakęs Kečumas.

– O iš kur jūsų vardas – Umbertas? – kartą paklausė Dominikas cecho viršininko.

– Karaliaus vardas! – pyktelėjęs atsakė Umbertas.

– Turėjau omeny, čia neapolietiškas vardas, ar ne? – dar pasidomėjo berniukas.

– Ko čia mane klausinėji? Dvylikos metų, o apsimeti šešiolikiniu! – sušuko Umbertas.

– Jūs pats liepėte sakyti, kad man šešiolika, – priminė cecho viršininkui Dominikas.

– Klausyk, tu gi priimtas darban, Bačiagalupai, – burbtelėjo Umbertas.

Paskui užvirto riedantys rąstai, ir Dominikas tapo virėju. Jo motina, Sicilijoje gimusi italų kilmės amerikietė, dėl nepageidaujamo nėštumo iš Bostono Nort Endo ištremta į Berliną, į Naujojo Hampšyro valstiją, mokėjo virti valgį. Ji iš miesto persikraustė į šiaurę, kai Dženaras Kapodilupas paspruko į prieplauką šalia Atlantik aveniu ir Komeršal gatvės, paliko ją su vaiku ir, iškėlęs bures, nuplaukė (perkeltine prasme, o gal ir iš tikrųjų) „atgal į Neapolį“.

Šiknius (nors ir ne dėdė) Umbertas sakė tiesą: Dominiko tėtis nebuvo joks Bačiagalupas. Pabėgęs tėtušis buvo Kapodilupas – Capodilupo, kaip Anunciata pasakė sūnui, reiškia „vilko galva“. Ką netekėjusi motina galėjo padaryti? „Tokio melagio kaip tavo tėvas pavardė turėjo būti Boccadilupo!“ – pasakė ji Dominikui. Vėliau berniukas sužinojo, kad tai reiškia „vilko burna“, – būtų tinkama pavardė šikniui Umbertui, dažnai pagalvodavo jaunasis Dominikas. „Tačiau tu, Angelù... tu esi mano vilko bučinys!“ – šnekėjo mama.

Norėdama kaip nors įteisinti, – ir todėl, kad mėgo savavališkai žaisti žodžiais, – mama Dominiko nepavadino „vilko galva“ (ar „burna“); Anunciatai Saetai patiko tik „vilko bučinys“. Ta pavardė turėjo būti rašoma Baciodilupo, bet kažkoks mulkis Anunciatą įtikino, kad iš tikrųjų reikia rašyti Baciacalupo, o antrąją „c“ Nuncė visada tardavo kaip „g“. Ilgainiui – ir dar dėl to, kad vaikų darželio raštinėje kažkas apsiriko, – su klaida parašyta pavardė prigijo. Dominikas tapo Bačiagalupu dar prieš tapdamas virėju. Be to, mama jį vadino Domu, sutrumpintai, – o vardas Dominikas kilęs iš žodžio doménica, kuris reiškia „sekmadienis“4. Bet negalima sakyti, kad Anunciata nenuilstamai laikėsi, anot Kečumo, „katalikiško mąstymo“. Saetų šeimos katalikiškumas ir itališkumas išginė jauną netekėjusią moterį į šiaurę, į Naująjį Hampšyrą; Berline kiti italai (turbūt irgi katalikai) turėjo ja rūpintis.

Ar jie tikėjosi, kad ji atiduos kūdikį įvaikinti, o pati grįš į Nort Endą? Nuncė žinojo, kad taip daroma, bet nė negalvojo apie tai, kad galėtų kam nors atiduoti savo vaiką, be to, – nors ji sakė, kad labai ilgisi itališkojo Nort Endo, – niekada nejautė pagundos grįžti į Bostoną. Netikėtai pastojusi, Nuncė buvo iš ten išsiųsta; nesunku suprasti, kad ji tuo piktinosi.

Nors savo pačios virtuvėje Anunciata ir toliau buvo ištikima sicilietė, plačiai žinomi su namais siejantys ryšiai neatitaisomai sutrūkinėjo. Jos šeima Bostone, – o kartu ir visa Nort Ende įsikūrusių italų bendruomenė, ir apskritai visi, besilaikantys „katalikiško mąstymo“, – jos išsižadėjo. Ir ji savo ruožtu išsižadėjo jų. Nuncė ir pati niekada neidavo mišių, ir neversdavo eiti Dominiko. „Pakanka ir to, kad einame išpažinties, kai norime“, – sakė ji Domui – savo mažajam „vilko bučiniui“.

Be to, ji berniuko nemokė kalbėti itališkai, išskyrus svarbiausius virėjų vartojamus žodžius, o ir pats Dominikas nebuvo linkęs mokytis „senosios šalies“ kalbos – taip sakydamas berniukas turėjo omeny Bostono Nort Endą, ne Italiją. Tai buvo ta kalba ir tas miestas, kuris atstūmė jo motiną. Dominikas Bačiagalupas niekad nekalbės itališkai; jis tvirtino, kad niekada nevažiuos į Bostoną.

Viskas Anunciatos Saetos naujajame gyvenime buvo paženklinta jausmo, kad ji vėl pradeda nuo pradžios. Jauniausia iš trijų seserų, ji gerai mokėjo ne tik virti siciliano, bet ir skaityti bei kalbėti angliškai. Nuncė Berlino pradinėje mokykloje mokė vaikus skaityti, – o po nelaimingo atsitikimo atsiėmė Dominiką iš mokyklos ir ėmė jį mokyti virimo pagrindų. Be to, ji reikalavo, kad berniukas skaitytų knygas – ne tik apie valgių gaminimą, bet ir visas kitas, kurias skaitė ji, o tai daugiausia buvo romanai. Jos sūnus liko luošas, nes buvo pažeisti vaikų darbo įstatymai, kurių paprastai niekas ir nepaisydavo; Anunciata jį atskyrė nuo plačiosios visuomenės, jos namų mokykla buvo ir kulinarinės, ir literatūrinės pakraipos.

Nei vienoks, nei kitoks lavinimas nebuvo prieinamas Kečumui, kuris mokyklą metė nesulaukęs nė dvylikos. Būdamas devyniolikos, tūkstantis devyni šimtai trisdešimt šeštaisiais, Kečumas nemokėjo nei skaityti, nei rašyti, bet kai nedirbdavo miško kirtėju, nuo atvirų prievažų didžiausio Berlino fabriko gale kraudavo pjautinę medieną į žemus nedengtus prekinių traukinių vagonus. Krovikų brigada viršuje medieną sukraudavo kūgiškai, kad vagonai neužkliūtų važiuodami tuneliais ar po tiltais. „Toks ir tebuvo mano išsilavinimas, o paskui tavo mama išmokė mane skaityti“, – mėgdavo sakyti Deniui Bačiagalupui Kečumas; virėjas vėl purtydavo galvą, nors pasakojimas apie tai, kaip velionė Dominiko žmona mokė Kečumą skaityti, matyt, buvo nenuginčijamas.

Šiaip ar taip, istorija apie Kečumo pavėluotą mokymąsi skaityti lyg ir nebuvo tokia neįtikima kaip kiti jo pasakojimai – pavyzdžiui, apie plokščiastogį baraką Pirmojoje stovykloje. Anot Kečumo, „kažkokiam indėnui“ buvo pavesta valyti nuo stogo sniegą, tačiau indėnas tingėjo dirbti tą darbą. Kai sniego slegiamas stogas įlūžo, iš barako gyvi ištrūko visi medkirčiai, išskyrus vieną, – nepasisekė tik tam indėnui, jis užduso nuo, pasak Kečumo, „koncentruoto šlapių kojinių kvapo“. (Virėjas ir jo sūnus, žinoma, buvo daug kartų girdėję beveik nuolatinius Kečumo skundus, – na, kad šlapių kojinių dvokas apkartina gyvenimą barake.)

– Neprisimenu, kad Pirmojoje stovykloje būtų buvęs koks indėnas, – tepasakė savo senam bičiuliui Dominikas.

– Tu per jaunas, kad prisimintum Pirmąją stovyklą, Virėjuk, – tarė Kečumas.

Denis Bačiagalupas dažnai pastebėdavo, kad tėvas pastato šerius, kai tik kas užsimena apie septynerių metų skirtumą tarp jo ir Kečumo, o Kečumas buvo linkęs perdėti jų amžiaus neatitikimo svarbą. Tas septynerių metų skirtumas jiems gal būtų atrodęs neįveikiamas, jei juodu būtų susipažinę savo jaunystės laikų Berline, – kai Kečumas buvo prakaulus, bet augalotas devyniolikmetis, jau besipuikuojantis vešlia, nors ir susivėlusia barzda, o Anunciatos mažasis Domas – dar net ne paauglys.

Jis buvo stiprus, liesas, bet raumeningas dvylikametis – neaukštas, tačiau tvirto sudėjimo, – virėjas neprarado tos liekno, raumeningo jauno medkirčio išvaizdos, nors dabar buvo jau trisdešimtmetis, o atrodė dar vyresnis, ypač mažam sūneliui. Berniukas vis galvojo, kad ne dėl ko kito, o dėl savo rimtumo tėtis atrodo vyresnis. Vos tik kas nors virėjui girdint ištardavo žodį „praeitis“ arba „ateitis“, jis tuoj suraukdavo antakius. O dėl dabarties, tai netgi dvylikametis Denielis Bačiagalupas suprato, kad laikai keičiasi.

Denis žinojo, kad jo tėvo gyvenimas visam laikui pasikeitė dėl kulkšnies sužalojimo; kita nelaimė, nutikusi jaunai berniuko motinai, kitaip pakreipė jo vaikystę ir vėl visam laikui pakeitė jo tėčio gyvenimą. Dvylikamečio pasaulyje permainos negalėjo būti geros. Kiekviena permaina Deniui sukeldavo nerimą – taip pat jis nerimaudavo ir praleidinėdamas pamokas.

Kai būdavo plukdomi rąstai, ne tokiais jau senais laikais, kai Denis su tėčiu dirbdavo ir miegodavo kilnojamuosiuose nameliuose, berniukas neidavo į mokyklą. Tai, kad jam nepatinka mokykloje, – bet jis visada, ir labai jau lengvai, išmoksta viską, ką būna praleidęs, – Deniui irgi kėlė nerimą. Visi kiti jo klasės berniukai buvo už jį vyresni, nes jie praleisdavo pamokas, kai tik galėdavo, ir niekada neišmokdavo to, ką būdavo praleidę; jie visi bent vieną ar du kartus buvo palikti toje pačioje klasėje kartoti kurso.

Matydamas, kad sūnus nerimauja, virėjas visada sakydavo: „Laikykis, Denieli, – tik nežūk. Pažadu, kada nors mes iš čia išvažiuosim.“

Tačiau Denis Bačiagalupas nerimavo ir dėl to. Net kilnojamuosiuose nameliuose jis jautėsi kaip namuose. O Tvisted Riveryje dvylikametis virš virtuvės ir valgyklos turėjo savo miegamąjį – jo tėtis ten irgi turėjo atskirą miegamąjį, o prausdavosi abu bendrame vonios kambaryje. Tai buvo vieninteliai kambariai virėjo namo antrame aukšte, erdvūs ir patogūs. Abu su stoglangiais ir dideliais langais, pro kuriuos galėjai matyti kalnus ir – žemiau namo, kalnų papėdėje – upės įlankos kraštelį.

Kalvas ir kalnus juosė miškavežių keliai; buvo matyti dideli pievų ir atžalynų lopai, kur medkirčiai iškirto kietmedžius ir spygliuočius. Iš savo miegamojo žiūrinčiam mažajam Denieliui Bačiagalupui atrodydavo, kad ant plikų uolų augantys atžalynai niekada nepakeis klevų ir beržų, ir spygliuočių – melsvųjų eglių ir kėnių, sakingųjų ir baltųjų pušų, cūgų ir amerikinių maumedžių. Dvylikametis manė, kad neprižiūrimose pievose laisvai veša aukšta, iki juosmens, žolė ir piktžolės. Bet iš tikrųjų to krašto miškai buvo tvarkomi, kad nesumažėtų iš jų gaunamos medienos kiekis; tie miškai ir dabar tebėra produktyvūs – „sušiktame dvidešimt pirmame amžiuje“, kaip vieną dieną pasakys Kečumas.

Kai kas, kaip dažnai šnekėdavo Kečumas, niekada nepasikeis. „Amerikiniams maumedžiams visada patiks pelkės, gelsvieji beržai visada bus itin vertinami baldų gamintojų, o pilkieji, po velnių, niekad niekam daugiau netiks, tik malkoms.“ O dėl to, kad Koaso apygardoje upėmis netrukus bus plukdomi tik keturių pėdų rąstigaliai medienos masei, tai čia paniuręs Kečumas jau nejautė jokio noro pranašauti. (Senasis miško kirtėjas tik sakė, kad trumpi rąstigaliai vis nuklysta į šalį nuo tėkmės, todėl reikia valymo brigadų.)

Buvo aišku, kad ne kas kita, o nerami naujoviškumo dvasia pakeis miško ruošos verslą ir galbūt atims darbą iš virėjo; besikeičiantys laikai, ko gero, pražudys tokią „gyvenvietę“ kaip Tvisted Riveris. Tačiau Denis Bačiagalupas tik galvojo, kaip apsėstas: „Kokio darbo bus Tvisted Riveryje, kai medkirčiai iškeliaus kur nors toliau? Ar tada iškeliaus ir virėjas?“ – nerimavo Denis. (Ar galėtų kada nors iškeliauti Kečumas?)

O upė tai keliavo ir keliavo, kaip keliauja visos upės. Jaunojo kanadiečio lavonas, po rąstais, keliavo kartu su upe, vartaliojančia jį šen ir ten – šen ir ten. Jeigu, kaip tik tuo laiku, ir Tvisted Riveris atrodė sunerimęs, netgi nekantrus, tai gal pati upė norėjo, kad vaikinuko lavonas irgi keliautų toliau – keliautų toliau.

ANTRAS SKYRIUSDO-SI-DO^5

Sieninėje spintoje šalia virtuvės maisto sandėliuko virėjas laikė porą sulankstomųjų lovų – iš kilnojamųjų namelių laikų, kai jis miegojo daugybėje laikinų virtuvių. Be to, Dominikas turėjo išsaugojęs du miegmaišius. Tas senas lovas ir papelijusius miegmaišius virėjas laikė ne todėl, kad būtų ilgėjęsis kilnojamųjų namelių. Kartais Kečumas nakvodavo virėjo namo virtuvėje; retkarčiais, jei dar nebūdavo užmigęs, ir Denis prisispyręs prašydavo tėčio leidimo miegoti virtuvėje. Jei Kečumas neatrodydavo pernelyg girtas, Denis vildavosi išgirsiąs dar vieną jo pasakojamą istoriją – arba tą pačią, girdėtą, bet jau gerokai pakeistą.

Pirmą naktį po to, kai Andželas Poupas pradingo po rąstais, šiek tiek pasnigo. Balandžio mėnesį naktimis dar būdavo šalta, bet Dominikas virtuvėje įjungė abi dujines orkaites. Nustatė, kad kaistų iki 350 ir 425 farenheito laipsnių^6; be to, prieš eidamas gulti virėjas iš anksto sumaišė sausus ingredientus sklindžiams, akytoms kukurūzų bandelėms ir bananų duonai. Jo prancūziški skrebučiai (iš bananų duonos) buvo itin mėgstami, ir jis iš ryto dar greitosiomis prikeps blynų. Dėl žalių kiaušinių Dominikas nenorėdavo suplaktos blynų tešlos laikyti šaldytuve ilgiau negu dvi dienas. Taip pat paskutinę akimirką, beveik kiekvieną rytą, jis iškepdavo pasukų sausainių, labai greitai, iki 425 laipsnių įkaitintoje orkaitėje.

Pasirūpinti, kad bulvės būtų nuluptos, supjaustytos kubeliais ir per naktį mirktų pasūdytame vandenyje, paprastai būdavo Denio darbas. Jo tėtis iš ryto tas bulves paskrudindavo ant geležinio kepimo lakšto, kai kepindavo rūkytą kumpį. Senosios Garlando viryklės kepimo lakštas buvo virš kepintuvo, esančio virėjo akių aukštyje. Net su mentele ilga rankena ir stovėdamas ant pirštų galų arba ant žemo suoliuko – nei vienaip, nei kitaip pasistoti virėjui su persukta pėda nebuvo lengva – Dominikas dažnai nusidegindavo dilbį, kai siekdavo lakšto gale kepančių bulvių. (Kartais Indėnė Džeinė pavaduodavo virėją prie kepimo lakšto, nes buvo aukštesnė ir pasiekdavo daug toliau.)

Būdavo tamsu, kai Dominikas atsikeldavo čirškinti kumpio ir kepti sausainių, dar tamsu ir kai antrame virėjo namo aukšte pabusdavo Denis, užuodęs kumpio ir kavos kvapą, vis dar tamsu ir kai iš miestelio atvažiuodavo virėjo pagalbininkės ir indėnė indų plovėja, – priekiniai jų automobilių žibintai beveik tą pačią akimirką kaip ir variklių burzgimas pranešdavo, kad jos atvyksta. Rytais Garlando kepintuvas dažniausiai žėruodavo karščiu – ant omletų lydydavosi sūris. Mažasis Denis prieš išeidamas į mokyklą, be kitų darbų, dar turėdavo supjaustyti į omletus dedamas paprikas bei pomidorus ir dideliame prikaistuvyje ant vieno iš galinių viryklės degiklių pašildyti klevų sirupą.

Laukujės virėjo namo virtuvės durys normaliai neatsiverdavo ir neužsiverdavo; jos buvo tokios išklebusios, kad vėjui pučiant barškėdavo. Vidinės durys, su tinkleliu nuo vabzdžių, atsiverdavo į virtuvę; Denis Bačiagalupas nerimavo ir dėl to. Dėl daugybės praktinių priežasčių norėjosi, kad tos durys atsidarinėtų į išorę. Sausakimšoje virtuvėje ir taip jau visi stumdydavosi užpakaliais, o čia dar kliūdavo durys, – be to, kartą, seniai, į virėjo namo virtuvę įėjo meška. Buvo šiltas vakaras – visiems įkyrėjusios laukujės durys atidarytos ir paremtos, – ir meška, tiesiog galva pastūmusi duris su tinkleliu, įkėblino į vidų.

Denis tada buvo per mažas, kad atsimintų mešką, nors jo prašomas tėvas daug kartų apie tai pasakojo. Mama berniuką buvo jau seniai paguldžiusi į lovelę antrame aukšte; ji su Denio tėčiu tą vėlų vakarą dar užkandžiavo, kai prie jų prisidėjo meška. Virėjas su žmona valgė omletą su grybais ir gėrė baltąjį vyną. Tada, kai gerdavo, paaiškino Dominikas Bačiagalupas sūnui, jis dažnai jausdavosi turįs pataisyti kokių nors vėlyvų užkandžių sau ir žmonai. (Dabar to nebedarydavo.)

Denio mama suklykė, pamačiusi mešką. Tada meška atsistojo ant užpakalinių kojų ir šnairomis pažvelgė į ją, bet Dominikas buvo prisiplempęs vyno; iš pradžių jis nesuprato, jog tai meška. Tikriausiai pamanė, kad kažkoks plaukais apžėlęs girtas medkirtys atėjo išprievartauti jo gražuolės žmonos.

Ant viryklės buvo dvidešimties centimetrų skersmens ketaus keptuvė, kurioje virėjas ką tik kepino grybus omletui. Dominikas čiupo tą keptuvę, dar šiltą, ir žiebė meškai į snukį – į nosį, bet kliuvo ir į plačią, plokščią viršunosę tarp mažų žvairų akučių. Meška krito ant visų keturių ir išlėkė pro virtuvės duris; rėmuose liko tik kadaruojančios perplėšto tinklelio skiautės ir sulaužytos lentjuostės.

Kiekvieną sykį, pasakodamas šią istoriją, virėjas tardavo: „Na, duris, žinoma, reikėjo sutaisyti, bet jos vis tiek atsidaro ne į tą pusę.“ Pasakodamas sūnui, Dominikas Bačiagalupas paprastai dar pridurdavo: „Niekada netrenkčiau meškai ketaus keptuve – maniau, kad ten žmogus!“

– O ką darytum meškai? – kartą paklausė tėčio Denis.

– Turbūt mėginčiau su ja tartis, – atsakė virėjas. – Su žmogumi tokiomis aplinkybėmis nesusitarsi.

Kokios ten buvo „aplinkybės“, Denis galėjo tik spėlioti. Gal jo tėvas manėsi ginąs savo dailią žmoną nuo pavojingo vyriškio?

O dėl tos dvidešimties centimetrų skersmens ketaus keptuvės, tai ji virėjo namuose gavo ypatingą vietą. Neliko virtuvėje su visomis kitomis keptuvėmis ir puodais. Ta keptuvė buvo pakabinta ant kablio pečių aukštyje, antrame virėjo namo aukšte, kur buvo miegamieji, – Dominikas ją įkurdino savo miegamajame, prie pat durų. Ta keptuvė pasirodė esanti itin vertinga; ji tapo ginklu, kurį virėjas būtų pasirinkęs, jei būtų išgirdęs nežinia kieno žingsnius ant laiptų – ar kad kažkoks įsibrovėlis (žvėris arba žmogus) slankioja virtuvėje.

Šaunamojo ginklo Dominikas neturėjo; nenorėjo turėti. Nors buvo Naujojo Hampšyro vaikinas, jam nė karto nepasitaikė proga dalyvauti elnių medžioklėje – ne tik dėl kulkšnies traumos, bet ir todėl, kad jis augo be tėčio. Jei kalbėtume apie miško kirtėjus ir lentpjūvės darbininkus, tai tie, kurie medžiodavo, atveždavo savo elnius virėjui; jis tuos elnius jiems išdarinėdavo ir pasilikdavo pakankamai mėsos sau, kad galėtų retkarčiais patiekti elnienos valgykloje. Negalima sakyti, kad Dominikas nepritarė medžioklei; jam tiesiog nepatiko nei elniena, nei ginklai. Be to, jį vis kankino tas pats sapnas; jis buvo pasakojęs apie tą sapną Denieliui. Virėjas vis sapnuodavo, kad kažkas jį nužudo miegantį – nušauna jo paties lovoje, – ir kiekvieną kartą, kai pabusdavo iš to sapno, jam ausyse tebeaidėdavo šūvis.

Taigi Dominikas Bačiagalupas miegodavo savo kambaryje pasikabinęs keptuvę. Virėjo namo virtuvėje buvo visokio didumo ketaus keptuvių, tačiau ši, dvidešimties centimetrų skersmens, atrodė tinkamiausia savigynai. Net mažasis Denis būtų pajėgęs kaip reikiant ja trinktelėti. Dvidešimt šešių ir dvidešimt aštuonių centimetrų skersmens keptuvės gal buvo patogesnės kam nors kepti, bet per sunkios, kad būtų patikimi ginklai; net Kečumas nebūtų galėjęs užsimoti tomis didesnėmis keptuvėmis taip greit, kad priblokštų ištvirkusį medkirtį arba mešką.

Pirmą naktį po to, kai Andželas Poupas pradingo po rąstais, Denis Bačiagalupas gulėjo lovoje virėjo namo antrame aukšte. Berniuko miegamasis buvo virš į vidų atsiveriančių virtuvės durų su tinkleliu – ir virš išklebusių laukujų durų, kurias jis ir dabar girdėjo barškant nuo vėjo. Girdėjo ir upę. Būdamas virėjo name, visada girdėdavai Tvisted Riverį, – išskyrus tą laiką, kai upė tekėdavo po ledu. Tačiau Denis, matyt, užmigo taip pat greitai kaip ir jo tėvas, nes dvylikametis neišgirdo sunkvežimio. Virėjo namo nenutvieskė sunkvežimio žibintai. Tas, kas vairavo šį sunkvežimį, turbūt mokėjo atsekti kelią iš miesto kone visiškoje tamsoje, nes mėnulis tą naktį beveik nešvietė, – o gal vairuotojas buvo girtas ir tiesiog pamiršo įjungti žibintus.

Deniui lyg ir pasigirdo, kad trinktelėjo uždaromos sunkvežimio kabinos durelės. Purvas, dieną ištęžtantis, naktį traškėdavo po kojomis – naktimis dar būdavo pakankamai šalta, kad purvas sustingtų, o dabar jis dar buvo apibiręs ką tik iškritusiu sniegu. Denis galvojo, jog iš tikrųjų gal negirdėjo, kad kas būtų užtrenkęs sunkvežimio dureles; tas trinkt gal buvo garsas iš kažkokio jo sapno. Žingsniai prie virėjo namo skambėjo taip, lyg kažkas būtų ėjęs per sustingusį purvą sunkiai vilkdamas kojas – dramblotas ir budrus. Gal meška? – pagalvojo Denis.

Lauke, prie virtuvės sienos, virėjas laikė šaldiklį. Jis buvo tvirtai uždarytas, bet prikrautas maltos avienos – troškiniui – ir kiaulienos kumpio, ir šiaip visokių greitai gendančių maisto produktų, netilpusių į šaldytuvą. O jeigu meška užuodė šaldiklyje esančią mėsą? – pagalvojo Denis.

– Tėti? – tyliai pašaukė berniukas, tačiau jo tėvas kitame koridoriaus gale tikriausiai kietai miegojo.

Atrodė, kad meškai, kaip ir visiems kitiems, nelabai paklūsta išorinės virtuvės durys; meška daužė tas duris letena. Mažasis Denis girdėjo ir kaip ji urzgia.

– Tėti! – sušuko Denis – ir išgirdo, kaip tėvas nuo į miegamojo sieną įsukto kablio pagriebė ketaus keptuvę. Kaip ir jo tėtis, berniukas miegojo su šiltomis apatinėmis kelnėmis ir kojinėmis. Bet netgi mūvėdamas kojinėmis Denis jautė, kokios šaltos antro aukšto koridoriaus grindys. Juodu su tėčiu nutapsėjo žemyn, į virtuvę, blausiai apšviestą bliksinčių senosios Garlando viryklės kontrolinių lempučių. Virėjas abiem rankom spaudė juodos keptuvės rankeną. Kai išorinės durys atsivėrė, meška – jei tai buvo meška – krūtine stumtelėjo duris su tinkleliu. Įėjo stačia, nors ir svirduliuodama. Jos dantys blykstelėjo kaip ilgas baltas brūkšnys.

– Aš ne meška, Virėjuk, – tarė Kečumas.

Tas baltas blyksnis, kurį Denis palaikė iššieptais meškos dantimis, buvo naujutėlis gipso tvarstis ant Kečumo dešinio dilbio; nuo didžiulio delno vidurio iki alkūnės linkio.

– Atsiprašau, kad taip išgąsdinau, vyručiai, – pridūrė Kečumas.

– Gal uždarytum anas duris? Stengiuosi čia išlaikyti šilumą, – tarė virėjas. Denis matė, kaip tėvas padėjo keptuvę ant apatinės laiptų pakopos. Kečumas vargo, niekaip negalėdamas kaire ranka uždaryti laukujų durų. – Tu girtas, – papriekaištavo jam Dominikas.

– Turiu tik vieną ranką, Virėjuk, be to, aš dešiniarankis, – teisinosi Kečumas.

– Vis tiek girtas, Kečumai, – pasakė savo senajam bičiuliui Dominikas Bačiagalupas.

– Manau, prisimeni, koks tai jausmas, – burbtelėjo Kečumas.

Denis padėjo Kečumui uždaryti duris.

– Jūs turbūt baisiai alkanas, – tarė jis Kečumui. Dičkis, šiek tiek linguodamas, pataršė berniukui plaukus.

– Valgyt nenoriu, – papurtė galvą Kečumas.

– Užvalgęs gal prablaivėtum, – pasakė virėjas. Atidaręs šaldytuvą, Dominikas Kečumui pasiūlė: – Turiu šiek tiek maltos mėsos kepsnio, gana skanus ir šaltas. Gali valgyti su obuolių tyre.

– Valgyt nenoriu, – pakartojo dičkis. – Noriu, kad važiuotum su manimi, Virėjuk.

– Ir kur mes važiuosim? – paklausė Dominikas, bet netgi mažasis Denis suprato, kad tėvas tik apsimeta nežinąs to, ką tikrai žino.

– Tu žinai kur, – atsakė virėjui Kečumas. – Aš tik nelabai prisimenu, kur ten ta vieta.

– Todėl, kad per daug geri, Kečumai. Todėl ir neprisimeni, – tarė Dominikas.

Nunarinęs galvą Kečumas dar labiau susvyravo; Deniui dingtelėjo, kad jis gali pargriūti. O iš to, kad abu vyrai ėmė kalbėtis pašnibždomis, berniukas suprato, jog jie dėl kažko tariasi; be to, jie stengėsi nepasakyti per daug, nes Kečumas nežinojo, ką dvylikametis žino apie motinos mirtį, o Dominikas Bačiagalupas bijojo, kad sūnus neišgirstų kokios keistos ar nemalonios smulkmenos, kurią Kečumas gali staiga prisiminti.

– Bent jau paragauk kepsnio, Kečumai, – švelniai pasakė virėjas.

– Labai skanu su obuolių tyre, – tarė Denis.

Rąstų plukdytojas prisėdo ant taburetės; ranką su naujutėliu balto gipso tvarsčiu padėjo ant spintelės stalviršio. Kečumas visas buvo kažkoks įdiržęs ir kampuotas, lyg nudrožtas stagaras, – ir, kaip Denis seniai pastebėjo, „velniškai kietas“, – todėl sterilus ir iš pažiūros trapus gipso tvarstis jam netiko, kaip būtų netikęs ir protezas. (Jei Kečumas būtų praradęs ranką, būtų apsiėjęs ir su bige – tikriausiai būtų naudojęsis ja kaip lazda.)

Tačiau dabar, kai Kečumas sėdėjo ant taburetės, Denis nusprendė, jog jis neatrodo toks pavojingas, kad nebūtų galima jo paliesti. Berniukas dar niekada nebuvo čiupinėjęs gipso tvarsčio. Netgi girtas, Kečumas kažkaip suprato, apie ką Denis galvoja.

– Nagi – gali paliesti, – tarė medkirtys, atkišdamas berniukui sugipsuotą ranką. Sulenkti Kečumo pirštai, kiek Denis juos matė, buvo ištepti sukepusiu krauju, o gal derva; iš tvarsčio kyšantys pirštai nejudėjo. Kai lūžęs riešas, pirmas kelias dienas labai skauda, jeigu judini pirštus. Berniukas atsargiai palietė Kečumo tvarstį.

Virėjas Kečumui padavė gerą maltos mėsos kepsnio gabalą su obuolių tyre.

– Yra pieno arba apelsinų sulčių, – pasiūlė Dominikas, – arba galėčiau išvirti kavos.

– Koks liūdnas pasirinkimas, – tarė Kečumas, mirktelėdamas Deniui.

– Liūdnas, – pakartojo virėjas, purtydamas galvą. – Išvirsiu kavos.

Denis norėjo, kad abu vyrai tiesiog šnekėtųsi, apie viską; berniukas jau daug ką žinojo apie jų praeitį, bet tikrai per mažai apie savo motiną. Jokia smulkmena apie jos mirtį negalėjo būti keista ar nemaloni – Denis norėjo išgirsti viską. Tačiau virėjas buvo atsargus žmogus, bent jau toks tapo; net Kečumas, kadaise atstūmęs savo paties vaikus, su Deniu elgėsi ypač apdairiai ir globėjiškai, taip pat, kaip senasis miško kirtėjas elgdavosi su Andželu.

– Šiaip ar taip, nevažiuočiau ten su tavimi, kai tu toks girtas, – šnekėjo virėjas.

– Aš tave ten nuvežiau, kai tu buvai girtas, – tarė Kečumas; kad daugiau nieko neprišnekėtų, jis atsikando maltos mėsos kepsnio su obuolių tyre.

– Lavonas pasroviui plaukia ne taip greitai kaip rąstas, nebent būtų po sangrūda, – pasakė Dominikas Bačiagalupas – tarytum kavinukui, o ne Kečumui, kuris sėdėjo nusisukęs. – Nebent lavonas būtų užkibęs už rąsto.

Denis jau buvo girdėjęs tokį paaiškinimą, kitame kontekste. Praėjo kelios dienos, – tiksliau sakant, trys, – kol jo mamos lavonas iš upės įlankos nukeliavo į siaurumą, kur atsitrenkė į užtvanką. Virėjas sūnui paaiškino, kad skenduolis iš pradžių nugrimzta, paskui vėl iškyla.

– Visą savaitgalį užtvankos bus uždarytos, – tarė Kečumas. (Jis turėjo omenyje ne tik Negyvėlės, bet ir Androskogino upės Pontuko užtvanką.) Kečumas vis valgė, bet labai jau lėtai, šakutę kažkaip keistai, negrabiai laikė kairėje rankoje.

– Su obuolių tyre skanu, ar ne? – paklausė jo berniukas. Kečumas pritariamai linktelėjo, energingai kramtydamas.

Jie užuodė užpiltos kavos kvapą, ir virėjas pasakė – labiau sau negu sūnui ar Kečumui:

– Galiu pradėti kepti kumpį, jeigu, šiaip ar taip, jau esu čia. – Kečumas nesiliovė valgęs. – Rąstai tikriausiai jau prie pirmos užtvankos, – pridūrė Dominikas, tarytum tebešnekėdamas tik pats su savimi. – Turiu omeny, mūsų rąstai.

– Žinau, kuriuos rąstus turi omeny – ir kurią užtvanką, – tarė jam Kečumas. – Taip, rąstai jau prie užtvankos – jau buvo ten, kai virei vakarienę.

– Tai tu buvai ten, pas tą pusprotį daktarą? – paklausė virėjas. – Na, gal ir nereikia genijaus, kad sugipsuotų lūžusį riešą, tačiau tu, matyt, mėgsti rizikuoti. – Dominikas išėjo į lauką atsinešti iš šaldiklio kiaulienos. Lauke buvo tamsu, į šiltą virtuvę įsiveržė upės šniokštimas.

– Tu irgi rizikuodavai, Virėjuk! – šūktelėjo Kečumas savo senam bičiuliui; paskui atsargiai pažvelgė į Denį. – Be to, tavo tėtis kadaise buvo laimingesnis – kai gerdavo.

– Kadaise buvau laimingesnis – taškas! – nukirto virėjas; jis tėškė kumpio gabalą ant pjaustymo lentos, Denis pažvelgė į jį, o Kečumas neatitraukė akių nuo maltos mėsos kepsnio su obuolių tyre.

– Jeigu lavonai pasroviui plaukia ne taip greit kaip rąstai, – lėtai pratarė Kečumas, jam šiek tiek pynėsi liežuvis, – tai kada, tavo manymu, Andželas atsidurs toje vietoje, kurią aš nelabai prisimenu?

Denis mintyse skaičiavo, tačiau ir berniukui, ir Kečumui buvo aišku, kad virėjas jau seniai sumetęs, kiek laiko truks jaunojo kanadiečio kelionė.

– Šeštadienį vėlai vakare arba sekmadienio rytą, – tarė Dominikas Bačiagalupas. Jis turėjo kalbėti garsiau, kad perrėktų kepančio kiaulienos kumpio čirškėjimą. – Naktį ten su tavimi nevažiuosiu, Kečumai.

Denis dirstelėjo į Kečumą, tikėdamasis, kad dičkis kaip nors reaguos; šiaip ar taip, ta istorija berniuką labiausiai domino, labiausiai smigo jam į širdį.

– Aš ten važiavau su tavimi naktį, Virėjuk.

– Labiau tikėtina, kad tu išsiblaivysi sekmadienio rytą, – pasakė Kečumui virėjas. – Devintą valandą, sekmadienio rytą – mudu su Denieliu lauksim tavęs ten. (Jie turėjo omenyje Negyvėlės užtvanką, bet mažasis Denis žinojo, kad nė vienas iš vyrų neištars to pavadinimo.)

– Galim visi važiuoti mano sunkvežimiu, – pasiūlė Kečumas.

– Aš pats nusivešiu Denielį, na, jei tu kartais būtum dar ne visai išsiblaivęs, – atsakė Dominikas.

Kečumas pastūmė į šalį švariai išvalgytą lėkštę; padėjęs gauruotą galvą ant spintelės stalviršio, įsispoksojo į savo tvarstį.

– Nori pasakyti, kad susitiksime prie fabriko tvenkinio? – paklausė.

– Aš jo taip nevadinu, – tarė virėjas. – Užtvanka ten buvo dar prieš atsirandant fabrikui. Kaip galima tvenkiniu vadinti vietą, kur upė susiaurėja?

– Žinai, kokie tie fabriko žmonės, – niekinamai burbtelėjo Kečumas.

– Užtvanka ten buvo prieš atsirandant fabrikui, – pakartojo Dominikas, vis dar neįvardydamas tos užtvankos.

– Kada nors vanduo pralauš tą užtvanką, ir jie nesivargins – kitos nestatys, – sumurmėjo Kečumas; jam merkėsi akys.

– Kada nors rąstai nebebus plukdomi Tvisted Riveriu, – pasakė virėjas. – Toje vietoje, kur upė įteka į telkinį, užtvankos nebereikės, bet manau, kad Androskogino upės Pontuko užtvanką jie vis dėlto paliks.

– Ne kada nors, o netrukus, Virėjuk, – pataisė jį Kečumas. Jis jau buvo užsimerkęs – galva, krūtine ir abiem rankom užsikvempęs ant spintelės. Virėjas tyliai paėmė iššvarintą lėkštę, bet Kečumas nemiegojo; tik vapėjo dar lėčiau: – Vienoj užtvankos pusėj yra toks lyg ir slenkstis. Ten tokia sietuva, beveik kaip atviras šulinys, bet nutiesta plūduriuojanti užtvara, paprasčiausias lynas, kad sulaikytų rąstus.

– Atrodo, kad tu tą vietą prisimeni taip pat tiksliai kaip ir aš, – tarė Dominikas.

Denis žinojo, kad kaip tik ten jie rado jo motiną. Jos lavonas plūduriavo paniręs giliau negu rąstai; srovė ją turbūt nunešė po užtvara ir toliau, prie užtvankos slenksčio. Kečumas ją pamatė vienui vieną sietuvoje, tame atvirame šulinyje, – rąstų aplink ją nebuvo.

– Nelabai įsivaizduoju, kaip reikės ten nusigauti, – sumurmėjo Kečumas, jau beveik apimtas nevilties. Neatmerkdamas akių, jis iš lėto lenkė dešinės rankos pirštus, jų galiukais siekdamas, bet vis dėlto negalėdamas paliesti sugipsuoto delno; ir virėjas, ir jo sūnus suprato, kad Kečumas šitaip žiūri, kiek galės kęsti skausmą.

– Na, aš tau parodysiu, Kečumai, – švelniai tarė Dominikas. – Reikia eiti per užtvanką arba tiesiog per rąstus – prisimeni?

Virėjas į virtuvę jau buvo įnešęs vieną iš sulankstomųjų lovų. Jis linktelėjo sūnui, padedančiam ją pastatyti, – kad nekliūtų besisukiojant prie orkaičių ar atidarant į vidų atsiveriančias duris su tinkleliu.

– Aš irgi noriu miegoti virtuvėje, – paprašė tėčio Denis.

– Jei būsi toliau nuo čia, kur mes kalbamės, gal tau tikrai pavyks vėl užmigti, – pasakė sūnui Dominikas.

– Noriu pasiklausyti, apie ką kalbatės, – prašė Denis.

– Pokalbis beveik baigtas, – pašnibždėjo virėjas berniukui į ausį, jį bučiuodamas.

– Nė nesitikėk, Virėjuk, – tarė Kečumas, vis dar neatsimerkdamas.

– Man čia reikia daug ką iškepti, Kečumai. Gal jau ir bulves.

– Ne kartą esu girdėjęs tave šnekant, kai taisei valgį, – pasakė Kečumas; jis ir dabar dar nebuvo atsimerkęs.

Virėjas griežtai pažvelgė į sūnų, pirštu rodydamas į laiptus.

– Viršuje šalta, – pasiskundė Denis; berniukas stabtelėjo ant apatinės pakopos, kur buvo padėta keptuvė.

– Būk geras, pakeliui dar pakabink keptuvę, kur jos vieta, Denieli.

Berniukas nenorom ėmė lipti laiptais, stabčiodamas ant kiekvienos pakopos; jis klausėsi, kaip tėvas darbuojasi, pasiėmęs tešlos maišymo dubenis. Mažajam Deniui nereikėjo matyti, kad suprastų, ką tėtis daro, – virėjas visada pirmiausia kepdavo bananų duoną. Kabindamas dvidešimties centimetrų skersmens ketaus keptuvę ant kablio tėvo miegamajame, Denis suskaičiavo, kad tėtis į nerūdijančio plieno dubenį įmušė šešiolika kiaušinių; paskui suvertė trintus bananus ir subėrė susmulkintus graikinius riešutus. (Kartais tėtis bananų duoną dar apdėdavo šiltomis obuolių skiltelėmis.) Po to virėjas maišydavo tešlą sklindžiams: į dubenį su sausais ingredientais įmušdavo keletą kiaušinių ir įdėdavo sviesto – vaisius, jeigu jų turėdavo, suberdavo paskiausiai. Stovėdamas antro aukšto koridoriuje, Denis girdėjo, kad tėtis tepa riebalais skardinius kukurūzų bandelių indukus, paskui barsto juos miltais – prieš prikrėsdamas tešlos. Į bananų duoną dar buvo įmaišyta avižinių kruopų – ir saldžių sėlenų miltų, kurių kvapą berniukas netrukus užuodė savo miegamajame.

Po antklodėmis buvo šilčiau; užsiklojęs Denis klausėsi, kaip atidaromos orkaitės durelės, įstumiamos didelės kepinių skardos ir kukurūzų bandelių indukai; paskui pasigirdo uždaromų durelių trinktelėjimas. Iš neįprasto garso, kurį išgirdęs atsimerkė ir atsisėdo lovoje, berniukas suprato, kad jo tėtis stengiasi pakelti Kečumą, – laikydamas už pažastų, virėjas tą dičkį tempė prie sulankstomosios lovos. Denis anksčiau ir nežinojo, kad tėtis pajėgia pakelti Kečumą; laiptais nutykinęs žemyn, dvylikametis žiūrėjo, kaip jo tėvas guldo bičiulį ant lovos; virėjas užklojo medkirtį vienu iš neužsegtų miegmaišių, tarsi antklode.

Dominikas Bačiagalupas bėrė bulves ant geležinio kepimo lakšto, kai Kečumas staiga prabilo:

– Nieku gyvu negalėjau tau leisti jos pamatyti, Virėjuk... nebūtų buvę gerai.

– Suprantu, – tarė virėjas.

Denis ant laiptų vėl užsimerkė, įsivaizduodamas viską, ką jau žinojo atmintinai: Kečumas mažais žingsneliais stipsena per rąstus, girtas, ir pagaliau pasiekia prie užtvankos slenksčio susidariusią sietuvą. „Tu čia neik, Virėjuk! – tada sušuko Kečumas į krantą. – Nė nemėgink eiti – nei per rąstus, nei per užtvanką!“

Dominikas žiūrėjo, kaip Kečumas neša žuvusią jo žmoną palei plūduriuojančią užtvarą. „Eik šalin nuo manęs, Virėjuk! – šūktelėjo Kečumas, stipsendamas per rąstus. – Tau nebegalima jos matyti – ji nebe tokia, kokia buvo!“

Virėjas, irgi girtas, iš Kečumo sunkvežimio kėbulo buvo paėmęs antklodę. Bet Kečumas nenorėjo lipti į krantą su lavonu; nors ir įkaušęs, jis vaikščiojo ir vaikščiojo per rąstus, mažais, greitais žingsneliais. „Patiesk antklodę sunkvežimio kėbule, Virėjuk, o paskui eik šalin!“ Kai Kečumas išlipo į krantą, Dominikas stovėjo tolėliau, įsivaizduojamo trikampio smaigalyje – vienodu atstumu nuo upės ir nuo Kečumo sunkvežimio. „Laikykis, Virėjuk, – tuoj ją uždengsiu“, – pasakė Kečumas.

Denis vis galvojo, ar iš čia ir yra tas dažnas tėvo prašymas: „Laikykis, Denieli, – tik nežūk.“ Gal tėtis tik kartoja, ką tada pasakė Kečumas, atsargiai paguldęs negyvą jo žmoną savo sunkvežimio kėbule ir dengdamas ją antklode. Dominikas nesiartino.

– Negi nenorėjai jos pamatyti? – klausė tėvą Denis, daug kartų.

– Aš pasitikiu Kečumu, – visada atsakydavo jam tėvas. – Jei man kada nors kas nutiks, Denieli, tu irgi juo pasitikėk.

Denis suprato, kad bus partykinęs atgal į savo miegamąjį ir užmigęs, nes dabar užuodė ne tik kepinius, bet ir avienos troškinį; jis negirdėjo, kada tėtis atidarė išklebusias laukujes virtuvės duris ir iš šaldiklio atsinešė maltos avienos. Berniukas gulėjo lovoje dar neatsimerkęs, gardžiuodamasis kvapais. Jis norėjo paklausti Kečumo, ar jo mama vandenyje plūduriavo veidu į viršų, kai jis ją aptiko, ar ji prie to slenksčio buvo kniūbsčia.

Apsirengęs Denis nulipo žemyn, į virtuvę; tik tada suprato, kad jo tėvas vis dėlto rado laiko užlipti į antrą aukštą ir apsirengti, tikriausiai kai Kečumas nusmigo ant lovos. Denis žiūrėjo, kaip jo tėtis triūsia prie viryklės; kai virėjas susikaupęs dirbdavo tris ar keturis darbus, vieną arti kito, jo šlubumas būdavo beveik nepastebimas. Tokiomis akimirkomis Denis įsivaizduodavo savo tėvą dvylikos metų – prieš tą nelaimingą atsitikimą, per kurį jis susižeidė kulkšnį. Dvylikametis Denis Bačiagalupas buvo vienišas vaikas; neturėjo draugų. Denis dažnai galvodavo, kaip būtų buvę gerai, jei būtų pažinojęs savo tėtį, kai šis irgi buvo dvylikametis.

Kai tau dvylika, ketveri metai atrodo labai ilgas laikas. Anunciata Saeta žinojo, kad jos mažojo Domo kulkšnis sugis greičiau negu per ketverius metus; Nuncės karštai mylimas Vilko Bučinys be ramentų vaikščioti galėjo jau po keturių mėnesių, o skaitė, būdamas tik trylikos, taip pat gerai kaip bet kuris penkiolikametis. Mokymas namuose pasirodė esąs sėkmingas. Pirmiausia, Anunciata buvo pradinės mokyklos mokytoja; ji žinojo, kiek daug pamokų laiko sugaištama drausminant vaikus, darant pertraukas ir mokiniams užkandžiaujant. Dominikas namų darbus paruošdavo – ir viską dar patikrindavo – tuo pačiu Nuncės mokyklos pamokų laiku; jis turėjo daug laiko papildomam skaitymui ir dar susirašydavo į žurnalą receptus, kurių mokėsi.

Virti valgį berniukas įgudo ne taip greitai, be to, – po nelaimės – Anunciata sugalvojo savus vaikų darbo įstatymus. Ji neleido mažajam Dominikui įsidarbinti pusryčių kavinėje Berline, kol jis nebuvo kaip reikiant įgudęs sukiotis virtuvėje, ir berniukas dar turėjo palaukti, kol jam sueis šešiolika; per tuos ketverius metus Domas tapo itin gerai apsiskaičiusiu šešiolikmečiu ir kvalifikuotu virėju, dar ne taip įpratusiu skustis, kaip vaikščioti su persukta pėda.

Buvo tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimtieji, kai Dominikas Bačiagalupas susipažino su Denio mama. Ji, dvidešimt trejų metų mergina, mokytojavo toje pačioje pradinėje mokykloje kaip ir Anunciata Saeta; tiesą sakant, virėjo motina pati supažindino savo šešiolikmetį sūnų su naująja mokytoja.

Nuncė norom nenorom turėjo juos supažindinti. Jos pusseserė Marija, dar viena Saeta, buvo ištekėjusi už Kalodžero – tai dažna siciliečių pavardė. „Kaip kažkokio graikų šventojo, kuris ten mirė, vardas, – jis apskritai, manau, kažkaip susijęs su vaikais, o gal ypač su našlaičiais“, – paaiškino Dominikui Nuncė. Ji tą pavardę tarė „Ka-LO-dže-ro“. Ta pavardė būdavo vartojama ir kaip vardas, aiškino Dominikui mama, – „taip dažnai vadindavo pavainikius“.

Šešiolikmetis Dominikas jautriai reaguodavo į kalbas apie neteisėtumą – kaip ir Anunciata. Jos pusseserė išsiuntė nėščią dukterį į Naujojo Hampšyro užkampį, dejuodama dėl to, kad ta duktė – pirma iš Kalodžerų šeimos moterų, baigusi koledžą. „Ten buvo tik mokytojų koledžas, ir tik pamanykit, kokia iš jo nauda, – jai vis tiek užtaisė vaiką!“ – pasakė vargšės mergaitės motina Nuncei, kuri šiuos netaktiškus žodžius persakė Domui. Berniukas ir be jokių detalesnių aiškinimų suprato, jog ta nėščia dvidešimt trejų metų mergina siunčiama pas juos, nes manoma, kad Anunciatos ir jos pavainikio padėtis tokia pat. Jos vardas buvo Rozina, bet – kadangi Nuncė mėgo viską trumpinti – ištremtoji mergina tapo Rouze dar net neatkeliavusi iš Bostono į Berliną.

Kaip dažnai buvo daroma „tais laikais“, – ne tik Nort Ende ir anaiptol ne tik italų ar šiaip katalikų šeimose, – Saetos ir Kalodžerai vieną skandalą sukėlusią šeimos narę siuntė gyventi pas kitą. Tai buvo priežastis, dėl kurios Anunciata dukart labiau piktinosi Bostone likusių giminaičių elgesiu.

– Tegu tau tai būna pamoka, Domai, – pasakė paaugliui motina. – Mes nesmerksime vargšės Rouzės už tai, kad ji pateko į tokią apgailėtiną padėtį, mes ją mylėsime, lyg nieko nebūtų nutikę.

Nors Anunciatą reikia pagirti už tokį atlaidumą, – juoba kad tai nutiko tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimtaisiais, kai netekėjusioms motinoms Amerika apskritai nenorėdavo atleisti, – vis dėlto buvo rizikinga ir tikrai nebūtina šešiolikos metų sūnui sakyti, kad jis turės mylėti savo antros eilės pusseserę, „lyg nieko nebūtų nutikę“.

– Kodėl ji mano antros eilės pusseserė? – paklausė berniukas mamos.

– Gal ir ne, gal reikėtų tiesiog sakyti, kad judu – pusseserių vaikai, ar dar kaip nors, – tarė Nuncė. Kadangi Dominikas atrodė sutrikęs, ji pridūrė: – Kad ir kaip ją vadintume, iš tikrųjų ji tau ne pusseserė – netikra pusseserė, šiaip ar taip.

Ši informacija (arba dezinformacija) kėlė dar nežinomą pavojų luošam šešiolikos metų berniukui. Dėl nelaimingo atsitikimo, reabilitacijos ir mokymosi namuose, ką jau kalbėti apie tai, kad jis turėjo tapti virėju, – dėl visų tų aplinkybių – jis neteko savo amžiaus draugų. Be to, „mažasis“ Domas turėjo darbą ir dirbdavo visą dieną; jis jau vaizdavosi esąs jaunas vyriškis. O dabar Nuncė pasakė, kad dvidešimt trejų metų Rouzė Kalodžero jam „iš tikrųjų ne pusseserė“.

Beje, kai Rouzė atvyko, dar „nieko nebuvo matyti“; niekas nenumanė, kad netrukus jai iškils kitas keblumas.

Rouzė turėjo mokytojų koledžo suteiktą pedagogikos bakalauro laipsnį; atvirai kalbant, tuo laiku ji buvo pernelyg aukštos kvalifikacijos mokytoja, kad dirbtų Berlino pradinėje mokykloje. Bet kai jau matysis, kad nėščia, ji turėsianti laikinai išeiti iš darbo. „Arba mums reikės rasti tau vyrą, tikrą arba tariamą“, – pasakė jai Anunciata. Rouzė tikrai buvo gana daili, kad susirastų vyrą, tikrą, – Dominikui ji atrodė nuostabiai graži, – bet vargšė mergaitė neketino leistis į būtinus nuotykius, kad susipažintų su laisvais jaunais vyriškiais, tik jau ne laukdamasi!

Berniukas ketverius metus virė ir kepė kartu su motina. Kai kuriais atžvilgiais, kadangi užsirašydavo visus receptus, – ką jau kalbėti apie įvairius receptų variantus, kuriuos retkarčiais išmėgindavo be jos, – jis ją pranoko, netgi mokydamasis. Taip jau nutiko, kad tą visą gyvenimą pakeitusį vakarą Dominikas virė pietus abiem moterims ir sau. Toje Berlino pusryčių kavinėje jis jau darėsi garsus ir iš darbo pareidavo daug anksčiau, negu jo mama su Rouze sugrįždavo iš mokyklos; išskyrus savaitgalius, kai Nuncė mėgdavo virti valgį, Dominikas jau buvo betampąs pagrindiniu nedidelės jų šeimos virėju. Maišydamas marinara^7 padažą, jis tarė:

– Na, aš galėčiau vesti Rouzę – arba apsimesti jos vyru, – kol ji susiras ką nors tinkamesnį. Juk nebūtina visiems žinoti?

Anunciatai tas jo pasiūlymas pasirodė labai mielas ir nekaltas; ji nusijuokė ir suspaudė sūnų glėbyje. Bet jaunasis Domas negalėjo įsivaizduoti, kas Rouzei būtų „tinkamesnis“ negu jis, – apie apsimetimą užsiminė nenuoširdžiai. Jis mielai būtų vedęs Rouzę iš tikrųjų; jų amžiaus skirtumas, arba tai, kad jie lyg ir giminaičiai, jam neatrodė didelė kliūtis.

O dėl Rouzės, tai nesvarbu, kad šešiolikmečio pasipiršimas, labai mielas ir ne toks jau nekaltas, buvo nerealus – ir tikriausiai neteisėtas, netgi Naujojo Hampšyro šiaurėje. Vargšė mergina, dar tik bebaigianti pirmą nėštumo trimestrą, susijaudino prisiminusi, kad stuobrys, užtaisęs jai vaiką, nepasipiršo – netgi kaip reikiant spaudžiamas.

Kadangi ir Saetų, ir Kalodžerų šeimų vyrai turėjo tam tikrų polinkių, minėtasis spaudimas pasireiškė kaip daugybė grasinimų iškastruoti ir galiausiai paskandinti. Neaišku, ar tas stuobrys išplaukė į Neapolį, ar į Palermą, bet tuoktis jis taip ir nepasiūlė. Iki spontaniškai ir nuoširdžiai prakalbusio Dominiko dar niekas nebuvo pasipiršęs Rouzei; baisiausiai sujaudinta, ji prie virtuvės stalo apsipylė ašaromis, Dominikui dar nebaigus ant lengvos ugnies virti krevečių su marinara padažu. Iškankinta jauna moteris kūkčiodama nuėjo gulti taip ir nepavalgiusi.

Naktį Anunciata pabudo išgirdusi trikdančius Rouzės persileidimo garsus – „trikdančius“ todėl, kad Nuncė iškart net nesuprato, ar to kūdikio praradimas yra palaima, ar prakeiksmas. Dominikas Bačiagalupas gulėjo lovoje ir klausėsi antros eilės arba „netikros“ pusseserės verksmo. Tualete vis buvo nuleidžiamas vanduo, atsukti vonios čiaupai – tikriausiai buvo kraujo – ir tame triukšme guodžiamai skambėjo užuojautos kupinas jo motinos balsas:

– Rouze, gal taip ir geriau. Dabar tau nereikės išeiti iš darbo – netgi laikinai! Ir mums nereikės ieškoti tau vyro – nei tikro, nei tariamo! Paklausyk manęs, Rouze... tai dar nebuvo kūdikis, dar ne.

Bet Dominikas gulėjo ir galvojo: „Ką aš padariau?“ Net įsivaizduojama santuoka su Rouze berniukui sukėlė beveik nuolatinę erekciją. (Na, jam buvo šešiolika – taigi nieko keista!) Girdėdamas, kad Rouzė liovėsi verkusi, jaunasis Domas sulaikė kvėpavimą.

– Ar Dominikas girdėjo – ar aš jį pažadinau, kaip manote? – išgirdo Rouzę klausiant jo mamos.

– Na, jis miega kaip užmuštas, – atsakė Nuncė, – bet tu čia kaip reikiant patriukšmavai – tai, be abejo, suprantama.

– Jis tikriausiai mane girdėjo! – sušuko mergina. – Turiu su juo pasikalbėti! – tarė. Dominikas išgirdo, kad Rouzė lipa iš vonios. Paskui ji energingai apsitrynė rankšluosčiu ir basomis kojomis nušlepsėjo per vonios kambario grindis.

– Aš Domui viską paaiškinsiu iš ryto, – siūlėsi mama, bet basos netikros Dominiko pusseserės kojos jau tapeno koridoriumi į laisvą kambarį.

– Ne! Turiu jam kai ką pasakyti! – šūktelėjo Rouzė. Dominikas girdėjo, kaip ji pradarė stalčių; jos sieninėje spintoje nukrito palto pakabas. Netrukus mergina jau buvo Domo kambaryje – ji tiesiog atvėrė duris, nesibeldusi, ir atsigulė ant lovos šalia jo. Jis jautė šlapius jos plaukus, besiliečiančius jam prie veido.

– Girdėjau, – pasakė jis jai.

– Man viskas bus gerai, – tarė Rouzė. – Aš turėsiu kūdikį, kada nors.

– Skauda? – paklausė Dominikas. Jis laikė nusukęs veidą nuo jos veido ant pagalvės, nes jau senokai buvo valęsis dantis, – bijojo, kad jam, ko gero, dvokia iš burnos.

– Nemaniau, kad noriu to kūdikio, kol jo nepraradau, – prisipažino Rouzė. Dominikas nesugalvojo, ką galėtų pasakyti, bet ji kalbėjo toliau: – Tai, ką tu man pasakei, Dominikai, buvo gražiausia iš viso to, ką man apskritai kas nors yra sakęs, aš niekada to nepamiršiu.

– Mielai tave vesčiau, žinai, pasakiau ne šiaip sau, – tarė berniukas.

Rouzė apkabino jį ir pabučiavo į ausį. Ji gulėjo ant antklodės, o Dominikas buvo užsiklojęs, bet jis vis tiek jautė ją, visu kūnu prisispaudusią jam prie nugaros.

– Niekada nesulauksiu gražesnio pasiūlymo – žinau, – pasakė Dominikui netikra pusseserė.

– Gal tikrai galėtume susituokti, kai aš būsiu šiek tiek vyresnis, – pasiūlė Dominikas.

– Gal ir susituoksime! – sušuko Rouzė vėl suspausdama jį glėbyje.

Ar ji tikrai taip mano, galvojo šešiolikmetis, ar taip pasakė tik todėl, kad nenori manęs įžeisti?

Vonios kambaryje, kur Anunciata, išleidusi vandenį, šveitė vonią, jų balsai buvo girdimi, bet nelabai aiškiai. Nuncė stebėjosi, kad Dominikas šneka; berniukas retai kada šnekėdavo. Jo balsas vis dar keitėsi – darėsi žemesnis. Tačiau nuo tos akimirkos, kai Anunciata išgirdo Rouzę sakant: „Gal ir susituoksime!“ – na, Dominikas pratrūko, šnekėjo ir šnekėjo, o mergina įsiterpdavo vis tylesniu balsu, bet kažką šnibždėdavo ilgiau. Buvo neįmanoma suprasti, ką jie sako, tačiau šnibždėjosi be perstojo, kaip įsimylėjėliai.

Toliau nervingai šveisdama jau iššveistą vonią, Anunciata nebeklausė savęs, ar tas persileidimas yra palaima, ar prakeiksmas; kūdikio praradimas nebebuvo svarbiausias dalykas. Dabar svarbiausia pati Rouzė Kalodžero – ar ji yra palaima, ar prakeiksmas? Ir ką Nuncė sau manė? Ji atvėrė savo namų duris gražiai, protingai (ir neabejotinai jausmingai) jaunai moteriai, – kurią atstūmė mylimasis, o šeima išvarė iš namų, – atvėrė nesuvokdama, kokia nenugalima pagunda ta dvidešimt trejų metų mergina bus beveik subrendusiam vienišam berniukui.

Vonios kambaryje klūpėjusi Anunciata atsistojo ir koridoriumi nuėjo į virtuvę, atkreipusi dėmesį, kad sūnaus kambario durys praviros ir šnabždesys nesiliauja. Virtuvėje Nuncė paėmė žiupsnelį druskos ir metė per petį. Atsispyrė staiga apėmusiam norui įsibrauti pas tuodu, bet – žingtelėjusi atgal į koridorių – garsiai tarė:

– Dievulėliau, Rouze, atleisk man. Aš net nepaklausiau, gal tu nori grįžti į Bostoną! – Nuncė stengėsi, kad tai nenuskambėtų kaip jos mintis; kalbėjo kaip galėdama abejingiau, lyg jai rūpėtų tik ką pati Rouzė nori daryti. Tačiau Dominiko kambaryje du žmonės staiga giliai įkvėpė, ir murmesys nutrūko.

Rouzė jautė, kaip berniukas aiktelėjo jai prie krūtinės – tą pačią akimirką, kai aiktelėjo ir ji pati. Juodu atsakė sutartinai, lyg jau būtų tai surepetavę. „Ne!“ – išgirdo Anunciata šūktelint ir sūnų, ir Rouzę; vienu balsu.

Tikrai ne palaima, galvojo Nuncė, kai Rouzė dar pridūrė:

– Noriu likti čia, su jumis ir Dominiku. Noriu dirbti mokykloje. Niekada nenorėsiu grįžti į Bostoną!

(Dėl to negaliu jos kaltinti, suprato Anunciata; ji žinojo, kaip mergina jaučiasi.)

– Noriu, kad Rouzė pasiliktų! – išgirdo Nuncė šaukiant sūnų.

Na, žinoma, kad nori! – pagalvojo Anunciata. Tačiau kokie bus jų amžiaus skirtumo padariniai? Ir kas nutiks, jeigu – arba kai – šalis ims kariauti ir visi jauni vyrai išeis į kariuomenę? (Bet ne jos mielasis Vilko Bučinys – šitoks šlubas tai jau tikrai ne, Nuncė tai žinojo.)

Rouzė Kalodžero liko mokykloje ir dirbo gerai. Jaunasis virėjas irgi toliau gerai dirbo savo darbą – taip gerai, kad toje pusryčių kavinėje buvo pradėti tiekti ir priešpiečiai. Netrukus Dominikas Bačiagalupas jau buvo daug geresnis virėjas negu jo mama. Be to, kad ir ką jaunasis virėjas gamindavo priešpiečiams, geriausiai pavykusius patiekalus visada parnešdavo namo pietums; jis puikiai maitino savo motiną ir netikrą pusseserę. Kartais motina su sūnumi vis dar virdavo drauge, tačiau kilus kokiam kulinariniam ginčui Anunciata dažniausiai nusileisdavo Dominikui.

Jis kepdavo maltos mėsos kepsnį su Vusteršyro padažu ir itališku provolonės sūriu, patiekdavo šiltą su savo universaliu marinara padažu – arba šaltą, su obuolių tyre. Čirškindavo džiūvėsėliuose pavoliotus vištienos kotletus alla parmigiana; motina buvo jam sakiusi, kad ji Bostone kepdavo veršieną su parmezanu, tačiau Berline Dominikas negalėjo gauti geros veršienos. (Taigi veršieną jis pakeisdavo kiauliena – būdavo beveik taip pat skanu.) Su parmezanu Dominikas patiekdavo ir baklažanus – nemažas Berline įsikūrusių prancūzakalbių kanadiečių kontingentas žinojo, kas yra aubergine. Be to, Domas mokėjo iškepti ėriuko kumpį su citrina, česnakais ir alyvų aliejumi; tas aliejus atkeliaudavo iš vienos tokios parduotuvės, kurią Nuncė žinojo Bostone, ir Dominikas juo įtrindavo kepamą viščiuką arba palaistydavo kalakutą; ir vieną, ir kitą dar įdarydavo kukurūzine duona, dešra ir šalavijais. Didkepsnius jis kepdavo po kepintuvu arba ant grotelių ir patiekdavo su baltosiomis pupelėmis arba skrudintomis bulvėmis. Bet apskritai Dominikas nelabai mėgo bulves, o ryžių išvis negalėjo pakęsti. Prie daugumos pagrindinių patiekalų jis siūlydavo makaronų, kuriuos pataisydavo labai paprastai – su alyvų aliejumi ir česnakais, o kartais su žirniais ir šparagais. Morkas kepindavo alyvų aliejuje su juodosiomis siciliškomis alyvuogėmis – ir vėl česnakais. Ir nors Dominikas bjaurėjosi keptomis pupomis, patiekdavo ir jų; kai kurie medkirčiai ir lentpjūvės darbininkai, daugiausia senieji, jau buvo be dantų ir daugiau beveik nieko nevalgydavo. („Keptų pupų ir žirnienės mėgėjai“, – taip nepagarbiai juos vadino Nuncė.)

Anunciata retkarčiais gaudavo pankolių, kuriuos juodu su Domu troškindavo su salsvu pomidorų padažu ir sardinėmis; konservuotos sardinės būdavo atvežamos iš kitos Nuncės žinomos Bostono parduotuvės; motina su sūnumi jas sutrindavo su česnakais bei alyvų aliejumi ir patiekdavo su duonos trupiniais apibarstytais ir orkaitėje apkepintais makaronais. Dominikas pats maišydavo ir minkydavo tešlą picoms. Kiekvieną penktadienio vakarą patiekdavo picų be mėsos – vietoj žuvies, nes nei jaunasis virėjas, nei jo mama nemanė, kad ji galėtų būti pakankamai šviežia tokiame šiaurės krašte. Krevetės, sušaldytos šlakbetonio blokų didumo ledo gabaluose, nė kiek neatitirpusios traukiniais atkeliaudavo iš pajūrio; taigi dėl krevečių Dominikas neabejojo. Be to, picas buvo galima kepti su jo mėgstamu marinara padažu. Parmezanas, romano, rikotos ir provolonės sūriai būdavo atvežami iš Bostono – kaip ir juodosios siciliškos alyvuogės. Virėjas, kuris vis dar mokėsi šios profesijos, prisismulkindavo kalną petražolių ir berdavo jas ant visko – netgi į visiems įkyrėjusią žirnių sriubą. (Petražolės – „grynas chlorofilas“, kaip jam buvo sakiusi mama; jos permuša česnakus ir gerina kvapą iš burnos.)

Dominiko desertai būdavo paprasti ir – Nuncės apmaudui – nė iš tolo nepanašūs į siciliškus: obuolių pyragas, tešloje kepti vaivorai arba kukurūziniai paplotėliai. Koaso apygardoje visada galėdavai gauti obuolių ir vaivorų, o tešlą maišyti Dominikas tikrai mokėjo.

Jo pusryčiai būdavo dar paprastesni – kiaušinienė su kumpiu, blynai ir prancūziški skrebučiai, akytos kukurūzų bandelės, bandelės su vaivorais ir sklindžiai. Tais laikais bananų duoną jis kepdavo tik kai bananai jau būdavo parudavę; mama jam sakė, kad būtų neracionalu kepti iš gerų bananų.

Androskogino slėnyje buvo toks kalakutų ūkis, maždaug pusiaukelėje tarp Berlino ir Mailano; virėjas troškindavo kalakutieną su paprikomis ir svogūnais – ir šiek tiek, labai nedaug, bulvių. „Sūdyta mėsa troškiniui netinka – turi būti airiškas!“ – mokė jį Anunciata.

Tas prasilakęs šiknius dėdė Umbertas, kuris dar karui nesibaigus ir mirė nuo persigėrimo, niekada nevalgydavo netikro sūnėno patiekalų. Senasis miško ruošėjas vos galėjo pakęsti tai, kad tarp jo, kaip cecho viršininko, pavaldinių vis daugėja fabrike dirbančių moterų, o tos moterys Umberto išvis nepakentė, ir dėl to vis irztantis cecho viršininkas dar labiau girtuokliavo. (Netikras dėdė Umbertas, nors šiaip gal ir šalutinis veikėjas, kaip reikiant įkrito Dominikui į atmintį ir ten tikrai vaidino svarbų vaidmenį. Kaip čia yra, kad Dominiko tėvas buvo Umberto draugas? Ar Umbertas Nuncės nemėgo todėl, kad ji su juo nemiegojo? Dominikas, žinantis, kad jo motina buvo ištremta iš Bostono – ir kokia buvo jos padėtis Berline, – dažnai kankindavosi galvodamas, kad Umbertas, ko gero, manė, jog Nuncę bus nesunku suvilioti.) O vieną žiemos mėnesį, keleriais metais anksčiau, negu nusibaigė šiknius Umbertas, Anunciata Saeta užsikrėtė gripu, kuriuo sirgo visi pradinės mokyklos mokiniai; Nuncė mirė, kai Jungtinės Valstijos oficialiai dar nebuvo pradėjusios kariauti.

Ką Rouzė Kalodžero ir jaunasis Domas turėjo daryti? Jai buvo dvidešimt ketveri, jam – septyniolika; vargu ar jie galėjo gyventi kartu tame pačiame name, tik jau ne po Dominiko motinos mirties. Kita vertus, gyvenimas atskirai jiems būtų atrodęs nepakenčiamas; taigi netikri pusbrolis ir pusseserė atsidūrė keblioje padėtyje. Ir net Nuncė negalėjo jiems patarti, kaip elgtis, jau nebe; todėl jauna moteris ir pastebimai jaunesnis vyras padarė tai, ko, jų manymu, būtų norėjusi vargšė Anunciata; ir galimas daiktas, kad ji iš tikrųjų būtų to norėjusi.

Jaunasis Domas tiesiog pamelavo sakydamas, kiek jam metų. Su savo (netikra) pussesere Rouze Kalodžero jis susituokė tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimt pirmaisiais, kai buvo pats purvo sezonas, – kaip tik prieš pirmuosius tų metų rąstų plukdymus Androskogino upe, į šiaurę nuo Berlino. Jis buvo sėkmingai dirbantis, nors ir neturtingas, jaunas virėjas, o ji – sėkmingai dirbanti, nors ir neturtinga, mokytoja. Bent jau jų darbas nebuvo laikinas, o turtų jiems gal nelabai ir reikėjo? Jie abu buvo (savaip) jauni ir įsimylėję, norėjo tik vieno vaiko – vienintelio – ir keturiasdešimt antrųjų kovo mėnesį jo susilaukė.

Mažasis Denis gimė Berline – „prieš pat purvo sezoną“, kaip visada sakydavo jo tėvas (purvo sezonas buvo aiškesnė laiko riba negu diena kalendoriuje), – ir beveik iškart po berniuko gimimo darbštūs jo tėvai išsikėlė iš fabriko miestelio. Popieriaus fabriko smarvė nuolat žeidė virėjo jusles. Buvo tikėtina, kad kada nors karas baigsis, o tada Berlinas išaugs – atpažįstamas bus tik kvapas. Bet ir keturiasdešimt antraisiais tas miestelis jau atrodė per didelis ir pernelyg smarkiai dvokė – ir su juo buvo susiję per daug įvairiausių Dominiko Bačiagalupo atsiminimų. Tačiau Rouzė, nepamiršusi ankstesnės patirties Nort Ende, prisibijojo keltis atgal į Bostoną, nors ir Saetų, ir Kalodžerų šeimos meldė jaunuosius giminaičius grįžti „namo“.

Vaikai jaučia, kada nėra mylimi besąlygiškai. Dominikas suprato, kad jo mama jautėsi atstumta. Ir nors niekada neatrodė, kad Rouzė piktintųsi aplinkybėmis, privertusiomis ją ištekėti už vaikigalio, ji tikrai piktinosi pirmiausia tuo, kad jos šeima ištrėmė ją į Berliną.

Saetų ir Kalodžerų šeimų maldavimai nebuvo išgirsti. Kas jie tokie, kad sakytų, jog viskas atleista? Jie, matyt, jautėsi patenkinti tuo, kad pusbrolis ir pusseserė susituokė ir turi vaiką; tačiau ir Dominikas, ir Rouzė prisiminė, kokie nepatenkinti jie buvo, kai Saetų, o paskui ir Kalodžerų šeimos narė laukėsi netekėjusi.

„Tegu susiranda ką nors kitą, kam galėtų atleisti“, – pasakė Rouzė. Dominikas, žinodamas, kaip jautėsi Nuncė, jai pritarė. Tiltas į Bostoną jau buvo sudegintas; negana to, jaunieji sutuoktiniai neabejojo, kad jį sudegino ne jie.

Moralinis pasmerkimas Naujojoje Anglijoje, žinoma, nebuvo naujiena, juo labiau tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimt antraisiais; dauguma žmonių tikriausiai būtų pasirinkę Bostoną, o ne Tvisted Riverį, bet daugelio jaunų sutuoktinių porų sprendimus nulemia aplinkybės. Neseniai sukurtai Bačiagalupų šeimai Tvisted Riveris gal atrodė atokus ir nelabai civilizuotas, tačiau ten bent jau nebuvo popieriaus fabriko. Ta lentpjūvės ir miško ruošos darbininkų gyvenvietė niekada neturėjo virėjo, nė vieną purvo sezoną; be to, ten nebuvo mokyklos – miesteliūkštyje, kuriame gyveno daugiausia iš kitur atklydę laikini darbininkai. Tačiau kitoje, mažesnėje, bet iš pažiūros lyg ir ne tokioje laikinoje gyvenvietėje prie Filipso upelio buvo galima įkurti mokyklą – Parise (seniau vadintame Vest Dameriu), kuris buvo tik už kelių mylių, jei važiuotum miškavežių keliu, nuo pastebimai netvarkingesnio Tvisted Riverio, kur miško ruošos įmonė iki tol nenorėjo skirti lėšų nuolatiniam virėjo namui. Įmonės manymu, turėjo pakakti ir laikinų virtuvių bei kilnojamuosiuose nameliuose įrengtų valgomųjų. Tai, kad dėl šios priežasties Tvisted Riveris atrodė kaip kokia miško ruošos stovykla, o ne kaip tikras miestelis, Dominiko ir Rouzės Bačiagalupų neatbaidė, juos Tvisted Riveris viliojo kaip galimybė – nors ir abejotina.

Keturiasdešimt antrųjų vasarą – pasilikę pakankamai laiko, kad spėtų užsisakyti vadovėlius ir visa kita, ko reikėjo naujajai Pariso mokyklai, – virėjas ir mokytoja su neseniai gimusiu sūneliu palei Androskoginą keliavo į šiaurę iki Mailano, o iš ten – toliau į šiaurę ir į šiaurės vakarus nuo Pontuko vandens telkinio vedančiu miškavežių keliu. Tą vietą, kur Tvisted Riveris įteka į Pontuką, visi vadino tiesiog „siauruma“; ten nebuvo net lentpjūvės, o pradėta statyti Negyvėlės užtvanka dar buvo bevardė. (Kaip sakydavo Kečumas: „Viskas tada buvo ne taip įmantru.“)

Pora su vaiku atkeliavo prie įlankos žemiau Tvisted Riverio miestelio prieš sutemstant ir užplūstant uodams. Tiems keliems žmonėms, kurie įsiminė jaunosios šeimos atvykimą, šlubas vyriškis ir jo graži, bet iš pažiūros vyresnė žmona su kūdikiu tikriausiai atrodė kupini vilčių – nors jie nešėsi tik šiek tiek drabužių. Jų knygos ir visi kiti apdarai, ir virėjo virtuvės reikmenys buvo atgabenti anksčiau – sukrauti į tuščią miškavežį ir uždengti brezentu.

Kilnojamuosiuose nameliuose įrengtą virtuvę ir valgomąjį reikėjo ne tik gerai išvalyti, bet ir iš esmės rekonstruoti – to virėjas ir pareikalavo, jeigu jie norį, kad jis ten dirbtų. Ir jeigu miško ruošos įmonė tikisi, kad virėjas pasiliks ir po kito purvo sezono, ji turėsianti pastatyti nuolatinį namą su valgykla – ir su miegamaisiais antrame aukšte, kad virėjas su šeima galėtų ten apsigyventi.

Rouzės reikalavimai buvo kuklesni: Parisui, buvusiam Vest Dameriui, pakaks ir vieno kambario mokyklos, juk anksčiau jos ten išvis nebuvo; tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimt antraisiais prie Filipso upelio gyveno tik kelios šeimos su mokyklinio amžiaus vaikais, o Tvisted Riveryje dar mažiau. Netrukus vaikų padaugėjo – po karo, kai vyrai sugrįžo į namus, – tačiau Rouzė Bačiagalupo, gimusi Kalodžero, iš karo grįžusių vyrų taip ir nepamatė – ir nemokė jų vaikų.

Jaunoji mokytoja mirė keturiasdešimt ketvirtųjų žiemos pabaigoje – tuoj po to, kai jos sūnui, Deniui, suėjo dveji. Berniukas motinos neatsiminė, pažinojo ją tik iš tėvo išsaugotų nuotraukų – ir iš daugybėje jos knygų, kurias tėtis irgi išsaugojo, pabrauktų pastraipų. (Kaip ir Dominiko Bačiagalupo motina, Rouzė mėgo skaityti romanus.)

Matydamas akivaizdų Dominiko pesimizmą, – jis elgėsi kaip nuo visko atitolęs arba pastebimai abejingas aplinkai žmogus, ir apskritai visa jo laikysena buvo kažkokia melancholiška, – galėjai daryti išvadą, kad jis taip ir neatsigavo, tragiškai praradęs dvidešimt septynerių metų žmoną. Vis dėlto Dominikas Bačiagalupas turėjo ne tik mylimą sūnų, bet ir dar kai ką, ko norėjo: virėjo namas buvo pastatytas taip, kaip jis reikalavo.

Matyt, čia buvo tam tikras ryšys su Pariso medžio apdorojimo įmone; kažkokio šulo žmona, kadaise važiavusi per Berliną, baisiausiai išgyrė Dominiko patiekalus. Žinia pasklido: jo gaminamas maistas esąs daug geresnis, negu paprastai būna miško ruošos gyvenvietėse. Nebūtų buvę gerai, jei Dominikas būtų tiesiog susidėjęs daiktus ir išvykęs, tačiau jis su sūnumi ten išgyveno ištisus dešimt metų.

Savaime suprantama, buvo keli vyresni miško kirtėjai – tarp jų, be abejo, ir Kečumas, – žinantys, dėl kokios liūdnos priežasties Dominikas ten pasiliko. Virėjas, kuris našliu tapo būdamas dvidešimtmetis, manėsi esąs kaltas dėl žmonos mirties – ir jis nebuvo vienintelis vyras, kurio gyvenimas Tvisted Riveryje atrodė nelyginant kokia negailestingai ištęsta atgaila. (Prisiminkime Kečumą.)

Tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt ketvirtaisiais Dominikas Bačiagalupas buvo dar tik trisdešimties metų – pernelyg jaunas, kad turėtų dvylikametį sūnų, – bet jis atrodė kaip seniai su likimu susitaikęs žmogus. Buvo toks nepajudinamai ramus, kad nuo jo tarytum sklido kažkoks nuolankumas, kurį tikrai galėjai palaikyti pesimizmu. Tačiau jis puikiai, anaiptol ne pesimistiškai, rūpinosi savo berniuku, Denieliu, ir tik dėl sūnaus kartais nusiskųsdavo sunkiomis gyvenimo Tvisted Riveryje sąlygomis bei ribotomis galimybėmis – pavyzdžiui, miestelis vis dar neturėjo mokyklos.

O mokykloje, kurią Pariso medžio apdorojimo įmonė pastatė prie Filipso upelio, jau negalėjai pastebėti tokio ugdymo kokybės pagerėjimo, koks buvo Rouzės Bačiagalupo laikais. Ta vieno kambario mokykla nuo penktojo dešimtmečio pradžios, be abejo, jau buvo perstatyta, bet smurto atmosferą joje lėmė vieną ar netgi kelis kartus toje pačioje klasėje palikti vyresni berniukai. Niekas negalėjo jų suvaldyti – iškankinta mokytoja toli gražu neprilygo Rouzei Bačiagalupo. Pariso mokyklos banditėliai vis priekabiavo prie virėjo sūnaus – ne tik todėl, kad Denis gyveno Tvisted Riveryje ir jo tėvas buvo šlubas. Jie berniuką erzino ir dėl to, kad jis visada kalbėdavo taisyklingai. Mažojo Denio tarsena buvo aiški ir tiksli; jis niekada neprarydavo priebalsių ir neištęsdavo balsių kaip Pariso vaikai, ir jie už tai jį skriaudė. („Vest Damerio vaikiščiai“, – taip juos vadino Kečumas.)

„Laikykis, Denieli, – tik nežūk, – kaip ir galima buvo tikėtis, sakė tėvas. – Pažadu, kada nors mes iš čia išvažiuosim.“

Tačiau kad ir kokie buvo mokyklos trūkumai, kad ir kokia liūdna šeimos istorija, Pariso medžio apdorojimo įmonės mokykla prie Filipso upelio vis dėlto buvo vienintelė, kurią berniukas lankė; vien pagalvojęs apie tai, kad kada nors išeis iš tos mokyklos, Denis Bačiagalupas sunerimdavo.

– Andželas buvo pernelyg žalias, kad miške leistų medžius ar dirbtų prie rąstų briaunos, – pasakė Kečumas, tebegulėdamas virtuvėje ant sulankstomosios lovos. Ir virėjas, ir jo sūnus žinojo, kad Kečumas kartais kalba per miegus, ypač kai būna girtas.

Rąstų briauna – tokia rąstų sąranta, įtaisyta miškavežių kelio šlaite, – turėdavo būti šiek tiek aukščiau privažiavusio miškavežio stovo. Iš miško atitempti rąstai būdavo laikomi už sąrantos, o vėliau kraunami į miškavežius. Arba iki miškavežio stovo būdavo nuožulniai nutiesiamos lentos rąstams nuridenti; paskui miškavežiui pakrauti reikėdavo arklio arba traktorinio krautuvo (elevatoriaus). Kečumas tikrai nebūtų norėjęs, kad Andželas Poupas lįstų ten, kur rąstai kraunami į miškavežius arba iš jų.

Denis Bačiagalupas jau buvo pradėjęs įprastus savo darbus virtuvėje, kai kone iki sąmonės netekimo prisigėręs Kečumas vėl prabilo:

– Jis turėjo štabeliuoti medieną, Virėjuk. – Prie viryklės stovintis virėjas linktelėjo, nors nė nepažvelgęs į senąjį rąstų plukdytoją puikiai žinojo, kad jis tebemiega.

Lentų krovimas į rietuves – vadinamasis „medienos štabeliavimas“ – lentpjūvėje paprastai būdavo naujokų darbas. Net virėjas nemanė, kad Andželas dar pernelyg žalias ir tam. Lentos būdavo kraunamos sluoksniais; tarp jų dar statmenai dedamos siauros lentjuostės, kad susidarytų tarpeliai ir galėtų cirkuliuoti joms džiūti reikalingas oras. Dominikas Bačiagalupas tokį darbą gal būtų leidęs dirbti ir Deniui.

– Vis didėjanti mechanizacija, – sumurmėjo Kečumas. Jei tas dičkis būtų pamėginęs pasiversti ant šono, tikrai būtų nuvirtęs arba suknežinęs lovelę. Bet Kečumas nė nekrustelėdamas gulėjo aukštielninkas, sugipsuotą ranką pasidėjęs skersai krūtinės – tarsi koks jūroje laidojamas lavonas. Atsegtas miegmaišis, kuriuo jis buvo užklotas, atrodė kaip vėliava; kairė jo plaštaka lietėsi prie grindų.

– Dievulėliau, vėl prasideda, – tarė virėjas ir nusišypsojo sūnui. Vis didėjanti mechanizacija Kečumui buvo opi tema. Tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt ketvirtaisiais miškuose jau ėmė rastis ant ratų su guminėmis padangomis įtaisytų įrenginių rąstams nuridenti. Didesni medžiai aikštelėse paprastai būdavo sukraunami traktoriais; mažoms su arkliais dirbančioms medkirčių brigadoms atlyginimas būdavo mokamas „už vienetus“ (pagrindiniai medienos matavimo vienetai buvo tūkstantis pėdų arba 3,62 m^3); tos brigados medžius kirsdavo ir nuvilkdavo į paskirtas vietas šalia kelio. Kai ratiniai miško ruošos įrenginiai paplito, Kečumas – ilgai su arkliais dirbęs miško kirtėjas – suvokė, jog dabar miškai kertami greičiau. Kečumui toks skubėjimas buvo ne prie širdies.

Denis atidarė klastingąsias virtuvės duris ir išėjo į lauką nusičiurkšti. (Nors tėvas nepritarė šlapinimuisi lauke, Kečumas mažąjį Denį buvo išmokęs tuo mėgautis.) Viską tebegaubė tamsa, nuo šniokščiančios upės kylantis rūkas ant berniuko veido nusėdo šaltas ir drėgnas.

– Velniop tuos keltuvininkus! – per miegus suriko Kečumas. – Velniop tuos šiknius sunkvežimių vairuotojus!

– Čia tai tu tiesą sakai, – tarė virėjas miegančiam draugui.

Dvylikametis grįžo į vidų ir uždarė laukujes virtuvės duris. Kečumas jau sėdėjo ant lovelės; tikriausiai bešūkaudamas pats save pažadino. Iš pažiūros buvo baisokas. Dėl neįprastai juodų plaukų ir barzdos galėjai pamanyti, kad jis apdegęs siaubingame gaisre, – o melsvai pilkšvas randas ant jo kaktos balkšvoje fluorescencinių lempų šviesoje atrodė pelenų spalvos. Kiek klaidžiojančiomis, bet budriomis akimis Kečumas dairėsi aplinkui.

– Nepamiršk pasiųsti velniop ir konsteblio Karlo, – pasakė virėjas.

– Žinoma, – mielai pritarė jam Kečumas. – Tas sušiktas kaubojus.

Konsteblis Karlas sužeidė Kečumą taip, kad liko randas. Konsteblis dažnai išskirdavo susimušusius šokių salės ir nutriušusių viešbučių barų lankytojus. Kartą jis nutraukė muštynes, į kurias buvo įsivėlęs Kečumas: trenkė jam į galvą ilgu 45 kalibro kolto vamzdžiu – „tokio pamaivų ginklo, kokį tik visiškas šiknius gali nešiotis Naujajame Hampšyre“, Kečumo nuomone. (Taigi konsteblis Karlas buvo „kaubojus“.)

Vis dėlto, Denio Bačiagalupo manymu, jau geriau buvo gauti 45 kalibro kolto vamzdžiu į kaktą negu konsteblio Karlo paleistą kulką į pėdą arba į kelį, – taip kaubojus dažniausiai išskirdavo besimušančius iš Kanados atklydusius darbininkus. Po to tie prancūzakalbiai kanadiečiai paprastai nebegalėdavo dirbti miške; jie turėdavo grįžti į Kvebeką, ir konstebliui Karlui tai patiko.

– Ar aš ką nors sakiau? – paklausė Kečumas virėjo ir jo sūnaus.

– Tikrai iškalbingai išreiškei savo nuomonę apie keltuvininkus ir sunkvežimių vairuotojus, – pasakė draugui Dominikas.

– Velniop juos! – automatiškai atrėžė Kečumas. – Keliausiu į šiaurę – bet kur, kad tik toliau nuo čia, – pareiškė. Kečumas tebesėdėjo ant lovelės ir žiūrėjo į savo sugipsuotą ranką kaip į kokią ką tik gautą, bet visiškai nenaudingą naują galūnę; spoksojo į ją su neapykanta.

– Taip, žinoma, – tarstelėjo Dominikas.

Denis ant spintelės stalviršio pjaustė omletams paprikas ir pomidorus; berniukas žinojo, kad Kečumas nuolat šneka, jog keliaus „į šiaurę“. Ir Milsfildo, ir Sekond Koledž Granto regionas Naujajame Hampšyre, dabar oficialiai žinomas kaip Didieji šiaurės miškai, ir Aziskohos kalno sritis į pietryčius nuo Vilsons Milso, Meino valstijoje, buvo Kečumą viliojantys miško ruošos plotai. Tačiau senasis rąstų plukdytojas ir su arkliais ilgai dirbęs miško kirtėjas žinojo, kad minėtoji „vis didėjanti mechanizacija“ nukeliaus ir į šiaurę; tiesą sakant, ji jau ten buvo.

– Turėtum iš čia išsikelti, Virėjuk, – pats žinai, kad turėtum, – pasakė Kečumas, kai virėjo namą nušvietė pirmo pagalbininkių automobilio priekiniai žibintai.

– Taip, žinoma, – vėl tarstelėjo virėjas. Kaip ir Dominikas Bačiagalupas, Kečumas tik šnekėjo, kad išvyks, bet vis pasilikdavo.

Indėnės indų plovėjos sunkvežimio variklio garsas išsiskyrė iš kitų automobilių burzgimo.

– Dievuliau aukštielninkas! – tarė galiausiai atsistojęs Kečumas. – Ar Džeinė kada nors įsijungia kurią nors kitą – ne pirmą – pavarą?

Virėjas, nė karto nedirstelėjęs į Kečumą, kol dirbo prie viryklės, dabar pažvelgė į jį.

– Aš ją pasisamdžiau ne todėl, kad man patinka, kaip ji vairuoja, Kečumai.

– Taip, žinoma, – tepasakė Kečumas, kai Indėnė Džeinė atidarė laukujes duris; ir ji, ir kitos pagalbininkės įėjo į vidų. (Denis dar pagalvojo, kodėl tik Džeinė, vienintelė iš visų, regis, be jokio vargo darinėja tas išklebusias duris.)

Kečumas jau buvo sulankstęs lovą ir miegmaišį; dėjo į sieninę spintą, kai Džeinė tarė:

– Ojoi – medkirtys virtuvėje. Tai niekad nebūna geras ženklas.

– Tu su savo tais ženklais... – burbtelėjo Kečumas, nežiūrėdamas į ją. – Ar tavo vyras jau pakratė kojas, ar mums dar reikės atidėti šventimą?

– Aš už jo dar neištekėjau ir neketinu to daryti, – atsakė Džeinė, kaip visada. Indėnė indų plovėja gyveno su konstebliu Karlu – buvo tarsi koks nesantaikos obuolys tarp jo ir Kečumo su virėju. Dominikui kaubojus patiko ne ką labiau negu Kečumui, – nors Džeinė su konstebliu gyveno dar neilgai, ir (jeigu jau kalbame apie ženklus) buvo šiokių tokių požymių, kad netrukus gali jį palikti. Jis ją mušė. Ir virėjas, ir Kečumas ne kartą užsiminė apie pamuštas Džeinės akis ir praskeltas lūpas, ir netgi Denis pastebėdavo nykščio didumo ir pirštų atspaudų formos mėlynes ant jos žastų, už kurių sugriebęs konsteblis, matyt, ją purtydavo.

– Aš galiu atlaikyti mušimą, – paprastai sakydavo Džeinė Kečumui arba virėjui, nors būdavo matyti, jog ji patenkinta, kad jie susirūpinę jos saugumu. – Bet Karlas turėtų būti atsargesnis, – kartais pridurdavo. – Kada nors, ko gero, vošiu atgal.

Džeinė buvo stambi moteriškė; dabar ji pasisveikino su dvylikamečiu (kaip visada) tvirtai prispausdama jį prie vienos iš savo masyvių šlaunų. Berniuko galva vos siekė jos krūtis, kurios buvo milžiniškos; netgi dukslus medvilninis sportinis nertinis, kuriuo ji vilkėjo ankstyvo ryto šaltyje, negalėjo jų paslėpti. Be to, Indėnė Džeinė turėjo didžiulę kupetą juodų kaip anglis plaukų, – nors jie visada būdavo supinti į vieną storą kasą, nukabusią jai iki užpakalio. Netgi treningo arba šiurkštaus audinio darbinės kelnės, – kuriomis ji dažniausiai mūvėdavo virtuvėje, – nepaslėpdavo Džeinės užpakalio.

Ant galvos ji buvo užsidėjusi tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt pirmųjų Cleveland Indians beisbolo kepuraitę – Kečumo dovaną – su iškirpta skyle kasai. Vieną vasarą, galutinai išvargintas juodųjų musių ir uodų, Kečumas mėgino vairuoti sunkvežimį; tai buvo tolimųjų reisų miškavežis, ir Kečumas iš tikrųjų nupirko tą beisbolo kepuraitę tolimajame Klivlande. (Denio supratimu, tai turėjo nutikti anksčiau, negu Kečumas nusprendė, jog visi sunkvežimių vairuotojai tikri šikniai.)

„Na, Džeine, tu esi indėnė – štai tau kepuraitė“, – tada pasakė Kečumas. Emblemoje ant tos kepuraitės buvo raudonas vado Vahu veidas – pamišėliškai išsišiepusio dantingo indėno galvą ir dalį plunksnų supo raidė C. Ta paukščio krūtinkaulio – laimės kauliuko – formos C buvo raudona; pati kepuraitė – mėlyna. Kas toks buvo vadas Vahu, nežinojo nei Kečumas, nei Indėnė Džeinė.

Dvylikametis tos istorijos klausydavosi dažnai; Džeinė ją labai mėgo. Vienas iš įsimintiniausių kartų, kai Denis matė Džeinę nusiimant Cleveland Indians kepuraitę, buvo tada, kai ji berniukui pasakojo, kaip Kečumas jai tą kepuraitę įteikė. „Kečumas iš tikrųjų atrodė gana gražus, kai buvo jaunesnis, – visada sakydavo berniukui Džeinė. – Nors jis niekad nebuvo toks gražus kaip tavo tėtis – arba toks gražus, koks būsi tu“, – būtinai pridurdavo indėnė indų plovėja. Ant jos beisbolo kepuraitės su išsišiepusiu indėnu buvo matyti užtiškusio ir įsigėrusio aliejaus dėmės. Džeinė mėgdavo uždėti tą vado Vahu kepuraitę dvylikamečiui ant galvos – ji užsmukdavo berniukui ant kaktos, iki pat akių; jis jausdavo, kad jo plaukai kyšo, išlindę pro užpakalyje iškirptą skylę.

Denis dar nė karto nebuvo matęs Indėnės Džeinės išpintais plaukais, nors ji dažnai jį prižiūrėdavo, ypač kai jis buvo mažesnis – per mažas, kad galėtų keliauti su tėčiu paskui rąstų plukdytojus ir naktimis miegoti kilnojamojoje virtuvėje. Džeinė dažnai migdydavo mažąjį Denį jo kambaryje virš virėjo namo virtuvės. (Denis spėjo, kad tomis naktimis, kai jo tėtis būdavo išvykęs, ji miegodavo jo miegamajame.)

Kitą rytą, kai Džeinė taisydavo berniukui pusryčius, nebūdavo jokios žymės, kad jos ilga juoda kasa būtų buvusi išpinta – nors miegoti su tokia ilga ir stora kasa vargu ar galėjo būti patogu. Denis net nežinojo, ar Džeinė, eidama gulti, bent jau nusiima Cleveland Indians kepuraitę. Tas pamišėliškai išsišiepęs, kone demoniškas, visad budrus vadas Vahu atrodė neatskiriamas nuo jos.

– Ką gi, damos, aš jus palieku – darbuokitės, – pasakė Kečumas. – Dievaži, nenorėčiau maišytis jums po kojomis.

– Dievaži, – tarstelėjo viena iš virėjo pagalbininkių. Ji buvo lentpjūvės darbininko žmona – kaip ir dauguma virtuvėje dirbančių moterų. Jos visos buvo ištekėjusios ir storos; o Indėnė Džeinė – dar storesnė ir neištekėjusi už konsteblio Karlo.

Konsteblis irgi buvo storas. Tas kaubojus atrodė toks pat stambus kaip Kečumas, – tik Kečumas nebuvo nutukęs, – be to, Karlas buvo bjaurus tipas. Deniui seniai susidarė įspūdis, kad kaubojaus nekenčia visi, tačiau konsteblis Karlas visada užimdavo tą postą kaip vienintelis kandidatas; galimas daiktas, kad niekas kitas Tvisted Riveryje nejautė nė menkiausio noro būti konstebliu. Tas pareigas einantis žmogus dažniausiai turėdavo nutraukti muštynes ir sugalvoti kokią nors dingstį, kad būtų galima išsiųsti prancūzakalbius kanadiečius atgal į Kvebeką. Konsteblio Karlo mėgstamas būdas – na, šaudymas jiems į pėdas arba kelius – buvo niekšiškas, bet labai veiksmingas. Tačiau kas gali norėti skaldyti žmonėms galvas ginklo vamzdžiu arba šaudyti jiems į pėdas ir kelius? – galvojo Denis. Ir kodėl Indėnė Džeinė, kurią berniukas dievino, gyvena su tokiu kaubojumi?

– Čia gyvendamas kartais turi eiti į kompromisą, Denieli, – dažnai sakydavo berniukui tėvas.

– Tik tos moterys, kurių grožis jau priblėsęs, sutinka gyventi su konstebliu Karlu, – kartą mėgino paaiškinti mažajam Deniui Kečumas. – Bet kai jų grožis visiškai išblėsta, Karlas susiranda ką nors kitą.

Visų virėjo pagalbininkių – neabejotinai visų tų lentpjūvės darbininkų žmonų – grožis jau buvo išblėsęs, Denio Bačiagalupo manymu. O Indėnė Džeinė, nors dar storesnė už jas, tebeturėjo dailų veidelį ir nuostabius plaukus; ir tokias stulbinančias krūtis, kad virėjo sūnui buvo sunku ramiai apie jas galvoti, ir tai (žinoma) reiškė, kad jo mintys nenorom, visai netikėtai, vis nuklysdavo prie Džeinės krūtų.

– Ar vyrams labiausiai patinka moterų krūtys? – sykį paklausė Denis tėvo.

– Klausk Kečumo, – atsakė virėjas, tačiau Denis manė, jog Kečumas jau pernelyg senas, kad domėtųsi krūtimis; jam atrodė, kad Kečumas toks senas, jog net nebepastebi krūtų. Žinoma, gyvenimas Kečumo nelepino; ir vėtytas, ir mėtytas, jis atrodė vyresnis, negu buvo iš tikrųjų. Kečumui buvo tik trisdešimt septyneri – jis tik atrodė daug senesnis (nors jo barzda ir plaukai tebebuvo juodutėliai).

O Džeinė... kiek dabar jai? – galvojo Denis. Indėnei Džeinei buvo dvylika metų daugiau negu Denio tėčiui – keturiasdešimt dveji, – bet ir ji atrodė senesnė. Ji irgi buvo visaip vėtyta ir mėtyta, ir ne tik konsteblio Karlo. Dvylikamečiui visi atrodė seni – ar bent jau senesni, negu buvo iš tikrųjų. Net mokykloje kiti Denio klasės berniukai buvo už jį vyresni.

– Galiu lažintis, kad puikiai išsimiegojai, – pasakė virėjui Džeinė. Ji nusišypsojo Deniui. Kai siektelėjo sau už nugaros, ant storo juosmens rišdamasi prijuostę, jos krūtys buvo tikrai milžiniškos! – berniukas negalėjo apie tai negalvoti. – Ar bent kiek pamiegojai, Deni? – paklausė indėnė indų plovėja.

– Žinoma, pakankamai, – atsakė berniukas. Jis troško, kad tėtis ir tos lentpjūvės darbininkų žmonos kur nors išeitų, nes norėjo Džeinę paklausinėti apie mamą.

Tėtis galėdavo su juo kalbėtis apie tai, kaip Kečumas ištraukė iš vandens prie užtvankos slenksčio plūduriavusį apdaužytą mamos lavoną; gal todėl, kad Kečumas virėjui neleido pamatyti, ką upė ir rąstai jai padarė. Bet Denio tėtis niekada nešnekėdavo apie patį nelaimingą atsitikimą, bent jau su sūnumi, ir nieku gyvu nesileisdavo į jokias smulkmenas. Kečumas irgi sunkiai prisiversdavo pasakyti ką nors daugiau.

– Mes visi buvom girti, Deni, – visada pradėdavo Kečumas. – Ir tavo tėtis buvo girtas, ir aš – ir tavo mama buvo šiek tiek išgėrusi.

– Aš buvau girčiausias, – būtinai pareikšdavo Dominikas. Dėl to girtumo virėjas jautėsi toks kaltas, kad netgi liovėsi gėręs, nors ir ne iškart.

– Gal aš buvau už tave girtesnis, Virėjuk, – kartais paprieštaraudavo Kečumas. – Šiaip ar taip, aš leidau jai eiti per ledą.

– Čia jau mano kaltė, – paprastai tvirtindavo virėjas. – Buvau toks girtas, kad tu turėjai mane nešti, Kečumai.

– Nemanyk, kad neprisimenu, – sakydavo Kečumas. Bet nė vienas iš jųdviejų negalėjo (ar nenorėjo) tiksliau papasakoti, kas atsitiko. Denis nemanė, kad jie pamiršo smulkmenas; veikiau tos smulkmenos buvo tokios, apie kokias neįmanoma šnekėti, arba tie du vyrai tiesiog neįsivaizdavo, kaip galėtų tokias smulkmenas atskleisti vaikui.

Indėnė Džeinė, kuri tada nebuvo girta, – ji niekad negėrė, – dvylikamečiui papasakojo tą istoriją. Kiekvieną kartą, kai tik berniukas paprašydavo, ji pasakodavo tą patį; taip jis ir suprato, jog tai tikriausiai tiesa.

Džeinė prižiūrėjo Denį ir tą naktį; Deniui turėjo būti dveji. Šeštadienio vakarą šokių salėje buvo šokiai – tada visi šokdavo ir tikrus šokius, ir kvadratu šokamus kontradansus. Dominikas Bačiagalupas nešoko; būdamas toks šlubas, jis tiesiog negalėjo. Bet jo šiek tiek vyresnė žmona – Kečumas ją vadino Pussesere Rouze – mėgo šokti, o virėjas mėgo žiūrėti, kaip ji šoka. Rouzė buvo daili ir smulkutė, laiba ir trapi – ne tokia kaip dauguma jos amžiaus moterų Tvisted Riveryje ir Parise, Naujojo Hampšyro valstijoje. („Tavo mamos kūnas buvo ne toks, koks paprastai būna moters, kuriai beveik trisdešimt, – bent jau ne kaip čionykščių trisdešimtmečių“, – paaiškindavo Indėnė Džeinė kiekvieną kartą, kai tik mažajam Deniui pasakodavo tą istoriją.)

Kečumas, matyt, buvo arba per senas, arba jau per daug aplamdytas, kad jį imtų į karą. Konsteblis Karlas dar visai neseniai buvo praskėlęs jam kaktą, bet Kečumas ir iki tol patyrė daugybę visokių traumų ir sužalojimų – ganėtinai daug, kad būtų netinkamas karo tarnybai, bet ne tokių sunkių, kad negalėtų šokti. „Tavo mama išmokė Kečumą ir skaityti, ir šokti“, – kartą pasakė sūnui virėjas – neįprastai abejingai skambančiu balsu, tarsi Dominikas būtų arba išvis neturėjęs apie tai jokios nuomonės, arba nežinojęs, kuris iš tų tada įgytų sugebėjimų yra nuostabesnis ar svarbesnis pačiam Kečumui. Tiesą sakant, Kečumas buvo vienintelis Rouzės Bačiagalupo šokių partneris; jis rūpinosi ja, tarsi ji būtų buvusi jo duktė, ir iš tikrųjų (šokių aikštelėje) virėjo žmona šalia Kečumo atrodydavo tokia maža, kad beveik galėjai ją palaikyti jo vaiku.

Na, jei ne tas „dėmesio vertas sutapimas“, kaip Denis girdėjo sakant Indėnę Džeinę, kad ir berniuko mamai, ir Kečumui buvo dvidešimt septyneri.

– Kečumas su tavo tėčiu mėgdavo išgerti, – pasakojo mažajam Deniui Džeinė. – Nežinau, kodėl vyrams taip patinka gerti drauge, bet Kečumui su tavo tėčiu tai gal netgi pernelyg patiko.

Gal todėl, kad gėrė, juodu galėjo apie viską šnekėtis, – galvojo Denis. Nuo tada, kai Dominikas Bačiagalupas tapo blaivininku, – nors Kečumas tebegėrė kaip dvidešimtmetis rąstų plukdytojas, – abu vyrai kalbėdavosi, ko gero, atsargiau; net dvylikametis berniukas suprato, jog daug kas lieka nepasakyta.

Anot Kečumo, indėnai išvis negalėjo – arba neturėjo – gerti; jo manymu, negerianti Indėnė Džeinė tiesiog klausė savo sveiko proto. Tačiau ji gyveno su konstebliu Karlu, kuris buvo šlykštus girtuoklis. Kai šokių salė ir nutriušusių viešbutėlių barai jau būdavo uždaryti, konsteblis prisilakdavo ir tapdavo agresyvus. Dažniausiai būdavo jau vėlu, kai parvažiuodavo Džeinė, – tik baigusi skalbti rankšluosčius ir skalbykloje sudėjusi juos į džiovykles, ji galėdavo važiuoti namo. Kad ir kaip vėlai, konsteblis Karlas kartais dar nemiegodavo ir būdavo baisiai karingas, kai Džeinė jau norėdavo gulti. Šiaip ar taip, ji keldavosi anksti, o kaubojus – ne.

– Nupiešiu tau vaizdelį, – sakydavo Indėnė Džeinė mažajam Deniui, kartais nei iš šio, nei iš to. – Tavo tėvas negalėjo gerti tiek, kiek Kečumas, tačiau stengėsi neatsilikti. Tavo mama buvo protingesnė, bet ir ji gėrė per daug.

– Mano tėtis negali gerti tiek, kiek Kečumas, nes jis mažesnis? – visada klausdavo Denis Džeinės.

– Taip, tai susiję ir su svoriu, – paprastai atsakydavo indų plovėja. – Tą vakarą Kečumas ne pirmą kartą nešė tavo tėtį namo iš šokių salės. Tavo mama vis dar šoko aplink juos, tais savo mažais gražiais do-si-do žingsneliais. (Ar mažasis Denis kada nors pajuto, kaip pavydžiai ar kandžiai Indėnė Džeinė kalba apie Pusseserės Rouzės „mažus gražius do-si-do žingsnelius“?)

Denis žinojo, kad do-si-do yra kvadratu šokamo kontradanso figūra; kartą jis paprašė Kečumo, kad jam parodytų, bet Kečumas tik papurtė galvą ir apsipylė ašaromis. Tą do-si-do Deniui parodė Džeinė; sunėrusi rankas ant didžiulės krūtinės, ji apėjo aplink jį: pro dešinį jo petį, paskui nugara prie nugaros.

Berniukas mėgino įsivaizduoti, kaip jo mama šoko aplink Kečumą, kai tas dičkis nešė jo tėtį.

– Kečumas irgi šoko? – paklausė Denis.

– Tikriausiai, – atsakė Džeinė. – Aš prie jų prisidėjau tik vėliau. Buvau su tavimi, prisimeni?

Prie užšalusios upės įlankos Rouzė Bačiagalupo liovėsi šokusi aplink Kečumą ir šūktelėjo, žiūrėdama į kalno šlaitą anapus ledo plynės. Kai Tvisted Riveris būdavo užšalęs, aidas skambėdavo daug garsiau; ledas balsą atmušdavo greičiau ir tiksliau negu atviro vandens plotas.

– Įdomu, kodėl taip yra, – paprastai tarstelėdavo Denis.

– Aš virėjo name girdėjau, kaip jie šūkauja, – toliau pasakodavo Indėnė Džeinė, niekada nieko nespėliodama apie aidą. – Tavo mama sušuko: „Aš tave myliu!“ Tavo tėtis Kečumui per petį atsakė: „Aš irgi tave myliu!“ Kečumas tik riktelėjo: „Šūdas!“ ir taip toliau; paskui dar: „Šikniai!“ Netrukus jau visi trys rėkė: „Šikniai!“ Maniau, kad berėkaudami prižadins tave, nors paprastai naktimis niekas tavęs neprižadindavo – net kai tau buvo tik dveji.

– Mama ant ledo užlipo pirma? – visada paklausdavo Denis.

– Šokti „nugara prie nugaros“ ant ledo sunkoka, – atsakydavo Džeinė. – Kečumas irgi užlipo ant ledo pašokti su ja; jis tebenešė tavo tėtį. Ledas buvo skaidrus. Miškuose baltavo sniegas, bet ne ant įlankos. Įlanka buvo nupustyta, be to, tada jau beveik savaitę nesnigo. – Kiek patylėjusi Džeinė dažniausiai pridurdavo: – Retai kada būdavo metai, kad ledas upės įlankoje šitaip skilinėtų.

Girtas virėjas negalėjo išsilaikyti ant kojų, bet irgi norėjo pačiužinėti ant ledo; jis privertė Kečumą jį pastatyti. Paskui Dominikas parvirto – tiesiog klestelėjo ant užpakalio, ir Kečumas stumdė jį kaip gyvas rogutes. Denio mama do-si-do žingsneliais šoko aplink juos. Jeigu jie nebūtų taip garsiai rėkavę: „Šikniai!“ – gal kuris nors būtų išgirdęs atbildant rąstus.

Tais laikais su arkliais dirbantys miško kirtėjai ant upės ledo tarp Mažojo Damerio tvenkinio ir Tvisted Riverio įlankos – ir ant toliau į aukštupį esančių intakų – prikraudavo kuo daugiau rąstų. Kartais sunkūs rąstai pirmiausia ledą pralauždavo Damerio tvenkinyje; tai buvo didesnysis iš Damerio tvenkinių, jo vandenį laikė užtvanka su šliuzu, kuri ne visada atlaikydavo. Šiaip ar taip, visuomet pirmiausia suskeldėdavo ledas šiek tiek aukščiau Tvisted Riverio miestelio, ir tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimt ketvirtųjų žiemos pabaigoje rąstai iš Mažojo Damerio tvenkinio staiga pajudėjo sraunumos ruožu žemyn, ledas skilinėjo prieš juos – ir atskilusios lytys, ir visi rąstai nesulaikomu srautu ūžtelėjo į upės įlanką.

Taip visuomet būdavo žiemos pabaigoje arba pavasario pradžioje; tik dažniausiai tai nutikdavo dieną, nes dieną oras šiltesnis. O keturiasdešimt ketvirtaisiais rąstų lavina upės įlanką užgriuvo naktį. Kečumas ledu stumdė ant užpakalio sėdintį Dominiką; dailutė „šiek tiek vyresnė“ virėjo žmona šoko aplink juos.

Ar žodžiai „šiek tiek vyresnė“ buvo neatsiejama Indėnės Džeinės pasakojimo apie tą naktį dalis? (Denis Bačiagalupas to neprisiminė, nors tikrai žinojo, kad Džeinė visada įterpdavo – toje vietoje, kur rąstai ūžteli į upės įlanką, – pastabą apie minėtąjį „dėmesio vertą sutapimą“, kad Kečumui ir Pusseserei Rouzei buvo tiek pat metų.)

Indėnė Džeinė, atidariusi laukujes virėjo namo virtuvės duris, jau norėjo jiems sakyti, kad liautųsi rėkavę: „Šikniai!“ – nes tuoj prižadins mažąjį Denį. Džeinė stovėjo pakankamai aukštai virš upės įlankos, kad išgirstų atšniokščiantį vandenį ir rąstus. Visą žiemą upės šniokštimas buvo prislopintas ledo ir sniego sluoksnio. Tik ne tą vėlų šeštadienio vakarą. Džeinė uždarė virtuvės duris ir pasileido kalvos šlaitu žemyn.

Niekas neberėkė: „Šikniai!“ Pirmieji iš daugybės rąstų užčiuožė ant upės įlankos ledo; jie buvo šlapi ir ledu skriejo tarytum dar greičiau. Kai kurie rąstai paniro į įlankos gelmes, po ledu; didesni netrukus kilo iš vandens prasilauždami pro ledą. „Kaip torpedos“, – visada sakydavo Indėnė Džeinė.

Kai Džeinė pribėgo prie įlankos, visas ledas skeldėjo nuo rąstų svorio; kai kurie pirmieji atskilę luitai buvo automobilių didumo. Pamatęs, kad nebėra Rouzės, Kečumas paliko sėdintį virėją. Prieš akimirką dar šokusi, Rouzė staiga pradingo už milžiniškos kaip siena ledo lyties. Paskui rąstai toje vietoje visiškai susiglaudė. Kečumas, šokinėdamas per lytis ir ant bangų besisūpuojančius rąstus, grįžo prie ant šono nuvirtusio virėjo. Dominikas Bačiagalupas ant sakyklos didumo ledo luito plaukė pasroviui.

– Jos nebėr, Virėjuk, – nebėr! – rėkė Kečumas. Virėjas atsisėdo, nustebintas staiga iš vandens iškilusio ir su trenksmu prie pat jo nukritusio rąsto.

– Rouzės? – paklausė Dominikas. Jeigu jis būtų sušukęs: „Aš irgi tave myliu“, dabar nebebūtų išgirdęs jokio aido – šitokiame rąstų ir lūžinėjančio ledo keliamame triukšme. Kečumas persimetė virėją per petį ir nuo rąsto ant rąsto nustypseno į krantą; kartais, kai užžengdavo ne ant rąsto, o ant ledo lyties, į vandenį panirusi koja sušlapdavo net virš kelio.

– Šikniai! – nuo kranto šaukė Indėnė Džeinė – jiems abiem, o gal ir visiems trims. – Šikniai! Šikniai! – šaukė ir šaukė.

Virėjas buvo šlapias, sušalęs ir visas drebėjo, kaleno dantimis, bet Kečumas su Džeine puikiai suprato, ką jis sako:

– Negali būti, kad jos nebėr, Kečumai, – negalėjo šitaip tiesiog pradingti!

– Bet ji taip akimirksniu ir pradingo, Deni, – pasakojo berniukui indų plovėja. – Greičiau, negu mėnulis užlenda už debesies. Tavo mama taip ir pradingo. O kai mes sugrįžom į namą, tu buvai pabudęs ir klykei – daugiau niekad nemačiau tavęs taip klykiančio, net kai susapnuodavai kokį košmarą. Pamaniau, jog tai ženklas, kad tu kažkaip supratai, jog nebeturi mamos. Niekaip negalėjau tavęs nuraminti, kad nustotum verkęs, – nei tavęs, nei tavo tėčio. Kečumas pasičiupo kapoklę. Tiesiog stovėjo virtuvėje, padėjęs kairę plaštaką ant lentos mėsai pjaustyti, dešinėje rankoje laikydamas tą kapoklę. „Liaukis!“ – pasakiau jam, bet jis toliau spoksojo į savo kairę plaštaką ant pjaustymo lentos – tikriausiai įsivaizdavo, kad jos nebėra. Aš jį ten ir palikau – turėjau pasirūpinti tavimi ir tavo tėčiu. Kai grįžau į virtuvę, Kečumo nebebuvo. Visur dairiausi jo kairės plaštakos; buvau įsitikinusi, kad kur nors ją rasiu. Nenorėjau, kad rastum tu arba tavo tėtis.

– Bet jis plaštakos vis dėlto nenusikirto? – visada pertraukdavo Džeinę Denis.

– Na, ne – nenusikirto, – sakydavo ji berniukui, kiek suirzusi. – Juk pastebėjai, kad Kečumas tebeturi kairę plaštaką, ar ne?

Kartais, ypač kai Kečumas būdavo girtas, Denis matydavo, kaip keistai jis žiūri į savo kairę plaštaką; taip pat praėjusią naktį spoksojo į gipso tvarstį. Jei Indėnė Džeinė būtų mačiusi, kaip Kečumas spokso į savo tvarstį, gal būtų pamaniusi, jog tai ženklas, kad jis tebenori nusikirsti plaštaką. (Bet kodėl kairę? – vis galvojo Denis Bačiagalupas. Kečumas buvo dešiniarankis. Jeigu jau taip nekenti savęs, jeigu iš tikrųjų taip save smerki arba jautiesi atsakingas, argi nenorėtum nusikirsti reikalingesnės rankos?)

Jie triūsė virtuvėje – visos tos storos moterys ir laibas virėjas su dar laibesniu sūnumi. Pralįsdamas už ko nors, būtinai sakydavai: „Už tavęs!“ – arba uždėdavai ranką tam žmogui ant nugaros. Prasibraudamos pro Denį, lentpjūvės darbininkų žmonos dažnai paplekšnodavo jam per užpakalį. Kai kurios plekštelėdavo per užpakalį ir virėjui, bet tik kai nematydavo Indėnė Džeinė. Denis jau buvo pastebėjęs, kad Džeinė dažnai įsibruka tarp tėčio ir jo pagalbininkių – ypač siaurame tarpe tarp viryklės ir darbastalio, kuris dar susiaurėdavo, kai reikėdavo atidaryti orkaitės dureles. Virėjo namo virtuvėje buvo ir daugiau ankštų vietų, kur virėjas ir maistą į indus dėliojančios pagalbininkės sunkiai prasilenkdavo, tačiau tas tarpas tarp viryklės ir darbastalio – pats siauriausias.

Kečumas buvo išėjęs į lauką nusičiurkšti – to įpročio, matyt, negalėjo atsikratyti nuo kilnojamųjų namelių laikų, – o Indėnė Džeinė valgomajame dengė stalus. Tais „senais gerais laikais“ miško ruošos stovyklose Kečumas mėgdavo rąstų plukdytojus ir kitus darbininkus žadinti šlapindamasis ant metalinių miegamųjų namelių apkalų. „Namelis upėje! – šaukdavo jis. – Oi, Dieve mano, plaukia tolyn!“ Iš vidaus pasigirsdavo keiksmų kakofonija.

Be to, Kečumas kartais smagindavosi kurio nors rąstų plukdytojo kartimi baladodamas į metalo lakštais apkaltus miegamųjų namelių šonus. „Neįleiskit meškos! – rėkdavo. – Oi, Dieve, pasičiupo vieną iš moterų! Oi, Dieve – Dievuliau, ne!“

Denis iš stovinčio ant galinio viryklės degiklio didelio prikaistuvio samstė pašildytą klevų sirupą ir pylė į ąsočius. Staiga pajuto, kad viena iš lentpjūvės darbininkų žmonų kvėpuoja jam į sprandą.

– Už tavęs, gražuoliuk! – kimiu balsu pasakė ta moteriškė.

Denio tėtis mirkė bananų duoną kiaušinių maišinyje; viena iš pagalbininkių prancūziškus bananų duonos skrebučius dėjo ant kepimo lakšto, o kita mentele maišė avienos troškinį.

Kečumas, – matyt, niekaip nebaigiantis šlapintis, – prieš išeidamas į lauką Deniui dar pasakė:

– Devintą valandą, sekmadienio rytą – žiūrėk, kad tėtis nepamirštų, Deni.

– Atvažiuosim, – tarė berniukas.

– Ką čia rezgi su Kečumu? – sušnibždėjo Indėnė Džeinė dvylikamečiui į ausį. Berniukas nepastebėjo, kada ji, nors ir tokia stora, atsidūrė jam už nugaros; iš pradžių jis manė, kad ten ta lentpjūvės darbininko žmona, kuri kvėpavo į sprandą, tačiau Džeinė jau buvo grįžusi iš valgomojo.

– Mudu su tėčiu sekmadienio rytą susitiksim su Kečumu prie Negyvėlės užtvankos, – pasakė jai Denis.

Džeinė papurtė galvą; ilga jos kasa, ilgesnė už arklio uodegą, sušvytavo virš didžiulio užpakalio.

– Vadinasi, Kečumas jį įkalbėjo, – nepritariamai tarė Džeinė; berniukas nematė Cleveland Indians kepuraitės snapelio pridengtų jos akių. Dvylikamečiui kaip visada pamišėliškai šypsojosi vadas Vahu.

Kokiam pašaliečiui beveik tobula jų virtuvės choreografija gal būtų atrodžiusi nesuvokiama, bet Denis ir indėnė indų plovėja jau buvo prie to pripratę. Juodu matė, kad viskas visada būna taip pat: virėjas, užsimovęs orkaitės pirštines, laiko karštą kepimo skardą su sklindžiais, lentpjūvės darbininkų žmonos mikliai traukiasi jam iš kelio, – viena iš jų traukdamasi iš skardinių indukų į didelį porcelianinį dubenį dar kratė akytas kukurūzų bandeles. Niekas į nieką neatsitrenkė, nors visos moterys buvo storos, – užtat Denis su tėčiu (tokioje draugijoje) atrodė itin smulkūs.

Ankštame tarpelyje tarp darbastalio ir viryklės, kur ant šešių iš aštuonių degiklių stovėjo kokia nors keptuvė ar puodas, virėjas su indėne indų plovėja prasilenkė nugara prie nugaros. Tai nebuvo naujiena – jie nuolat taip prasilenkdavo, – bet šįkart Denis atkreipė dėmesį į keistą savotiško jų šokio niuansą ir nugirdo (anksčiau negirdėtą) trumpą, bet aiškų jų dialogą. Prasilenkdama, nugara prie nugaros, Džeinė tyčia užkliudė Dominiką – bumbtelėjo didžiuliu užpakaliu jam maždaug į nugaros vidurį, nes virėjo viršugalvis vos siekė Džeinės pečius.

– Pasisukinėkim, partneri, – tarė indų plovėja.

Nors ir šlubas, virėjas neprarado pusiausvyros; nė vienas sklindis nenuslydo nuo karštos kepimo skardos.

– Pasisukinėkim, – tyliai atsakė Dominikas Bačiagalupas. Indėnė Džeinė jau buvo pralindusi pro jį.

Daugiau niekas nepastebėjo to prisilietimo, tik Denis, nors jeigu ten būtų buvęs Kečumas, – nesvarbu, girtas ar blaivus, – jis tikrai būtų atkreipęs į tai dėmesį. (Bet Kečumas, žinoma, buvo lauke – turbūt tebesišlapino.)

TREČIAS SKYRIUSTIEK DAUG NELAIMINGŲ ATSITIKIMŲ

Andželas Poupas po rąstais pradingo ketvirtadienį. Penktadienį po pusryčių Indėnė Džeinė savo sunkvežimiu nuvežė Denį į Pariso medžio apdorojimo įmonės mokyklą prie Filipso upelio, o paskui parvežė namo, į Tvisted Riverį.

Plukdytojų brigada turėjo varyti rąstus šiek tiek aukščiau Negyvėlės užtvankos. Virėjas su savo pagalbininkėmis vidurdieniui ruošė keturis patiekalus; du kuprinėmis neš plukdytojams, o kitus du veš miško kirtėjams, kraunantiems rąstus į sunkvežimius palei miškavežių kelią tarp Tvisted Riverio miestelio ir Pontuko vandens telkinio.

Penktadieniai būdavo gana sunkios dienos ir be sielvarto dėl Andželo. Visi netverdavo nekantrumu, kada prasidės savaitgalis, nors savaitgaliais Tvisted Riveryje (virėjo nuomone) beveik niekas nieko daugiau ir nenuveikdavo, tik nusigerdavo ir dažniausiai neišvengdavo įprastų lytinių paklydimų, – „ką jau kalbėti apie vėlesnį nesmagumą ar gėdą“, kaip Denis Bačiagalupas (ne kartą) girdėjo sakant tėtį. Be to, Dominiko akimis žiūrint, penktadienio vakaro valgiui paruošti reikėdavo daugiau laiko negu kitomis savaitės dienomis. Tiems prancūzakalbiams kanadiečiams, kurie buvo praktikuojantys katalikai, virėjas kepdavo savo garsiąsias picas be mėsos, tačiau „ne žuvėdžiams šventašikniams“, – kaip Kečumas mėgdavo apibūdinti save ir daugumą kitų miško ruošos bei lentpjūvės darbininkų, – vien picos be mėsos penktadienio vakarą nebūtų pakakę.

Išleisdama prie Pariso mokyklos, Indėnė Džeinė švelniai kumštelėjo Deniui į žastą; kaip tik į tą vietą – geriausiu atveju – jam mokykloje vis niūktelėdavo vyresni berniūkščiai. Savaime suprantama, tie dičkiai jį kumščiuodavo smarkiau negu Džeinė – nesvarbu, ar į žastą, ar kur kitur.

– Smakrą laikyk nuleistą žemyn, alkūnes prie šonų, neįtempk pečių, rankas pakelk aukščiau, prie veido, – patarė Džeinė. – Tegu mano, kad smogsi kumščiu, o tada spirk tam išperai į kiaušus.

– Žinau, – atsakė jai dvylikametis. Jis dar niekada niekam nebuvo nei smogęs kumščiu, nei spyręs į kiaušus. Džeinės pamokymai berniuką suglumino; jam dingtelėjo, kad ji veikiausiai remiasi konsteblio Karlo jai kadaise duotais patarimais, bet iš tikrųjų Džeinė turėjo nerimauti tik kad pats konsteblis nemuštų jos. Mažasis Denis buvo įsitikinęs, kad niekas kitas nedrįstų stoti prieš ją, gal netgi Kečumas.

Džeinė pabučiuodavo Denį atsisveikindama virėjo namuose arba bet kur kitur Tvisted Riveryje, bet niekada to nedarydavo išleisdama jį prie Pariso medžio apdorojimo įmonės mokyklos – arba pasiimdama prie Filipso upelio, kur galėjo trainiotis tie Vest Damerio vaikiščiai. Jei vyresni berniūkščiai būtų pamatę, kad Indėnė Džeinė bučiuoja Denį, jie būtų prie jo kabinėjęsi dar labiau. Šį penktadienį dvylikametis tiesiog sėdėjo sunkvežimyje šalia Džeinės – nė nekrustelėdamas. Gal mažasis Denis akimirką buvo pamiršęs, kur juodu atvažiavo, – jei taip, tai jis laukė, kad Džeinė jį pabučiuotų, – arba galvojo, ko dar galėtų ją paklausti apie motiną.

– Kas yra, Deni? – tarė indų plovėja.

– Ar tu sukinėjiesi apie mano tėtį? – paklausė jos berniukas.

Džeinė jam nusišypsojo, bet ne tokia plačia šypsena, kokią jis buvo įpratęs matyti dailiame jos veide; kai ji iškart neatsakė, jis sunerimo.

– Tik nesakyk, kad klausčiau Kečumo, – išpyškino berniukas.

Tai jau prajuokino Indėnę Džeinę; dabar jos šypsena atrodė natūralesnė, ne tokia uždelsta. (Vadas Vahu – kaip visada – buvo pamišėliškai išsišiepęs.)

– Norėjau sakyti, kad turėtum klausti savo tėvo, – tarė indų plovėja. – Nesijaudink, – pridūrė, vėl kumštelėdama jam į žastą – šįkart šiek tiek smarkiau. – Deni? – dar pasakė Džeinė, kai dvylikametis jau lipo iš sunkvežimio kabinos. – Neklausk Kečumo.

Tiek daug nelaimingų atsitikimų, – galvojo virėjas. Jis virtuvėje plušo išsijuosęs. Avienos troškinys, kurį patiekė pusryčiams, tiks ir vidurdienį; be to, jis išvirė avinžirnių sriubos (katalikams) ir ištroškino elnienos su morkomis ir perliniais svogūnėliais. Taip, dar yra ir nelemtas keptų pupų puodas, ir nuolatinė žirnienė su petražolėmis. Bet daugiau tai gal beveik joks patiekalas nepanėšėjo į įprastą miško ruošos stovyklų maistą.

Viena iš lentpjūvės darbininkų žmonų ant geležinio kepimo lakšto kepino šviežią itališką dešrą. Virėjas jai keliskart priminė, kad kepindama maltą dešros mėsą vis pabaksnotų ir pamaigytų, – tai girdėdama kito lentpjūvės darbininko žmona uždainavo. „Pakrušk mėsytę mentele!“ – užtraukė pagal visai netinkančią, bet labai jau gerai žinomą Vaya con Dios melodiją; kitos virėjo pagalbininkės jai pritarė.

To lentpjūvės darbininkų žmonų ansamblio solistė buvo moteris, kuriai virėjas pavedė kildinti mieles picos tešlai, – jis vis užmesdavo akį ir į ją. Dominikas norėjo užmaišyti picos tešlą, kad pradėtų kilti, prieš veždamas vidurdienio patiekalus prie miškavežių kelio dirbantiems miško kirtėjams. (Penktadienio vakarą būtų daug susinervinusių prancūzakalbių kanadiečių, jei tiems žuvėdžiams šventašikniams nepakaktų picų be mėsos.)

Negana to, virėjas dar kepė kukurūzinę duoną. Norėjo pradėti ruošti įdarą keptiems viščiukams, kurių irgi ketino patiekti valgykloje penktadienio vakarą; grįžęs į savo virtuvę iš aikštelės prie upės ir iš ten, kur pakraunami sunkvežimiai, jis sumaišys pakepintą dešrą su kukurūzine duona ir šiek tiek salierų bei šalavijų, dar pridės kiaušinių ir sviesto. Dideliame prikaistuvyje, kuriame Denis pašildė klevų sirupą, Dominikas dabar virė salsvą žieminį moliūgą; grįžęs į miestelį, jis tą moliūgą sutrins į košę, sumaišys su klevų sirupu, pridės sviesto. Penktadienio vakarą kartu su keptais įdarytais viščiukais jis patieks griežinėliais supjaustytų ir su baltu padažu pakeptų bulvių su plakta moliūgo koše. Tai, ko gero, buvo Kečumo mėgstamiausias patiekalas; be to, Kečumas penktadieniais dažniausiai valgydavo ir šiek tiek picos be mėsos.

Dominikui buvo labai gaila Kečumo. Virėjas nežinojo, ar Kečumas tikrai mano, kad sekmadienio rytą jie ras Andželą prie aukštutinės užtvankos slenksčio, ar tikisi, kad to berniuko kūno išvis niekada neras. Virėjas tik buvo tvirtai nusprendęs neleisti mažajam Denieliui pamatyti Andželo lavono. Dominikas Bačiagalupas abejojo, ar pats norėtų jį pamatyti – ir apskritai kada nors tą berniuką rasti.

Vandens puodas, – į kurį virėjas, virdamas kiaušinius be lukšto, įpylė šiek tiek acto, – jau buvo vėl beužverdąs. Pusryčiams virėjas avienos troškinį patiekė su be lukšto virtais kiaušiniais, bet siūlydamas tą troškinį kaip vidurdienio patiekalą jis tiesiog turėdavo po ranka daug kečupo; kiaušinių be lukšto toli nenuveši. Kai vanduo su actu užvirė, Dominikas juo nuplikė pjaustymo lentas – sterilizavo.

Viena iš lentpjūvės darbininkų žmonų sutepė apie penkiasdešimt sumuštinių su salotų lapais, pomidorais ir nuo pusryčių likusiu kumpiu. Dabar ji valgė vieną tokį sumuštinį, nenuleisdama akių nuo virėjo, – Dominikas matė, kad ji sumaniusi paišdykauti. Ji buvo vardu Dotė; gerokai per stora, kad jai tas vardas tiktų^8, ir pagimdžiusi tiek daug vaikų, jog dabar jau atrodė, jog ta moteris seniai praradusi visus kitus savo galbūt kadaise turėtus sugebėjimus, likęs tik jos apetitas, apie kurį virėjas išvis nenorėjo galvoti. (Dominiko įsivaizdavimu, ji turėjo daugybę apetitų.)

Lentpjūvės darbininko žmona su mentele rankoje – ta, kuriai reikėjo vis priminti, kad pabaksnotų ant kepimo lakšto kepinamą dešrą, – matyt, irgi buvo nusiteikusi paišdykauti, nes ir ji stebėjo virėją. Kadangi anos moters, kuri valgė sumuštinį, burna buvo pilna, pirma prašneko ši, su mentele. Ji buvo vardu Mei; dar storesnė negu Dotė ir dukart ištekėjusi. Vaikai, kurių Mei susilaukė su antruoju vyru, buvo tokio pat amžiaus kaip ir jos vaikaičiai – vaikų iš pirmosios santuokos vaikai, – ir šis nenormalumas taip baisiai trikdė ir Mei, ir jos antrąjį vyrą, jog jie niekaip negalėjo tiek atsigauti, kad nuramintų vienas kitą ir nebesijaudintų dėl tokios savo gyvenimo keistybės.

Dominikui nenormalus atrodė tik nepaliaujamas Mei virkavimas dėl to, kad ji turi vaikų, kuriems tiek pat metų kiek ir vaikaičiams. Didelis čia daiktas! – galvojo virėjas.

– Tu tik pažiūrėk į ją, – kartą pasakė Kečumas, turėdamas omeny Mei. – Jai, po velnių, viskas yra didelis daiktas.

Gal ir taip, mąstė virėjas, kai Mei mentele parodė į jį. Gundomai kraipydama klubus, ji sumurkė:

– Oi, Virėjuk, užmirščiau apgailėtiną savo gyvenimą, jei tik tu mane vestum ir virtum man!

Dominikas kietu ilgakočiu šepetėliu šveitė karštame vandenyje mirkstančias pjaustymo lentas; nuo garuojančio acto jam ašarojo akys.

– Tu jau ištekėjusi, Mei, – tarė jis. – Jei susituoktume ir turėtume vaikų, jie būtų jaunesni už tavo vaikaičius. Man baisu ir pagalvoti, kaip tada jaustumeisi.

Atrodė, kad ta mintis Mei iš tiesų pribloškė; virėjui dingtelėjo, kad gal nereikėjo priminti tos bauginančios temos. O Dotė, tebevalganti sumuštinį, spazmiškai nusijuokė – pilna burna – ir ėmė springti. Pagalbininkės, tarp jų ir Mei, tik stovėjo ir laukė, kad virėjas ką nors darytų.

Dominikui Bačiagalupui springimas nebuvo naujiena. Jis matė daug springstančių miško ruošos ir fabrikų darbininkų – taigi žinojo, ką daryti. Prieš keletą metų išgelbėjo vieną iš šokių salės moterų; ji buvo girta ir jau springo savo pačios vėmalais, bet virėjas nesutriko. Tai buvo visiems gerai žinoma istorija – Kečumas net sugalvojo jai pavadinimą: „Kaip Virėjukas išgelbėjo Šešiaskardinę Pamę“. Ta moteris buvo tokia pat aukšta ir prakauli kaip Kečumas, ir Dominikui prireikė Kečumo pagalbos, kad ją paklupdytų, o paskui pargriautų ant visų keturių, – tik tada virėjas galėjo pritaikyti savotišką Heimlicho metodą. (Šešiaskardinė Pamė tą pravardę gavo todėl, kad, Kečumo skaičiavimu, tiek alaus ji kasvakar išmaukdavo prieš pereidama prie burbono.)

Daktaras Heimlichas gimė tūkstantis devyni šimtai dvidešimtaisiais, bet dabar jau išgarsėjęs jo metodas penkiasdešimt ketvirtaisiais Koaso apygardoje dar nebuvo žinomas. Dominikas Bačiagalupas jau keturiolika metų virė valgį apetitu nesiskundžiantiems valgytojams. Daugybė žmonių springo jo akivaizdoje; trys iš jų mirė. Virėjas matė, kad daužymas per nugarą ne visada padeda. Savitas Kečumo metodas – užspringusiųjų pakėlimas aukštyn kojomis ir geras papurtymas – kartais irgi nebūdavo veiksmingas.

Bet kartą Kečumas turėjo improvizuoti, ir Dominikas tapo to itin sėkmingai pasibaigusio nutikimo liudininku. Girtas medkirtys buvo pernelyg kovingai nusiteikęs ir per stambus, kad Kečumas galėtų jį papurtyti aukštyn kojomis. Tas vyriškis, – kuris ne tik springo, bet ir mėgino nudėti Kečumą, – keliskart išslydo jam iš rankų.

Kečumas kumščiu vis daužė tam puspročiui į paširdžius – smūgiuodamas iš apačios. Sulig ketvirtu ar penktu smūgiu springstantysis staiga išspjovė didelį nesukramtytą avienos gabalą, kurį buvo netyčia įkvėpęs.

Ilgainiui virėjas truputį pakeitė improvizacinį Kečumo metodą, kad tiktų mažesniam jo ūgiui ir ne tokiai karingai prigimčiai. Dominikas greitai pranerdavo pro mostaguojančias springstančio žmogaus rankas ir atsidurdavo jam už nugaros. Tada apglėbdavo nelaimėlį virš juosmens ir sunertomis rankomis, į viršų nukreiptu judesiu, staiga spūstelėdavo pilvą – šiek tiek žemiau krūtinės ląstos. Tai visada padėdavo.

Kai Dotė virtuvėje ėmė mostaguoti rankomis, Dominikas vikriai niurktelėjo už jos.

– Oi, Dieve mano, Virėjuk, – išgelbėk ją! – rėkė Mei, akimirksniu išmetusi iš galvos, o gal ir visai pamiršusi opų vaikų ir vaikaičių amžiaus klausimą.

Įbedęs nosį į šiltą, prakaituotą Dotės sprandą, virėjas vos galėjo ją apglėbti. Dotės krūtys buvo per didelės ir labai jau žemai nukabusios; Dominikas turėjo jas kilstelėti, kad apčiuoptų, kur baigiasi Dotės krūtinės ląsta ir prasideda pilvas. Bet kai tik jis suėmė jos krūtis, tik akimirką, Dotė uždėjo rankas ant jo rankų ir smarkiai stūktelėjo užpakaliu jam į pilvą. Ji isteriškai juokėsi, visai nespringo; ta nevisprotė Mei ir visos kitos pagalbininkės irgi kvatojo.

– Oi, Virėjuk, – iš kur žinai, kad man taip labiausiai patinka? – sudejavo Dotė.

– Visada jaučiau, kad Virėjukas mėgsta iš užpakalio, – dalykiškai tarė Mei.

– Ak tu šuniūkšti! – sušuko Dotė, trindamasi į virėją. – Kaip man patinka, kai tu nuolat sakai: „Už tavęs!“

Dominikas pagaliau ištraukė savo rankas, kurias ji laikė prispaudusi sau prie krūtų, ir švelniai atsistūmė nuo jos.

– Ko gero, mes jam nepakankamai storos, Dote, – liūdnai tarė Mei. Jos balse suskambo kažkokia nemaloni gaidelė; virėjas aiškiai girdėjo. Dabar tai jau atsiimsiu už tą pastabą apie vaikus ir vaikaičius, pagalvojo Dominikas. – O gal mes tiesiog ne tokios indėnės, – pridūrė Mei.

Virėjas nė nežvilgtelėjo į ją; kitos pagalbininkės, netgi Dotė, nusisuko. Mei mentele įžūliai tapšnojo ant kepimo lakšto šildomą avienos troškinį. Dominikas, siektelėjęs pro ją, išjungė kepimo lakštą. Pralįsdamas už jos, pirštais prisilietė jai prie nugaros ties kryžkauliu.

– Na, pakuojamės, damos, – paragino virėjas, beveik taip pat kaip visada. – Judvi su Mei galite susidėti patiekalus plukdytojams, – pasakė Dotei. – O mes, visi kiti, važiuosim miškavežių keliu, kol rasim kirtėjus. – Su Mei jis nekalbėjo – ir nežiūrėjo į ją.

– Vadinasi, mudviem su Dote teks pasivaikščioti? – paklausė Mei.

– Jums reikėtų daugiau vaikščioti, – atsakė Dominikas, vis dar nepažvelgdamas į ją. – Jums būtų naudinga.

– Na, aš pritepiau suknistų sumuštinių, tai gal aš juos ir nešiu, – tarė Dotė.

– Paimk ir avienos troškinį, – paliepė jai virėjas.

Kažkas paklausė, ar tarp plukdytojų yra „ultrakatalikiškai“ nusiteikusių prancūzakalbių kanadiečių; gal Dotei su Mei, eisiančioms prie upės, reikėtų pasiimti ir šiek tiek avinžirnių sriubos.

– Sriubos ant kupros tai jau netempsiu, – pasipiktino Mei.

– Tie žuvėdžiai šventašikniai galės iš sumuštinių išimti kumpį, – pareiškė Dotė.

– Nemanau, kad tarp plukdytojų būtų bent vienas šventašiknis, – tarė Dominikas. – Avinžirnių sriubą ir troškintą elnieną nuvešim kirtėjams. Jei prie upės bus piktų katalikų, sakykite, kad kaltintų mane.

– Oi, žinoma, būtinai pasakysiu, kad kaltintų tave, – patikino virėją Mei. Ji neatitraukė nuo jo akių, bet jis nė karto nežvilgtelėjo į ją. Kai jie jau turėjo eiti kas sau, Mei tarė: – Aš per didelė, kad manęs nepastebėtum, Virėjuk.

– Džiaukis, kad tavęs nepastebiu, Mei, – atšovė jis.

Virėjas nesitikėjo tarp rąstus į sunkvežimius kraunančių kirtėjų išvysti Kečumo; netgi susižeidęs Kečumas buvo geresnis plukdytojas negu bet kuris iš vyrų, dirbančių prie upės.

– Tas mulkis daktaras prigrasė, kad nesušlapinčiau gipso, – paaiškino Kečumas.

– O kodėl turėtum jį sušlapinti? – nustebo Dominikas. – Dar niekad nemačiau, kad įkristum.

– Gal aš vakar jau gana prisižiūrėjau tos upės, Virėjuk.

– Yra troškintos elnienos, – pasakė kirtėjams viena iš virėjo pagalbininkių.

Vieną žmogų sužeidė arklys, kitą – traktorinis krautuvas. Be to, Kečumas pasakojo, kad vienas prancūzakalbis kanadietis neteko piršto kraudamas rąstus nuo briaunos.

– Ką gi, penktadienis, – tarė Dominikas, tarsi būtų iš anksto žinojęs, kad penktadienį kokiam nors kvailiui būtinai nutiks kokia nelaimė. – Čia avinžirnių sriuba tiems iš jūsų, kuriems ne vis tiek, kad šiandien penktadienis, – paskelbė virėjas.

Kečumas pastebėjo, kad senasis jo bičiulis kažkoks suirzęs.

– Kas yra, Virėjuk? Kas atsitiko? – paklausė.

– Nieko, tik Dotė su Mei truputį pakvailiojo, – paaiškino virėjas. Jis Kečumui papasakojo, kas atsitiko – ir ką Mei pasakė apie Indėnę Džeinę.

– Ne man sakyk – sakyk Džeinei, – patarė Kečumas. – Džeinė kaip reikiant išspardys Mei šikną, jeigu jai pasakysi.

– Žinau, Kečumai, todėl jai ir nesakau.

– Jei Džeinė būtų pamačiusi, kad Dotė laiko tavo rankas sau ant papų, jau būtų išspardžiusi šikną Dotei, Virėjuk.

Dominikas Bačiagalupas žinojo ir tai. Šiame pasaulyje išvis nesaugu; virėjas nenorėjo žinoti, kiek šiknų išspardoma kiekvieną minutę. Kadaise nemažai išspardė ir Kečumas; jam nieko nereikštų išspardyti dar keletą.

– Šįvakar bus kepti įdaryti viščiukai ir su baltu padažu pakeptos bulvės, – pasakė Dominikas Kečumui.

Atrodė, kad Kečumui skaudu tai girdėti.

– Einu į pasimatymą, – tarė tas dičkis. – Na, man ir nesiseka – pražiopsosiu keptą viščiuką.

– Į pasimatymą? – pasibjaurėjo Dominikas. Tų Kečumo santykių – dažniausiai su moterimis iš šokių salės – jis mintyse niekada nevadino pasimatymais. O pastaruoju laiku Kečumas susitikinėjo su Šešiaskardine Pame. Vienas Dievas težino, kiek juodu kartu išgeria! – galvojo Dominikas Bačiagalupas. Nuo tada, kai išgelbėjo, virėjas Šešiaskardinei jautė simpatiją, bet suprato, kad ji nelabai jį mėgsta; gal ją piktino tai, kad buvo išgelbėta.

– Vis dar susitikinėji su Pame? – paklausė Dominikas gerai išgeriančio draugo.

Bet Kečumas nenorėjo apie tai šnekėti.

– Tau reikėtų susirūpinti dėl to, kad Mei žino apie tave su Džeine, Virėjuk. Ar nemanai, kad turėtum šiek tiek sunerimti?

Dominikas apsidairė, kur jo pagalbininkės ir ką jos daro; moterys šalia miškavežių kelio jau buvo pastačiusios sulankstomąjį stalą. Kilnojamajame namelyje, ant propaninės kelių degiklių viryklės, šilo sriuba ir troškinta elniena. Ant sulankstomojo stalo buvo išdėlioti dideli dubenys ir šaukštai; medkirčiai ėjo į namelį, kiekvienas pasiėmęs dubenį ir šaukštą. Moterys namelyje dalijo jiems maistą.

– Neatrodai pakankamai sunerimęs, Virėjuk, – pasakė Kečumas. – Jeigu Mei žino apie Džeinę, tai žino ir Dotė. Jeigu žino Dotė, tai jau žino visos tavo virtuvės moterys. Net aš žinau, bet nekišu nosies, kur nereikia.

– Žinau. Ir esu tau dėkingas, – tarė Dominikas.

– Noriu pasakyti, kiek laiko praeis, kol sužinos konsteblis Karlas? Jeigu jau kalbam apie šiknų spardymą, – šnekėjo Kečumas. Jis padėjo sunkią sugipsuotą ranką virėjui ant peties. – Pažiūrėk į mane, Virėjuk. – Sveikąja ranka Kečumas bedė sau į kaktą – į ilgą melsvai pilkšvą randą. – Mano makaulė kietesnė negu tavo, Virėjuk. Bus negerai, jeigu kaubojus sužinos apie tave su Džeine, patikėk manim.

Su kuo susitinki? – vos nepaklausė senojo bičiulio Dominikas Bačiagalupas, vien tam, kad pakeistų pokalbio temą. Bet iš tikrųjų virėjas nenorėjo žinoti, ką Kečumas dulkina, – ypač jeigu tai ne Šešiaskardinė Pamė.

Daugumą vakarų, vis dažniau, Džeinė namo grįždavo taip vėlai, kad konsteblis Karlas būdavo jau nusmigęs; iš ryto kaubojus pabusdavo tik jai išvažiavus į darbą. Tik retkarčiais kildavo sunkumų – dažniausiai tada, kai Džeinė grįždavo per anksti. Bet buvo aišku, kad netgi toks kvailas alkoholikas kaip konsteblis ilgainiui susivoks. Arba kuri nors virėjo pagalbininkė ką nors pasakys savo vyrui; o lentpjūvės darbininkams virėjas ir Indėnė Džeinė gal ne taip patinka kaip miško kirtėjams ir plukdytojams.

– Suprantu, ką turi omeny, – pasakė virėjas Kečumui.

– Velniai griebtų, Virėjuk, – tarė Kečumas. – Ar Denis žino apie tave su Džeine?

– Rengiausi jam pasakyti, – atsakė Dominikas.

– Rengiausi, – pašaipiai pakartojo Kečumas. – Ar čia kaip „rengiausi užsimauti gumytę“, ar „užsimoviau“?

– Suprantu, ką turi omeny, – vėl pasakė virėjas.

– Devintą valandą, sekmadienio rytą, – dar priminė jam Kečumas. Dominikas suprato, kad Kečumo pasimatymas, ko gero, truks dvi naktis – gal ne šiaip pasimatymas, veikiau išgertuvės ar orgija.

Tvisted Riveryje tos naktys, kurias virėjas, jei tik būtų galėjęs, tikrai būtų nuslėpęs nuo sūnaus, buvo šeštadienių naktys, kai ištvirkavimas ir besaikis gėrimas atrodydavo tarsi kokia liga, paplitusi bendruomenėje, turinčioje neįtikimų pretenzijų į pastovumą prie pat šėlstančios upės, – ką jau kalbėti apie tai, kad žmonės, šitaip rizikingai užsidirbantys pragyvenimui, į šeštadienių naktis žiūrėjo kaip į pelnytą pasismaginimą.

Dominikas Bačiagalupas, ne tik blaivininkas, bet ir našlys, neįpratęs ištvirkauti, vis dėlto užjaučiamai vertino įvairias savęs naikinimo apraiškas, kurių paprastai prisižiūrėdavo šeštadienių naktimis. Virėjas gal pastebimiau nepritarė Kečumo elgesiui, negu smerkė kitus Tvisted Riverio storžievius ir ištvirkėlius. Tikriausiai dėl to, kad Kečumas apskritai nebuvo kvailas, virėjas sunkiau pakentė jo kvailiojimą, tačiau nuovokiam dvylikamečiui – o Denis buvo pastabus ir nuovokus – atrodė, jog tėvas Kečumu nuolat nusivylęs ne tik todėl, kad jau pritrūko kantrybės. Indėnė Džeinė virėjo smerkiamo Kečumo negynė, o Denis jį užstodavo.

Tą šeštadienio vakarą, kai Andželas turbūt atkeliavo prie Negyvėlės užtvankos, – kur, kadangi lavonai plaukia panirę giliau negu rąstai, apdaužytas berniuko kūnas, ko gero, jau buvo pralindęs pro plūduriuojančią užtvarą, ir jaunasis kanadietis tikriausiai jau sukosi vandens verpete arba laikrodžio rodyklės, arba priešinga kryptimi, šiek tiek į dešinę arba į kairę nuo pagrindinės užtvankos ir šliuzo slenksčio, – Denis Bačiagalupas po virėjo name patiektos vakarienės padėjo tėčiui šluostyti stalus. Virėjo padėjėjos jau buvo išvažiavusios namo, tik Indėnė Džeinė dar šveitė paskutinius puodus ir keptuves, laukdama, kada baigsis skalbimo ciklai, kad galėtų visus rankšluosčius bei kitus skalbinius sudėti į džiovykles.

Šeštadienio vakarą į virėjo namą vakarieniauti atėjo ir šeimos; kai kurie vyrai jau buvo girti ir vaidijosi su žmonomis, kelios moterys (paeiliui) pratrūko rėkti ant vaikų. Vienas lentpjūvės darbininkas privėmė tualetą, du nusitašę miško kirtėjai pasirodė per vėlai – savaime suprantama, jie primygtinai prašėsi pamaitinami. Spagečiai su mėsos kukuliukais, kurių virėjas patiekdavo kiekvieną šeštadienio vakarą – vaikams, – buvo jau sustingę, beveik atšalę ir taip neatitiko Dominiko Bačiagalupo normų, kad jis tiems vyrams verčiau pataisė šviežių itališkų makaronų – penne – su rikotos sūriu ir amžinosiomis petražolėmis.

– Velniai griebtų, kaip skanu! – pareiškė vienas iš tų girtuoklių.

– Kaip tai vadinama, Virėjuk? – paklausė kitas gerai įtraukęs medkirtys.

– Prezzémolo, – reikšmingai atsakė Dominikas, ir visiškas to žodžio egzotiškumas mušė įkaušusiems medkirčiams į galvas kaip dar vienas bokalas alaus. Virėjas privertė juos kartoti tą žodį, kol jie išmoko jį ištarti taip, kaip reikia: „pre-CE-mo-lio“.

Džeinė pasipiktino; ji žinojo, kad čia nėra nieko egzotiško, kad itališkai taip vadinamos petražolės.

– Dviem girtuokliams, kurie turbūt ir gimė per vėlai! – bambėjo Džeinė.

– Kečumą paliktum alkaną, jeigu čia būtų Kečumas, – pasakė tėvui Denis. – Kečumui būni baisiai griežtas.

O tie du girtuokliai gavo specialiai jiems pataisytą vakarienę ir išėjo patenkinti. Denis su tėčiu ir Džeine jau buvo visai bebaigią šeštadienio vakaro ruošą, kai vėjas, pūstelėjęs nuo staiga koja atidarytų valgomojo durų, jiems pranešė, jog dar kažkas pavėluotai atėjo į valgyklą.

Džeinė, būdama virtuvėje, nematė, kas atėjo. Ji šūktelėjo, pasisukusi į valgomojo duris, nuo kurių pūtė vėjas:

– Pavėlavot! Vakarienė baigėsi!

– Aš nealkana, – tarė Šešiaskardinė Pamė.

Iš tikrųjų neatrodė, kad Pamę būtų atvijęs alkis; plonas raumenų sluoksnis, dengiantis stambius jos kaulus, buvo apdribęs, o matydamas jos liesą, iš pažiūros kraupoką veidą – keistai perkreiptą, tvirtai sučiauptomis lūpomis – galėjai numanyti, kad ji labiau linkusi laikytis beveik vien alaus dietos negu persivalgyti. Tačiau ji buvo aukšta ir tokių plačių pečių, kad, vilkėdama Kečumo vilnonės flanelės marškiniais, neatrodytų juose pradingusi, o nutįsę šviesūs jos plaukai, jau su žilomis gijomis, buvo švarūs, nors ir neprižiūrimi – kaip ir visas kūnas. Rankoje ji laikė policininko lazdos didumo žibintuvėlį. (Tvisted Riveris buvo ne per geriausiai apšviestas miestas.) Net Kečumo marškinių rankovės Pamei nebuvo per ilgos.

– Taigi, kaip suprantu, tu jį nužudei ir pasisavinai jo drabužius, – pasakė virėjas, atsargiai ją stebėdamas.

– Aš nealkana ir nespringstu, Virėjuk, – tarė Pamė.

– Šįkart gal ir ne, Šešiaskardine! – sušuko iš virtuvės Džeinė. Deniui dingtelėjo, kad abi moterys viena kitą, matyt, gana gerai pažįsta, jeigu jau Džeinė pažino Pamės balsą.

– Jau, regis, vėloka, samdyta pagalbininkė lyg ir nebeturėtų čia būt, ar ne? – paklausė virėjo Pamė.

Dominikas atpažino ypatingą Šešiaskardinės girtumą, ir jį nustebino staiga nusmelkęs pavydas ir ilgesys, – šitą dičkę išmauktas alus ir burbonas negreit nuversdavo nuo kojų, vėliau negu Kečumą. Džeinė išėjo iš virtuvės su makaronų puodu po pažastimi; tuščias puodas atrodė kaip į Pamę nukreiptas patrankos vamzdis.

Mažasis Denis, apimtas savotiškų ikiseksualinių jausmų, labiau kažkokios nuojautos negu jaudulio, prisiminė Kečumo žodžius apie blėstantį moterų grožį ir apie tai, kaip į laipsnišką jų grožio praradimą reaguoja konsteblis Karlas. Dvylikamečio manymu, Džeinės grožis nebuvo išblėsęs – dar ne visai. Jos veidas tebebuvo dailus, ilga kasa tiesiog stulbino, ir galima buvo įsivaizduoti, kaip spindi juodi lyg anglis plaukai, kai ji tą kasą išpina. Be to, dar buvo galima galvoti apie milžiniškas jos krūtis.

Tačiau matydamas Šešiaskardinę Pamę Denis jautėsi sutrikęs – kitaip, bet kartu ir labai panašiai: ji buvo kažkaip vyriškai graži (ir iš pažiūros stipri), o jos moteriškumas gana primityvus, – atėjo nerūpestingai užsimetusi Kečumo drabužį, be liemenėlės, po marškiniais pūpso neprilaikomos krūtys, – ir dabar jos akys nuo Džeinės staiga nukrypo į Denį, o paskui įsmigo į virėją – pavojingai, drąsiai, bet kartu ir droviai, kaip jaunos merginos.

– Man reikia tavo pagalbos – dėl Kečumo, Virėjuk, – tarė Pamė. Dominikas išsigando, kad Kečumą bus ištikęs širdies smūgis arba kas nors dar blogiau; jis tikėjosi, kad Šešiaskardinė prie mažojo Denielio neišklos visų kraupių smulkmenų.

– Aš galiu tau padėti, jei dėl Kečumo, – pasakė Pamei Indėnė Džeinė. – Jis tikriausiai kur nors nusmigo – jeigu taip, man bus lengviau jį parnešti negu Virėjukui.

– Užmigo nuogas ant klozeto, o aš klozetą turiu tik vieną, – paaiškino Pamė Dominikui, nežiūrėdama į Džeinę.

– Tikiuosi, jis ten tik skaitė, – atsakė virėjas.

Atrodė, kad Kečumas atkakliai stumiasi į priekį, stengdamasis perskaityti visas Dominiko Bačiagalupo knygas; iš tikrųjų tai buvo Dominiko motinos knygos – ir romanai, kuriuos taip mėgo Rouzė. Kaip žmogus, mokyklą metęs dar tada, kai buvo jaunesnis už Denį, Kečumas pasiskolintas knygas skaitė labai jau ryžtingai, kone maniakiškai. Virėjui jas grąžindavo beveik kiekviename puslapyje pieštuku apvedęs vieną ar kelis žodžius – ne pabraukęs pastraipas ar sakinius, o tiesiog apvedęs tik kai kuriuos žodžius. (Denis vis galvojo, kad gal jo mama taip mokė Kečumą skaityti.)

Kartą mažasis Denis surašė žodžius, kuriuos Kečumas buvo apvedęs jo mamos knygoje – Hotorno romane „Raudona raidė“. Tas žodžių sąrašas atrodė beprasmis:

simbolizuoja

plakimo stulpas

seksas

nusidėjėlės

sąžinės graužimas

krūtys

išsiuvinėta

besiraičiojanti

gėdingas

solidus

virpantis

bausmė

išsigelbėjimas

graudus

aimanos

apsėstas

niekingas

tyras

slapčiausias

atpildas

meilužis

teršia

šlykštus

Ir visi šie Kečumo apvesti žodžiai buvo tik iš pirmų keturių skyrių!

– Kaip manai, apie ką jis mąsto? – paklausė Denis tėčio.

Virėjas prikando liežuvį, nors jam labai knietėjo atsakyti. Be jokios abejonės, žodžiai „seksas“ ir „krūtys“ nuolat sukosi Kečumui galvoje; o dėl „nusidėjėlių“, tai Kečumas keletą tokių pažinojo. (Viena iš jų buvo Šešiaskardinė Pamė!) Jei kalbėtume apie „meilužį“, na, apie tai Dominikas Bačiagalupas nusimanė geriau, negu norėjo nusimanyti, – ir kam, po velnių, rūpi, kaip tą žodį supranta Kečumas! O „plakimo stulpas“ ir „besiraičiojanti“, ką jau kalbėti apie „aimanos“, „niekingas“, „teršia“ ir „šlykštus“... virėjas nejautė nė menkiausio noro aiškintis, kodėl Kečumas taip gašliai susidomėjo tais žodžiais.

„Solidus“, „tyras“, „slapčiausias“ ir – ypač – „simbolizuoja“ šiek tiek nustebino; be to, Dominikas niekada nemanė, kad Kečumo dėmesį galėtų patraukti žodžiai „išsiuvinėta“, „gėdingas“, „virpantis“ arba „graudus“. Bet virėjas buvo įsitikinęs, kad „atpildas“ (juo labiau „bausmė“) senajam jo bičiuliui tinka taip pat kaip ir „apsėstas“, nes Kečumas neabejotinai buvo apsėstas – taip smarkiai, kad „išsigelbėjimas“ atrodė vargu ar įmanomas. (Ar Kečumas dažnai jaučia „sąžinės graužimą“ – ir dėl ko, dėl kokio poelgio jį graužia sąžinė? – galvojo Dominikas.)

– Gal čia tik šiaip žodžiai, – garsiai mąstė mažasis Denis.

– Ką turi omeny, Denieli?

Gal Kečumas tiesiog norėjo padidinti savo žodžių atsargą? Kaip beveik nelavintas žmogus, jis kalbėjo labai raiškiai ir taisyklingai – ir vis skolinosi knygas!

– Čia tokie lyg ir nekasdieniški žodžiai, bent jau dauguma, – mąstė Denis.

Taip, virėjas buvo tos pat nuomonės, – išskyrus „seksą“, „krūtis“ ir gal dar „sąžinės graužimą“.

– Žinau tik tai, kad aš jam skaičiau, o paskui jis pasiėmė tą suknistą knygą, nuėjo į tualetą ir ten nusmigo, – pasakojo Šešiaskardinė. – Miega įsispraudęs kampan, bet vis tiek tebesėdi ant klozeto, – pridūrė.

Dominikas nieko nenorėjo girdėti apie tą skaitymą balsu. Jam neatrodė, kad Kečumo šokių salėje susirandamos moterys domėtųsi literatūra ar šiaip trokštų kokių nors žinių; virėjo manymu, Kečumas išvis retai kada ką sakydavo toms moterims – ir neklausydavo, ką sako jos. Bet kartą Dominikas (nelabai nuoširdžiai) Kečumo paklausė, kokia būna jo „įžanga“.

Virėjas gerokai nustebo, kai Kečumas atsakė:

– Prašau, kad jos man paskaitytų. Tai man sužadina ūpą.

Arba norą nusinešti knygą į tualetą ir ten su ja užmigti, dabar abejingai galvojo Dominikas. Be to, virėjas nemanė, kad tos šokių salės moterys būtų itin raštingos. Iš kur Kečumas žino, kuri moteris apskritai moka skaityti? Ir kuri ten knyga taip numušė jam ūpą per pasimatymą su Šešiaskardine Pame? (Labai galimas daiktas, kad Kečumui paprasčiausiai reikėjo nueiti į tualetą.)

Indėnė Džeinė buvo nuėjusi į virtuvę ir dabar grįžo su žibintuvėliu.

– Kad rastum kelią atgal, – pasakė, paduodama žibintuvėlį Dominikui. – Aš pabūsiu su Deniu ir pažiūrėsiu, kad rengtųsi gulti.

– Gal galiu eiti su tavimi? – paprašė tėčio berniukas. – Padėčiau pakelti Kečumą.

– Mano būstas nelabai tinkamas vaikams, Deni, – tarė jam Pamė.

Į tai būtinai reikėjo ką nors atsakyti, bet virėjas tik paliepė:

– Pabūk su Džeine, Denieli. Aš tuoj pareisiu, – dar pasakė, labiau Džeinei negu sūnui, bet indėnė indų plovėja jau buvo grįžusi į virtuvę.

Iš antro virėjo namo aukšto, kur buvo miegamieji, galėjai matyti upės įlankos kraštą ir – dar geriau – aukščiau įlankos esantį miestelį. Tačiau miestelį naktį gaubė tokia tamsa, kad žmogui, žiūrinčiam iš atokiai stovinčio virėjo namo, buvo sunku suprasti, kas darosi įvairiose aludėse ir nutriušusiuose viešbutėliuose, – Denis su Indėne Džeine negirdėjo ir muzikos, sklindančios iš šokių salės, kurioje niekas nešoko.

Kurį laiką berniukas su indėne indų plovėja stebėjo dviejų žibintuvėlių šviesas, tolstančias miestelio link. Šokčiojančią virėjo švieselę buvo nesunku atpažinti todėl, kad jis šlubavo – ir jo žingsniai buvo smulkesni, Dominikas turėjo krypinti dukart tankiau, kad neatsiliktų nuo žirgliojančios Šešiaskardinės Pamės. (Džeinei gal buvo apmaudu, kad negirdi jų pokalbio; o Denis tikrai būtų norėjęs pamatyti nuogą Kečumą, sėdintį ant klozeto.) Bet netrukus švieselės pradingo upės įlanką gaubiančiame rūke ir tarp blausesnių miestelio žiburių.

– Jis tuoj grįš, – tarė dvylikametis, nes tikriausiai jautė, jog Džeinė tikisi, kad taip ir bus. Ji nieko neatsakė, tik paklojo lovą jo tėčio kambaryje – ir uždegė ant naktinio stalelio stovinčią lempą.

Denis išsekė paskui ją į antro aukšto koridorių; matė, kaip ji, išeidama iš miegamojo, palietė dvidešimties centimetrų skersmens ketaus keptuvę. Ta ant kablio pakabinta keptuvė Denio tėčiui buvo ties pečiais, Indėnei Džeinei – ties krūtimis, o Deniui, kuris praeidamas irgi ją palietė, kaip tik akių aukštyje.

– Galvoji, kaip žiebtum meškai? – paklausė berniuko Džeinė.

– Turbūt tu apie tai pagalvojai, – atsakė jis.

– Eik, išsivalyk dantis ir visa kita, – paragino ji.

Berniukas nuėjo į jųdviejų su tėčiu vonios kambarį. Kai apsivilko pižamą ir pasirengė gulti, Džeinė atėjo į jo miegamąjį ir prisėdo ant lovos šalia jo.

– Niekada nemačiau, kad išsipintum kasą, – tarė berniukas. – Įdomu, kaip atrodai palaidais plaukais.

– Esi dar per jaunas, kad matytum mane palaidais plaukais, – pasakė jam Džeinė. – Nenoriu, kad paskui mane graužtų sąžinė, kad tave mirtinai išgąsdinau. – Berniukas matė, kaip žaismingai po Cleveland Indians kepuraitės snapeliu žibsi jos akys.

Iš tos pusės, kur buvo miestelis, pasigirdo riksmas, paskui arba atitinkamas atsakas, arba aidas atsklido nuo čia pat esančios upės įlankos, bet buvo sunku išskirti rėkiančiojo žodžius, o visus su tuo susijusius ginčus ar paskesnius šūksnius pasičiupęs nunešė vėjas.

– Šeštadienio naktį miestelyje pavojinga, ar ne? – paklausė Denis Indėnės Džeinės.

– Pažįstu tokį šlubą vyruką... gal žinai, apie ką kalbu... ir jis visada sako, kad šiame pasaulyje „tiek daug nelaimingų atsitikimų“. Gal tai jau girdėjai, – tarė Džeinė. Didžiulė jos plaštaka jau buvo vogčiomis palindusi po antklode ir radusi mažojo Denio pažastį, kur, kaip Džeinė žinojo, jis labiausiai bijojo kutenamas.

– Žinau, apie ką kalbi! – sušuko dvylikametis. – Nekutenk!

– Na, šeštadienio naktį nelaimingų atsitikimų tiesiog būna dar daugiau, – šnekėjo Džeinė, nekutendama, bet laikydama ranką Denio pažastyje. – Tačiau niekas neprasidės su tavo tėčiu – tik jau ne tada, kai jis su Šešiaskardine.

– Bet grįžti turės vienas, – priminė Džeinei berniukas.

– Nesijaudink dėl tėčio, Deni, – pasakė jam Džeinė; ji atitraukė ranką nuo jo pažasties ir atsitiesė, tebesėdėdama ant lovos.

– O tu patvarkytum Šešiaskardinę? – paklausė berniukas. Tai buvo vienas iš Denielio Bačiagalupo mėgstamiausių klausimų; jis Indėnę Džeinę nuolat klausinėdavo, ar ji „patvarkytų“ vieną ar kitą žmogų, kaip vis klausinėjo ir Kečumą, ar jis galėtų išspardyti šikną tikram ar tariamam priešininkui. Ar Džeinė patvarkytų Henrį Tiboltą, arba Bepirštį Laflerą, arba brolius Bodė, arba dvynius Bibius – arba Skotį Fernaldą, Erlą Dinsmorą, Čarlį Klafą ir Franką Bimisą?

Indėnė Džeinė paprastai atsakydavo: „Tikriausiai.“ (Kai Denis paklausė, ar ji patvarkytų Kečumą, Džeinė atsakė: „Gal, jeigu jis būtų ganėtinai girtas.“)

Bet kai tariama priešininkė buvo Šešiaskardinė Pamė, Džeinė sudvejojo. Denis dar nebuvo jos matęs taip dvejojančios.

– Šešiaskardinė – žuvęs žmogus, – galiausiai pasakė Džeinė.

– Bet ar tu ją patvarkytum? – primygtinai klausė mažasis Denis.

Stodamasi Džeinė palinko prie berniuko; stipriomis rankomis suspaudusi jam petukus, pabučiavo jį į kaktą.

– Tikriausiai, – tarė Indėnė Džeinė.

– Kodėl Šešiaskardinė buvo be liemenėlės? – paklausė jos Denis.

– Atrodė apsirengusi paskubomis, – pasakė Džeinė; jau stovėdama jo miegamojo tarpduryje, ji pasiuntė jam dar vieną bučinį ir išeidama paliko duris praviras. Iš koridoriaus sklindanti šviesa Deniui buvo vietoj naktinės lempos – visada, kiek tik jis prisiminė.

Denis klausėsi, kaip vėjas klebena nesandarias laukujes virtuvės duris; sulig kiekvienu gūsiu tos nelemtos durys barškėjo. Dvylikametis suprato, kad ten ne namo grįžęs tėtis ir ne dar vienas naktinis svečias.

– Ten tik vėjas! – sušuko jam Indėnė Džeinė – iš kito koridoriaus galo. Ji žinojo, jog nuo tada, kai išgirdo istoriją apie mešką, berniukas vis nuogąstauja, kad kas neįsibrautų.

Aulinius batus ar batelius Džeinė visada palikdavo apačioje, į antrą aukštą užlipdavo tik su puskojinėmis. Jeigu ji būtų grįžusi į apačią, Denis būtų girdėjęs nuo jos svorio girgždant laiptus, bet Džeinė tikriausiai liko viršuje; mūvėdama vien kojinėmis, slankiojo tyliai kaip koks naktinis gyvūnas. Vėliau mažasis Denis išgirdo, kad vonios kambaryje bėga vanduo; jis pagalvojo, ar nebus grįžęs tėtis, bet berniukas buvo pernelyg mieguistas, kad liptų iš lovos ir eitų pažiūrėti. Denis gulėjo klausydamasis vėjo ir nuolatinio upės šniokštimo. Kai kažkas jį vėl pabučiavo į kaktą, dvylikametis jau buvo taip įmigęs, kad nesuprato, ar tai tėtis, ar Indėnė Džeinė, – o gal jis tik sapnavo, kad jį bučiuoja, ir tame sapne jį bučiavo Šešiaskardinė Pamė.

Pamė, žirgliojanti per miestelį, – su virėju, kuris klibikščiavo paskui ją kaip ištikimas, bet sužeistas šunytis, – atrodė pernelyg grėsminga ir ryžtingai nusiteikusi, kad kam nors kiltų noras ją pabučiuoti ar būti jos pabučiuotam. Virėjas, žinoma, nieko tokio nenorėjo – bent jau sąmoningai.

– Taip baisiai nelėk, Šešiaskardine, – paprašė Dominikas, bet arba vėjas nupūtė jo žodžius ir ji neišgirdo, arba Pamė tyčia ėmė žirglioti dar didesniais žingsniais.

Prie lentpjūvės vėjas skrodė trijų aukštų aukštumo pjuvenų bokštą ir nešė dulkes jiems į akis. Pjuvenos labai degios; pasak Kečumo, čia buvo „potencialus pragaras“ – ypač šiuo metų laiku. Per žiemą išaugusią krūvą išvežti iš miestelio bus galima tik kai po purvo sezono sutvirtės miškavežių keliai; tik tada pjuvenos bus išvežtos ir parduotos Androskogino slėnio ūkininkams. (Pačioje lentpjūvėje, be abejo, irgi buvo pjuvenų.) Nuo įsiplieskusių pjuvenų užsidegtų visas miestelis; neišliktų net ant kalvos, arčiausiai upės įlankos, stovintis virėjo namas, nes ta kalva ir namas – pačioje nuo upės pučiančio vėjo pagairėje. Didesnes, ryškiau degančias žiežirbas vėjas iš miestelio užneštų į kalvą ir ant virėjo namo.

Vis dėlto virėjo išreikalautas pastatas buvo tvirčiausias iš visų Tvisted Riverio miestelio pastatų. Viešbutėliai ir aludės – netgi pati lentpjūvė ir vadinamoji šokių salė – buvo tik prakurai tame pjuvenų gaisre, kurį Kečumas sapnavo niūriuose sapnuose apie nuolat gresiančias šiurpias nelaimes.

Galbūt Kečumas sapnavo netgi dabar – ant klozeto. Bent jau taip manė Dominikas Bačiagalupas, iš visų jėgų besistengiantis neatsilikti nuo Šešiaskardinės Pamės. Juodu pralėkė pro barą šalia prancūzakalbių kanadiečių mėgstamo viešbutėlio. Purviname skersgatvyje prie šokių salės stovėjo tūkstantis devyni šimtai dvyliktųjų Lombardo garinis rąstų vilkikas; jis ten riogsojo paliktas jau taip seniai, kad per tą laiką šokių salė greta jo buvo ir nugriauta, ir vėl atstatyta. (Nuo ketvirtojo dvidešimto amžiaus dešimtmečio rąstų prikrautas roges iš miškų ištempdavo benzininiai vilkikai.)

Jeigu miestelis užsiliepsnotų, galvojo Dominikas, galbūt išliktų tik šito senutėlio „Lombardo“ griaučiai. Virėjas nustebo, kai, dabar pažvelgęs į tą „Lombardą“, pamatė brolius Bodė, miegančius arba negyvus ant priekinės sėdynės virš pavažų. Gal juos išvarė iš šokių salės ir jie ten nusmigo (arba buvo atnešti ir taip palikti).

Klibikščiuodamas pro ant sėdynės dryksančius brolius, Dominikas sulėtino žingsnį, bet Pamė jau buvo juos mačiusi ir neketino sustoti.

– Nesušals – dabar net nesninga, – tarė Šešiaskardinė.

Prie kitos aludės keturi ar penki vyrai stebėjo kažkokias labai jau padrikas muštynes. Erlas Dinsmoras su vienu iš dvynių Bibių mušėsi turbūt taip ilgai, kad abu jau buvo sudavę visus geriausius savo smūgius, arba tie vyrai buvo taip užsipylę akis, kad apskritai negalėjo muštis. Atrodė, kad jie nebepajėgia vienas kito sužeisti – bent jau tyčia. Kitas dvynys Bibis arba iš nuobodulio, arba tiesiog nesmagiai jausdamasis dėl brolio staiga puolė Čarlį Klafą. Praeidama Šešiaskardinė Pamė vienu smūgiu parbloškė Čarlį ant žemės; paskui, dilbiu trinktelėjusi per ausį, partiesė Erlą Dinsmorą, ir dvyniai Bibiai beprasmiškai įsispoksojo vienas į kitą, pamažu suvokdami, kad nebėra su kuo muštis, – nebent jie išdrįstų susiremti su Pame.

– Čia Virėjukas su Šešiaskardine, – pasakė Bepirštis Lafleras.

– Stebiuosi, kad tu mus dar atskiri, – tarė Pamė, nustumdama jį į šalį.

Jie priėjo plokščiastogių namų eilę – naujesnius viešbutėlius, kuriuose gyveno sunkvežimių vairuotojai ir keltuvų mašinistai. Kaip sakė Kečumas, Naujojo Hampšyro šiaurėje dviaukštį plokščiastogį namą statantis rangovas turėtų būti visiškas subingalvis mulkis. Kaip tik tą akimirką vėjas (arba kuris nors lankytojas) atlapojo šokių salės duris, ir atsklido apgailėtina muzika – Peris Komas dainavo „Don’t Let the Stars Get in Your Eyes“.

Į artimiausią viešbutėlį vedė išoriniai laiptai; Pamė atsisukusi sugriebė Dominiką už marškinių rankovės ir truktelėjo, kad eitų paskui ją.

– Atsargiai ant priešpaskutinės pakopos, Virėjuk, – pasakė, tempdama jį laiptais į viršų.

Šlubuoti laiptais visada būdavo sunkoka – ypač tokiu greičiu, kokiu dabar jį tempė Šešiaskardinė. Viršuje priešpaskutinės pakopos išvis nebuvo. Virėjas suklupo ir jau virto į priekį, pusiausvyrą atgavo įsirėmęs į plačią Pamės nugarą. Ji tiesiog vėl atsisuko ir kilstelėjo jį už pažastų – užkėlė ant viršutinės pakopos, ir jis viršunose prisilietė prie jos raktikaulio. Nuo jos kaklo sklido kažkoks moteriškas kvapas, nors gal ir ne kvepalų, bet virėją trikdė į Kečumo vilnonės flanelės marškinius įsigėrę vyriški kvapai.

Laiptų viršuje muzika iš šokių salės buvo girdėti dar geriau – Peti Peidž dainavo „(How Much Is) That Doggie in the Window?“ Nenuostabu, kad niekas nebešoka, – galvojo Dominikas Bačiagalupas, o Šešiaskardinė, pakreipusi petį, atstūmė duris.

– Po velnių, nekenčiu šitos dainos, – suburbėjo, tempdamasi virėją į vidų. – Kečumai! – pašaukė, bet neišgirdo jokio atsako. Laimė, ta šlykšti muzika nutilo, kai Pamė uždarė duris.

Virėjas nelabai suprato, kur baigiasi virtuvė, į kurią jie įėjo, ir prasideda miegamasis; šiek tiek arčiau mėtėsi puodai, keptuvės ir buteliai, o už jų dryksojo išsvaidyti apatiniai ir stovėjo didžiulė nepaklota lova, apšviesta tik žalsvo akvariumo. Kas galėjo pamanyti, kad Šešiaskardinei Pamei patinka žuvelės ar apskritai kokie nors kambariniai gyvūnai? (Na, jei tame akvariume buvo žuvelių, – Dominikas nematė, kad ten tarp dumblių kas nors plaukiotų. Gal Šešiaskardinei patinka dumbliai?)

Juodu atsargiai perėjo per miegamąjį; netgi nešlubam žmogui buvo sunkoka pralįsti pro milžinišką lovą. Dominikas puikiai įsivaizdavo, kokiomis ypatingomis aplinkybėmis ir kokioje nepatogioje vietoje Kečumas nusmigo, ir manė, kad gal todėl Pamė paskubomis apsirengė be liemenėlės, tačiau pakeliui į vonios kambarį jie praėjo pro tris liemenėles – buvo aišku, kad bet kurią iš jų, netgi labai skubėdama, ji tikrai galėjo užsisegti.

Dabar Šešiaskardinė po Kečumo vilnonės flanelės marškiniais pasikasė krūtį. Dominikui tą akimirką nė nedingtelėjo, kad ji jam gal siūlosi, šitaip pati save glamonėdama, arba šiaip su juo flirtuoja; tai buvo toks pat spontaniškas judesys kaip ir tas, kuriuo ji ant purvinos žemės parbloškė Čarlį Klafą, arba kaip smūgis dilbiu į ausį, kuriuo partiesė Erlą Dinsmorą. Virėjas žinojo, kad jeigu Šešiaskardinė iš tikrųjų norėtų apie ką nors užsiminti, darytų tai aiškiau, o ne taip dviprasmiškai, lyg atsitiktinai paliestų sau krūtį. Be to, Kečumo vilnonės flanelės marškiniai, jos užsivilkti ant nuogo kūno, gal tikrai sukėlė niežulį.

Kečumą jie rado ant klozeto, tebesėdintį maždaug taip, kaip sėdėjo, kai jį aptiko Pamė, – su knyga plonu viršeliu, atversta ir sugipsuota ranka prispausta prie nuogos šlaunies, plačiai išskėstomis kojomis. Klozeto vandenyje buvo matyti ryškūs kraujo raudonumo dryžiai.

– Turbūt kraujuoja iš vidaus! – šūktelėjo Šešiaskardinė, bet virėjas suprato, kad Kečumas į klozetą netyčia įmetė raudonu rašalu rašantį parkerį; tikriausiai norėjo juo apvesti pasirinktus žodžius.

– Vandenį jau nuleidau, prieš jį palikdama, – pasakė Pamė, kai Dominikas, pasiraitojęs rankovę (ir kyštelėjęs ranką Kečumui tarp kelių), išgriebė parkerį – ir vėl nuleido vandenį. Paskui Dominikas praustuvėje nuplovė parkerį, nusiplovė rankas ir nusišluostė rankšluosčiu.

Tik tada jis pastebėjo Kečumo erekciją. Tikriausiai todėl, kad virėjas, be kita ko, visada nuoširdžiai tikėjosi niekuomet nepamatysiąs Kečumo su stačiu, jis pirmiau neatkreipė dėmesio į tai, kas buvo akivaizdu. Savaime suprantama, Šešiaskardinė tokio daikto nepraleido pro akis.

– Na, įdomu, ką jis ketina daryt su šituo! – pasakė ji, sunkiai keldama Kečumą už pažastų. Jai pavyko jį ant klozeto pasodinti tiesiau, kad nebūtų taip įsispraudęs į kampą. – Jeigu paimtum jį už kulkšnių, Virėjuk, aš visa kita išlaikyčiau.

Knyga, vos nepakartojusi parkerio kryčio į klozetą, nuslydo nuo Kečumo šlaunies ir plekštelėjo ant grindų. Dostojevskio „Idiotas“ nustebino Dominiką Bačiagalupą, kuriam vis dėlto buvo lengviau suprasti, kaip Kečumas galėjo su tuo romanu nusmigti ant klozeto, negu įsivaizduoti Šešiaskardinę, garsiai skaitančią Kečumui ant milžiniškos žalsvai apšviestos lovos. Dominikas instinktyviai ištarė knygos pavadinimą, bet Pamė jį ne taip suprato.

– Jau man tai gali ir nesakyt, koks jis idiotas! – tarė ji.

– Ar tau patiko šita knyga? – paklausė jos virėjas, kai juodu jau tempė Kečumą iš vonios kambario; tarpduryje dar sugebėjo trinktelėti Kečumo galvą į durų rankenos bumbulą. Sugipsuota Kečumo ranka vilkosi grindimis.

– Ten apie suknistus ruskius, – atsainiai atsakė Šešiaskardinė. – Man nelabai rūpėjo, ką ten rašo, tiesiog skaičiau jam.

Atsitiktinis smūgis į galvą Kečumo nepažadino, tačiau tarytum paskatino jį kalbėti.

– O jeigu jau šnekam apie tokias skyles, kur gali kaip reikiant įklimpti į mėšlą vien pažiūrėjęs į kokį nors superjautrų šiknių, tai Berlino centre niekad nebuvo nieko, kas prilygtų Bangoro „Pragaro lindynei“, bent jau kiek aš patyriau, – pasakė Kečumas, o dėmesio vertas jo strypas styrojo kaip koks vėjarodis.

– Ką žinai apie Meiną? – paklausė Kečumo Pamė, tarsi jis būtų buvęs sąmoningas ir galėjęs ją suprasti.

– Ne aš nužudžiau Pinetą – jiems nepavyko man to suversti! – pareiškė Kečumas. – Ten buvo ne mano plaktukas.

Laimingąjį Pinetą rado nužudytą lovoje, sename plukdytojų namelyje prie Androskogino upės – už kokių dviejų mylių į šiaurę nuo Mailano. Jo galva buvo sudaužyta štampavimo plaktuku, ir kai kurie plukdytojai tvirtino, kad Laimingasis šiek tiek anksčiau, tą popietę, prie rūšiavimo punkto ginčijosi su Kečumu. Kečumas, kaip ir reikėjo tikėtis, buvo aptiktas leidžiantis naktį „Umbeigogo namuose“, Erole, – su viena tokia silpnaprote, kuri ten dirbo virtuvėje. Nei to štampavimo plaktuko, kuriuo žudikas daug kartų sudavė Pinetui (iškalė jam ant kaktos raidę H), nei Kečumo plaktuko niekas taip ir nerado.

– Tai kas nužudė Laimingąjį? – paklausė Šešiaskardinė Kečumo, kai su Dominiku numetė jį ant lovos – tebestyrantis rąstų plukdytojo strypas suvirpėjo jiems prieš akis kaip stipraus vėjo judinamas vėliavos stiebas.

– Galiu lažintis, kad Bergeronas, – atsakė Kečumas. – Jis turėjo tokį pat plaktuką kaip mano.

– Ir Bergeronas nedulkino kažkokios puskvaišės iš Erolo! – pridūrė Pamė.

Vis dar neatsimerkdamas, Kečumas tik nusišypsojo. Virėjas atsispyrė norui grįžti į vonios kambarį ir pažiūrėti, kokius žodžius Kečumas apvedė skaitydamas „Idiotą“, – eiti bet kur, kad tik nematytų įspūdingos senojo bičiulio erekcijos.

– Pabudai, ar ką? – paklausė Dominikas Kečumo, kuris atrodė vėl visiškai nusmigęs, o gal vaizdavosi esąs vienas iš traukinio Varšuva–Sankt Peterburgas trečiosios klasės kupė keleivių, nes buvo visai neseniai pasiskolinęs „Idiotą“, todėl virėjas nemanė, kad Šešiaskardinė būtų galėjusi skaityti kur nors toliau, o ne pirmo skyriaus pradžią, kai Kečumas, netikėtai nusmigęs ant klozeto, nutraukė, pasak jo, mėgstamą įžangą.

– Na, aš gal jau eisiu namo, – tarė Dominikas, kai Kečumo strypas pagaliau nusviro ir tai turbūt reiškė, kad to vakaro pramogos baigėsi. Tačiau Pamė, ko gero, taip nemanė – atsisukusi į virėją, ji ėmė segiotis pasiskolintus marškinius.

Dabar tai jau siūlosi, – pagalvojo Dominikas Bačiagalupas. Tarp lovos kojūgalio ir miegamojo sienos, kur Šešiaskardinė užtvėrė jam kelią, buvo ankšta; jis būtų turėjęs lipti per lovą, peržengti Kečumą, kad ją apeitų.

– Nagi, Virėjuk, – ragino Pamė. – Parodyk, ką turi. – Ji numetė vilnonės flanelės marškinius ant lovos, kur jie uždengė Kečumo veidą, bet ne suglebusį pimpalą.

– Ji buvo tik truputį protiškai atsilikusi, – sumurmėjo Kečumas po marškiniais, – ir ne iš Erolo – iš Diksvil Nočo. – Jis tikriausiai kalbėjo apie tą „Umbeigogo namų“ virtuvės juodadarbę, apie moterį, kurią dulkino tą naktį, kai kažkas sename plukdytojų namelyje prie Androskogino upės plaktuku uždaužė Laimingąjį Pinetą. (Tai, kad niekas taip ir nerado nei Kečumo štampavimo plaktuko, nei nužudymo įrankio, galėjo būti tiesiog atsitiktinis sutapimas.)

Šešiaskardinė šiurkščiai sučiupo virėją už pečių ir staigiu judesiu įkniaubė jo veidą sau tarp krūtų – dabar jau be jokių dviprasmybių. Jis griebėsi kone Heimlicho metodo: niurktelėjęs jai pro pažastį ir atsidūręs už nugaros, sunėrė rankas ant jos krūtinės ląstos, po dailiomis krūtimis. Skaudžiai įbedęs nosį Pamei tarp menčių, Dominikas tarė:

– Negaliu taip elgtis, Šešiaskardine. Kečumas – mano draugas.

Ji nesunkiai ištrūko iš jo glėbio; kieta ilgos rankos alkūne cvaktelėjo jam į burną, praskėlė apatinę lūpą. Paskui suėmė jį už galvos, vos neuždusino tarp pažasties ir minkšto krūties šono.

– Joks tu jam draugas, jei leisi rast Andželą! Jau baigia susigraužt dėl to suknisto berniūkščio, Virėjuk, – pasakė Pamė. – Jei leisi jam bent pamatyt to vaikio lavoną, ar kas iš jo liko, joks tu Kečumui draugas!

Juodu raičiojosi ant lovos šalia uždengto Kečumo veido ir jo nuogo, nejudančio kūno. Virėjas nebegalėjo kvėpuoti. Jis siektelėjo Šešiaskardinei per petį ir kumščiu sudavė jai į ausį, bet ji vis tiek nė nekrustelėdama gulėjo ant jo, visu svoriu prispaudusi jam krūtinę; laikė tvirtai suėmusi jo galvą, kaklą ir dešinę ranką. Virėjas galėjo tik vėl jai niuktelėti, nevykusiu kabliu iš kairės, – dabar kumščiu pataikė jai į skruostikaulį, į nosį, į smilkinį ir vėl į ausį.

– Dievulėliau, tu tikrai šūdinai mušiesi, Virėjuk, – niekinamai tarė Šešiaskardinė. Paskui paleido jį, nusirito į šalį. Dominikas Bačiagalupas niekada nepamirš, kaip gulėjo ten – sunkiai besikilnojančia krūtine – šalia knarkiančio draugo. Žiopčiojantį virėją buvo užliejusi šlykščiai žalia akvariumo šviesa; drumzliame vandenyje nematomos žuvys turbūt pašaipiai mėgdžiojo jį. Pamė pasiėmė vieną iš liemenėlių ir segėsi, nusisukusi nuo jo. – Galėtum bent jau pasiimt Denį ir nuvažiuot ten anksčiau, negu esat susitarę susitikt su Kečumu. Gal abu rasit Andželo lavoną – kol dar nebus Kečumo. Tik neleisk Kečumui pamatyt to berniuko! – surėkė.

Kečumas nusitraukė nuo veido marškinius ir nieko nematančiomis akimis įsispoksojo į lubas; virėjas atsisėdo šalia jo. Pamė, jau su liemenėle, susierzinusi vilkosi trumparankovius marškinėlius. Dominikas nepamirš ir to: Pamės darbinės kelnės atsegtu diržu, nusmukusios ant jos plačių, bet kaulėtų klubų, užtrauktukas atitrauktas, šmėkšteli šviesūs gaktos plaukai. Ji tikrai buvo apsirengusi paskubomis – taip pat skubėjo ir dabar.

– Dink iš čia, Virėjuk, – tarė. Jis žvilgtelėjo į Kečumą, kuris jau buvo užsimerkęs ir prisidengęs veidą sugipsuota ranka. – Ar Kečumas tau leido pamatyt žmoną, kai ją rado? – paklausė virėjo Pamė.

Dominikas Bačiagalupas stengsis tai pamiršti – kaip atsikėlė nuo lovos, bet Šešiaskardinė jį sulaikė.

– Atsakyk, – pareikalavo.

– Ne, Kečumas man neleido jos pamatyti.

– Na, Kečumas su tavim elgėsi kaip draugas, – pasakė Pamė, jau leisdama virėjui praklibikščiuoti pro ją virtuvės gale esančių durų link. – Nepamiršk tos pakopos, antros nuo viršaus, – dar priminė.

– Turėtum paprašyti Kečumo, kad tau tą pakopą sutaisytų, – tarė Dominikas.

– Pats Kečumas ir išėmė tą pakopą – kad girdėtų, jei kas liptų laiptais į viršų arba sėlintų žemyn, – paaiškino virėjui Šešiaskardinė.

Kečumas, žinoma, turėjo imtis kokių nors atsargumo priemonių, – galvojo Dominikas, išeidamas pro duris. Nesama pakopa jau laukė jo – jis atsargiai ją peržengė. Ant laiptų jį vėl pribloškė slegianti šokių salės muzika. Teresa Briuer dainavo „Till I Waltz Again with You“, kai vėjas atplėšė duris, kurias virėjas manėsi uždaręs.

– Po velnių! – išgirdo Dominikas nusikeikiant Pamę.

Arba vėjas, arba šokių salės muzika akimirksniu atgaivino Kečumą – rąstų plukdytojas prieš Pamei užtrenkiant duris dar spėjo paskutinį kartą pareikšti savo nuomonę.

– Dabar nebe toks jau laimingas – ar ne, Laimingasai? – paklausė Kečumas vėjuotos nakties.

Vargšas Pinetas, – galvojo Dominikas Bačiagalupas. Laimingasis Pinetas, ko gero, nebegalėjo girdėti to klausimo – na, kai Kečumas jį pirmą kartą to klausė, jeigu iš tikrųjų klausė. (Dabar Laimingasis, savaime suprantama, jau seniai nieko nebegirdėjo.)

Virėjas aplenkė nutriušusius viešbutėlių barus su aptrupėjusiais užrašais.

NEPILNAM ČIŲ NEĮLEIDŽIAME! – mirkčiojo neono raidės.

TRE IAS BOKALAS NEMOK MAI! – mirgėjo kita iškaba.

Praėjęs pro tuos neoninius skelbimus, Dominikas susigriebė, kad pamiršo žibintuvėlį. Puikiai žinojo, kad Šešiaskardinė nebus draugiška, jeigu jis grįš jo pasiimti. Iš praskeltos lūpos besisunkiančio kraujo skonį pajuto dar nepridėjęs rankos prie burnos ir nepamatęs kraujo ant pirštų. Tačiau Tvisted Riverio miestelio šviesos buvo blausios – ir kuo toliau, tuo blausesnės. Vėjas (arba šiaip kas nors) užtrenkė šokių salės duris, nutraukdamas Teresos Briuer dainą taip netikėtai, tarsi Šešiaskardinė būtų abiem rankom sugriebusi dainininkę už liauno kaklo. Kai vėjas tas duris vėl atlapojo (arba kažkas jas atspyrė), Tonis Benetas murkė „Rags to Riches“. Dominikas nė kiek neabejojo, kad nuolatinius smurto protrūkius miestelyje iš dalies sukelia beviltiška muzika.

Priešais aludę, kur neseniai mušėsi dvyniai Bibiai, nebebuvo jokių peštynių žymių; Čarlis Klafas ir Erlas Dinsmoras kažkaip sugebėjo atsikelti nuo žemės. Broliai Bodė – arba nužudyti, arba nusmigę – jau buvo nulipę (arba nukelti) nuo skersgatvyje prie šokių salės visam laikui palikto ir beveik neabejotinai tą šokių salę pergyvensiančio senojo „Lombardo“ sėdynės.

Dominikas Bačiagalupas svirdinėdamas stūmėsi tolyn tamsoje, kur jo šlubavimą tikrai galėjai palaikyti nedrąsia girtuoklio eisena. Prie baro šalia prancūzakalbių kanadiečių mėgstamo viešbutėlio Dominiko link žengė iš tamsos išnirusi pažįstama figūra, bet virėją, dar nespėjusį įsitikinti, jog tai konsteblis Karlas, apakino žibintuvėlis.

– Halt! Tai reiškia: „Stok!“ Arrête, jeigu tu suknistas prancūzas, – suriko kaubojus.

– Labas vakaras, konstebli, – pasisveikino Dominikas, prisimerkęs žiūrėdamas į šviesą. Per tą plieskiantį žibintuvėlį ir vėjo nešamas pjuvenas jis nieko nematė.

– Vėlokai vaikštai, Virėjuk, ir dar kruvinas, – pasakė konsteblis.

– Pažiūrėjau, kaip jaučiasi draugas, – tarė virėjas.

– Tas, kas tau užvožė, nebuvo tavo draugas, – pareiškė kaubojus, prieidamas arčiau.

– Pamiršau žibintuvėlį – į kažką atsitrenkiau, Karlai.

– Į kažkieno kelį... arba alkūnę, – spėliojo konsteblis Karlas, žibintuvėliu beveik baksnodamas kruviną Dominiko apatinę lūpą. Alumi užgerto viskio dvokas iš konsteblio burnos buvo taip pat aiškiai juntamas, kaip ir pjuvenos, graužiančios virėjui veidą.

Kažkas kaip tyčia pagarsino muziką šokių salėje, kurios durys, lyg būtų sukamosios, vėl atsilapojo, – Doris Dei dainavo „Secret Love“, – o abu Indėnės Džeinės meilužiai stovėjo akis į akį, girtas kaubojus atidžiai apžiūrinėjo sužeistą blaivaus virėjo lūpą. Kaip tik tada prancūzakalbių kanadiečių mėgstamas viešbutėlis šiurkščiai išspjovė vieną iš tos nakties nelaimėlių. Jaunasis Liusjenas Šarė, unkščiantis kaip kojotų jauniklis, buvo išmestas nuogutėlis ir nusileido ant visų keturių vidury purvino kelio. Konsteblis savo žibintuvėlį tuoj pat nukreipė į persigandusį prancūzą.

Kai kažkas užtrenkė šokių salės duris, nutildydamas Doris Dei, – taip pat netikėtai, kaip tos neišrankios durys ką tik buvo paleidusios į naktį jos „Secret Love“, – stojo mirtina tyla, ir abu – Dominikas Bačiagalupas ir Liusjenas Šarė – aiškiai išgirdo, kaip trakštelėjo kvailai atrodančio konsteblio Karlo atlaužiamas 45 kalibro kolto gaidukas.

– Dieve mano, Karlai, nereikia... – ėmė prašyti Dominikas, kai konsteblis nusitaikė į jaunąjį prancūzą.

– Nešk savo nuogą prancūzišką šikną atgal vidun, kur ir turėtum būti! – sušuko konsteblis. – Kol neištaškiau tau kiaušų, o kartu ir pimpalo!

Liusjenas Šarė, tebestovėdamas ant visų keturių, nusišlapino tiesiog ant žemės – besiplečianti šlapimo balutė greitai pasiekė purvinus jo kelius. Paskui prancūzas apsisuko ir, vis dar keturpėsčias, kaip šunelis spruko viešbučio link, o išdaigininkai, išmetę tą vaikiną į lauką, dabar šūksniais sutiko jį prie durų, tarsi nuo to būtų priklausiusi jo nuoga gyvybė. (Tikriausiai taip ir buvo.) Po šūksnių: „Liusjenai!“ – pasigirdo prancūziška greitakalbė, tokia skubri ir isteriška, kad jos nesuprato nei virėjas, nei konsteblis Karlas. Kai Šarė jau buvo saugus savo viešbutyje, konsteblis išjungė žibintuvėlį. Absurdiško 45 kalibro kolto gaidukas tebebuvo atlaužtas; virėjas jautėsi nekaip, kai kaubojus lėtai atleido gaiduką, nukreipęs ginklą į sveikosios jo kojos kelį.

– Gal nori, kad palydėčiau tave namo, Virėjuk? – paklausė Karlas.

– Man viskas gerai, – atsakė Dominikas. Jie abu įžvelgė virėjo namo žiburius šiek tiek aukščiau į kalną toje miestelio pusėje, kur buvo upės įlanka.

– Kaip matau, ir šįvakar mano mieląją Džeinę verti dirbti iki vėlumos, – tarė konsteblis. Virėjui dar nespėjus sugalvoti, ką galėtų atsargiai atsakyti, Karlas pridūrė: – Ar nemanai, kad tas tavo berniūkštis jau didelis, galėtų ir vienas atsigulti?

– Taip, Denielis jau didelis, – atsakė Dominikas. – Aš tik nenoriu palikti jo vieno naktį, be to, jam baisiai patinka Džeinė.

– Ir man, taigi mes jau du tokie, – nusispjovęs tarė konsteblis Karlas.

Trys! – pagalvojo Dominikas Bačiagalupas, bet nebesakė nieko. Dar prisiminė, kaip Pamė įkniaubė jo veidą sau tarp krūtų ir kaip vos neuždusino. Jam buvo gėda, be to, jis jautėsi neištikimas Džeinei, nes Šešiaskardinė jį sujaudino – kažkaip keistai, itin grėsmingai.

– Labanakt, konstebli, – atsisveikino virėjas. Jis jau ėjo įkalnin, kai kaubojus įjungęs nukreipė į jį savo žibintuvėlį, akimirką nušvietė jam kelią.

– Labanakt, Virėjuk, – tarė Karlas. Kai žibintuvėlio šviesa užgeso, virėjas jautė, kad konsteblis tebežiūri į jį. – Tu labai vikrus, kaip toks luošys! – šūktelėjo kaubojus, žiūrėdamas į tamsią kalvą. Dominikas Bačiagalupas nepamirš ir to.

Jo ausis pasiekė iš šokių salės atsklidęs dainos fragmentas, bet Dominikas jau buvo per toli nuo miestelio, kad aiškiai išgirstų žodžius. Tik todėl, kad tą dainą buvo girdėjęs daugybę kartų, jis suprato, jog ten Edis Fišeris dainuoja „Oh My Papa“, – po kurio laiko, kai jau seniai nebegirdėjo tos kvailos dainos, virėjas suirzo suvokęs, jog dabar pats ją dainuoja.

KETVIRTAS SKYRIUSDVIDEŠIMTIES CENTIMETRŲ SKERSMENS KETAUS KEPTUVĖ

Virėjas negalėjo visiškai atsikratyti jausmo, kad konsteblis atsekė paskui jį iki pat namų. Kurį laiką Dominikas Bačiagalupas stovėjo prie lango tamsioje valgykloje – žiūrėjo, ar nepamatys nuo miestelio į kalvą kylančios žibintuvėlio šviesos. Bet jeigu kaubojus ir ketino pašniukštinėti, kas darosi virėjo name, netgi jis nebūtų buvęs toks kvailas, kad pasišviestų kelią žibintuvėliu.

Prieangio šviesą virš virtuvės durų Dominikas paliko degančią, kad Džeinė matytų kelią prie sunkvežimio; purvinus batus jis pastatė šalia Džeinės batų laiptų papėdėje. Virėjas pagalvojo, kad apačioje ilgėliau užtruko, ko gero, ir dėl dar vienos priežasties. Kaip jis Džeinei pasiaiškins dėl praskeltos lūpos, be to, ar turėtų jai pasakyti, jog sutiko konsteblį? Džeinei gal reikėtų žinoti, kad Dominikas netikėtai susidūrė su kaubojumi ir kad konsteblio Karlo elgesys ir nusiteikimas buvo toks pat nenuspėjamas ir nesuvokiamas kaip visada.

Virėjas iš tikrųjų net nesuprato, ar konsteblis kaip nors numano, kad Džeinė – Dominiko „meilužė“, kaip tikriausiai būtų pasakęs Kečumas, jei prisimintume to tualetų skaitytojo apvestų žodžių sąrašą iš kitos neteisėtos meilės istorijos.

Dominikas Bačiagalupas tik su kojinėmis tyliai užlipo į antrą aukštą, – tačiau laiptai dėl jo šlubavimo girgždėjo labai jau savotiškai, todėl, jam sėlinant pro atdaras miegamojo duris, Džeinė atsisėdo lovoje ir jį pamatė. (Vogčiomis žvilgtelėjęs į ją, jis pastebėjo, kad ji pasileidusi plaukus.) Dominikas prieš pasirodydamas jai dar norėjo apsivalyti sužeistą apatinę lūpą, bet Džeinė turbūt pajuto, kad jis kažką nuo jos slepia; ji sviedė į koridorių savo Cleveland Indians kepuraitę ir vos nepataikė. Vadas Vahu nusileido aukštyn kojomis, bet vis tiek išsišiepęs, – atrodė, kad jis pamišėliškai spokso į kitą koridoriaus galą, kur buvo vonios kambarys ir mažojo Denio miegamasis.

Vonios kambario veidrodyje virėjas pamatė, kad jo apatinę lūpą gal reikėtų susiūti; ilgainiui žaizda užsitrauktų ir pati, be siūlių, bet lūpa gytų greičiau, jei būtų sukabinta bent pora dygsnių, be to, liktų mažesnis randas. Kol kas, skausmingai išsivalęs dantis, Dominikas ant apatinės lūpos užpylė vandenilio peroksido, tapšnodamas nusausino švariu rankšluosčiu – ir pastebėjo, kad ištepė rankšluostį krauju. Jam labai nepasisekė, kad kita diena buvo sekmadienis; Dominikas jau geriau leistų Kečumui ar Džeinei susiūti jam lūpą, negu sekmadienį ieškotų to puspročio daktaro ten, toje vietoje, apie kurią jis nenori net galvoti jau vien dėl jos nelemto pavadinimo.

Virėjas iš vonios koridoriumi nuėjo į Denielio kambarį. Dominikas Bačiagalupas pabučiavo miegantį sūnų, linkėdamas labos nakties, ir nepastebėjęs paliko berniukui ant kaktos kraujo dėmelę. Kai virėjas vėl išėjo į koridorių, ten apversta šypsena tebesišypsojo vadas Vahu – tarsi norėdamas jam priminti, kad gerai apgalvotų savo žodžius, kai kalbės su Indėne Džeine.

– Kas tau taip smogė? – paklausė ji, kai jis jau rengėsi savo miegamajame.

– Kečumas buvo įsisiautėjęs, sunkiai suvaldomas – žinai, koks jis būna, kai kartu ir miega, ir kalba.

– Jei tau būtų smogęs Kečumas, Virėjuk, tu jau čia nestovėtum.

– Tai tik mažytis nelaimingas atsitikimas, – tvirtino virėjas, pasikliaudamas savo mėgstamais žodžiais. – Kečumas nenorėjo manęs užgauti – netyčia trinktelėjo sugipsuota ranka.

– Jeigu jis būtų tau trenkęs sugipsuota ranka, jau būtum negyvas, – pasakė Džeinė. Ji sėdėjo lovoje, apsiskleidusi plaukais; jie buvo nukabę jai žemiau juosmens, be to, rankas ji laikė sunėrusi ant krūtinės, taigi krūtis užstojo ir jos plaukai, ir rankos.

Kiekvieną kartą, kai pasileisdavo plaukus ir paskui šitaip grįždavo namo, ji rizikuodavo nukentėti nuo konsteblio Karlo, – jeigu jis dar nebūdavo nusmigęs. Šiąnakt Džeinė turėtų užsibūti kuo ilgiau, o rytą iš namų išvažiuoti anksti, jeigu apskritai grįš namo, – galvojo Dominikas.

– Šįvakar mačiau Karlą, – pasakė virėjas.

– Tau smogė ne Karlas, – tarė Džeinė, kai jis įsitaisė lovoje prie jos. – Ir neatrodo, kad būtų tave peršovęs, – pridūrė.

– Nesuprantu, ar jis žino apie mus, Džeine.

– Ir aš nesuprantu, – tarė ji.

– Ar Kečumas nužudė Laimingąjį Pinetą? – paklausė virėjas.

– Niekas nežino, Virėjuk. Jau šimtą metų ničnieko apie tai negirdėjom! Kodėl Šešiaskardinė tau trenkė?

– Todėl, kad nenorėjau su ja kvailioti... štai kodėl.

– Jei būtum išdulkinęs Šešiaskardinę, aš būčiau tau taip užvožusi, kad apatinės lūpos paskui išvis nebūtum radęs, – pasakė Džeinė.

Virėjas nusišypsojo, ir lūpai tai nepatiko. Kai jis krūptelėjo iš skausmo, Džeinė tarė:

– Vargšas mano meilutis – šiąnakt jokių bučinių.

Virėjas atsigulė šalia jos.

– Yra ir kitokios veiklos, be bučinių, – pasakė jis jai.

Ji stumtelėjo jį, kad atvirstų aukštielninkas, ir atsigulė ant jo, savo svoriu taip įspausdama jį į patalą, kad jam net užėmė kvapą. Jei virėjas būtų užsimerkęs, būtų vėl išvydęs save, laikomą už galvos dusinančiame Šešiaskardinės glėbyje, taigi jis gulėjo plačiai atmerktomis akimis. Kai Indėnė Džeinė apžergė jo šlaunis ir tvirtai įsitaisė jam ant klubų, Dominikas pajuto, kaip staiga įkvėptas oras užpildė plaučius. Nekantraudama – gal todėl, kad jį buvo užpuolusi Šešiaskardinė, – Džeinė užsėdo ant virėjo ir tuoj pat, negaišdama laiko, padėjo jam įslysti į ją.

– Aš tau parodysiu kitokią veiklą, – tarė indėnė indų plovėja, linguodama į priekį ir atgal; nusvirusios jos krūtys prigludo jam prie krūtinės, burna vis prisiliesdavo prie jo veido, neužkliudydama apatinės lūpos, o ilgi plaukai kaskadomis sruvo žemyn, uždengė juos abu tarsi kokia palapinė.

Virėjas dar įstengė kvėpuoti, bet negalėjo nė krustelėti. Džeinė buvo per sunki, kad jis pajėgtų pajudinti ją iš vietos. Be to, Dominikui Bačiagalupui patiko jausti, kaip ji linguoja ant jo ir kaip įsismagina, – jis ir nebūtų norėjęs nieko keisti. (Net jei Indėnė Džeinė būtų buvusi tokia pat lengva kaip velionė Dominiko žmona, Rouzė, o pats virėjas – toks didelis kaip Kečumas.) Dominikas dar pagalvojo, jog tai šiek tiek panašu į važiavimą traukiniu, – tik kad jis nieko daugiau negali daryti, tik tvirtai įsikibti į tą traukinį, kuris iš tikrųjų važiuoja ant jo.

Dabar nebebuvo svarbu, kad Denis neabejojo girdėjęs vonios kambaryje bėgant vandenį ar kad tas bučinys į kaktą – kai jį pabučiavo arba tėtis, arba antrąkart palinkėti labos nakties užsukusi Džeinė – buvo tikras. Nebebuvo svarbu ir tai, kad berniukas tą bučinį priderino prie sapno apie Šešiaskardinę Pamę, kuri aistringai jį bučiavo – ne tik į kaktą. Nieko nebereiškė netgi tai, kad dvylikametis atpažindavo savotišką girgždesį, kai jo tėtis šlubuodavo laiptais į viršų, nes tą šlubavimą jis girdėjo jau prieš kurį laiką, o dabar iš kažkur sklido kitoks, neįprastas girgždesys. (Lipdamas laiptais, tėtis visada pirmiau statydavo sveikąją koją; sužalotąja paskui trepteldavo šiek tiek tyliau.)

Dabar sunerimusiam, visiškai išsibudinusiam berniukui svarbiausia buvo suprasti, kas ten per naujas, nepaliaujamas girgždesys ir iš kur jis sklinda. Tai buvo ne tik vėjas, purtantis visą antrą virėjo namo aukštą; tokį vėją Denis girdėdavo ir jausdavo kasmet, kai prasidėdavo purvo sezonas. Išsigandęs berniukas tyliai išlipo iš lovos ir – sulaikęs kvėpavimą – ant pirštų galų nutipeno prie pravirų kambario durų ir toliau – į antro aukšto koridorių.

Ten apversta pamišėliška šypsena šypsojosi vadas Vahu. Tačiau kas nutiko Džeinei? – galvojo mažasis Denis. Jeigu jos kepuraitė atsidūrė koridoriuje, tai kur galva? Gal įsibrovėlis (nes čia tikrai kažkoks palaidas lakstantis grobuonis) nurėžė Džeinei galvą – arba grybštelėjęs nagais, arba (jei tas grobuonis – žmogus) lenktu krūmynų peiliu.

Atsargiai tipendamas koridoriumi, Denis jau beveik manė, kad vonioje pamatys nurėžtą Džeinės galvą; praėjęs pro atdaras vonios kambario duris ir nepamatęs galvos, dvylikametis galėjo tik įsivaizduoti, kad tas įsibrovėlis – meška, ne žmogus, ir kad meška suėdė Džeinę, o dabar puola jo tėtį. Nes jau buvo aišku, iš kur sklinda siaubingas girgždesys ir dejonės: iš tėčio miegamojo. Pritykinęs arčiau, berniukas neabejojo, kad girdi aimanas (arba, dar blogiau, verkšlenimą). Eidamas pro Cleveland Indians kepuraitę, dvylikametis pastebėjo, kad vadas Vahu nukritęs aukštyn kojomis, ir dėl to dar labiau įsibaimino.

Tai, ką Denis Bačiagalupas įėjęs pamatė (tiksliau sakant, ką jis tarėsi matąs) tėčio miegamajame, buvo viskas, ko dvylikametis bijojo, ir dar blogiau: na, meška buvo didesnė ir plaukuotesnė, negu berniukas visada įsivaizduodavo. Po ja buvo matyti tik tėčio keliai ir pėdos; dar didesnę baimę kėlė tai, kad tėčio blauzdos nejudėjo. Gal berniukas atėjo per vėlai, kad jį išgelbėtų! Judėjo tik meška – tas tuklus, kuprotas žvėris (neįžiūrima galva) krutino visą lovą, o jo žvilgantys juodi plaukai buvo ir ilgesni, ir vešlesni, negu, Denio įsivaizdavimu, galėjo būti juodosios meškos plaukai.

Meška rijo tėtį, bent jau taip atrodė dvylikamečiui. Buvo galima manyti, kad berniukas, po ranka neturintis jokio ginklo, tiesiog šoks ant žvėries, taip negailestingai, aršiai užpuolusio jo tėvą, – ir tuoj pat, nusviestas į šalį, atsitrenks į miegamojo sieną arba bus mirtinai sudraskytas nagais. Tačiau šeimos istorijos – gal daugiausia tos, kurios mums pasakojamos vaikystėje, – iškreipia svarbiausius mūsų instinktus ir paveikia slapčiausius atsiminimus, ypač kritiškomis aplinkybėmis. Mažasis Denis siektelėjo dvidešimties centimetrų skersmens ketaus keptuvės, tarsi ji būtų buvusi jo geriausias ginklas, ne tėčio. Ta keptuvė jau buvo legendinė, ir Denis tiksliai žinojo, kur ji kabo.

Abiem rankom suėmęs rankeną, berniukas žengė prie lovos ir nusitaikė į tą vietą, kur, jo manymu, turėjo būti meškos galva. Jis jau buvo užsimojęs, – nepamiršdamas pasisukti visu kūnu, nuo klubų, kaip jį kadaise, su kirviu, mokė Kečumas, – kai staiga pastebėjo basus dviejų neabejotinai žmogaus kojų padus. Dvi pėdos prie pat nuogų tėčio kelių buvo padais į viršų, lyg tas žmogus būtų meldęsis, ir Deniui dingtelėjo, kad tos pėdos atrodo visai kaip Džeinės. Indėnė indų plovėja visą dieną išbūdavo ant kojų, todėl savaime suprantama, kad jai – tokiai sunkiai moteriai – dažnai mausdavo pėdas. Džeinė mažajam Deniui buvo sakiusi, jog jai maloniausia, kai kas patrina padus, ir Denis ne kartą tai darė.

– Džeine? – dabar paklausė Denis – tyliu, abejonės kupinu balseliu, – bet niekas nebegalėjo sulaikyti inerciją įgavusios ketaus keptuvės.

Džeinė tikriausiai išgirdo berniuką tariant jos vardą, nes pakėlė galvą ir jau gręžėsi į jį. Kaip tik todėl keptuvė visu smarkumu pataikė jai tiesiai į dešinį smilkinį. Skambų garsą – kiek prislopintą, bet sodrų dong – pakeitė dilgus pojūtis, kurį mažasis Denis pirmiausia pajuto plaštakose; tolyn sklindantis dilgsėjimas perėjo jam per abu riešus, paskui per dilbius. Visą likusį gyvenimą – arba tol, kol tvers jo atmintis, – šiokia tokia paguoda Deniui Bačiagalupui bus nebent tai, kad jis nematė dailaus Džeinės veido išraiškos tą akimirką, kai keptuvė trinktelėjo jai į smilkinį. (Jos plaukai buvo tokie ilgi, kad uždengė viską.)

Didžiulis Džeinės kūnas suvirpėjo. Ji buvo pernelyg didelė ir turėjo pernelyg gražius žvilgančius plaukus, kad būtų galėjusi būti juodoji meška – šiame ar kitame gyvenime, kur neabejotinai keliavo. Džeinė nusirito nuo virėjo ir šlumštelėjo ant grindų.

Dabar jau tikrai negalėjai jos palaikyti meška. Jos plaukai išsiskleidė kaip vėduoklė – kaip sparnai abipus milžiniško nejudraus liemens. Didelės, gražios krūtys nusviro į pažastų įdubas; nejudančios rankos gulėjo ištiestos už galvos, tarytum (net mirdama) Džeinė būtų mėginusi išlaikyti aukštai ore sunkią ant jos besileidžiančią visatą. Tačiau kad ir kaip nekaltą dvylikametį turėjo apstulbinti jos nuogumas, Denis Bačiagalupas vis dėlto geriausiai įsiminė nutolusį plačiai atmerktų Džeinės akių žvilgsnį. Negyvose Indėnės Džeinės akyse buvo galima įžvelgti kai ką daugiau, ne tik galutinį žaibišką savo lemties suvokimą. Ką ji staiga įžiūrėjo tame begaliniame tolyje? – dažnai galvos Denis. Kad ir ką Džeinė pamatė žvelgdama į nenuspėjamą ateitį, tai ją neabejotinai išgąsdino, – gal tai buvo ne tik jos, bet ir jų visų lemtis.

– Džeine, – vėl tarė Denis; šįkart tai jau nebebuvo klausimas, nors berniuko širdis daužėsi ir jo galvoje turbūt sukosi daugybė klausimų. Ir į tėtį Denis tik akimirką žvilgtelėjo. Ar dėl tėvo nuogumo berniukas taip greitai nukreipė žvilgsnį į šalį? (O gal dėl to, kad virėjas atrodė, kaip kartą pasakė Kečumas, toks mažas vyrukas; tas jo mažumas ypač krito į akis dabar, kai Dominikas buvo taip arti negyvos indų plovėjos.) – Džeine! – sušuko Denis, tarsi berniukui būtų reikėję trečią kartą ištarti indėnės vardą, kad pagaliau suvoktų, ką jai padarė.

Virėjas skubiai pridengė jos lytį pagalve. Priklaupęs ant plačiai pasklidusių Džeinės plaukų, pridėjo ausį prie nurimusios jos širdies. Mažasis Denis abiem rankom tebelaikė keptuvę, lyg smūgio sukeltas virpesys būtų tebedilginęs jam delnus; jis turbūt visada jaus tą nesiliaujantį rankų dilgsėjimą. Nors Deniui Bačiagalupui buvo tik dvylika, jis puikiai suprato, kad ką tik prasidėjo visas likęs jo gyvenimas.

– Pamaniau, kad ji – meška, – pasakė berniukas tėčiui.

Dominikas nebūtų atrodęs labiau sukrėstas, net jei tą akimirką negyva indų plovėja būtų iš tiesų pavirtusi meška; tačiau virėjas pats matė, kad paguodos dabar reikia jo mielajam Denieliui. Drebantis berniukas stovėjo rankose spausdamas nužudymo įrankį, tarsi būtų bijojęs, kad juos tuoj užpuls tikra meška.

– Suprantama, kad tu pamanei, jog Džeinė – meška, – stipriai apkabindamas tarė jam tėvas. Virėjas paėmė keptuvę iš virpančio sūnaus rankų ir vėl jį apkabino. – Tu nekaltas, Denieli. Čia nelaimingas atsitikimas. Niekas nekaltas.

– Kaip gali būti niekas nekaltas? – nesuprato dvylikametis.

– Tada kaltas aš, – pasakė jam tėtis. – Tai niekada nebus tavo kaltė, Denieli. Tik mano. Be to, čia nelaimingas atsitikimas.

Virėjas, žinoma, galvojo apie konsteblį Karlą; konsteblio pasaulyje tokių nelaimingų atsitikimų, kai niekas nekaltas, išvis negalėjo būti. Kaubojaus supratimu, jeigu tai galima vadinti supratimu, geri ketinimai nieko nereiškė. Pats neišsigelbėsi, bet gali išgelbėti sūnų, – galvojo Dominikas Bačiagalupas. (O kiek metų virėjas tikėjosi galėsiąs išsisaugoti kartu su sūnumi?)

Nors Denis taip ilgai troško pamatyti, kaip Džeinė išsipina kasą ir paleidžia plaukus, – ką jau kalbėti apie tai, kaip jis svajojo išvysti jos didžiules krūtis, – tačiau dabar negalėjo į ją žiūrėti.

– Aš mylėjau Džeinę! – staiga išpyškino berniukas.

– Be abejo, mylėjai, Denieli. Žinau, kad mylėjai.

– Ar tu sukinėjaisi apie ją? – paklausė dvylikametis.

– Taip, – atsakė jam tėvas. – Ir aš mylėjau Džeinę. Tik ne taip, kaip mylėjau tavo mamą, – pridūrė. Kodėl būtinai reikėjo tai pridurti? – klausė savęs virėjas, jis jautėsi nusikaltęs. Dominikas tikrai mylėjo Džeinę; dabar taip pasakė turbūt todėl, kad nebuvo laiko dėl jos sielvartauti.

– Kas čia tavo lūpai? – paklausė tėčio berniukas.

– Šešiaskardinė trinktelėjo alkūne, – atsakė virėjas.

– Sukinėjaisi ir apie Šešiaskardinę? – dar pasidomėjo sūnus.

– Ne, Denieli. Džeinė buvo mano draugė – tik Džeinė.

– O kaipgi konsteblis Karlas? – paklausė mažasis Denis.

– Turime daug ką padaryti, Denieli, – tepasakė jam tėtis. O laiko jie turėjo mažai, virėjas tai žinojo. Buvo matyti, kad tuoj prašvis; jiems reikėjo imtis darbo.

Paskui prisimindami netrukus prasidėjusią sumaištį – ir kaip nerangiai jie viską darė, kaip pašėlusiai skubėjo, – virėjas ir jo sūnus ras daugybę priežasčių dar kartą išgyventi tą naktį, kai paspruko iš Tvisted Riverio, – tačiau priverstinio išvykimo smulkmenas jie prisimins skirtingai. Mažajam Deniui tas didžiulis darbas – aprengti negyvą moterį, ką jau kalbėti apie tai, kad lavoną dar reikėjo virėjo namo laiptais nuboginti žemyn ir nutempti į sunkvežimį, – atrodė tiesiog herkuliškas. Be to, berniukas iš pradžių nesuprato, kodėl tėčiui taip svarbu Džeinę aprengti tinkamai – na, tiksliai taip, kaip ji būtų apsirengusi pati. Kad nieko netrūktų, niekas nebūtų užtempta kreivai. Milžiniškos jos liemenėlės petnešos negalėjo būti persuktos; ir dar reikėjo žiūrėti, kad mamutiškų trumpikių juosmuo nebūtų užsilenkęs į vidų ir kad kojinės nebūtų išvirkščios.

Bet ji juk negyva! Koks dabar skirtumas? – mąstė Denis. Berniukas nepagalvojo, kaip atidžiai netrukus, ko gero, bus apžiūrinėjamas Indėnės Džeinės lavonas, – jį tirsiantis gydytojas, pavyzdžiui, nustatys mirties priežastį. (Smūgis į galvą, tai akivaizdu, tačiau kokiu daiktu – ir kur tas daiktas dabar?) Be to, jiems reikės apskaičiuoti apytikrį mirties laiką. Virėjui, be abejo, buvo svarbu, kad atrodytų, jog mirties akimirką Džeinė buvo visiškai apsirengusi.

Beje, Dominikas bus amžinai dėkingas Kečumui, nes ne kas kitas, o Kečumas per vienas išgertuves Meine valgyklai įgijo vežimėlį – platformą sunkiems daiktams vežioti. Tas vežimėlis praversdavo, kai reikėdavo iš sunkvežimių iškrauti sausus maisto produktus arba alyvų aliejaus ir klevų sirupo dėžes – netgi kartonines kiaušinių dėžutes ir šiaip bet kokius sunkius daiktus.

Virėjas su sūnumi pririšo Džeinę ant to vežimėlio; taip jiems pavyko ją pusiau stačią virėjo namo laiptais nuboginti žemyn ir stovinčią (beveik tiesiai) privežti prie jos sunkvežimio. Tačiau vežimėlis nebebuvo toks naudingas, kai reikėjo Indėnę Džeinę įkelti į kabiną; tai virėjas vėliau ir prisimins kaip „herkulišką“ darbą – arba kaip vieną iš kelių herkuliškų tos nakties darbų.

O dėl nužudymo įrankio, tai Dominikas Bačiagalupas tą dvidešimties centimetrų skersmens ketaus keptuvę pasiėmė kartu su labiausiai branginamais virtuvės daiktais – tai yra su mėgstamiausiomis valgių gaminimo knygomis, nes virėjas žinojo, jog neturi laiko, be to, labai mažai vietos, kad galėtų susipakuoti visus savo virtuvės reikmenis. Kiti puodai ir keptuvės liks virėjo name; visas kitas valgių gaminimo knygas ir visus romanus Dominikas paliks Kečumui.

Denis dar pagriebė kelias mamos nuotraukas, bet nespėjo susirinkti knygų, kuriose laikė jos atvaizdus. Iš drabužių, savo ir mažojo Denio, virėjas pasiėmė tik pačius reikalingiausius, – beje, sau drabužių Dominikas susipakavo daugiau negu sūnui, nes buvo aišku, jog dabar dėvimus Denielis tuoj išaugs.

Virėjo automobilis buvo tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt antrųjų pontiako universalas – vadinamasis pusiau medinis „Chieftain Deluxe“. Paskutinis tikras „medinukas“ buvo pagamintas keturiasdešimt devintaisiais; o šito pusiau medinio modelio išorėje buvo medžio imitacijos plokštės, jomis aptaisytas kaštoninės spalvos korpusas, o viduje – tikras medis. Be to, viduje sėdynės buvo apmuštos kaštoninės spalvos oda. Dėl sužalotos kairės pėdos Dominikas pontiaką „Chieftain Deluxe“ pirko su automatine pavarų dėže, – tai tikriausiai buvo vienintelė transporto priemonė su automatine pavarų dėže visame Tvisted Riverio miestelyje, – bet kaip tik todėl tą automobilį galėjo vairuoti ir Denis. Dvylikamečio kojos dar nebuvo pakankamai ilgos, kad jis įstengtų kaip reikiant nuspausti sankabos pedalą, tačiau Denis jau buvo vairavęs tą pusiau medinį universalą miškavežių keliais. Konsteblis Karlas miškavežių keliuose nepatruliuodavo. Daug Denio amžiaus berniukų – ir netgi jaunesnių – vairavo lengvuosius automobilius ir sunkvežimius, važinėjo šunkeliais apie Filipso upelį ir Tvisted Riverį – ganėtinai įgudę mažamečiai vairuotojai be pažymėjimų. (Už Denį šiek tiek aukštesni berniukai jau galėjo kaip reikiant nuspausti sankabos pedalą.)

Atsižvelgiant į nenumatytas pabėgimo iš Tvisted Riverio aplinkybes, buvo labai gerai, kad Denis mokėjo vairuoti pontiaką, nes virėjas tikrai nebūtų norėjęs, kad jį kas pastebėtų einantį per miestelį, grįžtantį į namus po to, kai nuveš Džeinę (jos sunkvežimiu) pas konsteblį Karlą. Tokį ankstų rytą, priešaušrio šviesoje, šlubuojantį Dominiką Bačiagalupą būtų atpažinę visi, kam galbūt reikėjo keltis ir ką nors daryti, – o jei virėją su sūnumi kas nors būtų pamatęs šitokioje ankstybėje kažkur einančius drauge, tai jau būtų buvę itin neįprasta ir įtartina.

Kaštoninis pusiau medinis Dominiko pontiakas, žinoma, buvo vienintelis toks automobilis visame miestelyje. Penkiasdešimt antrųjų „Chieftain Deluxe“ negalėjo pervažiuoti per Tvisted Riverį nepastebėtas, bet buvo aišku, kad pervažiuos jis, šiaip ar taip, greičiau, negu virėjas peršlubuotų; be to, universalas nestovės taip arti, kad būtų matomas iš ten, kur Dominikas paliks Džeinės sunkvežimį – konsteblio Karlo kieme.

– Gal pakvaišai? – tarė tėvui Denis, kai jie jau buvo beišeiną iš virėjo namo – visam laikui. – Kodėl turėtume vežti lavoną konstebliui?

– Kad girtas kaubojus rytą pabudęs pamanytų, jog jis tai padarė, – paaiškino sūnui virėjas.

– O jeigu konsteblis Karlas nemiegos, kai ten nuvažiuosim? – paklausė berniukas.

– Kaip tik tam mes ir turim atsarginį veikimo planą, Denieli, – pasakė jam tėtis.

Dulkė miglotas, beveik nejuntamas lietus. Pailgas kaštoninis pontiako variklio dangtis žvilgėjo. Virėjas, bakstelėjęs į jį, pasišlapino nykštį; įkišęs ranką pro atvirą vairuotojo pusės langą, nutrynė sukrešėjusio kraujo dėmelę sūnui nuo kaktos. Prisiminęs, kad pabučiavo linkėdamas labos nakties, Dominikas Bačiagalupas suprato, kieno ten kraujas; jis tikėjosi, kad ne paskutinį kartą bučiavo Denielį ir kad tą naktį nė menkiausias kraujo lašas (niekieno kraujo) nebeužtikš ant jo sūnaus.

– Turiu tiesiog važiuoti paskui tave, ar ne? – dar paklausė tėčio mažasis Denis.

– Taip, – atsakė virėjas ir, pirmiausia galvodamas apie atsarginį veikimo planą, įlipo į Džeinės sunkvežimio kabiną, kur jau sėdėjo sudribusi Džeinė, atremta į keleivio dureles. Ji nekraujavo, bet Dominikas vis tiek džiaugėsi, kad nemato jos pamėlusio dešinio smilkinio. Į priekį nukabę Džeinės plaukai dengė veidą; sumuštoje vietoje iššokęs gumbas (beisbolo kamuoliuko didumo) buvo prispaustas prie keleivio pusės lango.

Jie – dviejų automobilių karavanas – važiavo prie dviaukščio plokščiastogio viešbutėlio, kur Šešiaskardinė nuomojosi tą lyg ir butą antrame aukšte. Džeinės sunkvežimio užpakalinio vaizdo veidrodyje virėjas matė tik dalį prie penkiasdešimt antrųjų pontiako vairo sėdinčio sūnaus veiduko. Išorinis „Chieftain Deluxe“ saulės skydelis atrodė panašus į beisbolo kepuraitės, užmaukšlintos ant stiklinių rykliška radiatoriaus grotelių šypsena besišypsančio karingai dekoruoto aštuonių cilindrų universalo akių, snapelį.

– Velniai griebtų! – garsiai nusikeikė Dominikas. Jis staiga prisiminė Džeinės Cleveland Indians kepuraitę. Kur ji? Ar vadas Vahu taip ir liko aukštyn kojomis antro aukšto koridoriuje? Bet jie jau privažiavo prie Šešiaskardinės viešbutėlio; gatvėse nebuvo nė gyvos dvasios, ir šokių salės durys nė karto neprasivėrė. Dabar jie nebegalėjo grįžti į virėjo namą.

Denis pastatė pontiaką į Pamės butą vedančių išorinių laiptų papėdėje. Berniukas jau buvo įsispraudęs į Džeinės sunkvežimio kabiną, tarp vargšės negyvos Džeinės ir tėčio, kai Dominikas pastebėjo dingusią Indėnės Džeinės beisbolo kepuraitę – ant mažojo Denio galvos.

– Vadą Vahu juk turėsime palikti su ja, ar ne? – paklausė dvylikametis.

– Šaunuolis! – pagyrė jį tėtis, jausdamas, kaip širdį užplūsta pasididžiavimas ir baimė. O dėl atsarginio plano, tai dvylikametis turėjo tiek daug visko įsiminti.

Virėjui reikėjo sūnaus pagalbos, kad kaip nors iškeltų Indėnę Džeinę iš sunkvežimio kabinos ir nutemptų prie konsteblio Karlo virtuvės durų, kurios, kaip kažkada sakė Džeinė, visuomet būdavo paliekamos neužrakintos. Nieko tokio, jeigu Džeinės kojos vilksis per purvą, nes konsteblis juk žino, kad jos batai būna purvini; tiesiog reikės žiūrėti, kad jokia kita jos kūno dalis neprisiliestų prie žemės. Vežimėlis purve, be abejo, būtų įspaudęs vėžes, – be to, kurgi Dominikas būtų dėjęs tą vežimėlį? Gal būtų palikęs jį Džeinės sunkvežimyje arba prie konsteblio Karlo durų?

Jie nuvažiavo į tą apleistą miestelio dalį prie lentpjūvės ir prancūzakalbių kanadiečių mėgstamo viešbutėlio. (Konstebliui Karlui patiko gyventi šalia žmonių, dažniausiai tampančių jo aukomis.)

– Kaip manai, kiek sveria Kečumas? – paklausė Denis, kai jo tėvas pastatė Džeinės sunkvežimį įprastinėje vietoje. Juodu stovėjo ant sunkvežimio paminos; mažasis Denis laikė ant keleivio sėdynės pasodintą Džeinę, kad nenuvirstų, o jo tėvas kažkaip sugebėjo iškišti stingstančias jos kojas pro atidarytas dureles. Bet kai Džeinės pėdos jau buvo ant paminos... ką daryti toliau?

– Kečumas sveria apie šimtą, gal šimtą penkis kilogramus, – atsakė virėjas.

– O Šešiaskardinė? – pasidomėjo mažasis Denis.

Dar maždaug savaitę po to, kai Šešiaskardinė jo vos neuždusino, suėmusi už galvos, Dominikas Bačiagalupas jaus, kad jo kaklas kažkoks nelankstus.

– Pamė tikriausiai beveik aštuoniasdešimt – ne daugiau kaip aštuoniasdešimt du, – atsakė Deniui tėtis.

– O kiek tu sveri? – paklausė Denis.

Virėjas suprato, kur sūnus suka šitaip klausinėdamas. Jis paleido Indėnės Džeinės kojas, ir jos nuslydo į purvą; pats stovėjo ant šlapios žemės, apkabinęs Džeinę per klubus, o Denielis (tebestovintis ant sunkvežimio paminos) laikė ją už pažastų. „Galiausiai abu atsidursim purve, o Džeinė – ant mūsų!“ – galvojo Dominikas, tačiau tik tarstelėjo, kaip galėdamas atsainiau:

– Oi, net nežinau kiek – gal kokius šešiasdešimt aštuonis.

(Jis puikiai žinojo, kad sveria šešiasdešimt šešis kilogramus, su žieminiais drabužiais, – niekada nesvėrė šešiasdešimt aštuonių.)

– O Džeinė? – sušvokštė mažasis Denis, nuo paminos nulipdamas ant žemės. Indėnės indų plovėjos lavonas, pasviręs pirmyn, krito į jo ir tėvo glėbį. Džeinės keliai sulinko, bet prie purvo neprisilietė; virėjas su sūnumi ją laikydami susverdėjo, tačiau neparvirto.

Indėnė Džeinė svėrė ne mažiau kaip šimtą trisdešimt penkis kilogramus, – gal netgi šimtą keturiasdešimt ar šimtą keturiasdešimt penkis, – nors Dominikas Bačiagalupas dėjosi nežinąs. Virėjas savo negyvą meilužę prie jos nelemto sugyventinio virtuvės durų tempė sunkiai gaudydamas kvapą, bet sugebėjo nutaisyti beveik nerūpestingą balsą, kai pašnibždomis atsakė sūnui:

– Džeinė? O, ji sveria maždaug tiek pat kiek Kečumas – gal truputį daugiau.

Didžiausiai virėjo ir jo sūnaus nuostabai, konsteblio Karlo virtuvės durys buvo ne tik kad neužrakintos, bet dar ir atviros. (Gal jas atplėšė vėjas – arba kaubojus grįžo namo užsipylęs akis iki sąmonės netekimo ir paliko atlapotas.) Dulksna drėkino matomą grindų lopinėlį. Virtuvėje tvyrojo prieblanda, tačiau viena lempa vis dėlto degė; bet nieko toliau, už virtuvės, jie nematė, taigi negalėjo žinoti, kas ten dedasi.

Kai išsiskėtusios Džeinės kojos jau vilkosi virtuvės grindimis, Dominikas nusprendė, kad toliau į vidų tikrai galės ją įstumti ir vienas; juo labiau kad jos batai purvini, o grindys šlapios.

– Viso gero, Denieli, – sušnibždėjo virėjas sūnui. Užuot pabučiavęs tėvą, dvylikametis nusiėmė Džeinės beisbolo kepuraitę ir uždėjo jam ant galvos.

Paskui, kai nebegirdėjo purvina gatve nueinančio Denio žingsnių, virėjas ėmė stumti svarų Džeinės kūną tolyn į virtuvę, tikėdamasis, kad berniukas nepamirš jo nurodymų. „Jeigu išgirsi šūvį, eik pas Kečumą. Jei pontiake lauksi manęs ilgiau negu dvidešimt minučių, – net jei nebus šūvio, – eik pas Kečumą.“

Dominikas dvylikamečiui jau seniau buvo prisakęs, – jeigu jam, tėčiui, kada nors, ne tik šiąnakt, kas nutiks, – eiti pas Kečumą ir viską jam papasakoti.

– Nepamiršk priešpaskutinės pakopos Pamės laiptų viršuje, – dar perspėjo sūnų.

– O Šešiaskardinės ten nebus? – paklausė berniukas.

– Tiesiog pasakyk jai, kad tau reikia pasikalbėti su Kečumu. Ji tave įsileis, – mokė jį tėvas. (Jis galėjo tik tikėtis, kad Pamė įsileis Denielį.)

Dominikas Bačiagalupas perstūmė Indėnę Džeinę per drėgną virtuvės grindų plotą ir atrėmė į spintelę. Prilaikė už pažastų, kol ji visu didžiuliu svoriu užkniubo ant spintelės stalviršio; paskui – kankinamai lėtai – paguldė jos kūną ant grindų. Kai palinko prie jos, Cleveland Indians kepuraitė nusmuko jam nuo galvos ir apsivertusi nukrito šalia Džeinės; vadas Vahu pamišėliškai šypsojosi, o Dominikas laukė atlaužiamo 45 kalibro kolto gaiduko trakštelėjimo, neabejodamas, kad tuojau jį išgirs. O Denis tikrai išgirs kolto šūvį – tas ginklas labai triukšmingas. Tokiu laiku visi miestelio gyventojai išgirs šūvį – gal netgi Kečumas, tebemiegantis po išgertuvių. (Kartais netgi atokiai stovinčiame virėjo name Dominikas girdėdavo 45 kalibro kolto šūvius.)

Bet nieko neatsitiko. Virėjas luktelėjo, kol atgavo kvapą, nusprendęs nesidairyti. Jei konsteblis Karlas čia, Dominikas nenori jo matyti. Geriau tegu kaubojus jam išeinančiam šauna į nugarą; taigi jis atsargiai išėjo, į šoną žiūrinčiu sužalotos kojos bato galu dar ištrindamas savo purvinus pėdsakus.

Lauke per griovį šalia gatvės buvo permesta stora lenta. Dominikas ja užlygino lavono tempimo žymes: gilias Džeinės batų kulnų ir nosių išartas vagas – kančių kelią nuo sunkvežimio iki konsteblio virtuvės durų. Padėjęs lentą atgal, kur buvo, virėjas purvinas rankas nusibraukė į šlapią Džeinės sunkvežimio sparną, žinodamas, kad smarkėjantis lietus tą sparną tuoj švariai nuplaus. (Lietus pasirūpins ir jo bei mažojo Denio pėdsakais.)

Niekas nematė virėjo, kai jis šlubavo pro tylią šokių salę; nei broliai Bodė, nei jų šmėklos nebuvo vėl įsitaisę ant senojo Lombardo rąstų vilkiko, kuris lyg vienišas sargybinis stovėjo purviname skersgatvyje, sėdynės. Dominikas Bačiagalupas galvojo, ką pamanys konsteblis Karlas, kai iš ryto, pasmėlusiomis akimis dar ne ką tematydamas, užklius už Indėnės Džeinės lavono. Kuo jis jai trenkė? – turbūt suks galvą ne kartą ją mušęs kaubojus. Ir kur tas nužudymo įrankis, tas bukas daiktas? – tikrai klaus savęs konsteblis. Gal ne aš jai trenkiau? – po kurio laiko, ko gero, padarys išvadą kaubojus – kai jau galės blaiviai mąstyti arba, žinoma, kai sužinos, kad virėjas su sūnumi išvyko iš miestelio.

Prašau tavęs, Dieve, duok man laiko, – galvojo virėjas, jau matydamas sūnaus veidelį už vandens ruožais aptekusio priekinio „Chieftain Deluxe“ stiklo. Mažasis Denis laukė keleivio vietoje, lyg nė akimirką nepraradęs vilties, kad tėtis saugiai grįš iš konsteblio Karlo namų ir sės prie vairo.

Prašydamas laiko, to ištvermingo bendrininko, Dominikas Bačiagalupas turėjo omenyje ne tik tą laiką, kurio reikėjo dabar, kad paspruktų. Jis prašė daugiau laiko, kad galėtų būti geras tėvas savo mylimam vaikeliui, kad spėtų pamatyti, kaip jo sūnus tampa vyru; virėjas prašė tiek daug laiko, nors pats nė nenumanė, ką turėtų daryti, kad galėtų džiaugtis tokia neįtikima prabanga.

Jis atsisėdo į pontiako vairuotojo vietą taip ir negavęs 45 kalibro kulkos, kurios tikėjosi. Mažasis Denis pravirko.

– Klausiausi, ar neišgirsiu šūvio, – graudenosi dvylikametis.

– Kada nors, Denieli, gal ir išgirsi, – tarė jam tėvas ir stipriai apkabino, prieš užvesdamas pontiaką.

– Kečumui nepasakysim? – paklausė Denis.

Virėjas galėjo atsakyti tik tai, kas ilgainiui, ko gero, ims skambėti kaip kokia mantra, bet Dominikas vis tiek tai pasakė:

– Neturim laiko.

Kaštoninis pusiau medinis pontiako universalas, lyg ilgas, lėtai judantis katafalkas, miškavežių keliu išriedėjo iš miestelio. Kol jie važiavo į pietus ir pietryčius, kartais dar matomi iš Tvisted Riverio, sparčiai artinosi aušra. Pasiekę Pontuko vandens telkinį, dar turės padaryti, ką reikia, prie užtvankos; paskui, kad ir kur nuspręstų keliauti toliau, jie važiuos 16-ąja magistrale, einančia į šiaurę ir į pietus palei Androskogino upę.

Kiek laiko jiems liko, artimiausioje ateityje, priklausys ir nuo to, ką jie ras prie Negyvėlės užtvankos – ir kaip ilgai ten turės užtrukti. (Dominikas važiavo tikėdamasis, kad ne per ilgai.)

– Ar kada nors pasakysim Kečumui? – paklausė tėčio mažasis Denis.

– Žinoma, – atsakė virėjas, nors nė neįsivaizdavo, kaip galėtų Kečumui perduoti reikiamą žinią – saugiai, bet kad viskas būtų aišku.

Dabar vėjas nurimo ir lietus jau tik truputį krapnojo. Miškavežių kelias priešais juos buvo slidus – padangų išvagotas purvynas, – bet jau kilo saulė; ji plieskė į vairuotojo pusės langą, piešdama Dominikui Bačiagalupui šviesų (nors ir netikrovišką) ateities vaizdą.

Vos prieš kelias valandas virėjas nerimavo, kas bus, kai jie ras Andželo lavoną, – kaip tai, kad pamatys negyvą jaunąjį kanadietį, paveiks jo mieląjį Denielį. Nuo tada kai kas pasikeitė: dvylikametis nužudė savo mylimą auklę, paskui juodu, tėvas ir sūnus, galynėjosi su jos lavonu – tempė Indėnę Džeinę visą netrumpą kelią iš antro virėjo namo aukšto į beveik paskutinę poilsio vietą konsteblio Karlo namuose.

Kad ir ką juodu su sūneliu ras prie Negyvėlės užtvankos, tai gal nebus taip jau baisu? – dabar optimistiškai galvojo Dominikas. (Iš didelės įtampos virėjas gal pirmą kartą mintyse ištarė nelemtą tos vietos pavadinimą.)

Kai pontiakas priartėjo prie Pontuko vandens telkinio, berniukas su tėčiu pamatė kirus. Nors nuo Pontuko iki vandenyno buvo daugiau negu šimtas mylių, apie Androskoginą – tokią didelę upę – visada skraidydavo kirai.

– Mano klasėje yra toks berniukas, Halstedas, – susirūpinęs prašneko Denis.

– Regis, pažįstu jo tėvą, – tarė virėjas.

– Tėtis, avėdamas savo dygliuotais batais, taip spyrė tam berniukui į veidą, kad jam kaktoje liko skylutės, – pranešė naujieną mažasis Denis.

– Na, tai tikrai tas Halstedas, kurį pažįstu, – pasakė Dominikas.

– Kečumas sako, kad kas nors turėtų Halstedui į šikną įstatyti pjuvenų pūstuvą ir pažiūrėti, ar to nusipenėjusio šunsnukio negalima pripūsti... Kečumas turi omeny tėvą, – paaiškino Denis.

– Yra daug šiknų, į kurias Kečumas vis pataria įstatyti pjuvenų pūstuvą, – tarė virėjas.

– Neabejoju, kad bais pasiilgsim Kečumo, – kaip užsuktas plepėjo berniukas.

– Ir aš neabejoju, – linktelėjo tėvas. – Baisiai.

– Kečumas sako, kad cūgos neišdžiovinsi.

Denis šnekėjo ir šnekėjo. Buvo matyti, kad dvylikametis nervinasi dėl to, kur jie važiuoja, – ne tik kad prie Negyvėlės užtvankos, bet ir kur važiuos paskui.

– Cūgų rąstai tinka tiltams, – paprieštaravo Dominikas.

– „Skersinį užkabinkit kuo arčiau krovinio“, – nežinia kodėl staiga atmintinai išpyškino mažasis Denis. – Prie Sakseso tvenkinio yra didžiausia suknista bebrų užtvanka, kokia tik gali būti, – šnekėjo.

– Tai visą kelią taip ir cituosi Kečumą? – paklausė jo tėtis.

– Visą kelią kur? – nerimastingai pasidomėjo dvylikametis.

– Dar nežinau, Denieli.

– Kietmedis nelabai laikosi vandens paviršiuje, – nei iš šio, nei iš to pasakė berniukas.

Taigi, užtat spygliuočių mediena plūduriuoja pačiame paviršiuje, – galvojo Dominikas Bačiagalupas. Tada buvo plukdomi spygliuočiai, kai Andželas įsmuko po rąstais. Ir kadangi praėjusią naktį pūtė toks vėjas, kai kurie viršutiniai rąstai gali būti pernešti per plūduriuojančią užtvarą; tie rąstai suksis verpetuose virš užtvindyto užtvankos slenksčio abipus šliuzo uždorio. Dėl tų nuklydusių rąstų, daugiausia melsvųjų eglių ir pušų, būtų sunku ištraukti Andželą iš sūkuriuojančio vandens. Ir kranto linija, kur vanduo pakyla aukščiausiai, ir lėčiau judančio vandens tvenkinys atsirado dėl užtvankos; gal, jei pasiseks, jie ras Andželo lavoną ten, seklumoje.

– Kas gali dygliuotu batu spirti savo vaikui į veidą? – paklausė tėčio susikrimtęs berniukas.

– Tokių žmonių mes nebematysim, – pažadėjo sūnui Dominikas. Lentpjūvė prie Negyvėlės užtvankos atrodė palikta be priežiūros, bet tik todėl, kad buvo sekmadienis.

– Papasakok dar kartą, kodėl šitą užtvanką visi vadina Negyvėlės užtvanka, – paprašė tėvo Denis.

– Tu puikiausiai žinai, kodėl ją taip vadina, Denieli.

– Žinau, kodėl tau nepatinka šitas pavadinimas, – greitai atkirto berniukas. – Mama buvo ta negyvėlė – todėl, ar ne?

Virėjas pastatė penkiasdešimt antrųjų pontiaką prie lentpjūvės krovinių prieplaukos. Dominikas nieko neatsakė sūnui, tačiau dvylikametis jau žinojo visą tą istoriją – „puikiausiai“, anot jo tėčio. Ir Džeinė, ir Kečumas buvo berniukui viską papasakoję. Negyvėlės užtvanka taip pavadinta dėl jo motinos, bet Denis vis tiek nesiliovė prašęs, kad pats tėtis jam apie tai papasakotų – daugiau, negu tėtis norėjo pasakoti.

– Kodėl Kečumas turi užtirpusį pirštą? Kaip tai susiję su grandininiu pjūklu? – vėl ėmė klausinėti mažasis Denis; jis tiesiog negalėjo liautis šnekėjęs.

– Kečumui užtirpęs ne vienas pirštas, ir tu žinai, kaip tai susiję su grandininiu pjūklu, – atsakė tėvas. – Vibracija, prisimeni?

– O, taip, – tarė berniukas.

– Denieli, prašau tavęs – nusiramink. Pasistenkim kaip nors tai išgyventi ir judėsim toliau.

– Kur toliau? – sušuko dvylikametis.

– Denieli, prašau... man taip pat liūdna kaip ir tau, – tarė tėvas. – Paieškokim Andželo. Pažiūrėkim, gal rasim, gerai?

– Dėl Džeinės jau nieko negalim padaryti, ar ne? – paklausė Denis.

– Ne, – atsakė tėvas.

– Ką Kečumas apie mus pamanys? – dar paklausė berniukas.

Dominikas ir pats norėjo tai žinoti.

– Gana apie tą Kečumą, – tepasakė virėjas. Kečumas žinos, ką daryti, – tikėjosi senas jo bičiulis.

Bet kaip jie Kečumui pasakys, kas nutiko? Juk negali laukti prie Negyvėlės užtvankos iki devintos ryto. Gal Andželą ras perpus greičiau, bet ir tiek laiko jie negali gaišti!

Viskas priklausys nuo to, kada konsteblis Karlas atsibus ir ras Džeinės lavoną. Iš pradžių kaubojus, žinoma, manys, kad nusikaltėlis – jis. Be to, sekmadienių rytais valgykloje nebūdavo patiekiami pusryčiai; sekmadieniais ten būdavo galima valgyti tik ankstyvą vakarienę. Jau bus įpusėjusi popietė, kai į virėjo namus suvažiuos pagalbininkės; pamačiusios, kad nėra nei virėjo, nei jo sūnaus, jos nebūtinai praneš konstebliui. (Bent jau ne tučtuojau.) Ir Kečumo kaubojus iškart neieškos – neturės tam jokio aiškaus pagrindo.

Dominikas jau ėmė manyti, kad gal nieko blogo nenutiktų, jeigu jie palauktų Kečumo prie Negyvėlės užtvankos iki devintos ryto. Iš to, ką žinojo apie konsteblį Karlą, virėjas galėjo spręsti, kad jis veikiausiai užkas Džeinės lavoną ir nebegalvos apie ją – na, kol išgirs, jog dingo virėjas su sūnumi. Dauguma Tvisted Riverio gyventojų padarys išvadą, kad Indėnė Džeinė išvyko su jais! Tik konsteblis žinos, kur Džeinė, bet tokiomis aplinkybėmis (taip įtartinai, skubotai palaidojęs) kaubojus vargu ar ryšis iškasti lavoną vien tam, kad įrodytų, ką žino.

O gal Dominikas Bačiagalupas tik svaičiojo, norėdamas, kad taip būtų? Konsteblis Karlas tuoj pat užkas Indėnę Džeinę, jeigu neabejos, kad ne kas kitas, o jis ją nužudė. Tikras svaičiojimas būtų, jei virėjas įsivaizduotų, kad kaubojus atgailaus manydamas, jog nužudė Džeinę, taip graušis, kad net išsitaškys smegenis – o, kad taip būtų! (Tai jau tikrai būtų tušti svaičiojimai – fantazijos apie atgailaujantį konsteblį Karlą, tarsi tas kaubojus galėtų suvokti, kas yra atgaila!)

Šiek tiek į dešinę nuo užtūros ir šliuzo slenksčio, šalia plūduriuojančio rąstus sulaikančio lyno, priešais užtvanką vanduo sūkuriavo laikrodžio rodyklės kryptimi; atvirame plote sukosi keli srovės atnešti rąstai (tarp melsvųjų eglių buvo ir priklydusių sakingųjų pušų, ir amerikinių maumedžių). Ten mažasis Denis su tėčiu lavono nematė. Toliau, kur pagrindinis vandens srautas tekėjo per šliuzo slenkstį, susigrūdę rąstai buvo kaip reikiant įtempę lyną, bet ir ten niekas netraukė žvilgsnio tarp šlapios medžių žievės ir tamsių vandens atspalvių.

Virėjas su sūnumi atsargiai ėjo per užtvanką iki atviro ploto į kairę nuo plūduriuojančio lyno; čia vanduo ir keli atklydę rąstai sukosi jau priešinga kryptimi. Verpete sukaliojosi elnio odos pirštinė, bet juodu žinojo, kad Andželas pirštinių nemūvėjo. Vanduo buvo gilus ir tamsus, paviršiuje plūduriavo žievės atplaišos; Dominikas nusivylė, bet kartu jam ir palengvėjo, kai ir čia jie nepamatė lavono.

– Gal Andželas išsikapstė? – tarė Denis, bet jo tėtis taip nemanė; toks jaunas vaikinas, įsmukęs po plaukiančiais rąstais, tikrai negalėjo išsikapstyti.

Jau buvo po septynių, bet jiems reikėjo ieškoti toliau; netgi šeima, nuo kurios Andželas pabėgo, norės žinoti, kas nutiko tam berniukui. Jie užtruks dar ilgiau, kol apieškos didesnį plotą aplink tvenkinį, – toliau nuo užtvankos, – bet ten vaikščioti bus saugiau. Kuo arčiau užtvankos ir plūduriuojančios užtvaros virėjas su sūnumi buvo, tuo labiau jaudinosi vienas dėl kito. (Juk jie neavėjo dygliuotapadžiais batais, be to, nė vienas iš jų nebuvo Kečumas – jie neprilygo netgi žaliausiems rąstų plukdytojams. Apskritai buvo ne miško ruošos darbininkai.)

Buvo jau pusė devynių, kai jie pagaliau rado Andželo lavoną. Ilgaplaukis vaikinukas, vilkintis marškiniais su raudonais, baltais ir žaliais langeliais, kniūbsčias plūduriavo seklumoje netoli kranto – aplink jį nebuvo nė vieno rąsto. Denis net nesušlapo kojų tempdamas lavoną į sausumą. Dvylikametis paėmė nulūžusią medžio šaką ir ja užkabino Andželo „Royal Stewart“ marškinius; traukdamas jaunąjį kanadietį artyn, kad pasiektų, mažasis Denis pasišaukė tėtį. Juodu užvilko Andželą aukščiau ant kranto; pakelti ir tempti jo kūnelį buvo visai nesunku, palyginti su Indėnės Džeinės gabenimu.

Jie atvarstė dygliuotapadžius jaunojo miško darbininko batus ir vieną panaudojo kaip kibirėlį – atsinešė į krantą švaraus vandens. Juo nuplovė purvą bei medžių žievės atplaišas nuo blyškaus, melsvai pilko Andželo veido ir rankų. Denis kaip galėdamas – pirštais – sušukavo negyvam vaikinukui plaukus.

Dvylikametis pirmas aptiko dėlę. Ilga ir stora kaip keistai sulinkęs Kečumo smilius, ta dėlė, vietos žmonių vadinama šiaurine siurbėle, buvo įsisegusi Andželui į kaklą. Virėjas žinojo, jog tai nebus vienintelė dėlė ant Andželo kūno. Dominikas Bačiagalupas žinojo ir kaip Kečumas šlykštisi dėlėmis. Dabar, kai viskas taip susiklostė, Dominikas suprato turbūt jau negalėsiąs patausoti senojo bičiulio jausmų ir išvis jam nerodyti Andželo lavono, bet – Denielio padedamas – jis galėjo pasirūpinti, kad Kečumas nepamatytų siurbėlių.

Iki devintos valandos jie spėjo pernešti Andželą ant lentpjūvės krovinių prieplaukos, kur medinė pakyla buvo bent jau sausa ir iš dalies apšviesta saulės, – be to, iš ten galėjai matyti automobilių aikštelę. Jie nurengė lavoną ir nurinko beveik dvidešimt dėlių; paskui švariai nušluostė Andželą jo šlapiais languotais marškiniais ir šiaip taip apvilko neįsidėmėtinu, nelabai atpažįstamų abiejų – virėjo ir jo sūnaus – drabužių deriniu. Trumparankoviai marškinėliai, kurie Deniui visada atrodė didoki, Andželui buvo kaip tik; prie jų visai neblogai derėjo senos Dominiko darbinės kelnės. Jie stengėsi dėl Kečumo; jei Kečumas vis dėlto pasirodys, kad bent jau drabužiai būtų švarūs ir sausi. Blyškiai, melsvai pilko Andželo odos atspalvio jie, žinoma, negalėjo pakeisti; būtų buvę kvaila tikėtis, kad silpna balandžio saulė negyvam vaikinukui sugrąžins natūralią veido spalvą, bet kažkodėl atrodė, kad Andželui nešalta.

– Lauksim Kečumo? – paklausė tėčio Denis.

– Tik truputį dar luktelėsim, – atsakė virėjas. Mažasis Denis suprato, kad dabar jau tėtis labiau nerimauja. (Dominikas žinojo, jog laikas ypatingas tuo, kad jo nesulaikysi.)

Gręždamas šlapius ir purvinus Andželo drabužius, virėjas kairėje priekinėje kanadiečio darbinių kelnių kišenėje užčiuopė piniginę – pigią dirbtinės odos piniginę su gražios, iš pažiūros kūningos moters nuotrauka nuo šalto vandens tarsi rūku apsitraukusio plastiko langelyje. Dominikas patrynė plastiką savo marškinių rankove; dabar, kai jau aiškiau matė tą moterį, jos panašumas į Andželą iškart krito į akis. Ta moteris – šiek tiek vyresnė už virėją, bet jaunesnė už Indėnę Džeinę – neabejotinai buvo žuvusio vaikinuko motina.

Pinigų piniginėje buvo nedaug – tik keli smulkūs banknotai, tik Amerikos doleriai (Dominikas manė rasiąs ir Kanados dolerių), ir tarytum kokia itališkai pavadinto restorano kortelė. Ji patvirtino virėjui iš pat pradžių susidariusį įspūdį, kad Andželas turi šiokios tokios darbo virtuvėje patirties, nors vaikinukui tas darbas gal ir nelabai patiko.

Tačiau ir dar kai kas buvo ne taip, kaip Dominikas Bačiagalupas manė: tas restoranas buvo ne Toronte ar kuriame nors kitame Ontarijo provincijos mieste; tai buvo italų restoranas Bostone, Masačusetso valstijoje, bet dar labiau Dominiką nustebino jo pavadinimas. Nesantuokinis Anunciatos Saetos sūnus puikiai žinojo tą frazę, nes nuolat girdėdavo, kaip kandžiai ją taria atstumta jo motina. Vicino a Napoli, – iškošdavo Nuncė, atsakydama į klausimą, kur paspruko Dominiko tėtušis; ir berniukas galvodavo apie tuos kalnų miestelius ir provincijas „netoli Neapolio“, iš kur jo tėtis buvo kilęs (ir kur tariamai sugrįžo). Dominikas prisiminė ir tų miestelių bei provincijų pavadinimus, kuriuos Anunciata murmėdavo per miegus: Benevento ir Avellino.

Bet gal tas jo dykūnas tėtušis pabėgo visai netoli, tik į italų restoraną Hanoverio gatvėje, kurią Nuncė vadino Bostono Nort Endo „didžiąja gatve“? Nes, kaip buvo parašyta Andželo piniginėje aptiktoje kortelėje, tas restoranas vadinosi „Vicino a Napoli“ – neabejotinai neapolietiškas restoranas – ir buvo Hanoverio gatvėje, netoli Kroso. Ir tie gatvių pavadinimai Dominikui vaikystėje buvo taip pat gerai žinomi, kaip ir nuolatiniai Nuncės patarimai ant visko berti petražolių (prezzémolo) arba jos dažnai minimi kiti du Hanoverio gatvės restoranai – „Mother Anna’s“ ir „Europeo“.

Virėjui neatrodė, jog čia viskas pernelyg keistai sutampa, kad būtų įtikima, – tik jau ne tą dieną, kai dvylikametis Denielis Bačiagalupas užmušė tėčio meilužę ta pačia keptuve, kuria pirmiau taip šlovingai pasinaudojo pats virėjas. (Kas patikėtų, kad jis kadaise savo dabar jau velionę žmoną išgelbėjo nuo meškos?) Bet Dominiką vis tiek pribloškė tai, ką jis galiausiai rado Andželo Poupo piniginėje. Kiek virėjas suprato, tai buvo visą vasarą galiojantis Bostono tramvajų ir metro tinklo bilietas – tranzitinis bilietas, kaip Dominikas buvo girdėjęs sakant motiną. Iš to bilieto paaiškėjo, kad tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt trečiųjų vasarą jo pateikėjui dar nebuvo šešiolikos metų – ten buvo ir tai patvirtinanti Andželo gimimo data. Berniukas buvo gimęs trisdešimt devintųjų vasario šešioliktą dieną, ir tai reiškė, kad Andželui visai neseniai suėjo penkiolika. Vadinasi, tas vaikas iš namų pabėgo būdamas tik keturiolikos – jeigu iš tikrųjų pabėgo. (Be to, savaime suprantama, niekas nežinojo, ar Bostone tebėra žuvusio berniuko „namai“, nors iš tranzitinio bilieto ir „Vicino a Napoli“ kortelės turbūt buvo galima spręsti, kad taip ir yra.)

Labiausiai Dominiko Bačiagalupo dėmesį patraukė tikrasis Andželo vardas ir pavardė – ne visai „Andželas Poupas“.

ANGELÙ DEL POPOLO

– Kas? – paklausė Denis, kai tėvas garsiai perskaitė ant tramvajų ir metro bilieto užrašytą pavardę.

Virėjas žinojo, kad Del Popolo reiškia „iš liaudies“ ir kad „Poupas“ – įprasta amerikietiška tos siciliškos pavardės forma; Del Popolo buvo veikiausiai – bet nebūtinai – siciliška pavardė, o An-ge-LŪ tai jau neabejotinai siciliškas vardas, – virėjas žinojo ir tai. Gal tas berniukas dirbo neapolietiškame restorane? (Keturiolikmečiams buvo leidžiama dirbti ne visą darbo dieną.) Bet kodėl pabėgo? Iš to, kad turėjo nuotrauką, galima buvo suprasti, kad jis vis dėlto mylėjo savo mamą.

Tačiau sūnui virėjas tepratarė:

– Atrodo, kad Andželas buvo ne tas, kas sakėsi esąs, Denieli. – Dominikas leido Deniui apžiūrėti tranzitinį bilietą – tas bilietas ir Nort Ende esančio „Vicino a Napoli“ kortelė buvo viskas, už ko jie galėjo užsikabinti, jei ketino ieškoti Angelù del Popolo šeimos.

Savaime suprantama, dabar iškilo skubesnis klausimas. Kur, po galais, Kečumas? – galvojo Dominikas Bačiagalupas. Kiek jie dar gali čia laukti? O kas, jei konsteblis Karlas nebuvo toks jau girtas? Kas, jei kaubojus rado Indėnės Džeinės lavoną, bet iškart prisiminė, kad tikrai nekėlė prieš ją rankos – bent jau praėjusią naktį?

Virėjas niekaip nesugalvojo, kokį raštelį galėtų palikti Kečumui prie Andželo, – nes kas bus, jei ne Kečumas, o kas nors kitas pirmas ras Andželo lavoną? Gal raštelį reikėtų koduoti?

STAIGMENA! ANDŽELAS NE KANADIETIS!

IR, BEJE, DĖL DŽEINĖS: TEN BUVO NELAIMINGAS ATSITIKIMAS!

NIEKAS DĖL TO NEKALTAS – NETGI KARLAS!

Na, kaip virėjas galėjo palikti tokį raštelį?

– Dar lauksim Kečumo? – paklausė tėčio mažasis Denis.

Jau pastebimai sudvejojęs, tėvas vėl atsakė:

– Tik truputį dar luktelėsim, Denieli.

Iš prišnerkšto Kečumo sunkvežimio radijo sklindanti daina juos, stovinčius ant lentpjūvės krovinių prieplaukos, pasiekė pirmiau, negu miškavežių kelyje pasirodė pats sunkvežimis, – lyg ir Džo Elizabeta Steford dainavo „Make Love to Me“, bet Kečumas išjungė radiją virėjui dar nespėjus geriau įsiklausyti, kokia ten daina. (Kečumas nuo grandininio pjūklo jau buvo gerokai prikurtęs. Radijas jo sunkvežimyje visada plyšodavo pernelyg garsiai, o langus – dabar, kai prasidėjo toks atseit pavasaris – jis dažniausiai laikydavo atvirus.) Dominikas lengviau atsiduso, pamatęs, kad Šešiaskardinė neatvažiavo kartu; viskas būtų buvę daug kebliau, jeigu ji būtų sumaniusi pasivažinėti.

Tą savo barškantį kledarą Kečumas apdairiai sustabdė tolėliau nuo pontiako; jis sėdėjo kabinoje, ranką su baltu gipso tvarsčiu padėjęs ant vairo; jo akys pro virėją su sūnumi žvelgė ten, kur ant medinės pakylos permainingoje saulės šviesoje gulėjo Andželas.

– Kaip matau, jūs jį radot, – tarė Kečumas; jis nusuko akis, įsistebeilijo į užtvanką, lyg būtų skaičiavęs plūduriuojančio lyno sulaikytus rąstus.

Kečumo pikapo kėbulas buvo kaip visada prigriozdintas įvairiausių ir įprastų, ir gana keistų daiktų; atvirą kėbulą dengė savadarbis stogas, todėl visas sunkvežimis atrodė kaip kilnojamasis namelis. Kečumas visur vežiojosi savo grandininius pjūklus, visokiausių kirvių bei kitų įrankių rinkinį – ir dar, po brezento gabalu, nežinia kam reikalingus kelis glėbius malkų, gal dėl visa ko, jei staiga apimtų noras susikurti laužą.

– Mudu su Denieliu galime paguldyti Andželą į tavo pikapo kėbulą, tada tau nereikės į jį žiūrėti, – pasiūlė Dominikas.

– Kodėl negali Andželo vežti savo pontiaku? – paklausė Kečumas.

– Todėl, kad mes negrįšim į Tvisted Riverį, – atsakė senajam bičiuliui virėjas.

Kečumas atsiduso, jo žvilgsnis iš lėto nukrypo į Andželą. Rąstų plukdytojas išlipo iš sunkvežimio ir kažkodėl šlubuodamas nuėjo į krovinių prieplauką. (Dominikui dingtelėjo, kad Kečumas gal šlubuoja mėgdžiodamas jį.) Kečumas paėmė negyvą vaikinuką ant rankų – kaip miegantį kūdikį; atsinešė penkiolikametį į savo sunkvežimio kabiną; Denis nubėgęs atidarė dureles.

– Manau, nėra jokio skirtumo, ar pamatysiu jį dabar, ar tada, kai turėsiu iškelti miestelyje, – pasakė Kečumas. – Čia turbūt tavo drabužiai? – paklausė mažojo Denio.

– Ir mano, ir tėčio, – atsakė dvylikametis.

Virėjas priklibikščiavo prie sunkvežimio – atnešė šlapius ir purvinus Andželo drabužius; padėjo juos kabinoje ant grindų, prie negyvo vaikinuko kojų.

– Andželo drabužius reikėtų išskalbti ir išdžiovinti, – pasakė Kečumui.

– Paprašysiu Džeinės, – tarė Kečumas. – Mudu su Džeine Andželą ir apiprausim, o paskui apvilksim jo paties drabužiais.

– Džeinė negyva, Kečumai, – pasakė virėjas. (Tai buvo nelaimingas atsitikimas, – dar norėjo pridurti, bet jo mielasis Denielis jį aplenkė.)

– Aš ją užmušiau keptuve – ta, kuria tėtis tvojo meškai, – išpyškino Denis. – Pamaniau, kad Džeinė – meška, – dar paaiškino berniukas Kečumui.

Virėjas patvirtino jo žodžius akimirksniu nusukdamas žvilgsnį nuo senojo bičiulio. Kečumas sveikąja ranka apkabino Denį per petelius ir prisitraukė prie savęs. Mažasis Denis įsikniaubė Kečumui į pilvą – į tuos pačius žaliai ir mėlynai languotos vilnonės flanelės marškinius, kuriais vilkėjo Šešiaskardinė Pamė. Į tuos marškinius įsigėrę ir susimaišę Kečumo ir Šešiaskardinės kvapai dvylikamečiui atrodė tokie pat patikimi kaip ir stiprūs jų kūnai.

Kilstelėjęs sugipsuotą ranką, Kečumas parodė į pontiaką.

– Dieve mano, Virėjuk, juk nesiveži ten vargšės Džeinės?

– Jau nuvežėm ją pas konsteblį Karlą, – pasakė Denis.

– Nežinau, ar Karlas gulėjo nusmigęs kitame kambaryje, ar jo išvis nebuvo namie, bet palikau Džeinę jo virtuvėje ant grindų, – paaiškino virėjas. – Jeigu mums pasiseks, kaubojus ras jos lavoną ir pamanys, kad jis tai padarė.

– Žinoma! – sugriaudėjo Kečumas. – Galiu lažintis, kad jau prieš valandą ją užkasė, arba kaip tik dabar, kai šnekamės, kasa suknistą duobę. Bet kai Karlas išgirs, jog judu su Deniu pradingot iš miestelio, ims manyti, kad gal vis dėlto ne jis! Jis manys, kad tu ją užmušei, Virėjuk, – jeigu judu su Deniu tuoj pat neparnešit savo užpakalių atgal į Tvisted Riverį!

– Siūlai blefuoti? – paklausė Dominikas.

– Ką reiškia „blefuoti“? – toliau šnekėjo Kečumas. – Iki pat savo sumauto gyvenimo galo kaubojus suks galvą, mėgindamas prisiminti, kaip ir kodėl užmušė Džeinę. Arba ieškos tavęs, Virėjuk.

– Manai, kad jis neprisimins praėjusios nakties, – abejojo virėjas. – Nemenka prielaida, ar ne?

– Šešiaskardinė sakė, kad šiąnakt apsilankei pas mus, – tarė savo senam bičiuliui Kečumas. – Manai, aš prisimenu, kad buvai atėjęs?

– Turbūt ne, – atsakė Dominikas. – Bet tu man siūlai rizikuoti viskuo. – Sakydamas „viskuo“, virėjas nejučia ir visai nevalingai pažvelgė tiesiai į mažąjį Denielį.

– Grįžk namo, aš tau padėsiu viską iškrauti iš pontiako, ir judu su Deniu būsit virtuvėj kaip niekur nieko, kai po vidurdienio pasirodys pagalbininkės. Paskui, maždaug vakarienės laiku, pasiųsi Dotę arba Mei – arba kurią nors kitą iš tų niekam tikusių sumautų lentpjūvės darbininkų žmonų – pas konsteblį Karlą. Tegu paklausia: „Kur Džeinė? Virėjukas iš proto kraustosi be savo indų plovėjos!“ Čia jau bus blefas! Pavyks be didelio vargo, – šnekėjo Kečumas. – Kaubojus privarys į kelnes. Varys ir varys daugybę metų – vis bijos, kad koks šuo neiškastų Indėnės lavono!

– Nežinau, Kečumai, – tarė virėjas. – Labai jau didelis blefas. Negaliu taip rizikuoti – tik ne su Denieliu.

– Labiau rizikuosi, jeigu dabar išvyksi, – tikino jį senasis bičiulis. – Velniai griebtų, jeigu kaubojus ištaškys tau smegenis, aš gerai rūpinsiuos Deniu.

Mažojo Denio akys šokinėjo nuo tėvo prie Kečumo ir atgal.

– Man atrodo, mums reikėtų grįžti namo, – pasakė tėčiui dvylikametis.

Bet virėjas žinojo, kokį nerimą permainos – bet kokios permainos – visada sukelia jo sūnui. Buvo savaime suprantama, kad Denielis Bačiagalupas labiau norės pasilikti ir blefuoti; išvykimas jam kėlė didesnę, dar nepatirtą baimę.

– Pagalvok, Virėjuk, – šnekėjo Kečumas, nutaikęs į bičiulį savo baltą gipso tvarstį – tokį pat sunkų kaip kaubojaus 45 kalibro koltas, – jeigu aš klystu ir Karlas tave nušaus, jis tikrai nedrįs nė pirštu paliesti Denio. Bet jeigu aš teisus ir kaubojus jus ras, tai gali nužudyti abu – nes abu būsit bėgliai.

– Na, mes tokie ir esam – bėgliai, – tarė Dominikas. – Aš nelinkęs rizikuoti, Kečumai... jau nebe.

– Tu rizikuoji dabar, Virėjuk, – pasakė Kečumas. – Ar vienaip, ar kitaip, vis tiek rizikuoji, ar ne?

– Apkabink Kečumą – atsisveikink, Denieli, mums jau reikia važiuoti, – paragino sūnų tėvas.

Denis Bačiagalupas nepamirš to apsikabinimo – ir kad jam pasirodė keista, jog tėtis su Kečumu – tokie seni ir artimi draugai – nesiglėbesčiuoja atsisveikindami.

– Daug kas bus kitaip, Virėjuk, – dar mėgino pasakyti bičiuliui Kečumas. – Rąstai nebeilgai bus plukdomi upe. Nebebus tų užtvankų prie Damerio tvenkinių – ir šita neilgai čia išliks, – pridūrė, sutvarstyta ranka mostelėdamas į plūduriuojančią užtvarą, bet ir dabar neįvardydamas Negyvėlės užtvankos. – Ir Damerio, ir Mažojo Damerio, ir Tvisted Riverio vanduo tiesiog tekės į Pontuką. Senosios plūduriuojančios užtvaros ir prieplaukos Androskogino pakrantėse, manau, išliks, bet nebebus naudojamos. Ir kai tik Vest Dameryje ar Tvisted Riveryje kils pirmas gaisras, negi manai, kad kas nors atstatys tas apgailėtinas gyvenvietes? Argi nenorėtum verčiau persikelti į Mailaną arba Erolą, ar netgi Berliną, jei būtum senas ir jau gana paliegęs? – pridūrė Kečumas. – Turi tik pasilikti čia ir pergyventi šitą varganą miesteliūkštį, Virėjuk... ir tu, ir Denis. – Bet virėjas su sūnumi jau ėjo prie pontiako. – Jei pabėgsit dabar, bėgsit visą gyvenimą! – dar šūktelėjo jiems Kečumas. Jis šlubčiodamas apėjo savo sunkvežimį – nuo keleivio durelių prie vairuotojo.

– Kodėl šlubuoji? – paklausė jo virėjas.

– Velniai griebtų! – nusikeikė Kečumas. – Šešiaskardinės laiptuose nėra vienos pakopos – aš, po velnių, užmiršau.

– Būk atsargus, Kečumai, – tarė jam senasis bičiulis.

– Ir tu, Virėjuk, – atsakė Kečumas. – Neklausiu, kas tavo lūpai, bet ir man taip buvo.

– Beje, Andželas buvo ne kanadietis, – pasakė Kečumui Dominikas Bačiagalupas.

– Jo tikras vardas – Angelù del Popolas, – paaiškino mažasis Denis, – ir jis buvo iš Bostono, ne iš Toronto.

– Tai jūs tikriausiai ten ir keliaujat? – paklausė jų Kečumas. – Į Bostoną?

– Andželas turbūt turėjo šeimą – turėtų būti kas nors, kam reikia žinoti, kas jam nutiko, – tarė virėjas.

Kečumas linktelėjo. Blankoka saulė per priekinį jo sunkvežimio stiklą apgaulingai apšvietė Angelù del Popolą, sėdintį (beveik tiesiai) ant sėdynės ir įdėmiai žiūrintį į priekį. Andželas atrodė ne tik kad gyvas – atrodė, kad jis tik pradeda, o ne baigia savo trumpo gyvenimo kelionę.

– Aš Karlui gal pasakysiu, kad judu su Deniu išvažiavot pranešti liūdnos žinios Andželo šeimai? Juk namuose viską palikot ne taip, kad iškart būtų aišku, jog nebegrįšit? – paklausė Kečumas.

– Nepasiėmėm nieko, kas būtų pastebima, – atsakė Dominikas. – Viskas atrodo taip, lyg ketintume grįžti.

– Gal dar turėčiau kaubojui pasakyti, jog nustebau pamatęs, kad Indėnė Džeinė nevažiuoja su jumis? – paklausė Kečumas. – Na, sakysiu, kad aš, ja dėtas, tikrai būčiau važiavęs į Kanadą. – Denis matė, kad jo tėtis galvoja apie tai, o Kečumas dar pridūrė: – Manau, nereikia sakyti, kad išvažiavot į Bostoną. Gal bus geriau, jei pasakysiu: „Aš, Džeine dėtas, tikrai būčiau važiavęs į Torontą.“ Taip ir pasakysiu, gerai?

– Tik neprišnekėk per daug, kad ir ką sakysi, – perspėjo Kečumą virėjas.

– Manau, mintyse aš ir toliau jį vadinsiu Andželu, jei neprieštaraujate, – tarė Kečumas, lipdamas į savo sunkvežimį; jis tik žvilgtelėjo į negyvą vaikinuką ir tuoj pat nusuko akis.

– Aš mintyse jį visada vadinsiu Andželu! – šūktelėjo mažasis Denis.

Ar dvylikametis jau gali suprasti, ar ne, kad prasideda nuotykis, – ir ar tas nelemtas nuotykis neprasidėjo daug anksčiau, negu Denis Bačiagalupas Indėnę Džeinę palaikė meška, – nei Kečumas, nei virėjas to nežinojo, bet Denis atrodė labai supratingas. Kečumas tikriausiai suprato, kad gali jųdviejų niekada nebepamatyti, ir norėjo šios virėjo avantiūros pradžioje visiems nors kiek praskaidrinti nuotaiką.

– Deni! – pašaukė Kečumas. – Tik noriu, kad žinotum, jog aš Džeinę ne kartą esu palaikęs meška.

Bet Kečumas buvo ne toks žmogus, kad ilgam praskaidrintų nuotaiką.

– Džeinė turbūt buvo be tos vado Vahu kepuraitės – kai tai nutiko, – tarė Deniui miško kirtėjas.

– Be, – atsakė dvylikametis.

– Po galais, Džeine... oi, velniai griebtų, Džeine! – sušuko Kečumas. – Vienas toks vyrukas Klivlande man sakė, jog tai laiminga kepuraitė, – paaiškino berniukui rąstų plukdytojas. – Tas vyrukas šnekėjo, kad vadas Vahu lyg ir kokia dvasia; jis turėtų saugoti indėnus.

– Gal jis saugo Džeinę dabar, – tarė Denis.

– Nekišk čia man savo religijos, Deni, tiesiog prisimink Indėnę tokią, kokia ji buvo. Džeinė tave tikrai mylėjo, – pasakė dvylikamečiui Kečumas. – Tiesiog gerbk jos atminimą – nieko daugiau nepadarysi.

– Aš jau dabar tavęs pasiilgau, Kečumai! – staiga šūktelėjo berniukas.

– Oi, velniai griebtų, Deni... jūs gal jau važiuokit, jeigu važiuojat, – tarė rąstų plukdytojas.

Tada Kečumas užvedė savo sunkvežimį ir nudundėjo miškavežių keliu Tvisted Riverio link, palikęs virėją su sūnumi, beišvykstančius į ilgesnę ir ne tokią nuspėjamą kelionę – į kitą gyvenimą, tai jau tikrai.

IIBOSTONAS, 1967

PENKTAS SKYRIUSNOM DE PLUME

Jau buvo praėję beveik tiksliai trylika – velnio tuzinas – metų nuo tada, kai konsteblis Karlas pargriuvo, užkliuvęs už virtuvėje tysančio indėnės indų plovėjos lavono, ir netgi Kečumas gerai nežinojo, ar kaubojus įtaria kaip tik tą naktį pradingusį virėją su sūnumi. Anot įžvalgiausių liežuvautojų, skleidusių paskalas toje Koaso apygardos dalyje, – tai yra palei visą Androskogino aukštupį, – Indėnė Džeinė pradingo kartu su jais.

Pasak Kečumo, Karlas labiau nervinosi dėl to, kad žmonės mano, jog Džeinė pabėgo su virėju, negu graužėsi dėl tikimybės, kad užmušė savo gyvenimo draugę nežinia kokiu buku daiktu. (Nužudymo įrankio taip ir nerado.) Karlas, matyt, patikėjo, kad pats užmušė Džeinę; jis neabejotinai atsikratė jos lavono. Ničniekas jos nematė. (Ir niekas neaptiko palaikų.)

Tačiau kaubojus kiekvieną kartą, kai tik jų keliai susikirsdavo, užuominomis vis mėgindavo iškvosti Kečumą.

– Vis dar negavai jokios žinios iš Virėjuko? – visada paklausdavo Karlas Kečumo. – Maniau, kad judu draugai.

– Virėjukas niekad nebuvo šnekus, – kaskart primindavo konstebliui Kečumas. – Nesistebiu, kad iki šiol nesulaukiau jokios žinios.

– O berniukas? – kartais dar klustelėdavo kaubojus.

– O ką berniukas? Denis dar vaikas, – atsakydavo Kečumas. – Vaikai daug nerašo, ar ne?

Bet Denielis Bačiagalupas rašė daug – ne tik Kečumui. Kai tik jie pradėjo susirašinėti, berniukas Kečumui pranešė, kad norėtų tapti rašytoju.

„Jeigu jau taip, tai bus geriausia, jei nesileisi paveikiamas katalikiško mąstymo“, – atsakė Kečumas; jo rašysena mažajam Deniui pasirodė kažkodėl labai moteriška. Denis paklausė tėčio, ar mama Kečumą išmokė ne tik šokti ir, žinoma, skaityti, bet ir savo rašysenos.

Dominikas tik tarstelėjo:

– Manau, kad ne.

Dailaus Kečumo braižo mįslė taip ir liko neįminta; be to, atrodė, kad Dominikui nelabai rūpi senojo bičiulio rašysena, – bent jau ne taip kaip mažajam Deniui. Visus trylika metų Denis Bačiagalupas, būsimas rašytojas, su Kečumu susirašinėjo dažniau negu jo tėvas. Laiškai, kuriuos vienas kitam siuntė Kečumas su virėju, paprastai būdavo trumpi ir dalykiški. Ar konsteblis Karlas jų ieško? – visada norėdavo sužinoti Dominikas.

„Geriau manyk, kad ieško“, – tai iš esmės buvo viskas, ką Kečumas galėjo patarti virėjui, nors pastaruoju laiku jis jau turėjo daugiau ką pasakyti. Abiem – ir Deniui, ir Dominikui – Kečumas atsiuntė visiškai tokį pat laišką; dar viena naujovė buvo ta, kad tas laiškas buvo spausdintas mašinėle. „Kažkas čia darosi, – rašė Kečumas. – Mums reikėtų pasišnekėti.“

Tai buvo lengviau pasakyti negu padaryti – Kečumas neturėjo telefono. Ir Dominikui, ir mažajam Deniui jis paprastai skambindavo jų sąskaita iš viešos telefono būdelės; tie pokalbiai dažnai baigdavosi gana netikėtai, Kečumui pareiškus, kad jam tuoj nušals kiaušai. Žinoma, Naujojo Hampšyro šiaurėje buvo šalta – ir Meine, kur Kečumas, regis, leisdavo vis daugiau laiko, – bet metai iš metų Kečumas skambindavo beveik vien tik žiemos mėnesiais. (Turbūt ne atsitiktinai – gal Kečumas nenorėjo ilgai šnekėti.)

Pačiame pirmame spausdintame laiške Kečumas ir mažajam Deniui, ir jo tėčiui dar rašė, kad kaubojui netyčia išsprūdo „grėsminga užuomina“. Tai neatrodė naujiena – konsteblis Karlas apskritai buvo grėsmingas ir nuolat laidė šmeižiančias užuominas, ir Dominikas, ir Denis tai jau žinojo, – bet šį kartą jis užsiminęs apie Kanadą. Karlo nuomone, Vietnamo karas buvo svarbiausia priežastis, dėl kurios pašlijo Jungtinių Valstijų santykiai su Kanada. „Kanados pareigūnai man nė velnio nepadeda“, – tepasakęs kaubojus Kečumui, kuris iš to padarė išvadą, kad Karlas vis dar mėgina kai ką išsiaiškinti anapus sienos. Konsteblis trylika metų manė, kad virėjas su sūnumi išvyko į Torontą. Jei tas kaubojus jų ir ieškojo, tai bent jau ne Bostone – kol kas dar ne. Tačiau dabar Kečumas parašė, kad kažkas ten darosi.

Kadaise patardamas Deniui – na, kad berniukas, jei nori tapti rašytoju, nesileistų paveikiamas katalikiško mąstymo, – Kečumas turbūt kai ko nesuprato. Mikelandželo mokykla – naujoji Denio mokykla Nort Ende – buvo paprasčiausia vidurinė, be to, valstybinė. Vaikai tą mokyklą vadino Mikiu^9, nes joje mokytojavo airiai, bet tarp jų nebuvo nė vienos vienuolės. Kečumas tikriausiai pamanė, kad Mikelandželo mokykla – katalikų. („Žiūrėk, kad jie nepraplautų tau smegenų“, – rašė jis Deniui, o kas tie „jie“, tikriausiai susiję su katalikišku mąstymu, taip ir liko neaišku.)

Bet mažajam Deniui tai, kas Mikyje buvo katalikiška, nepadarė jokio įspūdžio (ir nė kiek jo nepaveikė); užtat jis iš karto pastebėjo, kad Nort Endas labai itališkas. Mikelandželo mokyklos centras buvo įprasta žmonių susibūrimo vieta, kur rinkdavosi amerikietinami italų tautybės imigrantai. Sausakimši daugiabučiai namai be karšto vandens, kuriuose gyveno daugelis Denio mokyklos draugų, kadaise buvo pastatyti persikėlėliams iš Airijos, į Nort Endą atkeliavusiems anksčiau už italus. Bet paskui airiai išsikraustė – į Dorčesterį ir Roksberį, arba tapo „pietiečiais“. Ne per seniausiai Nort Ende gyveno ir nedidelė portugalų žvejų bendruomenė – gal kelios šeimos ir liko Flito gatvės apylinkėse, – bet tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt ketvirtaisiais, kai atkeliavo Denis Bačiagalupas su tėčiu, iš esmės visas Nort Endas buvo itališkas.

Jeigu virėjas su sūnumi ir buvo laikomi pašaliečiais, tai labai neilgai. Pernelyg daug giminaičių norėjo juos priimti. Ten gyveno daugybė Kalodžerų, pulkai Saetų; tikri ir netikri pusbroliai ir pusseserės abu Bačiagalupus vadino šeimos nariais. Bet Dominikas su mažuoju Deniu nebuvo pripratę prie didelių šeimų – ką jau kalbėti apie plačias gimines. Juk kaip tik santūrumas padėjo jiems išgyventi Koaso apygardoje. Italai tokio santūrumo nesuprato; jie arba čiupdavo tave į un abbràccio („į glėbį“), arba jau neišvengdavai muštynių.

Vyresnieji vis dar rinkdavosi parkuose ir prie gatvių sankryžų, kur girdėdavai ne tik Neapolio ir Sicilijos, bet ir Abrucų, ir Kalabrijos tarmes. Kai oras būdavo šiltas, ir jauni, ir seni gyvendavo lauke, siaurose gatvelėse. Daugelis tų imigrantų į Ameriką buvo atvykę dvidešimto amžiaus pradžioje – ne tik iš Neapolio ir Palermo, bet ir iš daugybės pietų Italijos kaimelių. Gatvės gyvenimas, kurį jie ten paliko, buvo atkurtas Bostono Nort Ende – prie po atviru dangumi stovinčių vaisių ir daržovių prekystalių, mažų kepyklėlių ir pyragaičių kioskų, prie mėsos turgaviečių ir šviežios žuvies prikrautų stumiamųjų vežimėlių kiekvieną penktadienį Kroso ir Salemo gatvėse, prie vyrų kirpyklų ir batų blizgintojų kėdžių, vasaros šventėse ir festivaliuose, ir tose keistose religinėse draugijose, kurių langai, žemės lygyje, būna išmarginti šventųjų globėjų atvaizdais. Bent jau tie šventieji tai tikrai atrodė „keistoki“ Dominikui ir Denieliui Bačiagalupams, kurie (per trylika metų) savyje taip ir neįžvelgė nieko nei labai katalikiško, nei itališko.

Na, tiesą sakant, gal Denis ir ne visai susimovė, kaip italas, – jis vis dar stengėsi atsikratyti Naujojo Hampšyro šiaurės šaltumo. O Dominikas, regėjosi, niekada jo neatsikratys; jis mokėjo virti itališką valgį, bet būti italu – visai kas kita.

Nors Kečumas tikriausiai klydo – manė, jog Mikelandželo mokykla katalikiška, – Deniui jau seniai atrodė labai neteisinga, jog tėtis kaltina Kečumą dėl to, kad tas atseit pakišo mažajam Deniui mintį „iškeliauti“ į internatinę mokyklą. Iš tikrųjų Kečumas viename iš pirmųjų laiškų Deniui tik parašė, – ta neabejotinai mergiška rašysena, – kad visi protingiausi jo pažinoti „bičai“ mokėsi kažkokioje privačioje mokykloje netoli Naujojo Hampšyro pajūrio. Kečumas turėjo omenyje Ekseterį, esantį ne per toliausiai į šiaurę nuo Bostono, jei važiuotum automobiliu, – be to, tais laikais ten galėjai nukakti ir geležinkeliu, pasak Kečumo, „senuoju Bostono–Meino traukinuku“. Iš Bostono Šiaurinės stoties traukinys Bostonas–Meinas važiavo ir į Naujojo Hampšyro šiaurę. „Po velnių, neabejoju, kad iš Nort Endo į Šiaurinę stotį galima tiesiog nueiti pėsčiomis, – rašė Kečumas mažajam Deniui. – Manau, kad ir šlubas bičas pajėgtų tiek nuklibikščiuoti.“ (Kečumas vis dažniau vartojo žodį „bičas“ – gal nusiklausė iš Šešiaskardinės, nors ir Džeinė taip sakydavo. Tą žodį kartais pavartodavo ir Denis, ir jo tėtis.)

Virėjui labai nepatiko, kaip jis sakė, Kečumo „kišimasis“ į Denielio lavinimą vidurinėje mokykloje, nors mažasis Denis dėl to ir ginčijosi su tėvu; atrodė nelogiška, kad Dominikas nekaltina berniuko septintos ir aštuntos klasės anglų kalbos mokytojo, pono Lirio, kuris gerokai daugiau prisidėjo prie to, kad Denis galiausiai išvyko į Ekseterį, negu kada nors galėjo prisidėti Kečumas.

Tiesą sakant, virėjas turėjo kaltinti save, nes sužinojęs, kad Ekseteris – vien berniukų mokykla (taip buvo tais laikais), Dominikas staiga apsigalvojo ir leido savo mielajam Denieliui penkiasdešimt septintųjų rudenį, kai berniukui buvo tik penkiolika, išvykti iš namų. Dominikui tiesiog širdis plyšo, jis taip ilgėjosi sūnaus, bet vis dėlto galėdavo užmigti naktimis, raminamas minties (arba, pasak Kečumo, „iliuzijos“), kad jo sūnus apsaugotas nuo mergaičių. Dominikas leido Denieliui važiuoti į Ekseterį, nes norėjo, kad jo vaikas būtų toli nuo mergaičių – „kiek galima ilgiau“, kaip rašė Kečumui.

„Na, čia tavo problema, Virėjuk“, – atrašė jam senasis bičiulis.

Tikrai. Tai neatrodė tokia jau akivaizdi problema iš karto, kai jie atvyko į Nort Endą, – kai mažajam Deniui buvo tik dvylika ir jis tarytum nė nepastebėdavo mergaičių, – bet virėjas matė, kad mergaitės jau pastebi jo sūnų. Virėjas nesunkiai įsivaizdavo, kad su kai kuriomis tikromis ir netikromis pusseserėmis iš Kalodžerų ir Saetų giminės jo berniukas netrukus bučiuosis, – o ką jau kalbėti apie visas kitas mergaites, su kuriomis jis susipažins, nes Nort Endas juk didelė kaimynija, kur visi su visais susipažįsta. Virėjas su dvylikamečiu sūnumi pirmą kartą turėjo kaimynų.

Tą penkiasdešimt ketvirtųjų balandžio sekmadienį tėvas su sūnumi sunkokai rado Nort Endą, be to, – netgi tais laikais – Nort Ende buvo lengviau vaikščioti pėsčiomis negu važinėti. (Ir vairuoti, ir pastatyti pontiaką tame rajone buvo nelengvas darbas – ne toks, žinoma, kaip nuboginti Indėnės Džeinės lavoną iš virėjo namo į konsteblio Karlo virtuvę, bet vis dėlto nelengvas.) Pėsčiomis laviruodami į Hanoverio gatvę, – kartą pražingsniavę ir pro tą vietą, iš kurios buvo matyti auksinis Samnerio tunelio korporacijos kupolas, sutviskęs prieš juos tarsi nauja saulė kitoje planetoje, – jie netoli Kroso gatvės aptiko kitus du restoranus („Europeo“ ir „Mother Anna’s“), kol galiausiai pamatė „Vicino a Napoli“.

Jau buvo pavakarys, – juodu labai ilgai važiavo iš Naujojo Hampšyro šiaurės, – tačiau diena šilta ir saulėta, palyginti su šviesiu, bet šaltu rytu prie Negyvėlės užtvankos, kur jie Kečumui atidavė pamėlusį Andželo kūną. Čia ant šaligatvių šurmuliavo ištisos šeimos; žmonės iš tikrųjų šnekėjosi – kai kurie kažką šaukte šaukė vienas kitam. (Ten – prie Negyvėlės užtvankos ir Tvisted Riverio miestelyje tą rytą, kai išvyko, – jie matė tik nužudytą indėnę indų plovėją, nuskendusį vaikinuką ir Kečumą.) Čia, nuo pat tos akimirkos, kai juodu pastatė pontiaką ir patraukė toliau pėsčiomis, Denis atrodė pernelyg susijaudinęs, kad šnekėtų; jis dar niekada nebuvo matęs tokio miesto, tik filmuose. (Tvisted Riveryje niekas nerodydavo filmų; Indėnė Džeinė retkarčiais nusiveždavo mažajį Denį į Berliną. Virėjas sakė, kad į Berliną daugiau niekada nekels kojos, „nebent surakintas antrankiais“.)

Tą balandžio sekmadienį Hanoverio gatvėje, kai jie sustojo priešais „Vicino a Napoli“, Denis žvilgtelėjo į tėvą, kuris atrodė taip, tarsi būtų atitemptas į Nort Endą su antrankiais, – arba virėjas jautė, kad jam tiesiog lemta įžengti pro šio restorano duris. Gal tas, kas atneša liūdną žinią, užsitraukia kokį nors prakeiksmą? – galvojo Dominikas. Kas būna žmogui, pasakančiam blogą naujieną? Gal vėliau jį ištinka dar didesnė nelaimė?

Mažasis Denis jautė, kad tėtis dvejoja, bet nei tėvui, nei sūnui dar nespėjus praverti durų, kažkoks senukas atidarė jas iš vidaus.

– Užeikyt, užeikyt! – pakvietė; paskui čiupo Denį už riešo ir įsitempė į maloniai kvepiantį restoraną. Dominikas tylomis įėjo paskui juos. Virėjas vos žvilgtelėjęs suprato, kad šis senukas – ne jo niekinamas tėtušis; šis pagyvenęs ponas neatrodė panašus į Dominiką; be to, buvo per senas, kad galėtų būti Dženaras Kapodilupas.

Jis buvo – ir tai tikrai galėjai suprasti iš jo išvaizdos – ir „Vicino a Napoli“ metrdotelis, ir savininkas, bet neprisiminė, kad kada būtų sutikęs Anunciatą Saetą, nors iš tikrųjų jis pažinojo Nuncę (nė pats to nežinodamas) ir sakėsi dabar pažįstąs daugybę Saetų, – be to, senukas tą sekmadienį nesuvokė, jog tas tipas, kurį jis kadaise atleido, ir buvo Dominiko tėvas, Dženaras Kapodilupas; tas kiaulė Dženaras, labai jau mėgęs flirtuoti, buvo „Vicino a Napoli“ padavėjų padėjėjas. (Kaip tik tame restorane Nuncė ir susipažino su merginėjančiu Dominiko tėtušiu!) Tačiau senasis metrdotelis ir savininkas vis dėlto buvo girdėjęs apie Anunciatą Saetą; ir apie Roziną – arba Rouzę – Kalodžero. Kaip mažasis Denis su tėčiu netrukus sužinojo, skandalai yra svarbiausia kaimynų pokalbių tema.

O dėl „Vicino a Napoli“, tai valgomasis čia buvo nedidelis, ir staliukai maži, užtiesti languotomis raudonos ir baltos spalvos staltiesėmis; dvi jaunos moterys ir vaikinukas (maždaug Andželo amžiaus) dabar dėliojo lėkštes ir įrankius. Už nerūdijančio plieno prekystalio Dominikas matė plytomis išklotą picų kepimo krosnį ir atvirą virtuvę, kurioje darbavosi du virėjai. Dominikui palengvėjo, kai jis suprato, kad nė vienas iš tų virėjų dar ne tokio amžiaus, kad galėtų būti jo tėvas.

– Mes dar ne visai pasirengę patiekti maistą, bet galite prisėsti – gal norėsite ko nors atsigerti, – pasakė senukas ir nusišypsojo Deniui.

Dominikas kyštelėjo ranką į vidinę švarko kišenę ir apčiuopė Angelù del Popolo piniginę – ji tebebuvo drėgna. Bet vos tik ją ištraukė, metrdotelis atatupstas žingtelėjo nuo jo.

– Tu gal faras? – paklausė senukas.

Žodis „faras“ patraukė virėjų, kuriuos Dominikas matė virtuvėje, dėmesį; jie atsargiai išėjo iš už prekystalio. Vaikinukas bei abi stalus dengusios moterys liovėsi dirbę ir taip pat sužiuro į Dominiką.

– Farai paprastai nedirba su vaikais, – pasakė senukui vienas iš virėjų, visas aplipęs miltais. Balta buvo ne tik jo prijuostė, bet ir plaštakos, ir pliki dilbiai. (Matyt, picų kepėjas, pagalvojo Dominikas.)

– Aš ne faras, aš – virėjas, – tarė jis. Abu jaunesni vyrai ir senukas su palengvėjimu nusijuokė; abi moterys ir vaikinas vėl ėmėsi darbo. – Bet turiu jums kai ką parodyti, – pridūrė Dominikas. Jis grabaliojo Andželo piniginės skyrelius. Negalėjo apsispręsti, ką parodyti pirmiau – Bostono tranzitinį bilietą su Angelù del Popolo vardu, pavarde ir gimimo data ar tos gražios, bet labai jau kūningos moters nuotrauką. Pasirinko tramvajų ir metro tinklo bilietą su žuvusio berniuko tikruoju vardu, bet kol galvojo, kuriam iš vyrų jį parodyti, senukas atlenktoje piniginėje pamatė nuotrauką ir pagriebė piniginę Dominikui iš rankų.

– Karmela! – sušuko metrdotelis.

– Buvo toks vaikinukas, – pradėjo pasakoti Dominikas, kai abu virėjai palinko prie nuotraukos plastikiniame piniginės langelyje. – Gal ji – jo motina.

Nieko daugiau Dominikas nespėjo pasakyti. Picos kepėjas delnais užsidengė veidą, išsimiltuodamas abu skruostus.

– An-ge-LŪ! – sustugo.

– Ne! Ne! Ne! – virkavo senukas, sučiupęs Dominiką už pečių ir purtydamas.

Kitas virėjas (neabejotinai vyriausiasis arba šefas) griebėsi už širdies, tarsi kas nors jam būtų dūręs peiliu.

Picų kepėjas – baltu veidu, kaip koks klounas – miltuotais pirštais vos vos prilietė mažojo Denio rankutę.

– Kas atsitiko Angelù? – paklausė berniuko taip švelniai, kad Dominikas iškart suprato, jog tas vyriškis tikriausiai turi – arba kada nors turėjo – Denielio amžiaus vaiką. Abu virėjai buvo gal dešimčia metų vyresni už Dominiką.

– Andželas nuskendo, – pasakė jiems Denis.

– Tai buvo nelaimingas atsitikimas, – prabilo ir jo tėtis.

– Angelù nebuvo žvejys! – dejavo metrdotelis.

– Nelaimingas atsitikimas dirbant miško ruošos darbus, – paaiškino Dominikas. – Buvo plukdomi rąstai, ir berniukas įsmuko po jais.

Jaunosios moterys ir maždaug Andželo amžiaus vaikinukas buvo kažkur pradingę – Denis nė nematė, kada jie išėjo. (Netrukus paaiškėjo, kad jie netoli tepabėgo – tik į virtuvę.)

– Angelù čia dirbo, po pamokų, – pasakojo Deniui senukas. – Jo mama, Karmela, dirba čia ir dabar.

Vienas iš jaunesnių vyriškių žingtelėjo arčiau ir ištiesė ranką Dominikui.

– Antonijus Molinaris, – liūdnai sveikindamasis prisistatė virtuvės šefas.

– Dominikas Bačiagalupas. Dirbau virėju miško ruošos gyvenvietėje. O čia mano sūnus, Denielis.

– Džiuzė Polkaris, – nuleidęs akis prisistatė mažajam Denieliui senukas. – Niekas manęs nevadina Džiuzepe. Man patinka ir tiesiog Džo. – Rodydamas į picų kepėją, senasis Polkaris pridūrė: – Čia mano sūnus Polas.

– Mane galite vadinti Deniu, – pasakė berniukas. – Tik tėtis vadina Denieliu.

Tonis Molinaris stovėjo prie restorano durų; žiūrėjo į Hanoverio gatve pražingsniuojančius žmones.

– Ateina! – sušuko jis. – Matau Karmelą!

Abu virėjai spruko į savo virtuvę, palikę suglumusius Bačiagalupus su senuoju Polkariu.

– Turi jai pasakyt – aš negali, – sumiksėjo Džiuzė (arba tiesiog Džo). – Aš jus supažindinu, – pridūrė metrdotelis, stumdamas Dominiką prie restorano durų; Denis laikėsi įsikibęs į tėčio ranką. – Jos vyras irgi nuskendo – jie buvo tikra meilės istorija! – šnekėjo senasis Polkaris. – Bet jis buvo žvejys – jų skęsta daug.

– Karmela turi daugiau vaikų? – paklausė Dominikas. Dabar jie jau visi trys ją matė – apvalios figūros, gražaus veido moterį juodais kaip degutas plaukais. Ji dar nebuvo sulaukusi keturiasdešimties; atrodė Kečumo amžiaus arba šiek tiek vyresnė. Didelės krūtys, platūs klubai, plati šypsena – tik šypsena buvo platesnė negu Indėnės Džeinės, kaip pastebėjo mažasis Denis.

– Angelù buvo jos vienintelis, – atsakė Dominikui Džiuzė. Denis paleido tėčio ranką, nes senasis Polkaris mėgino jam kažką įsprausti į delną. Tai buvo Andželo piniginė, drėgna ir šalta; iš jos kreivai kyšojo tranzitinis bilietas. Denis, atlenkęs piniginę, įkišo bilietą į vietą, ir kaip tik tą akimirką Karmela del Popolo įėjo pro duris.

– Ei, Džo, aš pavėlavau? – linksmai paklausė senuko.

– Tik jau ne tu, Karmela. Tu visada laiku!

Gal tai buvo viena iš akimirkų, nulėmusių Denielio Bačiagalupo apsisprendimą tapti rašytoju, – jo pirmas ir neišvengiamai nesmagus mėginimas pranašauti. Berniukas staiga išvydo tėčio ateitį – ir savo paties, nors ir ne taip aiškiai. Taip, Karmela buvo šiek tiek vyresnė ir neabejotinai putlesnė už tą moterį nuotraukoje, kurią Andželas nešiojosi piniginėje, bet niekas nebūtų pasakęs, kad jos grožis jau išblėsęs. Dvylikametis Denis gal dar buvo per jaunas, kad kreiptų dėmesį į mergaites, – arba mergaitės buvo per jaunos, kad patrauktų jo dėmesį, – bet jam jau rūpėjo moterys. (Indėnė Džeinė, žinoma, – ir Šešiaskardinė Pamė, be abejo.)

Karmela del Popolo mažajam Deniui atrodė labai panaši į Džeinę. Gelsvai ruda jos oda priminė rausvai rudą Džeinės odos atspalvį; šiek tiek priplota nosis ir platūs skruostikauliai buvo tokie pat, kaip ir tamsiai rudos akys, – kaip ir Džeinės, Karmelos akys atrodė beveik tokios pat juodos kaip ir plaukai. Be to, Karmelą juk tuoj persmelks vidinis liūdesys – toks pat, kokį jautė Džeinė. Ir Džeinė neteko sūnaus, o Karmela – kaip ir Dominikas Bačiagalupas – jau buvo išgyvenusi mylimo sutuoktinio netektį.

Tą akimirką Denis dar nematė nė menkiausių ženklų, kad jo tėčiui patinka Karmela ar kad tėtis patinka jai; berniukas tiesiog žinojo, kaip viskas bus. Andželo motina – ta moteris, prie kurios jo tėtis bus prisirišęs, kol Nort Endas juos saugos nuo konsteblio Karlo.

– Turi atsisėsti, Karmela, – pasakė senasis Polkaris, jau traukdamasis į virtuvę, kur slėpėsi visi kiti. – Čia tas virėjas ir jo sūnus, iš šiaurės – supranti, Angelù draugai.

Moteris, kuri ir šiaip jau spinduliavo džiaugsmu, dabar dar labiau nušvito.

– Jūs – Dominikas? – sušuko ji, delnais suspausdama virėjui smilkinius. Kai atsisuko į Denį, labai greitai, Džiuzė Polkaris jau buvo pradingęs – slėpėsi kartu su kitais bailiais. – O tu tikriausiai Denis! – džiaugsmingai tarė Karmela. Ir suspaudė jį glėbyje – ne taip, kaip kartais suspausdavo Džeinė, bet tiek smarkiai, kad mažasis Denis vėl ją prisiminė.

Dominikas tik dabar suprato, kodėl Andželo piniginėje buvo tiek nedaug pinigų ir kodėl jie beveik nieko nerado tarp kelių žuvusio berniuko daiktelių. Andželas savo uždarbį siųsdavo motinai. Berniukas vis prašydavo, kad Indėnė Džeinė jį pavėžėtų iki pašto; jis Džeinei sakė, kad ne taip jau lengva išsiųsti laišką į Kanadą, bet iš tikrųjų siuntė pašto perlaidas savo mamai. Ir tikrai dažnai jai rašė, nes ji žinojo, kaip virėjas ir jo berniukas susidraugavo su jos sūnumi. Staiga ji užklausė apie Kečumą.

– Ar ponas Kečumas su jumis? – paklausė Karmela Denio, delnais švelniai apėmusi jo veidelį. (Gal ir ši akimirka, kai jis neteko žado, prisidėjo prie Denielio Bačiagalupo apsisprendimo tapti rašytoju. Visos tos akimirkos, kai žinai, kad turi ką nors sakyti, bet niekaip nesugalvoji ką... kad ir kiek dėmesio, kaip rašytojas, skirtum tokioms akimirkoms, vis tiek atrodys, kad nepakankamai.) Bet tada Karmela lyg ir pastebėjo, kad valgomajame daugiau nieko nėra, tik jie, ir nieko nematyti virtuvėje; vargšė moteris pamanė, jog tai reiškia, kad jie nori ją nustebinti. Gal Angelù iš anksto nepranešęs atvažiavo jos aplankyti? Gal visi kiti slepia jos mieliausiąjį sūnelį virtuvėje, ir visi tyli kaip pelės po šluota? – An-ge-LŪ! – pašaukė Karmela. – Ar judu su ponu Kečumu irgi čia? An-ge-LŪ?

Po daugelio metų, jau apsipratęs su tuo, kad yra rašytojas, Denielis Bačiagalupas vis galvos, jog tai, kas tada nutiko virtuvėje, visiškai suprantama. Jie buvo ne bailiai, o tiesiog žmonės, mylintys Karmelą del Popolo, ir jie negalėjo žiūrėti, kaip jai bus skaudu. Tačiau tąkart mažasis Denis buvo sukrėstas. Pirmas pratrūko Polas Polkaris, picų kepėjas.

– An-ge-LŪ! – vėl sustugo jis.

– Ne! Ne! Ne! – virkavo jo gerokai senstelėjęs tėvas.

– Angelù, Angelù, – kiek tyliau raudojo Tonis Molinaris.

Jaunosios moterys ir maždaug Andželo amžiaus vaikinukas irgi proverksmiais kartojo žuvusiojo vardą. Toks choras iš virtuvės buvo ne tai, ką Karmela tikėjosi išgirsti; jie taip liūdnai stūgavo, kad vargšė moteris žvilgtelėjo į Dominiką, vildamasi, jog jis kaip nors visa tai paaiškins, bet jo veide įžvelgė tik sielvartą ir paniką. Denis negalėjo pakelti akių į Andželo mamą – būtų pasijutęs taip, lyg žiūrėtų į Indėnę Džeinę prieš pat keptuvei trinktelint jai į smilkinį.

Viena kėdė buvo atitraukta nuo staliuko šalia jų – ją išeidamas atitraukė senasis Polkaris, dar prieš pasiūlydamas Karmelai atsisėsti, – ir dabar Karmela gal net ne atsisėdo, o tiesiog susmuko ant tos kėdės; gelsvai rusvas jos veidas išbalo. Ji staiga pamatė sūnaus piniginę mažojo Denio rankutėse, bet ištiesusi ranką ir pajutusi, kokia ta piniginė drėgna ir šalta, susverdėjo ir kone virsdama atsirėmė į kėdės atlošą. Virėjas šoko jos prilaikyti, atsiklaupęs apkabino per pečius, o Denis instinktyviai suklupo jai prie kojų.

Ji segėjo lyg ir šilkinį juodą sijoną ir vilkėjo dailia balta palaidinuke – palaidinukė netrukus jau buvo dėmėta nuo ašarų; pažvelgusi į tamsias Denio akis, Karmela tikriausiai išvydo savo sūnų, koks jis jai kadaise atrodė, nes prisitraukė berniuką arčiau, padėjo jo galvą sau ant kelių ir laikė jį taip priglaudusi, tarsi jis būtų jos pražuvęs Angelù.

– Tik ne Angelù! – verkė ji.

Vienas iš virėjų virtuvėje mediniu šaukštu ritmingai daužė makaronų puodą; kaip koks aidas, jis irgi sušuko: „Tik ne Angelù!“

– Man taip gaila... – išgirdo Denis sakant tėtį.

– Jis nuskendo, – tarė berniukas, nepakeldamas galvos nuo Karmelos kelių; pajutęs, kaip ji dar smarkiau priglaudė jį prie savęs, jis vėl išvydo netolimą ateitį. Tol, kol gyvens su tėčiu ir Karmela del Popolo, Denis Bačiagalupas jai bus Angelù pakaitalas. („Negali kaltinti berniuko, kad jis nori važiuoti į tą mokyklą, – vėliau rašė savo senam bičiuliui Kečumas. – Kaltink mane, jei tau taip patinka, Virėjuk, bet nekaltink Denio.“)

– Tik ne nuskendo! – suklykė Karmela, perrėkdama iš virtuvės sklindantį triukšmą. Denis negirdėjo, ką jo tėvas šnibžda sielvartaujančiai moteriai į ausį, bet jautė, kaip rauda purto visą jos kūną, ir jam pavyko šiek tiek pasukti galvą ant jos kelių – tiek, kad pamatytų iš virtuvės išeinančius gedėtojus. Be puodų, keptuvių ar medinių šaukštų – jie pasirodė tuščiomis rankomis, ašaromis paplūdusiais veidais. (Polo, picų kepėjo, veidas buvo dar ir miltuotas.) Tačiau Denielis Bačiagalupas jau turėjo lakią vaizduotę; jam nereikėjo girdėti, ką tėtis sako Karmelai į ausį. Čia tikrai nebuvo galima apsieiti be žodžių „nelaimingas atsitikimas“ – ir berniukas, ir jo tėtis jau žinojo, kiek daug šiame pasaulyje būna nelaimingų atsitikimų.

– Šitie žmonės geri, – šnekėjo senasis Polkaris, tai skambėjo kaip malda. Denis tik po kurio laiko suprato, kad Džo Polkaris nesimeldė; jis Karmelai kažką sakė apie virėją ir jo sūnų „iš šiaurės“. Tikrai: ne kas kitas, o berniukas su tėčiu palydėjo Karmelą namo. (Ji turėjo į juos remtis, tarpais beveik alpdama, bet ją buvo nesunku prilaikyti – ji atrodė beveik penkiasdešimčia kilogramų lengvesnė už Džeinę; be to, Karmela buvo gyva.)

Tačiau netgi prieš jiems išeinant iš „Vicino a Napoli“ tą popietę – kai iš sielvarto kone pamišusi motina tebelaikė Denio galvą tvirtai prispaudusi sau ant kelių – Denielis Bačiagalupas perprato dar vieną rašytojų gudrybę. Jis jau mokėjo tai daryti, nors dar keletą metų to nesigriebdavo rašydamas. Visi rašytojai turi mokėti atsiriboti, atitolti nuo vienos ar kitos jausmingos scenos, ir Denis tai mokėjo – netgi kai jam buvo tik dvylika. Kai Karmela jį laikė, tvirtai įkniaubusi jo veidą į savo šiltą sterblę, berniukas tiesiog persikėlė kitur iš šio gyvojo paveikslo; žvelgdamas gal nuo picų kepimo krosnies ar bent jau šiek tiek atsitraukęs nuo gedėtojų, lyg nematomas stovėtų prie prekystalio iš virtuvės pusės, Denis žiūrėjo į „Vicino a Napoli“ personalą, susispietusį aplink sėdinčią Karmelą ir klūpantį jo tėtį.

Senasis Polkaris stovėjo už Karmelos, vieną ranką uždėjęs jai ant sprando, o kitą – sau ant širdies. Jo sūnus Polas, picų kepėjas, stypsojo nulenkęs galvą miltų debesyje, labai simetriškai įsitaisęs prie Karmelos šlaunies – tiesiai priešais prie kitos šlaunies klūpantį Dominiką. Abi jaunosios moterys – padavėjos, jos dar tik mokėsi šios profesijos iš Karmelos, – klūpojo ant grindų už mažojo Denio, kuris, žvelgdamas iš virtuvės, matė save klūpantį, padėjusį galvą Karmelai ant kelių. Kitas virėjas – vyriausiasis, arba virtuvės šefas, Tonis Molinaris, – stovėjo tolėliau nuo visų, viena ranka per siaurus petukus apkabinęs maždaug Andželo amžiaus vaikinuką. (Denis netrukus sužinojo, jog tai padavėjų padėjėjas; toks pat bus ir Denio pirmas darbas „Vicino a Napoli“ restorane.)

Tačiau dabar, šią sielvartingą akimirką, Denielis Bačiagalupas apžvelgė visą gyvąjį paveikslą iš toli. Rašyti jis pradės pirmuoju asmeniu, kaip pradeda daugelis jaunų rašytojų, ir sunkiai sugalvotas pirmas vieno iš pirmųjų jo romanų sakinys bus (iš dalies) susijęs su šia tikrų tikriausia pieta balandžio sekmadienį „Vicino a Napoli“ restorane. Pradedantysis romanistas rašys: „Tapau šeimos, su kuria iš tiesų nebuvome giminės, nariu – gerokai anksčiau, negu šį tą sužinojau apie savo tikrąją šeimą ir apie dilemą, iškilusią mano tėvui, kai buvau dar mažas.“

„Atsikratykit to „Bačiagalupo“, – rašė Kečumas jiems abiem. – Jei Karlas kartais atsibelstų jūsų ieškodamas, na, geriau pasikeiskit pavardę, dėl viso pikto.“ Bet Denis nesutiko. Denielis Bačiagalupas didžiavosi savo pavarde – tam tikrą maištingą pasididžiavimą jam kėlė netgi tėvo papasakota jų pavardės atsiradimo istorija. Po visų tų metų, kai Vest Damerio vaikiščiai jį vadino Gvinėja^10 ir Italiūkščiu, mažasis Denis jautėsi nusipelnęs savo pavardės; kodėl dabar, gyvendamas Nort Ende (tarp italų), jis turėtų jos atsikratyti? Be to, kaubojus – jeigu išvis atsibels – ieškos Dominiko Bačiagalupo, ne Denielio.

Dominikas taip nesilaikė įsikibęs savo pavardės. Jam ji visada atrodė netikra. Šiaip ar taip, tą pavardę jam sugalvojo Nuncė – jis buvo jos Vilko Bučinys, nors iš tiesų jo pavardė gal turėjo būti Saeta, juk jis tikrai buvo pusiau Saeta, arba mama galėjo jį pavadinti Kapodilupu, bent jau tam, kad sugėdintų atsakomybės jausmo neturintį jo tėtušį. („Suknistą niekam tikusį Dženarą“, kaip vėliau tą merginėjantį iš darbo išmestą – ir vienas Dievas težino kur pradingusį – padavėjų padėjėją apibūdins senasis Džo Polkaris.)

Dominikas galėjo rinktis bet kurią iš daugybės pavardžių. Visa plati Anunciatos giminė norėjo, kad jis būtų Saeta, o begalė Rouzės dukterėčių ir sūnėnų – ką jau kalbėti apie velionės Dominiko žmonos šeimą – troško, kad jis taptų Kalodžeru. Dominikas tų spąstų išvengė; iškart suprato, kaip įsižeistų Saetos, jeigu jis pasirinktų Kalodžerų pavardę, ir atvirkščiai. Dominiko pravardė „Vicino a Napoli“ restorane, kur jis beveik tuoj pat tapo virtuvės šefo Tonio Molinario ir picų kepėjo Polo Polkario mokiniu, buvo Gambacorta – „Trumpa Koja“, švelni užuomina apie jo šlubumą, – bet netrukus ta pravardė sutrumpėjo, liko tik Gamba (tiesiog „Koja“). Tačiau Dominikas nusprendė, kad šiaip gyvenime, ne restorane, nei Gambacorta, nei Gamba nebūtų tinkama pavardė – juo labiau virėjui.

– Tai gal Bonvino? – pasiūlė senasis Džiuzė Polkaris. (Tai reiškė „Geras Vynas“, bet Dominikas negėrė.)

Tonis Molinaris patarė pasivadinti Buonopane („Gera Duona“), o Polui Polkariui, picų kepėjui, labiau patiko Capobianco („Balta Galva“) – nes Polas paprastai būdavo baltas nuo galvos iki kojų, aplipęs miltais. Tačiau visos tos galimos pavardės atrodė pernelyg juokingos tokiam blaiviai mąstančiam žmogui, koks buvo Dominikas.

Jau tą pirmą naktį Nort Ende Denis galėjo išpranašauti, kokią naują pavardę jo tėtis pasirinks. Kai tėvas su sūnumi palydėjo našlę Del Popolo į mūrinį daugiabutį Chartijos gatvėje, – Karmela gyveno trijų kambarių bute, name be lifto, netoli senosios miesto pirties ir Kops Hilo kapinių; karšto vandens turėdavo tik tiek, kiek pati pasišildydavo ant dujinės viryklės, – mažasis Denis jau gana aiškiai matė tėčio ateitį, kad nuspėtų, jog Dominikas Bačiagalupas greit (kaip sakoma) įsiaus į nuskendusio žvejo batus. Iš tikrųjų velionio Karmelos vyro batai Dominikui netiks, bet ji apsidžiaugs pamačiusi, kad Dominikas gali vilkėti vargšo žvejo drabužiais, – abu vyrai buvo smulkaus sudėjimo, kaip ir Denis, kuris netrukus dėvės Andželo paliktus drabužius. Savaime suprantama, ir tėvui, ir sūnui reikėjo miestietiškų apdarų; Bostone žmonės rengėsi ne taip kaip Koaso apygardoje. Denis Bačiagalupas, kuris (iš pradžių) atmetė Kečumo patarimą pasikeisti pavardę, nenustebs sužinojęs, kad jo tėtis tapo Dominiku del Popolu (šiaip ar taip, jis tikrai buvo virėjas „iš liaudies“), – tiesa, ne tą pirmą naktį Nort Ende.

Karmelos virtuvėje stovėjo vonia, didesnė už virtuvės stalą, prie kurio jau buvo trys kėdės – kaip tik tiek, kiek reikėjo. Du dideli makaronų puodai ant dujinės viryklės visada būdavo pilni vandens – karšto, bet neverdančio. Karmela savo virtuvėje beveik nieko nevirdavo; karšto vandens jai nuolat reikėdavo, kad galėtų maudytis vonioje. Kaip moteris, gyvenanti daugiabučiame name, kur netiekiamas karštas vanduo, ji buvo labai švari ir maloniai kvepėjo; Andželo padedama, įstengdavo apmokėti sąskaitas už dujas. Tais laikais Nort Ende Andželo amžiaus vaikinukams būdavo sunku susirasti visą dieną dirbamą darbą. Stipresniems vaikinams daugiau darbo buvo šiaurėje, Meine ir Naujajame Hampšyre, bet kartais darbas ten būdavo pavojingas – kaip patyrė ir vargšas Andželas.

Denis ir jo tėtis sėdėjo prie nedidelio virtuvės stalo su Karmela, o ji vis verkė. Berniukas su tėvu raudančiai motinai pasakojo visokias istorijas apie nuskendusį jos sūnų; kelis kartus bepasakodami jie, žinoma, ėmė šnekėti apie Kečumą. Kai Karmelos ašaros kuriam laikui išseko, jie, visi trys, dabar jau išalkę, grįžo į „Vicino a Napoli“, kur sekmadienių vakarais būdavo patiekiamos tik picos arba greitai paruošiami makaronų patiekalai. (Tada dauguma italų sekmadieniais sočiausiai pavalgydavo vidurdienį.) Be to, restoranas sekmadieniais būdavo uždaromas gana anksti; kai vakare išeidavo paskutiniai klientai, virėjai pataisydavo pietus personalui. Daugumą kitų vakarų restoranas būdavo atidarytas iki vėlumos, o patys virėjai ir visas personalas pavalgydavo maždaug įpusėjus popietei, prieš patiekdami pietus klientams.

Senasis savininkas ir metrdotelis tikėjosi, kad jie sugrįš; keturi staliukai buvo sustumti ir jau padengti jiems. Jie valgė ir gėrė kaip per budynes, darydami pertraukėles tik tam, kad paverktų, – verkė visi, išskyrus mažąjį Denį, – ar pasiūlytų tostą žuvusio vaikinuko, kurį visi mylėjo, garbei, nors nei Denis, nei jo tėtis vyno negėrė nė lašo. Visi daug kartų sukalbėjo „Sveika, Marija“, dažniausiai vienu balsu, nebuvo tik atviro karsto visiems pažiūrėti – ir budėjimo per naktį. Dominikas gedėtojus patikino, jog Kečumas žino, kad Andželas – italas; rąstų plukdytojas neabejotinai bus surengęs „ką nors katalikiška“ su prancūzakalbiais kanadiečiais. (Denis žvilgtelėjo į tėtį, nes jie abu žinojo, kad Kečumas nieko tokio tikrai nedarė; jis veikiausiai kaip galėdamas stengėsi apsaugoti Andželą nuo visko, kas katalikiška, ir nė iš tolo neprileisti prie jo prancūzakalbių kanadiečių.)

Buvo jau gana vėlu, kai Tonis Molinaris Dominiko paklausė, kur juodu su Deniu nakvos; juk iškart nevažiuos taip toli – atgal į Naujojo Hampšyro šiaurę. Dominikas, kaip sakė Kečumui, nebuvo linkęs rizikuoti – jau nebe, – bet jis pasitikėjo šiais žmonėmis ir (didžiausiai savo paties ir Denio nuostabai) pasakė jiems tiesą.

– Mes negalime ten grįžti. Mes – bėgliai, – tarė Dominikas. Dabar jau buvo Denio eilė verkti; abi jaunosios padavėjos ir Karmela tuoj prišoko jo raminti.

– Nieko daugiau nesakyk, Dominikai. Mum nereik žinot, kodėl ar nuo ko jūs bėgat! – sušuko senasis Polkaris. – Su mumis jūs saugūs.

– Aš nesistebiu, Dominikai. Visi mato, kad buvai įsivėlęs į muštynes, – pasakė Polas, picų kepėjas, miltuota ranka užjaučiamai tapšnodamas virėjui per petį. – Ta tavo lūpa atrodo nekaip – tebekraujuoja, supranti.

– Gal reikėtų susiūti, – tarė virėjui nuoširdžiai susirūpinusi Karmela. Tačiau Dominikas purtydamas galvą atmetė jos pasiūlymą; jis nieko nesakė, bet iš drovios jo šypsenos visi suprato, koks jaučiasi dėkingas. (Denis vėl žvilgtelėjo į tėtį, tačiau neabejojo, kad šis ne be pagrindo neaiškina, kas ir kaip jam sužeidė lūpą; tai, kad tėvas su sūnumi turėjo bėgti, tikrai nebuvo susiję su nekokiu Šešiaskardinės Pamės charakteriu ir neįprastu elgesiu.)

– Galite apsistoti pas mane, – pasiūlė Dominikui Tonis Molinaris.

– Jie apsistos pas mane, – pasakė Molinariui Karmela. – Aš turiu laisvą kambarį. – Jos siūlymas buvo nenuginčijamas, nes ji turėjo omenyje Andželo kambarį; vos apie jį užsiminusi, Karmela vėl paplūdo ašaromis. Kai Denis su tėčiu ją parlydėjo į butą Chartijos gatvėje, ji liepė jiems gulti į didesnę lovą – jos miegamajame. Pati miegosianti viengulėje lovelėje žuvusio Angelù kambaryje.

Jie girdėjo, kaip ji verkia ir negali užmigti. Kadangi verksmas niekaip nesiliovė, mažasis Denis sušnibždėjo tėčiui:

– Gal turėtum pas ją nueiti.

– Man nedera to daryti, Denieli. Ji ilgisi savo berniuko – manau, tu turėtum pas ją nueiti.

Denis Bačiagalupas nuėjo į Andželo kambarį, kur Karmela ištiesė į jį rankas, ir jis atsigulė į siaurą lovelę šalia jos. „An-ge-LŪ“, – šnibždėjo ji jam į ausį, kol pagaliau užmigo. Denis nesiryžo išlipti iš lovos, bijodamas ją pažadinti. Gulėjo šiltame jos glėbyje, uodė malonų švaraus jos kūno kvapą, kol ir pats nugrimzdo į miegą. Dvylikamečiui ta diena buvo ilga ir sunki – ir dar po tokių dramatiškų praėjusios nakties įvykių, – taigi mažasis Denis tikriausiai buvo pavargęs.

Gal netgi tai, kaip jis užmigo, paskatino jį tapti rašytoju? Vakar naktį Denis užmušė ne mažiau kaip šimtą trisdešimt penkis kilogramus svėrusią indėnę indų plovėją, kuri, pasirodo, dar buvo ir jo tėvo meilužė, o dabar Denielis Bačiagalupas atsidūrė šiltame našlės Del Popolo glėbyje – geidulingos moters, kuri netrukus pakeis Indėnę Džeinę kitame jo tėvo gyvenime – liūdnoje, bet (kol kas) dar nenutrūkusioje tėčio gyvenimo istorijoje. Kada nors rašytojas supras, kad beveik tuo pat metu įvyko du susiję, bet nepanašūs labai reikšmingi įvykiai, – tokie įvykiai ir yra bet kokios istorijos varomoji jėga, – tačiau tą akimirką, kai prarado sąmonę maloniai kvepiančiame Karmelos glėbyje, išvargęs berniukas tegalvojo: „Ar tai atsitiktinis sutapimas?“ (Jis buvo per jaunas, kad suprastų, jog romane, kur daug kas iš anksto apgalvota, atsitiktinių sutapimų nebūna.)

Gal vien žuvusios motinos nuotraukų būtų pakakę, kad Denis taptų rašytoju; iš virėjo namo Tvisted Riveryje jis spėjo pasiimti tik kelias – ir labai pasiges knygų, kuriose laikė mamos nuotraukas, ypač romanų su Rouzės pabrauktomis pastraipomis. Jau pačios tos pastraipos, kaip ir nuotraukos, padėdavo berniukui geriau įsivaizduoti motiną. Ir dabar, stengdamasis prisiminti paliktas nuotraukas, jis būdavo priverstas ją įsivaizduoti.

Tik kelios iš Denio į Bostoną atsivežtų nuotraukų buvo spalvotos, bet tėtis jam sakė, kad nespalvotose mamos nuotraukose kažkaip „tikroviškiau“ atvaizduotos, pasak Dominiko, „pavojingai mėlynos jos akys“. (Kodėl „pavojingai“? – vis galvojo būsimas rašytojas. Ir kaip šitose nespalvotose nuotraukose mėlynos jo motinos akys gali būti atvaizduotos „tikroviškiau“ negu įprastinėse spalvotose „Kodako“ fotografijose?)

Rouzės plaukai buvo tamsiai rudi, beveik juodi, bet oda nepaprastai šviesi, veidelis liesas, ryškių, iš pažiūros trapių bruožų – todėl ji atrodė dar smulkesnė, negu buvo iš tikrųjų. Susipažinęs su visais Kalodžerais, – tarp jų ir su jaunesnėmis mamos seserimis, – mažasis Denis pamatė, kad dvi jo tetos tokios pat nedidukės ir dailios kaip mama nuotraukose, o pati jauniausia (Filomena) dar ir mėlynakė. Bet Denis atkreipė dėmesį į tai, jog tėtis, kad ir kaip Filomena traukė jo žvilgsnį, – ji turėjo būti maždaug to paties amžiaus kaip Rouzė, kai žuvo (Denio supratimu, kokių dvidešimt penkerių ar beveik trisdešimties metų), – iškart pareiškė, kad Filomenos akys ne taip pat mėlynos kaip jo mamos. (Gal ne taip pavojingai – berniukas galėjo tik spėlioti.) Be to, mažasis Denis pastebėjo, kad tėtis retai kada šnekasi su Filomena; atrodė, kad Dominikas su ja elgiasi kone šiurkščiai: stengiasi į ją nežiūrėti ir netgi nė žodelio nepasako apie tai, kaip ji apsirengusi.

Ar Denielis Bačiagalupas jau kaip rašytojas pradėjo pastebėti tokias reikšmingas smulkmenas? Ar berniukas tame, kad jo tėvą patraukė iš pradžių Indėnė Džeinė, paskui Karmela del Popolo, jau įžiūrėjo besiformuojantį elgsenos modelį? Abi tos moterys buvo kūningos, tamsiaakės – tokios visiškos Rouzės Kalodžero priešingybės, kokias dvylikametis tik galėjo įsivaizduoti. Jei Rouzė iš tikrųjų buvo jo tėčio gyvenimo meilė, tai gal tėtis sąmoningai neleidžia sau bendrauti su moterimis, bent kiek panašiomis į ją?

Po kurio laiko Kečumas iš esmės apkaltino virėją, kad šis mėginąs ir toliau būti kažkaip nenormaliai ištikimas Rouzei, pasirinkdamas į ją visiškai nepanašias moteris. Denis Kečumui, matyt, rašė apie Karmelą ir tikriausiai papasakojo, kad ji apkūni, nes pats virėjas – laiškuose senajam bičiuliui – tai tikrai neužsiminė nei apie naujosios draugės figūrą, nei apie jos akių spalvą. Apie Andželo motiną ir besimezgančius santykius su ja Dominikas Kečumui išvis beveik nieko nepasakojo. Dominikas net neatsakė į Kečumo kaltinamąjį laišką, bet tikrai supyko ant senojo miško kirtėjo, pareiškusio kritišką nuomonę apie tai, kokias moteris jis pasirenka. Pats Kečumas tada tebedraugavo su Šešiaskardine Pame – na, jeigu jau kalbame apie Pusseserės Rouzės priešingybes!

Dominikui pakakdavo žvilgtelėti į veidrodį, kad prisimintų Pamę: randas ant jo apatinės lūpos buvo aiškiai pastebimas dar ilgai po tos nakties, kai Šešiaskardinė jį užpuolė. Dominikas del Popolas, buvęs Bačiagalupas, stebėsis, kad Kečumas su Šešiaskardine taip ilgai gyvena kaip pora. Bet jie drauge išbus keleriais metais ilgiau, negu Dominikas išbuvo su Indėne Džeine, – netgi šiek tiek ilgiau, negu virėjui pavyko išbūti su Karmela del Popolo, stora, bet gražia Andželo motina.

Tą pirmą rytą Bostone tėvas su sūnumi atsibudę išgirdo gundančius Karmelos maudymosi garsus, sklindančius iš nedidelės virtuvėlės. Gerbdami moters privatumą, Dominikas ir mažasis Denis dar pagulėjo lovose, kol Karmela ten šitaip viliojamai apsiplovė; jiems nežinant, ji buvo ant viryklės užstačiusi dar trečią ir ketvirtą makaronų puodą, ir vanduo juose jau beveik virė.

– Yra daug karšto vandens! – šūktelėjo Karmela. – Kas dar nori išsimaudyti?

Dominikas, jau kurį laiką galvojęs apie tai, kad gal kaip nors įtilptų, nors reikėtų labai susiglausti, į tą didelę vonią su Karmela del Popolo, dabar nelabai taktiškai leptelėjo, kad juodu su Denieliu galėtų išsimaudyti vienoje vonioje – jis turėjo omeny tą patį vandenį – ir dvylikamečiui tai pasirodė bjauru.

– Ne, tėti! – sušuko berniukas iš siauros lovelės Andželo kambaryje.

Jie girdėjo, kaip storulė Karmela – visa varvanti – išlipo iš vonios.

– Žinau, kokie būna Denio amžiaus berniukai... jiems reikia šiek tiek privatumo! – pasakė ji.

Taip, mintyse pritarė mažasis Denis, dar ne visai suvokdamas, kad netrukus jam reikės daugiau privatumo – norėsis labiau atsiskirti nuo tėčio ir Karmelos. Šiaip ar taip, Denis jau buvo beveik paauglys. Jie neilgai visi drauge gyveno tame bute Chartijos gatvėje, be karšto vandens, su didele vonia mažoje virtuvėlėje ir juokingai mažu tualetu (vietoj durų kabojo užuolaida), – vadinamajame tualete buvo tik klozetas ir miniatiūrinė kriauklytė su veidrodžiu virš jos, – bet ir kitas butas, į kurį jie įsikėlė, buvo ne kiek didesnis, ir paaugliui Denieliui Bačiagalupui jame toli gražu nepakako privatumo, užtat ten jau buvo tiekiamas karštas vanduo. Tas butas irgi buvo name be lifto – pro „Caffè Vittoria“ einančiame skersgatvyje, kuris vėliau buvo pavadintas Vezlio gatve, – tačiau jie jau turėjo ne tik du miegamuosius, bet ir didelį vonios kambarį su vonia ir dušo kabina (ir su tikromis durimis), o gana erdvioje virtuvėje tilpo stalas su šešiomis kėdėmis.

Bet miegamieji buvo vienas šalia kito; Nort Ende Dominikui ir Karmelai prieinamų butų negalėjai net lyginti su erdviu būstu antrame virėjo namo aukšte Tvisted Riveryje. O Denis buvo jau per didelis, kad slapta klausytųsi, kaip jo tėtis patyliukais mylisi su Karmela, – juo labiau po to, kai berniukas, turintis tokią lakią vaizduotę, išgirdo ir pamatė tėtį tai darant su Indėne Džeine.

Apskritai virėjas su Karmela ir mažuoju Deniu, vis aiškiau suvokiančiu, kad jis yra Andželo pakaitalas, įsitaisė gana patogiai, tačiau tai negalėjo trukti ilgai. Gana greitai atėjo laikas, kai paaugliui jau norėjosi šiek tiek atitolti nuo tėčio, – be to, augantis Denis nesmagiai jautėsi dėl dar vieno keblumo.

Kadaise jį, lytiškai dar nesubrendusį, sujaudino pirmiausia Džeinė, paskui Šešiaskardinė Pamė, o dabar paaugliui buvo sunku tvardyti geidulį, kurį žadino Karmela del Popolo – jo tėčio „Indėnės pakaitalas“, kaip ją vadino Kečumas. Tai, kad jį traukė Karmela, Deniui kėlė dar daugiau keblumų negu privatumo stoka.

„Tau reikia iš ten dingti“, – rašė Kečumas mažajam Deniui, nors berniukui tikrai patiko gyventi Nort Ende. Tiesą sakant, jis negalėjo atsidžiaugti, kad ten gyvena, ypač kai prisimindavo gyvenimą Tvisted Riveryje – ir, žinoma, tai, ką patyrė Pariso medžio apdorojimo įmonės mokykloje.

Mikelandželo mokykla buvo nekokios nuomonės apie išsilavinimą, kurį Denis Bačiagalupas įgijo tarp tų Filips Bruko netikėlių – tų Vest Damerio mulkių, kaip juos vadino Kečumas. Mikio vadovybė Denį privertė pakartoti vienerių metų kursą; taigi jis buvo metais vyresnis už daugumą savo klasės draugų. Septintoje klasėje, kai būsimas rašytojas, kalbėdamas su anglų kalbos mokytoju, ponu Liriu, pirmą kartą užsiminė apie Kečumo patarimą vykti į Ekseterį, tas airis Denį Bačiagalupą jau laikė vienu iš pačių geriausių savo mokinių. O kai ėjo anglų kalbos aštuntos klasės kursą, Denis jau neabejotinai buvo mokytojo Lirio numylėtinis.

Keletas buvusių pono Lirio mokinių toliau mokėsi Bostono klasikinėje mokykloje. Dar keli – Roksberio klasikinėje, senojo airio manymu, gana snobiškoje anglų mokykloje. Du pono Lirio mokyti vaikinai įstojo į Miltono mokyklą, vienas – į Andoverio, bet dar niekada niekas iš mokinių, kuriems ponas Liris dėstė anglų kalbą, nesimokė Ekseteryje; Ekseteris buvo toliau nuo Bostono negu tos kitos geros mokyklos, bet ponas Liris žinojo, jog Ekseterio mokykla labai gera. Visi suprato, kaip ponas Liris didžiuotųsi, jei Denielis Bačiagalupas būtų priimtas į Ekseterį.

Ponas Liris jautėsi kankinamas daugumos kitų Mikio mokyklos septintos ir aštuntos klasės berniukų. Bet buvo aišku, kad Denis prie mokytojo erzinimo neprisideda; erzinimas – ir kitoks, šiurkštesnis priekabiavimas – Deniui visada primindavo, ką jis patyrė Pariso mokykloje.

Pono Lirio veidas buvo raudonas nuo girtavimo; nosis kaip bulvė – labai tikroviškas tariamai pagrindinio jo kaimietiško maitinimosi elemento atvaizdas. Pasišiaušusių žilų plaukų kuokštai, nelyginant kokie kailio lopai, styrojo tik virš ausų, o šiaip ponas Liris buvo plikas, pastebimai įdubusiu viršugalviu. Jis atrodė kaip apipešiota pelėda. „Kai buvau dar vaikas, – sakydavo visiems savo mokiniams, – man kažkas trenkė per galvą didžiuoju žodynu, tikriausiai todėl ir jaučiu tokią meilę žodžiams.“

Ir septintos, ir aštuntos klasės berniukai poną Lirį vadino „O“, nes jis atsikratė raidės O’, buvusios jo pavardės pradžioje. Vos tik ponas Liris išeidavo iš klasės, išdykėliai tomis O’ aprašydavo visą lentą. Jie ir šaukdavo jį: „O!“ – bet tik kai jis būdavo nusisukęs.

Kodėl visa tai taip nervino buvusi poną O’Lirį, Denis nesuprato; kita vertus, Denieliui Bačiagalupui apskritai neatrodė reikšminga, kad jo mokytojas atsikratė tos O’. (Prisiminkime Andželą Poupą ir viską, ko atsikratė jis. Gal italų vaikai manė, kad tik airiai kartais stengiasi nepabrėžti savo etninės kilmės?)

Bet svarbiausia priežastis, dėl kurios ponas Liris Denielį Bačiagalupą laikė puikiu mokiniu, buvo ta, kad berniukas mėgo rašyti, – jis rašė ir rašė. Septintose ir aštuntose Mikio klasėse ponas Liris dar nebuvo matęs nieko panašaus. Tas vaikas atrodė apsėstas – ar bent jau apimtas rašymo manijos.

Tiesa, ponas Liris dažnai sunerimdavo matydamas, apie ką mažasis Denis rašo, bet jo rašiniai – neretai gryniausi prasimanymai, dažnai apie visokį smurtą, visi su daugybe paaugliui visiškai nederančio seksualinio turinio intarpų, – visada būdavo puikiai parašyti ir lengvai suprantami. Tas berniukas tiesiog turėjo pasakotojo talentą; ponas Liris norėjo tik padėti jam gerai išmokti gramatiką ir visaip kitaip tobulinti rašymo techniką. Mokytojas buvo girdėjęs, kad Ekseteryje visiems labiausiai rūpi gramatika. Rašyti ten mokoma praktiškai – mokiniai apie ką nors rašo kasdien.

Laiške, kurį nusiuntė Ekseterio priėmimo komisijai, ponas Liris apie jaunojo Denio rašinių turinį neužsiminė. Šiaip ar taip, Ekseteryje vadinamasis kūrybinis rašymas nelabai ką ir domino; ponas Liris manė, kad ten svarbiausia gerai rašyti esė. Mikelandželo mokykla, kurios mokinys Denielis Bačiagalupas – tikrai ypatingas, esanti italų kilmės amerikiečių rajone. (Ponas Liris dėl visa ko nevartojo žodžio „imigrantai“, nors kaip tik tai turėjo omeny.) Tie žmonės linkę tinginiauti ir visur viską perdėti, ponas Liris norėjo, kad Ekseterio vadovybė tai žinotų. Bet jaunasis Bačiagalupas esąs „ne toks kaip visi kiti“.

Paklausęs, ką šneka dauguma tų italų, – rašė ponas Liris, – gali pamanyti, kad jie visi į Ameriką atplaukė lindėdami laivų ketvirtosios klasės patalpose kartu su žiurkėmis (ar kitokiomis pasibaisėtinomis sąlygomis), visi našlaičiai – arba dėl kokių nors kitų priežasčių uoste išlipo vieni, turėdami vos kelias varganas liras. Ir nors daugelis mergaičių paauglystėje būna gražios, užaugusios visos pasidaro beviltiškai storos; vis per tuos makaronus ir nežabotą apetitą. Čia ponas Liris pridūrė įtariąs, kad jos nežino saiko ne tik valgydamos. Tiesą sakant, šitie italai tikrai buvo ne tokie darbštūs kaip ankstesni imigrantai, airiai, ir ponas Liris, nors Ekseterio priėmimo komisijai aiškiai to neparašė, vis dėlto perteikė savo būgštavimus, liaupsindamas Denielio Bačiagalupo gabumus ir gerą būdą – ir, žinoma, užsimindamas apie „sunkumus“, su kurias berniukas susidūrė ir kuriuos įveikė „namuose“.

Jį auginąs vienišas tėvas – „nelabai šnekus virėjas“, kaip jį apibūdino ponas Liris. Tas virėjas gyvenąs su moterimi, anot pono Lirio, „daug tragedijų patyrusia našle“, – taigi jei išvis yra kandidatas, nusipelnęs pavydėtinos visą stipendiją gaunančio Ekseterio mokinio vietos, tai jo vardas – Denielis Bačiagalupas! Sumanusis ponas Liris ne tik pats suprato, dėl ko būgštauja; jis norėjo, kad tai suprastų ir Ekseterio vadovybė. Bostono Nort Endą jis tyčia pavaizdavo kaip vietą, iš kurios Denį reikia išgelbėti. Ponas Liris norėjo, kad kas nors iš Ekseterio atvyktų į Mikelandželo mokyklą, – nors tai reiškė, kad tas žmogus pamatys, jog ponas Liris čia visai negerbiamas. Nebuvo abejonės, kad jei stipendijas skiriantis žmogus su Denieliu Bačiagalupu susipažins tarp tų Mikio išdykėlių – ir, tai atrodė taip pat svarbu, pamatys būsimą rašytoją to triukšmingo rajono restorane, kuriame dirba ir berniuko tėtis, ir nelaimingoji našlė, – na, bus akivaizdu, kad Denis Bačiagalupas išsiskiria iš kitų. Jaunasis Denis tikrai išsiskyrė iš visų kitų, tačiau taip būtų buvę visur, ne tik Nort Ende, bet ponas Liris apie tai jau neužsiminė. Kaip netrukus paaiškėjo, to, ką jis parašė, visiškai pakako.

Jo laiškas buvo veiksmingas. „Jūs tik pažiūrėkit, ką rašo šitas vyrukas!“ – tikriausiai pasakė pirmas Ekseterio priėmimo komisijos narys (turėdamas omenyje poną Lirį su visais tais būgštavimais). Laiškas buvo perduotas antram skaitytojui, paskui dar vienam; tą laišką Ekseteryje gal perskaitė nemažai žmonių, tarp jų ir „stipendijas skiriantis žmogus“, apie kurį ponas Liris vis galvojo rašydamas.

Ir tas žmogus, be abejo, tarė: „Turiu tai pamatyti“, – na, ne tik Mikį ir poną Lirį, bet ir nekokias Denielio Bačiagalupo gyvenimo tarp italų kilmės amerikiečių sąlygas.

Bet ponas Liris daug ko neparašė. Argi Ekseterio vadovybei reikėjo ką nors žinoti apie šiurpią berniuko vaizduotę? Kas nutiko tėvui tame rašinyje? Jį sužalojo (visam laikui suluošino) meška – ta meška suėdė vieną tėvo pėdą, bet sužalotas vyriškis dar kažkaip sugebėjo meškai užtvoti keptuve! Tas pats vyriškis neteko žmonos per nelaimingą atsitikimą šokiuose. Lauke, ant prieplaukos, buvo šokami kontradansai; prieplauka sugriuvo ir visi šokėjai nuskendo. Tas vyriškis, kuriam meška buvo nukandusi pėdą, liko gyvas, nes negalėjo šokti! (Jis tik žiūrėjo iš toli, jei ponas Liris gerai prisiminė tą rašinį, – visos tos istorijos buvo absurdiškos, bet gerai, puikiai parašytos.)

Ta pati išgalvota šeima netgi turėjo draugą, ne viso proto, nes korumpuotas faras jam sužalojo smegenis. Sužalotasis buvo sunkiai įsivaizduojamas miško darbininkas – ponui Liriui atrodė, kad sunkiai įsivaizduojamas, nes Denis rašė, jog tas miško darbininkas labai mėgo skaityti. Dar sunkiau patikėti buvo tuo, kad faras jį taip sumušė, jog jis net prarado gebėjimą skaityti! O moterys Denielio Bačiagalupo pasakojimuose... Dieve saugok, galvojo ponas Liris.

Viena buvo čiabuvė iš indėnų genties – tos istorijos apie suluošintą vyriškį veiksmas vyko visiškame Naujojo Hampšyro šiaurės užkampyje, dažniausiai šokių salėje, kurioje niekas nešoko. (Nagi, – galvojo ponas Liris, perskaitęs tą istoriją, – kur čia prasmė?) Tačiau rašinys buvo parašytas puikiai, kaip visada; ta indėnė svėrė šimtą keturiasdešimt ar šimtą aštuoniasdešimt kilogramų, plaukai buvo nukabę jai žemiau juosmens; todėl protiškai atsilikęs berniukas (tėvo, kurį užpuolė meška, sūnus) tą indėnę palaikė meška! Vargšas kvailiukas manė, kad ta pati meška sugrįžo pabaigti ėsti jo tėčio, o iš tikrųjų indėnė mylėjosi su luošiu – ponas Liris galėjo tik įsivaizduoti, jog tai buvo raitelės poza.

Bet kai mokytojas tai pasakė Deniui („kaip suprantu, indėnė sėdėjo... eee, na – raitelės poza“), berniukas lyg ir suglumo. Jaunasis rašytojas to nesuvokė.

– Ne, ji tiesiog buvo ant jo, – atsakė Denis ponui Liriui. Sužavėtas mokytojas nusišypsojo. Pono Lirio akimis žiūrint, Denielis Bačiagalupas buvo augantis genijus; tas vunderkindas atrodė toks nekaltas.

Tačiau tai, kas nutiko storajai indėnei, buvo siaubinga. Protiškai atsilikęs berniukas ją nužudė; užmušė ta pačia keptuve, kuria jo tėvas anąkart užtvojo meškai! Ypač vaizdžiai jaunasis Bačiagalupas aprašė atvirtusios negyvos nuogos indėnės pozą. Rūpestingas tėvas tuoj pat pagalve pridengė jos tarpukojį, – gal kad nebeglumintų ir taip jau sukrėsto sūnaus. Bet tas kvailiukas jau buvo pamatęs daugiau, negu galėjo suvokti savo menku proteliu. Jam daugybę metų vaidensis milžiniškos užmuštos moters krūtys – kaip jos nusviro į pažastų įdubas. Kaip tas vaikas išgalvoja šitokias aprašymų detales? – stebėjosi ponas Liris. (Negyva nuoga indėnė vaidensis ir ponui Liriui.)

Bet argi reikėjo Ekseterio vadovybei pasakoti apie tuos įtartinus berniuko vaizduotės ypatumus, kurie kartais suerzindavo netgi poną Lirį? Tos pribloškiančios smulkmenos – tik paikiojimas, kurį rašytojas bręsdamas išaugs. Pavyzdžiui, ta moteris, vilkinti vyriškais vilnonės flanelės marškiniais, be liemenėlės; ji išprievartavo protiškai atsilikusį berniuką, prieš tai išmaukusi šešias skardines – visą pakuotę – alaus! Kam Ekseterio vadovybei reikėtų žinoti apie ją? (Ponas Liris niekaip negalėjo jos pamiršti.) Arba moteris, gyvenanti viename iš Chartijos gatvės daugiabučių be karšto vandens, netoli senosios miesto pirties ir Kops Hilo kapinių, – kiek ponas Liris prisiminė, jos krūtys irgi buvo nemažos. Jau kitame Bačiagalupo rašinyje ta Chartijos gatvėje gyvenanti moteris buvo protiškai atsilikusio berniuko pamotė – to paties berniuko iš ankstesnės istorijos, bet dabar jis nebebuvo vadinamas protiškai atsilikusiu. (Šioje naujoje istorijoje berniukas buvo „tiesiog šiaip traumuotas“.)

Tėvas, kuriam meška nukando pėdą, sapnavo trikdančius sapnus – ir apie mešką, ir apie užmuštą indėnę. Kadangi to traumuoto berniuko pamotė buvo itin putli ir geidulinga, ponas Liris įtarė, kad jo tėvą kažkaip liguistai traukia nutukusios moterys; savaime suprantama, gal ir jaunajam rašytojui storos moterys atrodė labai patrauklios. (Ir pats ponas Liris jau buvo bepradedąs jausti visai nepageidaujamą potraukį prie tokių moterų.)

Beje, pamotė buvo italė, dėl to ponas Liris dar labiau būgštavo; jis ieškojo kokių nors tos moters tingumo ir polinkio viską perdėti ženklų ir rado (didžiausiam savo pasitenkinimui) puikų minėtojo „nežaboto apetito“, kuris, pono Lirio įsitikinimu, buvo būdingas italėms, pavyzdį. Be to, ta moteris labai jau dažnai maudėsi vonioje.

Ji taip mėgo maudytis, kad savo didžiulę vonią laikė pasistačiusi vidury mažytės virtuvėlės, kur nuolat virduliavo keturi makaronų puodai – vanduo voniai buvo šildomas ant dujinės viryklės. Dėl tokios vonios vietos nemenkas keblumas, susijęs su privatumo stoka, iškilo traumuotam tos savo įnorius tenkinančios moters posūniui, kuris duryse, skiriančiose jo miegamąjį nuo virtuvės, prasigręžė skylę.

Kokią traumą ir taip jau traumuotas berniukas patyrė slapta žiūrėdamas į nuogą pamotę – na, ponas Liris galėjo tik įsivaizduoti! Beje, jeigu jau kalbame apie jaunojo Bačiagalupo išradingai aprašytas smulkmenas, skusdamasi pažastis ta gašlūnė (vienoje pažastyje) tyčia palikdavo nedidelį apverstos pikų širdies pavidalo plaukuotą lopinėlį, „tarsi kruopščiai apkarpytą smailią nykštuko barzdelę“, – rašė jaunasis Denis.

– Kurioje pažastyje? – paklausė pradedančiojo rašytojo ponas Liris.

– Kairėje, – nė nemirktelėjęs atsakė Denis.

– Kodėl kairėje, o ne dešinėje? – dar pasidomėjo anglų kalbos mokytojas.

Jaunasis Bačiagalupas lyg ir susimąstė, tarytum stengėsi prisiminti gana painią įvykių seką.

– Ji dešiniarankė, – galiausiai atsakė Denis. – Ne taip įgudusi skusti kaire ranka. O kai skutasi dešinę pažastį, skustuvą laiko kairėje rankoje, – paaiškino mokytojui.

– Čia irgi geros detalės, – pasakė ponas Liris. – Manau, turėtum jas įterpti į savo pasakojimą.

– Gerai, įterpsiu, – tarė jaunasis Denis; ponas Liris jam patiko, ir jis nuoširdžiai stengėsi apsaugoti savo anglų kalbos mokytoją nuo jį erzinančių berniukų.

Prie Denio kiti berniukai nelindo. Mikyje, be abejo, buvo priekabiautojų, bet jie neatrodė tokie kieti kaip tie galvažudžiai Pariso medžio apdorojimo įmonės mokykloje. Jei koks peštukas Nort Ende įkyrėdavo Deniui Bačiagalupui, jaunasis Denis tiesiog pasakydavo savo vyresniems pusbroliams. Tada kuris nors Kalodžeras arba Saeta išspardydavo nelemtam peštukui šikną; tie vyresni pusbroliai būtų galėję išspardyti šiknas ir aniems Vest Damerio mulkiams.

Savo rašinių Denis nerodė niekam kitam, tik ponui Liriui. Berniukas, žinoma, rašė gana ilgus laiškus Kečumui, bet tų laiškų negalėjai pavadinti grožine proza; joks sveiko proto žmogus nebūtų mėginęs Kečumui prakišti išgalvotos istorijos. Be to, jaunajam Deniui Kečumo reikėjo tam, kad galėtų išlieti širdį. Daugelio Kečumui parašytų laiškų pradžia buvo: „Žinai, kaip aš myliu savo tėtį, tikrai myliu, bet...“ – ir taip toliau.

Obuolys nuo obels netoli krenta: ir virėjas daug ką nuslėpė nuo sūnaus, ir Denis (ypač kai mokėsi septintoje ir aštuntoje klasėje) buvo tokio amžiaus, kai norisi kai ką nuslėpti. Jam buvo trylika, kai perėjo į septintą klasę ir susipažino su ponu Liriu; aštuntą jaunasis Bačiagalupas baigė jau sulaukęs penkiolikos. Išgalvotas istorijas, kurias jam vis labiau norėjosi kurti, anglų kalbos mokytojui Denis rodė būdamas keturiolikos ir penkiolikos metų.

Nors ponas Liris ir nuogąstavo dėl Denio rašinių temų, – ypač dėl seksualinio turinio, – vis dėlto tas airis, ta išmintinga sena pelėda, nė karto nė vienu žodžiu nesupeikė savo mylimiausio mokinio. Jaunasis Bačiagalupas taps rašytoju; pono Lirio manymu, dėl to negalėjo būti jokių abejonių.

Anglų kalbos mokytojas laikė špygas dėl Ekseterio; jei berniuką priims, ponas Liris tikėjosi, kad toje mokykloje griežtai prižiūrimas jaunasis Bačiagalupas bus apsaugotas nuo tam tikrų nemalonių savo vaizduotės ypatumų. Gal Ekseteryje mokytis rašymo technikos bus taip sunku ir tai atims tiek daug laiko, kad Denis galiausiai taps intelektualesniu rašytoju. (Ką tai iš tikrųjų reiškė? Rašančiu ne taip kūrybiškai?)

Ponas Liris ir pats nelabai žinojo, ką reiškia ta jo gluminanti mintis, kad, tapęs intelektualesniu rašytoju, Denis gal rašys nebe taip kūrybiškai, – jeigu ponas Liris tai turėjo omenyje, – bet mokytojo ketinimai buvo geri. Ponas Liris jaunajam Bačiagalupui nuoširdžiai linkėjo sėkmės ir, niekada nekritikavęs Denio rašinių, pasijuto nepatogiai, kai pateikė įžūlų pasiūlymą. (Na, tas pasiūlymas gal nebuvo labai įžūlus; tik pačiam ponui Liriui taip atrodė.) Tada, kaip tik prieš purvo sezoną, kai Denis mokėsi aštuntoje klasėje, – tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt septintųjų kovo mėnesį, kai Deniui buvo ką tik suėję penkiolika, jis su mokytoju laukė žinių iš Ekseterio. Tai, kad ponas Liris kaip tik tada pateikė minėtąjį „įžūlų pasiūlymą“, Denielį Bačiagalupą paskatins (po daugelio metų) parašyti savą periodiško Kečumo pabambėjimo variantą.

„Atrodo, kad visokia bjaurastis nutinka kaip tik per purvo sezoną!“ – kasmet skųsdavosi Kečumas, tarytum pamiršęs, kad tokiu laiku virėjas susituokė su savo mylima pussesere Rouze, be to, ir mažasis Denis gimė prieš pat purvo sezoną. (Bostone tikro purvo sezono, žinoma, nebūdavo.)

– Deni? – atsargiai kreipėsi ponas Liris – lyg abejodamas, ar gerai prisimena berniuko vardą. – Vėliau, kai jau būsi rašytojas, tau gal reikės pasirinkti kokį nom de plume.

– Ką? – nesuprato penkiolikametis.

– Literatūrinį slapyvardį. Kai kurie rašytojai patys pasirenka vardus, užuot leidę knygas tikraisiais vardais. Toks pasirinktas vardas prancūziškai vadinamas nom de plume, – paaiškino berniukui mokytojas. Ponas Liris jautė, kad jam širdis lipa per gerklę, nes jaunasis Bačiagalupas staiga krūptelėjo, lyg gavęs antausį.

– Siūlote atsikratyti „Bačiagalupo“? – paklausė Denis.

– Na, tokią pavardę nelengva ištarti – ir įsiminti, – pasakė ponas Liris savo mylimiausiam mokiniui. – Pamaniau, jeigu jau tavo tėvas pasikeitė pavardę – našlė Del Popolo juk netapo Bačiagalupo, ar ne? – na, tiesiog pamaniau, kad gal ir tu nesi labai prisirišęs prie Bačiagalupo pavardės.

– Aš prie jos labai prisirišęs, – pareiškė jaunasis Denis.

– Taip, suprantu... tada, žinoma, turi jos ir laikytis! – nuoširdžiai susižavėjęs tarė ponas Liris. (Jam buvo baisiai nesmagu; tikrai nenorėjo berniuko įžeisti.)

– Manau, Denielis Bačiagalupas – tinkamas vardas ir pavardė rašytojui, – pasakė mokytojui ryžtingasis penkiolikametis. – Jei rašysiu geras knygas, gal skaitytojai pasistengs įsiminti mano pavardę?

– Žinoma, Deni! – sušuko ponas Liris. – Atsiprašau, kad užsiminiau apie tą nom de plume... tai buvo tikrai netaktiška.

– Niekis – žinau, kad norite man padėti, – atsakė berniukas.

– Turbūt jau greitai sulauksime žinios iš Ekseterio, – susijaudinęs tarė ponas Liris; norėjo nukreipti kalbą nuo to faux pas dėl slapyvardžio.

– Tikiuosi, – rimtai atsakė Denis Bačiagalupas. Jis vėl atrodė susimąstęs; nustojo raukytis.

Ponas Liris, dabar sunerimęs, jog peržengė leistinas ribas, žinojo, kad šis berniukas beveik kiekvieną popietę, po pamokų, eina padirbėti į „Vicino a Napoli“; geranoris anglų kalbos mokytojas leido Deniui eiti savo keliu.

Kaip dažnai darydavo po darbo mokykloje, ponas Liris, prieš važiuodamas namo, dar kai kur užsuko. Jis tebegyveno prie Šiaurės rytų universiteto, kuriame baigė magistrantūrą ir susirado žmoną; kiekvieną rytą metro traukiniu atvykdavo į Heimarketo stotį, tuo pačiu traukiniu ir grįždavo, bet viską, ko reikėdavo (nedaug), nusipirkdavo Nort Ende. Mikelandželo mokykloje ponas Liris mokytojavo taip ilgai, kad jį jau pažinojo visi to rajono gyventojai; jis buvo mokęs arba juos, arba jų vaikus. Tai, kad italai jį erzino, – šiaip ar taip, jis tikrai buvo airis, – dar nereiškė, kad jie nemėgo pono Lirio, kurio ekscentriškumas jiems atrodė juokingas.

Tą popietę, kai pateikė labai jau nevykusį „įžūlų pasiūlymą“, ponas Liris stabtelėjo sodelyje prie Šv. Leonardo bažnyčios, kaip visada suirzęs, kad tos bažnyčios pavadinime nėra ‘s, – senajam anglų kalbos mokytojui, aišku, norėjosi, kad būtų parašyta St. Leonard’s. Išpažintį ponas Liris atlikdavo Šv. Stepono bažnyčioje, kurios pavadinimas buvo su reikiama ’s. Šv. Stepono bažnyčia jam apskritai labiau patiko; buvo panašesnė į įprastus katalikų maldos namus. O Šv. Leonardo atrodė kažkokia labai itališka – net gerai žinoma malda tos bažnyčios sodelyje buvo išversta į italų kalbą. Ora sono qui. Preghiamo insieme. Dio ti aiuta. („Dabar aš čia. Pasimelskime kartu. Dievas tau padės.“)

Ponas Liris pasimeldė, kad Dievas padėtų Denieliui Bačiagalupui gauti Ekseterio stipendiją. Jau išeidamas iš šventoriaus, jis galvojo, kad yra dar kai kas, kas jam niekada nepatiko Šv. Leonardo bažnyčioje. Ponas Liris net neužėjo į vidų; ten stovėjo gipsinis šventasis Peregrinas sutvarstyta dešine koja. Ponui Liriui ta statula atrodė neskoninga.

Be to, senasis airis dabar mąstė, kad Šv. Stepono bažnyčia jam labiau patinka dar ir todėl, kad priešais ją yra Prado parkas, kur, kai oras geras, senyvi vyriškiai susirenka pažaisti šaškėmis. Ponas Liris kartais stabtelėdavo su jais pažaisti. Keli senukai žaidė tikrai neblogai, tačiau tie, kurie nešnekėjo angliškai, poną Lirį nervino; tai, kad žmogus nesimokė anglų kalbos, buvo arba nelabai amerikietiška, arba pernelyg itališka, kad jam patiktų.

Prie gaisrinės ties Hanoverio ir Chartijos gatvių sankryža senąjį mokytoją pašaukė buvęs mokinys (dabar gaisrininkas), ir ponas Liris sustojo pasišnekėti su tuo tvirtu vaikinu. Paskui jis dar užsuko į Berono vaistinę, pagal receptą gavo vaistų; stabtelėjo prie netoliese esančios „Tosti’s“ įrašų parduotuvės, kur retkarčiais nusipirkdavo kokią naują plokštelę. Bene vienintelė italų „silpnybė“, kuri ponui Liriui labai patiko, buvo opera, – bet reikia pridurti, kad jis mėgo ir „Caffè Vittoria“ verdamą espreso kavą, ir sicilišką maltos mėsos kepsnį, kurį Denio Bačiagalupo tėtis kepdavo „Vicino a Napoli“ restorane.

Paskui ponas Liris užėjo į „Modern“, pyragaičių krautuvėlę Hanoverio gatvėje. Nusipirko kelis cannoli – saldžios tešlos vamzdelius su pasaldintu rikotos sūriu, riešutais ir cukatomis, – kuriuos ketino parsivežti namo pusryčiams. Ponas Liris turėjo prisipažinti, kad jam patinka ir šitos itališkos silpnybės.

Eidamas Hanoverio gatve, jis nemėgo žiūrėti ten, kur buvo matyti Skolio aikštė, nors kiekvieną darbo dieną žingsniuodavo į tą pusę – į Heimarketo stotį, iš kurios metro traukiniu važiuodavo namo. Šiek tiek į pietus nuo Heimarketo buvo Kazino teatras, o prie pat Skolio aikštės metro stoties – Senasis Hovardas. Ir viename, ir kitame ponas Liris stengdavosi pamatyti naujas striptizo programas, kai jos būdavo rodomos pirmą kartą, – kol nepamatė cenzoriai, kurie jas neišvengiamai „apkarpydavo“. Dėl to, kad nuolat lankosi tuose striptizo klubuose, ponas Liris jautė gėdą, nors jo žmona buvo jau seniai mirusi. Žmonai tikriausiai nebūtų rūpėję, kad jis eina paspoksoti į striptizo šokėjas, – šiaip ar taip, ji gal būtų labiau supykusi, jeigu jis, užuot pasidavęs šiai silpnybei, būtų vedęs antrą kartą, bet jis nevedė. Tačiau ponas Liris kai kurias iš tų šokėjų buvo matęs tiek daug kartų, kad kai kada jau pasijusdavo taip, lyg būtų jas vedęs. Jis įsidėmėjo Pupytės, vadinamosios Šeiko Karalienės, apgamą (jeigu ten buvo apgamas). Louisė Diufė, – kurios pavardė, pono Lirio manymu, buvo rašoma netaisyklingai, – buvo beveik dviejų metrų ūgio dažyta blondinė. Salė Rend šoko su balionais, o kita šokėja – su plunksnomis. Kaip tik apie tai, ką matė šias ir kitas šokėjas darant, ponas Liris ir pasakodavo kunigui per išpažintį Šv. Stepono bažnyčioje – ir kaskart dar prisipažindavo, kad nesiilgi žmonos, jau nebe. Kadaise ilgėjosi, bet – kaip ir pati žmona – tas ilgesys kažkur pradingo.

Ponas Liris palyginti neseniai buvo įpratęs – nuo to laiko, kai išsiuntė laišką į Ekseterį, – kiekvieną darbo dienos popietę dar trumpam sugrįžti į Mikelandželo mokyklą pažiūrėti, ar nieko nėra jo pašto dėžutėje, ir tik tada išvažiuoti iš Nort Endo. Dabar, žiūrinėdamas po vidurdienio atneštus laiškus, jis galvojo, kad reikia vėl eiti į Šv. Stepono bažnyčią išpažinties, – nes tai, kad jaunajam Bačiagalupui pasiūlė pasirinkti nom de plume, slėgė jo sielą kaip baisi nuodėmė. Tačiau koks puikus slapyvardis rašytojui būtų Denielis Liris! – galvojo senasis airis. Ir staiga pamatė melsvai pilką voką su tamsiai raudonu užrašu – ir dar kokiu prašmatniu užrašu!

Filipso Ekseterio mokykla

Pagaliau tiki? – mintyse paklausė savęs ponas Liris. Jokia malda šventoriuje nenueina veltui – netgi tame itališkame sodelyje prie Šv. Leonardo bažnyčios. „Dievas tau padės – Dio ti aiuta“, – garsiai ištarė gudrus senas airis, angliškai ir itališkai (dėl visa ko, prieš atplėšdamas voką ir pradėdamas skaityti Ekseterio stipendijas skiriančio žmogaus laišką).

Ponas Karlailis ketino atvykti į Bostoną. Jis norėjo apsilankyti Mikelandželo mokykloje ir pasišnekėti su ponu Liriu. Be to, ponas Karlailis nekantravo susipažinti su Denieliu Bačiagalupu – ir su berniuko tėvu, virėju, ir su jo pamote. Ponas Liris suprato, kad gal ir čia bus peržengęs leistinas ribas, našlę Del Popolo vadindamas Denio pamote; kiek anglų kalbos mokytojas žinojo, virėjas su ta gundančia padavėja nebuvo susituokęs.

Savaime suprantama, ponas Liris peržengė ribas ir kai kur kitur. Nors jaunasis Denis savo anglų kalbos mokytojui buvo sakęs, kad tėtis nenori jam leisti išvykti iš namų ir keliauti į tą mokyklą, – o Karmela del Popolo apie tai pagalvojusi net apsiverkė, – ponas Liris tai šlovingai mokyklai jau buvo pateikęs savo mylimiausio mokinio pažymių lapus. Jis netgi įkalbėjo porą kitų Mikio mokytojų parašyti jaunajam Bačiagalupui rekomendacijas. Iš esmės ponas Liris nusiuntė prašymą, kad Denielis Bačiagalupas būtų priimtas į tą mokyklą, – ir visa tai padarė berniuko tėvui nė nepasakęs, ką sumanė! Dabar ponas Karlailis laiške užsiminė, kad šeima turės pateikti pažymas apie pajamas, ir ponas Liris, – kuriam staiga dingtelėjo, kad tam bendrauti nelabai mėgstančiam virėjui tai gali nepatikti, – baiminosi, kad tik nebūtų (vėl) peržengęs leistinų ribų ir susimovęs taip, kaip susimovė su tuo slapyvardžiu. Tas nom de plume buvo baisiai trikdanti klaida.

Vaje, – galvojo ponas Liris, – laikas dar kartą pasimelsti! Bet jis drąsiai pasiėmė iš Ekseterio gautą laišką bei nedidelį „Modern“ krautuvėlėje nusipirktų pyragaičių maišelį ir netrukus vėl ėjo Hanoverio gatve – šįkart ne į sodelį Šv. Leonardo bažnyčios šventoriuje, o į „Vicino a Napoli“, kur žinojo rasiąs ir jaunąjį Bačiagalupą, ir „bendrauti nelabai mėgstantį“ virėją, kaip ponas Liris mintyse vadino Denio tėtį, ir tą nutukusią našlę Del Popolo.

Putlioji padavėja kartą buvo atėjusi į pono Lirio surengtą mokinių tėvų susirinkimą; jos velionis sūnus, Angelù, nuoširdus ir draugiškas, buvo vienas iš pono Lirio mokytų septintokų. Angelù niekada neprisidėdavo prie išdykėlių, erzinusių poną Lirį dėl tos O’, kurios jis atsikratė. Jaunasis Del Popolas irgi mėgo skaityti, – nors jam būdavo sunku susikaupti, kaip ponas Liris ir sakė jo motinai. Paskui Angelù metė mokyklą ir išvažiavo dirbti į tą Dievo pamirštą šiaurės kraštą, kur vargšas vaikinukas ir nuskendo – kaip, šiek tiek anksčiau, ir jo tėvas. (Tikrai įtikinamas argumentas už tai, kad reikia baigti mokyklą, geresnio ir nesugalvosi!)

Tačiau nuo tada, kai našlė Del Popolo atėjo į tą tėvų susirinkimą, poną Lirį kartkartėmis kankino sapnai apie ją; senasis anglų kalbos mokytojas manė, kad tokie sapnai, ko gero, kankina visus tą moterį pažįstančius vyrus. Šiaip ar taip, jos vardą ponas Liris ne kartą minėjo išpažindamas nuodėmes Šv. Stepono bažnyčioje. (Jei Karmela del Popolo kada nors būtų buvusi Kazino teatro arba Senojo Hovardo striptizo šokėja, tie klubai kiekvieną vakarą būtų buvę sausakimši!)

Vėl įkišęs laišką į Ekseterio voką ir kone paknopstomis lėkdamas į tą italų restoranėlį, dabar (kaip ponas Liris žinojo) jau vieną iš populiariausių maitinimo vietų Nort Ende, pelėdiškasis airis nepastebėjo didžiulės baltos O’, kažkurio Mikio išdykėlio kreida užrašytos ant tamsiai mėlyno jo kariško kirpimo lietpalčio nugaros. Pirmiau, vaikščiodamas po Nort Endą, ponas Liris tuo lietpalčiu nevilkėjo, bet dabar nepažiūrėjęs jį užsimetė; taip ir lėkė, netverdamas nekantrumu, bet kartu ir sunerimęs, iš užpakalio paženklintas ta balta O’, tarsi ryškiu (net iš kito kvartalo galo matomu) taikiniu.

Kai tūkstantis devyni šimtai šešiasdešimt septintais metais Koaso apygardoje prasidėjo purvo sezonas, Denielis Bačiagalupas, rašytojas, gyveno Ajova Sityje, Ajovos valstijoje; Ajovoje būdavo tikras pavasaris, jokio purvo. Tačiau Denis, jau dvidešimt penkerių, su dvejų metų sūnumi, – žmona jį ką tik paliko, – buvo nusiteikęs kaip per patį bjauriausią purvo sezoną. Dabar jis rašė ir stengėsi kuo tiksliau prisiminti, apie ką jie kalbėjosi „Vicino a Napoli“ restorane, kai ponas Liris – su iš Ekseterio gautu laišku švarko kišenėje – nekantriai pasibeldė į užrakintas duris. (Restorano darbuotojai tada, popietei įpusėjus, jau buvo bebaigią valgyti.)

– Čia tas airis! Įleiskyyyt! – sušuko senasis Polkaris.

Viena iš jaunųjų padavėjų atidarė duris – Denio pusseserė Elena Kalodžero. Jai buvo apie dvidešimt metų, kaip ir kitai jaunai Karmelos padėjėjai, Terezai Dimatijai. Karmelos mergautinė pavardė irgi buvo Dimatija. Našlė Del Popolo dažnai sakydavosi esanti „dukart perkelta neapolietė“ – pirmą kartą dėl to, kad dar būdama maža su šeima atvyko į Nort Endą iš Sicilijos (jos seneliai buvo jau seniai ten persikėlę iš Neapolio apylinkių), o antrą kartą todėl, kad ištekėjo už siciliečio.

Vadovaudamasi keista savo logika, Karmela ir toliau persikėlinėjo, – galvojo rašytojas Denielis Bačiagalupas, – nes Angelù buvo siciliškas vardas (šiaip turėjo būti Angelo), be to, Karmela labai prisirišo prie Dominiko. Bet skyriuje, kurį Denis dabar rašė, kurio pavadinimas buvo „Išvykimas į mokyklą“, visa tai atrodė kažkaip padrika, jis niekaip negalėjo susikaupti.

Pernelyg daug tos lemiamos akimirkos smulkmenų šiame skyriuje, – kai tėvas, rydamas ašaras, vis dėlto leidžia sūnui vykti į internatinę mokyklą, – buvo nupasakota taip, kaip tai suprato geranoris, bet gana įkyrus berniuko anglų kalbos mokytojas.

– Labas, Maikai! – tą popietę restorane pasisveikino Tonis Molinaris. (O gal pirmas su ponu Liriu pasisveikino Polas Polkaris, picų kepėjas? Senasis Džo Polkaris, kuris su ponu Liriu Prado parke kartais žaisdavo šaškėmis, anglų kalbos mokytoją visada vadindavo Maiklu. Kaip ir mano tėtis, – prisiminė Denis Bačiagalupas.)

Deniui tą vakarą apskritai nesisekė rašyti, – o ši scena tikriausiai buvo ypač sunki. Ką tik jį palikusi žmona (su kuria gyveno trejus metus) visada sakydavo, kad ilgai su juo nebus, bet jis netikėjo – nenorėjo tikėti, kaip pabrėžė Kečumas. Jaunasis Denis su Keite Kalahan susipažino, kai dar studijavo Naujojo Hampšyro universitete; jis buvo trečiojo, o Keitė jau baigiamojo kurso studentė, bet jie abu pozuodavo per piešimo iš natūros pratybas.

Pasakiusi, kad jį palieka, Keitė dar pridūrė:

– Vis dar manau, kad būsi puikus rašytojas, bet vienintelis dalykas, kuris mus sieja, ilgai netemps.

– Ir koks gi tai dalykas? – paklausė jis.

– Mes nė kiek nesidrovim būdami nuogi prieš svetimus žmones ir visiškus šiknius, – pasakė Keitė.

Gal kaip tik tokie ir būna rašytojai, – susigriebė galvojąs Denielis Bačiagalupas tą lietingą pavasario naktį Ajova Sityje. Jis dažniausiai rašydavo naktimis, kai mažasis Džo miegodavo. Visi, išskyrus Keitę, tą dvimetį mažylį vadino Džo. (Kaip ir metrdotelis, kurio vardą jis gavo, berniukas niekada nebūdavo Džozefas; ir senajam Polkariui labiau patiko Džiuzė arba tiesiog Džo.)

O dėl nuogumo prieš svetimus žmones ir visiškus šiknius, tai Keitė kalbėjo tiesiogine prasme – apie save. Kai Denis Darame jau buvo bebaigiąs paskutinį kursą, o Keitė laukėsi Džo, ji vis dar pozuodavo per piešimo iš natūros pratybas ir miegojo su vienu iš dailės studentų. Ir čia, Ajova Sityje, – kai Denis jau tuoj turėjo baigti Ajovos universiteto Rašytojų studiją ir gauti humanitarinių mokslų magistro laipsnį, – Keitė pozuodavo iš natūros piešiantiems studentams, tačiau dabar jau miegojo su vienu iš dėstytojų.

Bet žengti toliau, kaip sakė vyrui, ji nusprendė ne todėl. Darame ji pasisiūlė ištekėti už Denio ir pagimdyti kūdikį, kol Denis dar nebaigė universiteto.

– Juk nenori į Vietnamą, ar ne? – tada paklausė ji.

Tiesą sakant, Denis (tada) manė, kad norėtų, – ne todėl, kad nebuvo taip nusistatęs prieš tą karą politiniu požiūriu, nors jis tikrai niekada nebuvo toks politiškai aktyvus kaip Keitė. (Kečumas ją vadino „sušikta anarchiste“.) Denielis Bačiagalupas kaip rašytojas manė, kad turėtų vykti į Vietnamą; jis buvo įsitikinęs, jog jam reikia pamatyti karą, kad žinotų, kaip viskas ten atrodo. Ir tėtis, ir Kečumas jam sakė, kad jis paisto nesąmones.

– Ne tam leidau tau važiuoti į suknistą Ekseterį, kad dabar žūtum sumautam kare! – šaukė Dominikas.

O Kečumas grasino, kad atvažiuos, susiras Denį ir nurėš jam kelis dešinės rankos pirštus.

– Arba visą sušiktą ranką! – griaudėjo Kečumas – šaldamas kiaušus kažkur stovinčioje telefono būdelėje.

Abu vyrai jaunojo Denio motinai buvo pažadėję, kad niekada jos berniuko neišleis į karą. Kečumas sakė savo Brauningo peiliu nupjausiąs Deniui dešinę ranką arba tik pirštus; to peilio ašmenys buvo pėdos ilgumo, ir Kečumas nuolat juos galąsdavo.

– Arba užtaisysiu savo dvylikto kalibro šautuvėlį elnine kulka ir šausiu tau tiesiai į kelį!

Denielis Bačiagalupas nusprendė verčiau priimti Keitės Kalahan pasiūlymą.

– Nagi, užtaisyk man vaiką, – pasakė Keitė. – Aš už tavęs ištekėsiu ir pagimdysiu tau kūdikį. Tik nesitikėk, kad ilgai būsiu su tavimi. Aš ne tokia, kad būčiau kieno nors žmona, ir iš manęs tikrai neišeitų gera motina, bet žinau, kaip gimdomi vaikai. Tai bus kilnus darbas – apsaugosiu dar vieną žmogų nuo šito sušikto karo. Be to, sakai, kad nori tapti rašytoju! Na, tam, kad juo taptum, turi būti gyvas, ar ne? Žioply!

Negalima sakyti, kad Keitė jį apgavo; jis iš pat pradžių žinojo, kokia ji. Juodu susipažino kartu nusirenginėdami prieš piešimo iš natūros pratybas.

– Kuo tu vardu? – paklausė ji. – Ir kuo norėtum tapti, kai užaugsi?

– Aš būsiu rašytojas, – pareiškė Denis, tik paskui pasakė jai savo vardą.

– Jei manai, kad galėtum gyventi nerašydamas, tai ir nerašyk, – tarė Keitė Kalahan.

– Ką sakai? – nesuprato Denis.

– Taip sakė Rilkė, žioply. Jei nori tapti sušiktu rašytoju, turi perskaityti, ką jis parašė.

Dabar Keitė nusprendė Denį palikti, nes susipažino (pasak jos pačios) „su kitu kvaileliu, kuris manosi turįs vykti į Vietnamą – vien tam, po velnių, kad jį pamatytų“! Keitė norėjo, kad dabar tas kitas vaikinukas užtaisytų jai vaiką. O paskui ji vėl žengsianti toliau, – „kol baigsis šitas sušiktas karas“.

Bet galiausiai jai pritrūks laiko; matematiškai kalbant, būsimų kareivių, kuriuos ji galėjo šitaip apsaugoti nuo karo, seka buvo ne begalinė. Tokius jaunus tėvelius kaip Denis Bačiagalupas visi vadino „Kenedžio tėčiais“; tūkstantis devyni šimtai šešiasdešimt trečių metų kovo mėnesį prezidentas Kenedis pasirašė įsaką, pagal kurį karo prievolė buvo ilgesniam laikui atidedama dėl tėvystės. Tai truko neilgai, – vaikų turintys prievolininkai nebuvo šaukiami į kariuomenę, – bet Denieliui Bačiagalupui, rašytojui, to pakako. Jis buvo nebe 2-S (studentas, kuriam karo prievolė atidėta), o 3-A – tėvas, palaikantis ryšius su vaiku ir todėl nešaukiamas į kariuomenę. Turėdamas vaiką galėjai išsisukti nuo karo; vėliau tie šikniai užtrenkė ir tas duris, bet Denis spėjo pro jas pasprukti. Ar pasiseks tam kitam „kvaileliui“, su kuriuo Keitė susipažino, – na, tada net ji pati to dar nežinojo. Šiaip ar taip, ji nusprendė Denį palikti, – nesvarbu, ar pastos nuo to kito būsimo kareivio, ar ne, ir kiek dar vaikų gimdys ar negimdys turėdama tokį kilnų tikslą.

– Nežinau, ar gerai supratau. – Tai buvo vieni iš paskutinių žodžių, Denio ištartų išeinančiai žmonai, kuri iš tikrųjų niekada ir nebuvo žmona – ir nebenorėjo būti motina.

– Jei pasiliksiu čia ilgiau, žioply, šitas dvimetis mane prisimins, – išeidama pasakė Keitė. (Ji iš tikrųjų taip vadino savo pačios vaiką: „šitas dvimetis“.)

– Jo vardas Džo, – priminė jai Denis. Tada jis ir pasakė: – Nežinau, ar gerai supratau. Tu – ne tik kad prieš karą nusiteikusi aktyvistė ir seksualinė anarchistė, bet dar ir radikali višta, paeiliui perinti vaikus nuo karo prievolės išsisukinėjantiems vyrukams. Ar gerai supratau?

– Tu gal tai užsirašyk, žioply, – patarė jam Keitė; ir tai buvo paskutiniai jos žodžiai vyrui: – Gal skambės gražiau, kai užsirašysi.

Ir Kečumas, ir tėtis buvo jį perspėję.

– Manau, jei leistum man nurėžti tau kelis dešinės rankos pirštus, būtų lengviau – ir galiausiai ne taip skausminga, – tada pasakė Kečumas. – O gal tik suknistą smilių? Galvą guldau, kad tavęs neims į kariuomenę, jei negalėsi paspausti gaiduko.

Dominikas Keitei Kalahan iš karto pajuto antipatiją, kai tik pamatė pirmą jos nuotrauką, kurią jam parodė Denielis.

– Atrodo labai jau liesa, – susiraukęs tarė virėjas. – Ar ji išvis ką nors valgo?

(Tik paklausykit, kas kalba! – galvojo Denis; ir pats Denis, ir jo tėtis buvo liesi, nors valgė daug.)

– Ar jos akys tikrai tokios mėlynos? – paklausė tėvas.

– Iš tikrųjų jos akys dar mėlynesnės, – atsakė jam Denis.

Kodėl mus taip traukia tos miniatiūrinės moterys? – susigriebė galvojąs Dominikas; jis prisiminė savo netikrą pusseserę Rouzę. Ar ir jo mielasis Denielis neatsilaikė prieš vieną iš tų mergaitiškos išvaizdos moterų, kurių smulkumas dažniausiai apgaulingas? Jau iš tos pirmos nuotraukos virėjas suprato, kad Keitė – kaip tik tokia vaikiškai atrodanti moteris, kokias kai kurie vyrai jaučiasi turį globoti. Bet Keitei nereikėjo, kad ją kas globotų; ji to ir nenorėjo.

Kai jie pirmą kartą susitiko, virėjas negalėjo į ją žiūrėti, – elgėsi taip pat, kaip iki šiol tebesielgė su Denio teta Filomena.

– Būtų geriau, jei nebūčiau tau rodęs mamos nuotraukų, – pasakė Dominikas, kai Denis jam pranešė, kad veda Keitę.

Man tikriausiai reikėjo vesti kokią nors malonią storą moterį! – dabar galvojo Denielis Bačiagalupas, užuot toliau rašęs pradėtą skyrių.

Tačiau karas Vietname vis tęsėsi ir tęsėsi; šešiasdešimt aštuntaisiais Niksonas laimėjo rinkimus, balsuotojams pažadėjęs užbaigti tą karą, bet iš tikrųjų karas baigėsi tik tūkstantis devyni šimtai septyniasdešimt penktaisiais. Septyniasdešimtųjų balandžio dvidešimt trečią, pasirašęs naują įsaką, prezidentas Niksonas užbaigė 3-A karo prievolės atidėliojimą: šaukimas į kariuomenę nebebuvo atidedamas jauniems tėveliams, jei vaikas pradėtas tą dieną arba vėliau. Per paskutinius penkerius karo metus žuvo dar dvidešimt trys tūkstančiai septyni šimtai šešiasdešimt trys JAV kareiviai, ir Denielis Bačiagalupas pagaliau suvokė, kad turėjo padėkoti Keitei Kalahan už išgelbėtą gyvybę.

„Na ir kas, kad ji paeiliui perėjo vaikus nuo karo prievolės išsisukinėjantiems vyrukams, – rašė Deniui Kečumas. – Ji išgelbėjo tavo šikną, velniai griebtų. O aš nejuokavau – tikrai būčiau nurėžęs dešinę ranką, kad ten tau neištaškytų kiaušų, jeigu Keitė nebūtų tavęs išgelbėjusi. Na, bent jau porą pirštų.“

Tačiau tą šešiasdešimt septintųjų balandžio naktį lietaus merkiamame Ajova Sityje rašyti mėginančiam Denieliui Bačiagalupui labiau norėjosi manyti, kad jį išgelbėjo jo dvejų metų sūnus, mažasis Džo.

Tikriausiai niekas nebūtų galėjęs išgelbėti Keitės. Po daugelio metų Denielis Bačiagalupas perskaitė „Pačiame jėgų žydėjime: atsiminimai apie septintąjį dešimtmetį“ – grožinės literatūros rašytojo Roberto Stouno memuarus. „Iki septintojo dešimtmečio vidurio gyvenimas amerikiečiams buvo toks dosnus, kad mes visi jautėmės šiek tiek apsvaigę nuo galimybių, – rašė Stounas. – Viskas taip nevaldomai skriejo pirmyn, mums nespėjus nieko suvokti. Tie iš mūsų, kuriems labiausiai rūpėjo permainos, kurie dėl jų paaukojo gyvybes, manau, buvo labiausiai apgauti.“

Na, tikrai atrodo, kad tai pasakyta apie Keitę Kalahan, – galvojo Denis, perskaitęs tą pastraipą. Tačiau ta Roberto Stouno knyga nebuvo parašyta laiku, kad išgelbėtų Keitę. Taigi ji nenorėjo, kad ją kas nors globotų, ir niekas negalėjo jos išgelbėti, bet, – be to, kad Keitė buvo graži, kartu ir ekstravagantiška, ir tarytum nepilnametė, – itin geidžiama ji atrodė ir Denį taip traukė dar ir todėl, kad buvo perbėgėlė. (Vietoje nenustygstanti seksualinė dezertyrė; niekada nežinodavai, ką ji darys toliau, nes to nežinodavo ir pati Keitė.)

„Prisėsk, Maiklai, prisėsk – ko nors užvalgyk!“ – primygtinai siūlė ponui Liriui senasis Polkaris, bet nerimo apimtas airis buvo pernelyg susijaudinęs, kad galėtų valgyti. Jis išgėrė alaus, paskui dar vieną ar dvi taures raudonojo vyno. Denis žinojo, kad vargšas ponas Liris negali žiūrėti į Karmelą del Popolo, neįsivaizduodamas tos apverstos pikų širdies pavidalo barzdelės, kurią ji tikriausiai paliko nenuskustą kairėje pažastyje. O kai Dominikas nuklibikščiavo į virtuvę atnešti ponui Liriui jo mėgstamo siciliško maltos mėsos kepsnio, Denis Bačiagalupas, būsimas rašytojas, pamatė, kad senoji pelėda į šlubą jo tėtį žiūri jau tarsi kitomis, išgąsčio kupinomis akimis. Gal meška taip sužalojo virėjui pėdą! – turbūt galvojo ponas Liris; gal kažkur tikrai buvo tokia šimtą keturiasdešimt ar šimtą aštuoniasdešimt kilogramų svėrusi indėnė, kurios plaukai karojo žemiau juosmens!

Buvo ir dar kai kas, ką ponas Liris pamelavo Ekseterio priėmimo komisijai, – kai rašė, kad tie imigrantai linkę viską perdėti. Argi ponas Liris nepridūrė, kad jaunasis Bačiagalupas „ne toks kaip visi kiti“. Jei kalbėtume apie literatūrinį perdėjimą, tai Denielis Bačiagalupas, kaip rašytojas, visada viską išpūsdavo! Tai Denis darė ir tą lietingą naktį Ajova Sityje, nors niekaip negalėjo susikaupti; be to, jis vis dar truputį mylėjo Keitę Kalahan. (Denis tik dabar pradėjo suprasti, ką tėtis turėjo omenyje, kai šnekėjo apie pavojingai mėlyną akių spalvą.)

Kaip ten dainavo Džonis Kešas? Tą dainą Denis pirmąkart išgirdo prieš šešerius ar septynerius metus.

Oi, taip ir nepamiršau tų mėlynų akių,

Matau jas visur.

Visa tai labai išblaško, – galvojo rašytojas; jis atrodė pasiryžęs galutinai nutolti (atsiplėšti) nuo to vakaro su mieluoju ponu Liriu „Vicino a Napoli“ restorane.

Tik išgėręs trečią ar ketvirtą raudonojo vyno taurę ir sušveitęs beveik visą maltos mėsos kepsnį ponas Liris pagaliau įsidrąsino ir ištraukė vidinėje švarko kišenėje atsineštą melsvai pilką voką. Kitapus stalo sėdėjęs Denis iškart pamatė tamsiai raudoną užrašą; penkiolikametis žinojo, kokios yra Ekseterio mokyklos spalvos.

„Tai vien berniukų mokykla, Dominikai“, – tebegirdėjo rašytojas sakant poną Lirį. Senasis anglų kalbos mokytojas galvos mostu parodė į patrauklią Kalodžerų mergaitę (vyresnę Denio pusseserę Eleną) ir persirpusią jos draugę Terezą Dimatiją. Tos merginos vis lįsdavo prie Denio, kai jis, po pamokų atėjęs padirbėti, virtuvėje maudavosi juodas padavėjų padėjėjo kelnes.

„Atstokit nuo Denio, mergaitės“, – subardavo jas Tonis Molinaris, bet jos vis tiek jį nuolat viliodavo. Taigi gal ne tik mielajam ponui Liriui, bet ir toms merginoms Denis turėjo dėkoti už tai, kad tėtis nusprendė leisti jam vykti į Ekseterį.

Sunkiausia buvo aprašyti ašaras tėvo akyse, kai jis tarė: „Ką gi, Denieli, jeigu tai gera mokykla, kaip sako Maiklas, ir jeigu tu tikrai nori ten mokytis... na, manau, mudu su Karmela galėsime tave kartais ten aplankyti, ir tu galėsi retkarčiais, kokį savaitgalį, parvažiuoti į Bostoną.“ Tėčio balsas užlūžo, kai jis tarė „kartais“ ir „retkarčiais“, Denielis Bačiagalupas tai gerai prisiminė tą lietingą naktį Ajova Sityje, kai visiškai negalėjo rašyti – bet stengėsi.

Denis prisiminė ir kaip nuėjo į patį „Vicino a Napoli“ virtuvės galą, kad tėvas nematytų jo pravirkstant, – Karmela tada jau verkė, bet ji nuolat verkdavo, – be to, Denis virtuvėje dar šiek tiek užtruko, kol sušlapino rankšluostėlį. Nepastebėtas pono Lirio, kuriam gal pernelyg patiko raudonasis vynas, Denis švariai nušluostė mokytojo lietpalčio nugarą. Jam nebuvo sunku nutrinti tą kreida užrašytą O’ – daug lengviau, negu išdildyti iš atminties, kas dar nutiko tą vakarą.

Denis niekada nepamirš, kaip vėliau gulėjo savo miegamajame, bute Vezlio gatvėje, ir girdėjo, kad tėtis verkia ir verkia, – ne tik jis, bet ir jį guosti mėginanti Karmela.

Galiausiai jaunasis Denis pabeldė į jų miegamuosius skiriančią sieną. „Aš jus myliu! Ir dažnai parvažiuosiu namo – kiekvieną savaitgalį, kai tik galėsiu!“

„Aš tave myliu!“ – sušniurkščiojo tėtis.

„Ir aš tave myliu!“ – šūktelėjo Karmela.

Na, jis niekaip negalėjo aprašyti tos scenos. Niekada nepavyks taip, kaip reikėtų, – galvojo Denielis Bačiagalupas.

Tas skyrius, „Išvykimas į mokyklą“, buvo antro dvidešimt penkerių metų rašytojo romano dalis. Pirmą romaną Denis parašė baigdamas pirmus metus Ajovos universiteto Rašytojų studijoje, o per antrus – baigiamuosius – metus jį dar atidžiai peržiūrėjo. Deniui labai pasisekė, kad kai mokėsi paskutiniame Naujojo Hampšyro universiteto kurse, vienas iš Anglų kalbos katedros tais metais dėstyti pakviestų rašytojų jį supažindino su literatūros agentu. Pirmą Denio romaną nupirko pats pirmas leidėjas, kuriam ta knyga buvo nusiųsta. Bet Denielis Bačiagalupas tik po kelerių metų supras, kaip jam tada pasisekė. Tarp tais metais rašytojų studiją baigiančių studentų, ko gero, daugiau nebuvo nė vieno, turinčio leidyklos jau priimtą spausdinti romaną. Dėl to kai kurie kurso draugai Deniui pavydėjo. Bet jis tarp jų, šiaip ar taip, neturėjo daug bičiulių; Denis buvo vienas iš vos kelių vedusių ir jau vaiką turinčių studentų, todėl retai kada linksmindavosi vakarėliuose.

Apie savo knygą Denis buvo parašęs Kečumui. Jis tikėjosi, kad senasis miško kirtėjas bus vienas iš pirmųjų jos skaitytojų. Romanas turėjo būti išleistas tik šešiasdešimt septintųjų gruodžio mėnesį, o gal ir vėliau – po Naujųjų metų, ir nors veiksmas vyko Naujojo Hampšyro šiaurėje, Denielis Bačiagalupas Kečumą ir savo tėtį patikino, kad jų tame romane nėra.

– Šita knyga ne apie kurį nors iš jūsų ir ne apie mane – aš tam dar nepasirengęs, – pasakė jis jiems.

– Nėra nei Andželo, nei Džeinės? – paklausė Kečumas; iš balso atrodė, kad jis nustebęs, o gal ir nusivylęs.

– Ji ne autobiografinė, – paaiškino Denis, ir tai buvo tiesa.

Ponas Liris tą romaną gal būtų pavadinęs „tolimu atgarsiu“, jei tas mielas žmogus dar būtų buvęs gyvas ir galėjęs jį perskaityti, bet ponas Liris jau buvo miręs. Galvodamas apie tą popietę „Vicino a Napoli“ restorane, kai gavo laišką iš Ekseterio, Denielis Bačiagalupas prisiminė, kad senasis Džiuzė Polkaris irgi jau miręs. Restoranas du kartus persikėlė į kitą vietą – iš pradžių į Flito gatvę, paskui į Šiaurės aikštę (kur buvo ir dabar), – Tonis Molinaris ir Polas Polkaris pakaitomis ėjo metrdotelio pareigas, šitaip pailsėdami nuo virtuvės. Dominikas (toks šlubas) būtų buvęs nekoks metrdotelis, bet jis pavaduodavo vyriausiąjį virėją arba virtuvės šefą, be to, Denio tėtis kepdavo picas – kai Polas Polkaris būdavo metrdotelis. Karmela, kaip ir seniau, buvo geidžiamiausia padavėja; ji visada prižiūrėdavo porą jaunesnių moterų.

Denis, kai vasarą parvažiuodavo namo iš Ekseterio arba Naujojo Hampšyro universiteto, – na, kai dar nebuvo vedęs Keitės, – padirbėdavo „Vicino a Napoli“ padavėju ir pavaduodavo picų kepėją, jei Polui arba tėčiui prireikdavo laisvo vakaro. Denielis Bačiagalupas, jei nebūtų tapęs rašytoju, būtų galėjęs būti virėju. Tą lietingą naktį Ajovoje, kai nelabai sekėsi rašyti antrą romaną, o pirmas dar nebuvo išleistas, nekaip nusiteikęs Denis jau manė, kad galiausiai gal vis dėlto ir bus virėjas. (Jei nepavyks tapti geru rašytoju, jis bent jau moka ruošti valgį.)

Ateinantiems mokslo metams Denis jau turėjo darbą – jis dėstys kūrybinį rašymą ir kelis kitus anglų kalbos kursus nedideliame humanitarinių mokslų koledže Vermonte. Prieš rašydamas prašymą dėl darbo, Denis išvis nebuvo girdėjęs apie tą koledžą, bet kadangi jau turėjo „Random House“ leidžiamą pirmą romaną ir prestižinės Ajovos universiteto Rašytojų studijos suteiktą humanitarinių mokslų magistro laipsnį... na, Denis bus koledžo dėstytojas. Jaunasis rašytojas džiaugėsi, kad grįš į Naująją Angliją. Jis ilgėjosi tėčio ir Karmelos, be to, – kas žino, – gal grįžęs dažniau matys Kečumą. Nuo to siaubingo balandžio sekmadienio, kai berniukas su tėčiu paspruko iš Tvisted Riverio, Denis Kečumą buvo matęs tik vieną kartą. Kečumas pasirodė Darame, kai Denis buvo Naujojo Hampšyro universiteto pirmakursis. Senasis miško kirtėjas, jau įpusėjęs penktą dešimtį, atėjo į Denio bendrabutį ir stačiokiškai pareiškė:

– Tavo tėtis sako, kad tu taip ir neišmokai važinėti tikrais keliais.

– Kečumai, Bostone mes juk neturėjom automobilio – pontiaką pardavėm tą pačią savaitę, kai atvykom. O tokioje mokykloje kaip Ekseterio tikrai nėra kada mokytis vairuoti, – paaiškino Denis.

– Dievuliau aukštielninkas! – sušuko Kečumas. – Su koledžo vaikiu, kuris net negali gauti vairuotojo pažymėjimo, nenoriu turėti nieko bendra!

Paskui Kečumas išmokė Denį vairuoti savo senąjį sunkvežimį; tos pamokos buvo nelengvos vaikinui, iki tol vairavusiam tik tėvo automobilį su automatine pavarų dėže miškavežių keliais aplink Tvisted Riverį. Visą savaitę ar netgi ilgiau, kol buvo Darame, Kečumas gyveno savo sunkvežimyje – „kaip kilnojamųjų namelių laikais“, sakė miško kirtėjas. Universiteto automobilių stovėjimo aikštelės prižiūrėtojai Kečumui išrašė du baudos kvitus, kai rado jį miegantį sunkvežimio kėbule. Kečumas tuos kvitus atidavė Deniui.

– Gali sumokėti, – pasakė vaikinui Kečumas. – Vairavimo pamokos nemokamos.

Denis nuliūdo pagalvojęs, kad Kečumą matė tik tą vieną kartą, po septynerių metų. O dabar praėjo dar šešeri metai.

Kaip galima nesimatyti su žmogumi, kuris tau toks svarbus? – pavasariško lietaus merkiamoje Ajovoje galvojo Denielis Bačiagalupas. Dar labiau jį glumino tai, kad tėtis Kečumo nematė nė karto per trylika metų. Kas jiems yra? Bet Denio mintys vis tiek kažkur klaidžiojo – nevaldomai siautėjo tame knygos skyriuje, kuriame jis pats stūmėsi į priekį apgraibomis.

Jaunasis rašytojas peršoko prie pirmo šeimos susitikimo su ponu Karlailiu, Ekseterio stipendijas skiriančiu žmogumi, – vėl „Vicino a Napoli“ restorane. Gal Denis ir Karmelai turėjo dėkoti už tai, kad pateko į tą mokyklą, nes ponas Karlailis dar nebuvo matęs tokios moters kaip Karmela, – tik jau ne Ekseteryje, ne Naujajame Hampšyre, – ir tam staiga iki ausų įsimylėjusiam vyriškiui tikriausiai dingtelėjo: „Jeigu jaunasis Bačiagalupas nebus priimtas į Ekseterį, aš šitos moters, ko gero, daugiau niekada nebepamatysiu!“

Ponas Karlailis turbūt buvo sugniuždytas, nes Karmela neatvažiavo su Deniu, kai berniukas pirmą kartą apsilankė toje privačioje parengiamojoje mokykloje. Tada ten nevažiavo ir Dominikas. Kaip jie būtų galėję? Bostone kovo septyniolikta buvo ne tik Šv. Patriko diena. (Dėl gatvėse vemiančių žalio alaus prisigėrusių jaunų airių ponas Liris kasmet jausdavosi labai nesmagiai.) Tai buvo ir Evakuacijos diena, itin svarbi šventė Nort Ende, nes tūkstantis septyni šimtai septyniasdešimt ketvirtaisiais ar penktaisiais – Denis niekaip negalėjo įsiminti (iš tikrųjų tai septyniasdešimt šeštaisiais) – Kops Hilo kapinėse buvo išrikiuota artilerija, kad išlydėtų britų laivus iš Bostono uosto. Bostone mokiniams ne tik Evakuacijos, bet ir Bunkerio kalvos dieną nereikėdavo eiti į mokyklą.

Tais metais, tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt septintaisiais, Evakuacijos diena buvo sekmadienis. O pirmadienis – laisva diena visose mokyklose, taigi ponas Liris traukiniu nusivežė Denį į Ekseterį. (Tąkart, kai buvo švenčiama Evakuacijos diena, Dominikas su Karmela tikrai negalėjo ištrūkti iš restorano.) Pakrikos rašytojo mintys vėl peršoko į priekį, prie tos kelionės traukiniu su ponu Liriu – ir prie pirmo įspūdžio, kurį jiems padarė garbioji mokykla. Ponas Karlailis buvo itin svetingas šeimininkas, bet jam turbūt plyšo širdis, kad nėra Karmelos.

Nors ir buvo žadėjęs dažnai parvažiuoti namo – kiekvieną savaitgalį, kai tik galės, – Denis to nedarė. Kol mokėsi Ekseteryje, jis retai kurį savaitgalį sugrįždavo į Bostoną – gal du kartus per semestrą, ne dažniau, bet ir tada šeštadienių vakarais Skolio aikštėje susitikdavo su savo bendramoksliais iš Ekseterio ir paprastai eidavo į Senąjį Hovardą pažiūrėti striptizo. Reikėdavo apsimesti vyresniu, bet tai nebuvo sunku; daugumą vakarų vaikinukus įleisdavo. Tiesiog turėdavai pagarbiai elgtis su tomis damomis. Vieną tokį vakarą Senajame Hovarde Denis susidūrė su savo buvusiu anglų kalbos mokytoju. Tai buvo liūdnas vakaras. Ponui Liriui, kuriam labai patiko lotynų kalba, tai buvo errare humanum est vakaras – „klysti žmogiška“ vakaras ir gerbiamam mokytojui, ir jo geriausiam mokiniui. Tai bent šuolis į priekį! Denielis Bačiagalupas žinojo, kad kada nors turės aprašyti tą nevykusį vakarą (arba sukurti kokią nors jo versiją).

Jo pirmas romanas buvo dedikuotas ponui Liriui. Kadangi senasis airis taip mėgo lotynų kalbą, Denis parašė:

MAIKLUI LIRIUI,

IN MEMORIAM

Kaip tik iš pono Lirio Denis pirmą kartą išgirdo posakį in medias res. Ponas Liris gyrė jaunojo Denio rašinį sakydamas, jog jam, „kaip skaitytojui“, patinka, kad Denis pasakojimą dažnai pradeda nuo istorijos vidurio, o ne nuo chronologinės pradžios.

– O kaip tai vadinama – ar yra koks nors tokio pasakojimo pavadinimas? – naiviai paklausė berniukas.

Ponas Liris atsakė:

– Aš tai vadinu in medias res, lotyniškai tai reiškia „visa ko vidury“.

Na, šią gyvenimo akimirką gal kaip tik ten ir esu, – galvojo Denielis Bačiagalupas. Jis turi dvejų metų sūnų, kurio kažkodėl nepavadino savo tėvo vardu; neteko žmonos ir dar nesusirado kitos moters. Dabar mėgina pradėti antrą romaną, nors pirmasis dar neišleistas; be to, jis tuoj grįš į Naująją Angliją ir pirmą kartą dirbs ne virėju, ne virtuvėje. Jeigu čia ne „visa ko vidurys“, – galvojo Denielis Bačiagalupas, – tai kas?

Beje, jeigu jau užsiminėme apie lotynų kalbą, kai Denis pirmą kartą nuvažiavo į Ekseterį, jį lydėjo ponas Liris, kuris su berniuku buvo in loco parentis – tai yra „vietoj tėvo“.

Gal todėl pirmą romaną Denis dedikavo ponui Liriui?

– Ne tėčiui? – paklaus Denio Kečumas. (Tą patį klausimą jaunajam rašytojui pateiks ir Karmela.)

– Jam gal kitą, – atsakys Denis jiems abiem. Pats tėtis jam niekada nė žodžio nepratars apie tą dedikaciją ponui Liriui.

Denis pakilo nuo rašomojo stalo pažiūrėti, kaip lietaus vanduo sruvena per jo kambario Ajova Sityje langus. Paskui nuėjo žvilgtelėti į miegantį Džo. Rašytojas galvojo, kad jeigu jau nesiseka rašyti tą skyrių, tai gal reikėtų tiesiog eiti gulti, bet jis paprastai neguldavo iki vėlumos. Kaip ir jo tėtis, Denielis Bačiagalupas nebegėrė; Keitė jam padėjo nuo to atprasti, bet tos istorijos jis tikrai nenorėjo prisiminti tokią naktį, kai taip nesisekė rašyti. Dabar Denis susigriebė galvojąs, kad būtų gerai, jei paskambintų Kečumas. (Argi Kečumas nesakė, kad jiems reikėtų pasišnekėti?)

Kiekvieną kartą, kai Kečumas skambindavo iš tų kaži kur esančių telefono būdelių, laikas tarytum sustodavo; ir kaskart, gavęs žinią iš Kečumo, Denielis Bačiagalupas, kuriam jau buvo dvidešimt penkeri, pasijusdavo taip, lyg vėl būtų dvylikametis ir spruktų iš Tvisted Riverio.

Kada nors rašytojas tai pripažins: senasis miško kirtėjas ne atsitiktinai paskambino tą lietingą balandžio naktį. Kaip visada, Kečumas skambino Denio sąskaita, ir Denis sutiko sumokėti už skambutį.

– Sušiktas purvo sezonas, – suurzgė Kečumas. – Kaip, po velnių, laikaisi?

– Tai tu dabar spausdini, – tarė Denis. – Pasiilgsiu tavo dailios rašysenos.

– Ten buvo ne mano rašysena, – pasakė jam Kečumas. – Pamės. Visus mano laiškus rašė Šešiaskardinė.

– Kodėl? – paklausė Denis.

– Aš nemoku rašyti! – prisipažino Kečumas. – Nemoku ir skaityti – Šešiaskardinė man skaitė visus laiškus, ir tavo, ir tavo tėčio.

Tą akimirką Denielis Bačiagalupas pasijuto priblokštas; kaip jaunasis rašytojas vėliau galvos, tai buvo toks pat smūgis kaip tada, kai jį paliko žmona, bet padariniai šįkart bus skaudesni. Denis prisiminė, kaip išliedavo širdį, prisiminė viską, ką rašė Kečumui, – ką jau kalbėti apie tai, ko Kečumas prišnekėjo Pamei, nes dabar jau buvo aišku, kad į laiškus atsakydavo Šešiaskardinė, o ne jis. Tai reiškė, kad Šešiaskardinė žino viską!

– Maniau, mano mama tave išmokė skaityti, – tarė Denis.

– Iš tikrųjų tai ne, – atsakė Kečumas. – Atsiprašau, Deni.

– Tai dabar Pamė spausdina mašinėle? – paklausė Denis. (Tai jau tikrai buvo sunku įsivaizduoti; Kečumo laiškuose, kuriuos gavo ir Denis, ir jo tėtis, nebuvo nė vienos spausdinimo klaidos.)

– Yra tokia moteris, su kuria susipažinau bibliotekoje... Paaiškėjo, kad ji mokytoja, Deni. Ji man išspausdino tuos laiškus.

– Kur Šešiaskardinė? – paklausė Denis.

– Na, čia jau kebloka, – pasakė Kečumas. – Šešiaskardinė žengė toliau. Žinai, kaip būna, – pridūrė. Kečumas žinojo viską apie Keitės sprendimą žengti toliau – taigi nieko daugiau čia ir negalėjai pasakyti.

– Šešiaskardinė tave paliko? – paklausė Denis.

– Ne tai blogiausia, – atsakė Kečumas. – Nesistebiu, kad ji mane paliko. Stebiuosi, kad taip ilgai išbuvo su manimi. Bet keisčiausia tai, kad apsigyveno su kaubojumi, – pridūrė Kečumas. – Čia ir yra didžiausias keblumas.

Ir Denis, ir jo tėtis žinojo, kad Karlas jau nebe konsteblis. (Jie žinojo ir kad nebėra Tvisted Riverio miestelio; jis sudegė iki pamatų, o prieš sudegdamas kurį laiką buvo kaip koks vaiduoklių miestas.) Karlas dabar dirbo Koaso apygardos šerifo pavaduotoju.

– Sakai, kad Šešiaskardinė išklos kaubojui, ką žino? – paklausė Denis Kečumo.

– Ne tuoj pat, – atsakė Kečumas. – Ji neturi priežasčių man kenkti – arba tau ir tavo tėčiui, kiek aš žinau. Išsiskyrėm gana draugiškai. Tai nutiks, kai Karlas ją sumuš, o jis tikrai ją sumuš. Arba kai jis ją išmes, nes aišku, kad ilgai nelaikys. Tu senokai nematei Šešiaskardinės, Deni. Jos išvaizda baisiai suprastėjo.

Denielis Bačiagalupas mintyse skaičiavo. Jis žinojo, kad Kečumas ir Šešiaskardinė to paties amžiaus ir kad jiedviem tiek pat metų kiek ir Karlui. Suskaičiavęs penkiasdešimt, Denis tą skaičių užsirašė – tiek jiems ir buvo metų. Jis nesunkiai įsivaizdavo, kad Šešiaskardinės Pamės išvaizda prastėja ir kad kaubojus kada nors ją išspirs. Karlas neabejotinai ją sumuš, nors tas šerifo pavaduotojas ir nebegeria.

– Paaiškink, ką turi omeny, – paprašė Denis Kečumo.

– Tai nutiks, kai Karlas kaip nors nuskriaus Pamę. Tada ji jam viską išklos. Negi nesupranti, Deni? – paklausė Kečumas. – Tik taip ji gali jį įskaudinti. Visus šiuos metus jis vis galvojo apie tave ir tavo tėtį – visus šiuos metus manė, kad užmušė Džeinę. Tik niekaip negali to prisiminti! Ko gero, tai tikrai išvarė jį iš proto – na, kad negali prisiminti, kaip ją užmušė, bet jis mano, kad užmušė.

Jei kaubojus būtų geresnis žmogus, gal pajustų palengvėjimą sužinojęs, kad ne jis užmušė Indėnę Džeinę. Ir jei Šešiaskardinės gyvenimas būtų buvęs ne toks audringas, gal jos neimtų pagunda pasinaudoti savo žiniomis kaip ginklu. (Blogiausiu atveju Pamė tiesiog leptelėtų tiesą Karlui – arba atsitiktinai, arba jo mušama.) Bet Kečumas nesitikėjo, kad kaubojus galėtų savyje įžvelgti kiek nors gėrio, ir puikiai žinojo, kaip gyveno Šešiaskardinė. (Taip pat gyveno ir pats Kečumas, ir tas gyvenimas nebuvo ramus.) O kaubojus tikrai išsikraustė iš proto – ne todėl, kad manėsi nužudęs Džeinę; dėl to jis net nesijautė kaltas ir juo labiau nesikraustė iš proto. Kečumas neklydo: kaubojų iš proto varė tai, kad jis negalėjo prisiminti, kaip ją užmušė; Kečumas žinojo, kad kaubojui būtų buvę malonu tai prisiminti.

Kaip tik todėl, kad negalėjo to prisiminti, šerifo pavaduotojas galiausiai liovėsi gėręs. Prieš daugelį metų, kai Kečumas Deniui ir jo tėčiui pirmą kartą papasakojo apie „naująjį Koaso apygardos blaivininką“, ir virėjas, ir jo sūnus iš to labai juokėsi – tiesiog žvengė.

– Virėjukas turi dingti iš Bostono – čia pirmiausia, – dabar tarė Kečumas. – Be to, jam reikia atsikratyti Del Popolo pavardės. Aš jam pasakysiu, bet ir tu pasakyk, Deni. Tavo tėtis ne visada manęs klauso.

– Kečumai, negi nori pasakyti, jog tai neišvengiama – na, kad Pamė viską išklos Karlui?

– Taip pat neišvengiama kaip ir tai, kad kada nors, Deni, kaubojus ją sumuš.

– Dieve mano! – staiga sušuko Denis. – Ką judu su mama veikėt, kai ji atseit mokė tave skaityti?

– Pasišnekėk su tėčiu, Deni. Ne aš turėčiau tau pasakoti.

– Tu su ja miegojai? – paklausė Denis.

– Prašau tavęs – pasišnekėk su tėčiu, – tarė Kečumas. Denis neprisiminė, kad Kečumas kada nors anksčiau būtų ištaręs „prašau“.

– Ar mano tėtis žino, kad tu su ja miegojai? – dar paklausė Denis.

– Dievuliau aukštielninkas! – suriko į ragelį Kečumas. – O kodėl gi, tavo manymu, jis ta nelemta keptuve man perskėlė pusę galvos?

– Ką čia šneki? – nelabai suprato Denis.

– Aš girtas, – prisipažino Kečumas. – Neklausyk, ką šneku.

– Maniau, Karlas perskėlė tau galvą savo keturiasdešimt penkto kalibro koltu, – tarė Denis.

– Po velnių, jei kaubojus būtų perskėlęs man galvą, aš būčiau jį nudėjęs! – sugriaudėjo Kečumas. Vos tik senasis miško kirtėjas ištarė tuos žodžius, Denis suprato, jog tai tiesa; Kečumas niekam kitam nebūtų atleidęs už tai, kad perskėlė jam galvą, tik Dominikui.

– Pamačiau virėjo name degančią šviesą, – pradėjo pasakoti Kečumas staiga pavargusiu balsu. – Nors buvo vėlu, tavo mama su tėčiu dar nemiegojo – šnekėjosi ir, kaip darydavo tais laikais, gėrė. Aš pro tas duris su tinkleliu įėjau į virtuvę. Nežinojau, kad kaip tik tą vakarą tavo mama tėčiui pasakė apie mudu.

– Suprantu, – tarė Denis.

– Ne, visko tikrai nesupranti. Pasišnekėk su tėčiu, – pakartojo Kečumas.

– O Džeinė žinojo? – paklausė Denis.

– Velniai griebtų, ta indėnė žinojo viską, – atsakė Kečumas.

– Kečumai? – tarė Denis. – Ar mano tėtis žino, kad taip ir neišmokai skaityti?

– Mėginu išmokti dabar, – lyg teisindamasis pasakė Kečumas. – Manau, ta mokytoja mane išmokys. Žadėjo išmokyti.

– Ar tėtis žino, kad nemoki skaityti? – dar kartą paklausė vaikinas senojo tėvo bičiulio.

– Turbūt kuris nors turėsime jam pasakyti, – tarė Kečumas. – Virėjukas tikriausiai mano, kad Rouzė ko nors mane vis dėlto išmokė.

– Tai todėl tu ir skambinai – tai ir turėjai omeny, kai rašei, kad „kažkas darosi“, ar ne? – paklausė Denis.

– Negaliu patikėti, kad tu tikėjai ta nesąmone apie sušiktą mešką, – stebėjosi Kečumas. Ta istorija apie mešką, gerokai pakeista, pateko į pirmą Denielio Bačiagalupo romaną. Bet, žinoma, iš tikrųjų ne meška įėjo į virtuvę – ten buvo Kečumas. O jeigu ta istorija apie mešką nebūtų taip įkritusi mažajam Deniui į širdį ir atmintį, gal jis nebūtų čiupęs tos dvidešimties centimetrų skersmens ketaus keptuvės – gal tėvo ir Džeinės mylėjimosi garsų nebūtų palaikęs tėtį draskančios meškos urzgimu ir čiaumojimu. Tada gal nebūtų užmušęs Džeinės.

– Taigi ten buvo ne meška, – tarė Denis.

– Po velnių, Naujojo Hampšyro šiaurėje turbūt bastosi kokie trys tūkstančiai meškų – pats mačiau visą būrį. Kelias nušoviau, – pridūrė Kečumas. – Bet jei meška pro tas duris būtų įgriuvusi į virtuvę, tavo tėtis su Rouze išsigelbėti būtų galėję tik išeidami per valgomąjį – nebėgdami ir nenusisukdami nuo meškos, o visą laiką žiūrėdami jai į akis ir labai lėtai traukdamiesi atbuli. Ne, žiopleli, ten buvo ne meška – ten buvau aš! Niekas nėra toks kvailas, kad trenktų meškai į snukį sušikta keptuve!

– Gailiuosi, kad apie tai rašiau, – tepasakė Denis.

– Yra dar vienas dalykas, – tarė Kečumas. – Kitoks keblumas dėl rašymo.

– Dieve mano! – vėl sušuko Denis. – Kiek tu išgėrei?

– Šneki jau visai kaip tavo tėvas, – pasakė jam Kečumas. – Turiu omeny, kad tu gi tuoj išleisi knygą, ar ne? Ar pagalvojai, ką tai gali reikšti, jei ta knyga bus perkamiausia? Jei staiga tapsi populiariu rašytoju, tavo pavardė ir nuotrauka atsidurs laikraščiuose ir žurnaluose – gal tave netgi rodys per televiziją!

– Čia juk pirmas romanas, – atmetė tą mintį Denis. – Pirmas tiražas bus nedidelis, reklamos nedaug. Be to, čia rimtas romanas, bent jau aš tikiuosi, kad rimtas. Vargu ar jis bus perkamiausias!

– Pagalvok apie tai, – patarė Kečumas. – Juk viskas įmanoma, ar ne? Kartais ir rašytojams, netgi jauniems, pasiseka – kaip ir kitiems žmonėms – arba nepasiseka, būna ir taip.

Šį kartą Denis suprato, kur viskas krypsta, – greičiau negu tąkart Mikyje, pono Lirio klasėje, kai senasis anglų kalbos mokytojas pateikė „įžūlų pasiūlymą“, kad berniukui reikėtų atsikratyti Bačiagalupo pavardės. Taigi čia bus siūlymas pasirinkti slapyvardį – vėl. Kečumas pirmiau siūlė savotišką jo variantą ir Deniui, ir jo tėčiui; dabar Kečumas prašė, kad Dominikas atsikratytų Del Popolo pavardės.

– Deni? – tarė Kečumas. – Tu dar klausai? Kaip tai vadinama, kai rašytojas pasirenka vardą, kuris nėra jo tikrasis? Taip padarė ta Džordž Eliot, ar ne?

– Tai vadinama literatūriniu slapyvardžiu, – pasakė jam Denis. – O kaip, po galais, tu susipažinai su ta mokytoja bibliotekoje, kai net nemoki skaityti?

– Na, kai kurias autorių pavardes ir pavadinimus perskaitau, – pyktelėjo Kečumas. – Pasiskolinu knygas ir susirandu ką nors, kad man skaitytų!

– O, – tarė Denis. Jis spėjo, kad Kečumas tai ir darė su jo motina – užuot mokęsis skaityti. Kaip ten Kečumas pavadino skaitymą balsu, kai kalbėjosi su Dominiku? Įžanga, ar ne? (Iš tikrųjų taip sakė Dominikas. Tėtis Deniui pasakojo tą juokingą istoriją!)

– Literatūrinis slapyvardis, – susimąstęs pakartojo Kečumas. – Manau, yra kitoks pavadinimas, skamba kažkaip prancūziškai.

– Nom de plume, – pasakė jam Denis.

– Taip! – sušuko Kečumas. – Nom de plume. Na, štai ko tau reikia – dėl viso pikto.

– Nemanau, kad turėtum ką pasiūlyti, – tarė Denielis Bačiagalupas.

– Tu čia rašytojas – tai tavo darbas, – pasakė Kečumas. – Kečumas lyg ir tiktų prie Denielio, ar ne? Be to, tai puikus senas Koaso apygardai būdingas vardas.

– Pagalvosiu apie jį, – pažadėjo Denis.

– Neabejoju, kad sumąstysi ką nors geriau, – tarė Kečumas.

– Pasakyk man dar štai ką, – paprašė Denis. – Jei mano mama tą naktį nebūtų žuvusi upėje, kurį iš jūsų ji būtų palikusi? Tave ar tėtį? Negaliu apie tai kalbėtis su tėčiu, Kečumai.

– Velniai griebtų! – sušuko Kečumas. – Girdėjau, kaip tu tą savo žmoną vadinai „laisva būtybe“. Keitė buvo nežabota siela, politinė radikalė, sušikta anarchistė ir kietaširdė moteris – pats turėjai suprasti, Deni. O Rouzė buvo laisva būtybė! Ji nebūtų palikusi nė vieno iš mūsų – niekada! Tavo mama buvo laisva būtybė, Deni. Tokia, kokių jūs, jaunikliai, dabar nesat matę! Velniai griebtų! – vėl sušuko Kečumas. – Kartais tavo klausimai tokie kvaili, kad man net atrodo, jog tebesi koledžo vaikis, dar dorai nemokantis vairuoti, arba dvylikametis, kurį ir tėtis, ir Džeinė, ir aš dar galėtume apmulkinti, jei norėtume. Pasišnekėk su tėčiu, Deni, – pasišnekėk.

Staiga pasigirdo kleptelėjimas ir laisvos linijos signalas, nes Kečumas nutraukė pokalbį, paliko jaunąjį rašytoją vieną, apniktą visokių minčių.

ŠEŠTAS SKYRIUSIN MEDIAS RES

Jų bute Vezlio gatvėje, name be lifto, dėl kažkokių nelogiškų priežasčių telefonas buvo Karmelos lovos pusėje. Visus tuos metus, kai Denis mokėsi internatinėje mokykloje, o paskui universitete, telefonui suskambus virėjas tik dėl jaunojo Denio norėdavo čiupti ragelį – tikėdamasis, kad skambina Denielis, o ne kas nors kitas, turintis pranešti baisią žinią apie jį. (Bet dažniausiai paaiškėdavo, kad skambina Kečumas.)

Karmela Deniui buvo sakiusi, kad jis turėtų dažniau skambinti namo. „Tik dėl tavęs mes ir turime telefoną, tavo tėtis man visada taip sako!“ Po to vaikinas tikrai skambindavo dažniau.

– Ar nebūtų geriau, jei telefoną laikytume mano pusėje? – kartą paklausė Dominikas Karmelos. – Na, tau nereikėtų kaskart šnekėtis su Kečumu, o jeigu skambintų Denielis – arba, neduok Dieve, jei būtų kokių blogų žinių apie Denielį...

Karmela jam neleido baigti sakinio.

– Jei būtų blogų žinių apie Denį, aš norėčiau išgirsti pirma, – kad galėčiau pati tau pasakyti ir tave apglėbti, kaip tu man pasakei ir laikei apglėbęs, – tarė ji.

– Nekvailiok, Karmela, – paprieštaravo virėjas.

Bet taip viskas ir buvo; telefonas liko Karmelos lovos pusėje. Kiekvieną kartą, kai jų sąskaita skambindavo Kečumas, Karmela pasakydavo, kad sutinka sumokėti už skambutį, ir dažniausiai dar pasisveikindavo: „Labas, pone Kečumai. Kada mudu susipažinsime? Labai norėčiau kada nors su jumis susipažinti.“ (Kečumas nebuvo labai kalbus – bent jau su ja. Ji netrukus paduodavo ragelį Dominikui – „Gambai“, kaip jį meiliai vadino.)

Tačiau tą šešiasdešimt septintųjų pavasarį, kai atėjo žinia apie nenusisekusią Denio santuoką, – apie pasibaisėtiną jo žmoną; vargšas berniukas juk vertas geresnės, – ir padažnėjo jų apmokami skambučiai iš šiaurės (dauguma pokalbių buvo apie tą grėsmingą farą), Kečumas kaip reikiant išgąsdino Karmelą. Dominikas vėliau vis galvojo, kad Kečumas gal ir norėjo ją išgąsdinti. Kai ji, kaip visada, pasisveikino su senuoju miško kirtėju ir jau buvo beduodanti ragelį kitoje lovos pusėje gulinčiam Dominikui, Kečumas tarė:

– Gal geriau nenorėkite su manimi susipažinti, niekada, nes susitiktume, ko gero, nelabai maloniomis aplinkybėmis.

Tai išgirdusi Karmela nušiurpo; to pavasario įvykiai ir taip jau buvo sugadinę jai nuotaiką, o dabar dar ponas Kečumas įvarė baimės. Be to, Karmela vis galvojo apie Keitės paliktą Denį. O kad Denis galėtų jausti tokį palengvėjimą, kokį jaučia ji! Palikti vyrą, su kuriuo gyvenai, yra vienas dalykas, – Karmela galėjo tai suprasti, – bet kai motina palieka savo vaiką, tai jau baisi nuodėmė. Kai Keitė išėjo, Karmela pajuto palengvėjimą, nes manė, kad Keitė būtų buvusi nekokia motina, jei būtų pasilikusi. Žinoma, Karmela su Dominiku niekada nemėgo Keitės Kalahan; abu buvo matę daugybę į ją panašių „Vicino a Napoli“ klientų.

– Nuo jos taip ir tvoskia pinigais, – kartą pasakė virėjui Karmela.

– Gal ne nuo jos, greičiau iš po jos, – pataisė ją virėjas. Jis turėjo omeny, kad Keitės šeimos pinigai – tarsi koks apsauginis tinklas tai padūkusiai merginai; Keitė galėjo elgtis, kaip tik norėjo, žinodama, kad šeimos pinigai ją išgelbės, jeigu ji paslys. Dominikas, kaip ir Kečumas, neabejojo, kad įspūdis, jog Keitė Kalahan – laisva būtybė, apgaulingas. Denis tėtį ne taip suprato; vaikinas manė, kad jo tėvas Keitės nemėgsta tik todėl, kad ji panaši į Rouzę, neištikimą Denio motiną. Bet Keitės išvaizda buvo beveik nesusijusi su tuo, dėl ko ir Dominikas, ir Kečumas jos nemėgo; jiedviem nuo pat pradžių nerimą kėlė Keitės nepanašumas į Rouzę Kalodžero.

Keitė buvo tik jauna perbėgėlė su apsaugine pinigų pagalvėle po užpakaliu; „paprasčiausia seksualinė nusikaltėlė“, kaip ją kartą pavadino Kečumas. O Rouzė mylėjo ir vaikiną, ir subrendusį vyrą. Ji įkliuvo į spąstus, nes nuoširdžiai mylėjo abu, – taigi įkliuvo ir jie. Tuo tarpu kekšė Kalahan tiesiog dulkinosi su visais iš eilės; negana to, Keitė, užsiėmusi ta savo didžiadvasiška politine veikla, manėsi esanti aukščiau tokių kasdieniškų dalykų kaip santuoka ir motinystė.

Karmela žinojo, jog Dominiką skaudina tai, kad Denis mano, jog jo motina buvo tokia pat nežabota būtybė kaip Keitė. Nors Dominikas labai stengėsi Karmelai paaiškinti, kaip ta jų trijulė – jis, Rouzė ir Kečumas – galėjo bendrauti, Karmela turėjo prisipažinti, kad supranta tai ne ką geriau negu Denis. Karmela suprato, kodėl taip nutiko, bet tikrai nesuvokė, kaip jie toliau taip gyveno. To nesuvokė ir Denis. Be to, Karmela pyko ant savo mielojo Gambos už tai, kad jis anksčiau nepapasakojo berniukui apie motiną. Denis jau seniai buvo tiek subrendęs, kad išgirstų tą istoriją, ir tikrai būtų buvę geriau, jei tėvas jam būtų viską papasakojęs, kol ponas Kečumas dar nebuvo apie tai prasitaręs, kalbėdamasis su Deniu.

Karmela pakėlė ragelį ir tą ankstų rytą, kai Denis skambino, norėdamas apie tai pasišnekėti.

– Secondo! – nudžiugo ji, išgirdusi jo balsą. Tai buvo Denio malonybinis vardas visus tuos metus, kai jis dirbo „Vicino a Napoli“.

– Secondo Angelo, – pirmas pavadino jį senasis Polkaris – pažodžiui tai reiškė „Antrasis Andželas“.

Jie visi stengėsi neužsimiršti, vadinti jį Angelo, o ne Angelù, be to, prie Karmelos tą vardą dar sutrumpindavo, sakydavo tiesiog Secondo – nors Karmela Denį taip mylėjo, kad dažnai pati jį pavadindavo savo secondo figlio („antru sūnumi“).

Restoranininkų žargonu secondo dar reiškia „antras patiekalas“, taigi tas vardas prigijo.

Tačiau dabar Karmelos Secondo Angelo nebuvo nusiteikęs su ja plepėti.

– Man reikia pasišnekėti su tėčiu, Karmela, – tarė jis.

(Kečumas virėją jau buvo perspėjęs, kad Denis jam skambins. „Atleisk, Virėjuk, – paskambinęs iškart atsiprašė Kečumas. – Susimoviau.“)

Tą balandžio rytą, kai Denis paskambino, Karmela suprato, jog vaikinas pyksta ant tėvo, kad šis jam viso to nepapasakojo. Ji, žinoma, gerai girdėjo tik ką sako Dominikas, bet vis tiek buvo aišku, kad pokalbis nemalonus.

– Atleisk – ketinau tau papasakoti, – iškart ėmė teisintis virėjas.

Karmela išgirdo ir Denio atsakymą, nes jis telefonu garsiai užrėkė ant tėvo:

– Tai ko laukei?

– Turbūt laukiau, kol kas nors panašaus nutiks tau, kad suprastum, kaip sunku kartais būna su moterimis, – pasakė Dominikas. Karmela lovoje niuktelėjo jam į pašonę. „Kas nors panašaus“, žinoma, buvo užuomina apie tai, kad Denį paliko Keitė, tarytum jų ryšį, nevykusį nuo pat pradžių, būtų buvę galima lyginti su Dominiko, Rouzės ir Kečumo santykiais. Ir kodėl jie berniukui taip ilgai melavo apie tą mešką? – negalėjo suprasti Karmela; ir tikrai nemanė, kad supras Denis.

Karmela gulėjo ir klausėsi, kaip Dominikas sūnui pasakoja apie tą vėlų vakarą virėjo namo virtuvėje, kai Rouzė prisipažino mieganti su Kečumu, – o paskui Kečumas įėjo pro tas duris su tinkleliu, kai jie visi jau buvo girti, ir Dominikas savo senam bičiuliui užtvojo keptuve. Laimė, Kečumas buvo įpratęs muštis; jis jau beveik manė, kad šiame pasaulyje visi tik ir taikosi kuo nors jam trinktelėti. Taigi dičkis reagavo kone automatiškai. Tikriausiai dilbiu atmušė keptuvę, šiek tiek pasukdamas tą ginklą Dominiko rankoje, todėl keptuvė tik ketine briauna atsitrenkė jam tiesiai į kaktą, ne į smilkinį; smūgis tokiu sunkiu daiktu į smilkinį, netgi iš dalies atremtas, tikriausiai būtų buvęs mirtinas.

Tvisted Riveryje nebuvo jokio gydytojo, tada dar nebuvo net lentpjūvės ir tvenkinio prieš užtvanką, kuri vėliau buvo pavadinta Negyvėlės užtvanka, prie kurios paskui įsikūrė tas visiškas mulkis, atseit daktaras. Rouzė susiuvo Kečumui kaktą ant vieno iš valgyklos stalų; sukabino žaizdą plonyte nerūdijančio plieno viela, kuria virėjas prieš kepdamas surišdavo sparnus ir kojas viščiukams bei kalakutams. Virėjas tą vielą sterilizavo – šiek tiek pavirino; Kečumas, kol Rouzė siuvo, bliovė kaip rujojantis briedis. Dominikas vis klibikščiavo ratu aplinkui stalą, o Rouzė šnekėjosi su jais abiem. Įpykusi siuvo gana šiurkščiai.

– Norėčiau ką nors susiūti jums abiem, – tarė, žiūrėdama į Dominiką, o tada jiems išdėstė, kaip viskas bus. – Jeigu judu dar bent kartą pakelsite ranką vienas prieš kitą, paliksiu abu – supratot? – paklausė. – Jei pažadate niekada vienas kito neskaudinti, – tiesą sakant, netgi rūpintis vienas kitu, kaip geri broliai, – tai niekada, kol gyva būsiu, nepaliksiu nė vieno iš jūsų, – pasakė. – Taigi abu galite manimi dalytis, arba abu manęs neturėsite – tokiu atveju aš pasiimu Denį. Ar viską supratot? – Jie matė, kad ji nejuokauja.

– Manau, tavo mama buvo pernelyg išdidi, kad grįžtų į Bostoną, kai patyrė persileidimą; be to, ji manė, jog aš per jaunas, kad mane būtų galima palikti vieną po motinos mirties, – girdėjo Karmela Dominiką sakant Deniui. – Rouzė turbūt jautėsi turinti manimi rūpintis ir, be abejo, žinojo, kad ją myliu. Neabejoju, kad ir ji mane mylėjo, bet aš jai vis tiek buvau tik mielas berniukas, ir kai susipažino su Kečumu... na, jis buvo jos amžiaus. Kečumas buvo vyras. Mums nebuvo kitos išeities, turėjome su tuo taikstytis, Denieli. Ir Kečumas, ir aš ją dievinome, ir ji, manau, savotiškai mylėjo mus abu.

– Ką apie tai manė Džeinė? – paklausė tėčio Denis, nes Kečumas jam buvo sakęs, kad ta indėnė žinojo viską.

– Na, jos nuomonė buvo tokia, kokios ir reikėjo tikėtis, – atsakė Dominikas. – Ji pareiškė, kad mes – visi trys – tikri šikniai. Džeinė manė, kad mes visi labai rizikuojam. Ta indėnė sakė, kad vargu ar kas iš to išeis. Aš irgi taip maniau, bet tavo mama mums neleido rinktis... o Kečumas visada buvo labiau linkęs rizikuoti negu aš.

– Turėjai man papasakoti anksčiau, – tarė sūnus.

– Žinau, kad turėjau, Denieli... atsiprašau, – girdėjo Karmela sakant virėją.

Vėliau Dominikas Karmelai pasakojo, ką Denis jam tada atsakė:

– Dėl tos meškos tai nepykstu – buvo gera istorija, – tarė Denis tėčiui. – Bet yra kai kas, dėl ko tu klysti. Sakei, jog įtari, kad Kečumas nužudė Laimingąjį Pinetą. Ir tu, ir Džeinė, ir pusė tų Vest Damerio vaikigalių – visi man taip sakėt.

– Manau, kad Kečumas tikrai galėjo jį nužudyti, Denieli.

– O man atrodo, kad klysti. Laimingasis Pinetas buvo nužudytas lovoje – sename plukdytojų namelyje prie Androskogino upės. Jo galva buvo sudaužyta štampavimo plaktuku, kai jį rado. Argi ne taip visi pasakoja? – paklausė tėvo rašytojas Denielis Bačiagalupas.

– Taip, tikrai, – atsakė tėvas. – Laimingajam Pinetui ant kaktos buvo iškalta raidė H.

– Šaltakraujo žudiko darbas – ar ne, tėti?

– Tai jau tikrai taip atrodė, Denieli.

– Tada žudikas – ne Kečumas, – pareiškė Denis. – Jei Kečumui buvo taip lengva nužudyti Laimingąjį Pinetą lovoje, tai kodėl jis nenužudo Karlo? Yra daugybė būdų, kaip Kečumas galėtų nužudyti kaubojų – jei Kečumas būtų žudikas.

Dominikas suprato, kad Denielis teisus. („Gal šitas vaikinas tikrai rašytojas!“ – vėliau tarė virėjas, papasakojęs apie tai Karmelai.) Nes jei Kečumas būtų buvęs žudikas, kaubojus jau būtų negyvas. Kečumas Rouzei pažadėjo, kad rūpinsis Dominiku, – jie abu pažadėjo, kad rūpinsis vienas kitu, – o kaip dar geriau tokiomis aplinkybėmis buvo galima pasirūpinti Dominiku? Reikėjo tiesiog nužudyti kaubojų – lovoje ar bet kur kitur, kur tik miško kirtėjas būtų jį užklupęs.

– Negi nesupranti, tėti? – paklausė Denis. – Jei Pamė viską papasakos Karlui, ir kaubojus niekaip neras tavęs arba manęs, tai gal paseks Kečumą? Jis žinos, kad Kečumas visada viską žinojo, Šešiaskardinė jam pasakys!

Bet ir tėvas, ir sūnus žinojo atsakymą į šį klausimą. Jei kaubojus atsektų paskui Kečumą, Kečumas jį nužudytų – tai buvo aišku ir pačiam Kečumui, ir Karlui. Kaip dauguma moteris mušančių vyrų, kaubojus buvo bailys; Karlas tikriausiai neišdrįstų sekti paskui Kečumą, net rankoje turėdamas šautuvą su optiniu taikikliu. Kaubojus žino, kad miško kirtėją būtų nelengva nužudyti – daug sunkiau negu virėją.

– Tėti? – tarė Denis. – Kada tu dingsi iš Bostono?

Iš to, kaip išsigandęs, lyg nusikaltęs Dominikas pasisuko lovoje ir pažvelgė į ją, Karmela tikriausiai suprato, apie ką jie dabar prakalbo. Juodu jau buvo svarstę, kas bus, kai Dominikui reikės išvykti iš Bostono, bet virėjas arba negalėjo, arba nenorėjo Karmelai sakyti, kada išvyks.

Pirmą kartą pasakodamas apie visa tai Karmelai, Dominikas vieną dalyką pasakė ypač aiškiai: jeigu Karlas kada nors čia atsibels jo ieškodamas ir virėjui vėl reikės sprukti, Karmela negalės išvykti su juo. Karmela neteko vyro ir vienintelio vaiko. Bet ji bent jau nematė jų mirštant. Jei Karmela bėgtų kartu su Dominiku, kaubojus jos gal ir nenužudytų, bet ji matytų, kaip žūsta virėjas.

– Neleisiu, kad taip nutiktų, – tada pasakė jai Dominikas. – Jeigu tas šunsnukis manęs čia ieškos, bėgsiu vienas.

– Kodėl judu su Deniu negalite tiesiog pranešti policijai? – paklausė Karmela. – Juk Džeinė žuvo per nelaimingą atsitikimą! Negi negalite policijos įtikinti, kad Karlas pamišęs ir labai pavojingas?

Buvo sunku tai paaiškinti žmogui, kilusiam ne iš Koaso apygardos. Pirmiausia, kaubojus ir buvo policija – na, bent jau ten jis buvo laikomas policininku. Antra, būti pamišusiam ir pavojingam – ne nusikaltimas, ypač Naujojo Hampšyro šiaurėje. To, kad Karlas niekam nieko nesakęs užkasė Džeinės lavoną arba kitaip jo atsikratė, irgi nebuvo galima laikyti dideliu nusikaltimu. Svarbiausia, kad kaubojus jos nenužudė, – tai padarė Denis. O virėjas tada jau buvo pakankamai subrendęs, turėjo iškart suprasti, jog bėgti neverta; jeigu jis būtų pasilikęs ir paprasčiausiai pasakęs tiesą, kam nors, – na, gal tada viskas būtų susiklostę sėkmingai. (Arba Dominikas galėjo tiesiog grįžti į Tvisted Riverį su Denieliu. Virėjas galėjo visiems dumti akis, kaip jam patarė Kečumas – ir kaip norėjo daryti mažasis Denis.)

Žinoma, dabar jau buvo per vėlu, kad ką nors pakeistum. Apie visa tai virėjas Karmelai papasakojo pačioje jų santykių pradžioje; ji sutiko su tokiomis sąlygomis. Dabar, kai vis labiau jį mylėjo, ji jau gailėjosi, kad tada sutiko. Nevažiuoti drauge, jei Dominikas turės išvykti, jai bus labai sunku. Savaime suprantama, Dominikas žinojo, kad ilgėsis Karmelos – labiau, negu ilgėjosi Indėnės Džeinės. Gal ne taip, kaip jis, ir Kečumas tebesiilgėjo Rouzės, tačiau virėjas jautė, kad Karmela ypatinga. Bet kuo labiau jis mylėjo Karmelą, tuo tvirčiau buvo nusiteikęs neleisti jai išvykti su juo.

Gulėdama lovoje Karmela galvojo apie visas tas Nort Endo vietas, kuriose nebegalėjo lankytis; pirmiausia todėl, kad ten lankydavosi su savo žveju, o paskui – tai buvo dar skausmingiau – dėl to, kad kai kurios rajono vietos jai primindavo tai, ką ji seniau ten veikdavo su Angelù. O kur ji nebegalės eiti dabar, kai ją paliks Dominikas (jos mielasis Gamba)? – galvojo našlė Del Popolo.

Nuo tada, kai nuskendo jos Angelù, Karmela nebevaikščiojo Parmenterio gatve – ypač ten, kur seniau buvo Kušmano mokykla. Ta pradžios mokykla, kurioje Angelù baigė kelias pirmas klases, jau buvo nugriauta. (Penkiasdešimt penktaisiais, o gal šeštaisiais – Karmela nebeprisiminė.) Toje vietoje bus biblioteka, bet Karmela nevaikščios ir pro tą biblioteką.

Kadangi Karmela visada dirbo „Vicino a Napoli“ padavėja, – tai buvo jos pirmas ir vienintelis darbas, – rytais ji dažniausiai būdavo laisva. Kai mažamečiai Kušmano mokyklos mokiniai eidavo į ekskursijas po Nort Endą, Karmela visada pasisiūlydavo būti viena iš kartu einančių tėvų – kad padėtų mokytojams. Taigi dabar ji nebesiartindavo prie Senosios šiaurinės bažnyčios, kur kadaise su Angelù klase apžiūrėjo tūkstantis devyni šimtai dvyliktais metais sidabrakalio Polo Reviro įpėdinių restauruotą bokšto smailę. Ta bažnyčia buvo episkopalinė, – Karmela, katalikė, ir neketino joje lankytis, – bet labai garsi (pirmiausia dėl jos vaidmens Polo Reviro žygyje^11). Toje bažnyčioje, po stiklu, buvo saugomos kelios plytos iš kalėjimo kameros Anglijoje, kur buvo įkalinti pirmieji Plimute, Masačusetso valstijoje, įsikūrę anglų kolonistai.

Buvo dvi priežastys, dėl kurių Karmela nebegalėjo vaikščioti pro Jūreivių namus Šiaurės aikštėje, ir dėl to jai kartais kildavo keblumų, nes tas viešbutis buvo prie pat „Vicino a Napoli“. Tačiau tai labiausiai į akis krentantis Bostono uosto ir Jūrininkų draugijos statinys, „pastatytas jūrų keliautojų patogumui“. Angelù klasės vaikai lankėsi Jūreivių namuose, bet Karmela tą ekskursiją praleido – šiaip ar taip, ji jau buvo jūroje praradusi žvejį.

Atrodė tiesiog kvaila, kad ji neturi ramybės ir dėl daugelio menkesnių sąsajų su žveju ir su Angelù, bet taip jau buvo. Karmelai patiko „Caffè Vittoria“, tačiau ji vengė to kambario su Rokio Marciano nuotraukomis, nes ir jos žvejys, ir Angelù žavėjosi tuo sunkiasvorių bokso pasaulio čempionu. Kadaise su vyru ir sūnumi Karmela valgė ir „Grotta Azzurra“ restorane Hanoverio gatvėje, kur valgydavo ir Enrikas Karuzas. Dabar ji ten nebevaikščiojo.

Žvejys jai sakė, kad nė vienas jūreivis niekada nebuvo ir nebus apiplėštas Hanoverio gatvėje; ten galėjo saugiai vaikščioti net girčiausi jūrininkai, nuo pat uosto iki Senojo Hovardo ir atgal. Ten buvo ne tik tie striptizo klubai, bet ir keletas jūreivių mėgstamų pigių barų, ir pasažai aplink Skolio aikštę. (Visa tai, žinoma, pasikeis; nebebus pačios Skolio aikštės.) Bet pasaulis, kuriame Karmela gyveno su nuskendusiu vyru ir nuskendusiu sūnumi, buvo kartu ir šventas, ir pilnas vaiduoklių – visa Hanoverio gatvė!

Net maisto atliekų tykantys kirai virš Heimarketo Karmelai primindavo šeštadieninius pasižmonėjimus su į jos ranką įsikibusiu Angelù. Dabar ji atsargiai žiūrėjo į restoraną Flito gatvėje, kur seniau buvo „Stella’s“; ji retkarčiais ten vakarieniaudavo su Dominiku, kai „Vicino a Napoli“ būdavo uždarytas. Juodu valgė ir „Europeo“ restorane – Dominikas paprastai užsisakydavo keptų kalmarų, bet patiektų ne niujorkietiškai. („Raudono padažo nereikia – man patinka tik su citrina“, – sakydavo virėjas.) Turbūt nebegalėsiu ten valgyti, kai Gamba išvažiuos? – galvojo Karmela.

Jai, žinoma, reikės persikraustyti į mažesnį butą. Gal tame butuke vasarą bus taip karšta, kad ji pasidarys tokia pat kaip tos Chartijos gatvės daugiabučiuose gyvenančios senutės? Jos išsineša iš butų kėdes, kad galėtų sėdėti ant šaligatvio, kur šiek tiek vėsiau. Tie daugiabučiai namai be karšto vandens vasarą būdavo papuošti plevėsuojančiais kaspinais – visokių šventųjų atlaidams. Karmela staiga prisiminė, kaip Angelù, dar mažiukas, sėdėjo žvejui ant pečių; eismas Hanoverio gatvėje buvo sustabdytas, kad nekliudytų procesijai. Tai buvo Šv. Roko šventė, – prisiminė Karmela. Dabar ji nebemėgo žiūrėti į procesijas.

Tūkstantis devyni šimtai devynioliktaisiais Džiuzė Polkaris buvo jaunas. Jis prisiminė Melasos sprogimą, per kurį Nort Ende žuvo dvidešimt vienas žmogus – tarp jų ir vieno Džo Polkario pažinoto vaikinuko tėvas. „Jis mirtinai išvirė karštos melasos potvynio bangoj!“ – sakė Deniui senasis Džo. Nors karas jau buvo pasibaigęs, žmonės, girdėję sprogimą, pamanė, kad ateina vokiečiai – kad bombarduojamas Bostono uostas – ar kažkas panašaus. „Mačiau melasoje plūduriuojantį pianiną!“ – pasakojo jaunajam Deniui senasis Polkaris.

„Vicino a Napoli“ virtuvėje kabėjo nespalvota Nikolos Sako ir Bartolomėjaus Vancečio nuotrauka; tie du anarchistai imigrantai buvo antrankiais prirakinti vienas prie kito. Sakas ir Vancetis buvo pasodinti į elektros kėdę už Saut Breintrio batų fabriko kasininko ir apsaugininko nužudymą. Senasis Polkaris – kai jau buvo galudienis ir viską painiojo – nebeprisiminė visų smulkmenų, bet sakė, kad buvo protesto žygių. „Saką ir Vancetį apkaltino nepagrįstai! Kažkoks policijos informatorius Čarlstauno gatvės kalėjime juos įskundė, ir Masačusetso valdžia tą informatorių paskui nemokamai parsiuntė į Italiją“, – pasakė Deniui senasis Džo. Sakui ir Vancečiui palaikyti buvo surengtos eitynės – nuo Nort Endo Hanoverio gatvės iki pat Tremonto, kur raitoji policija minią išvaikė; ten buvo tūkstančiai protestuotojų, tarp jų ir Džo Polkaris.

– Jeigu tau ar tavo sūnui kada nors iškils kokių keblumų, Gamba, tiesiog pasakyk man, – tarė Dominikui Džiuzė Polkaris. – Pažįstu kelis vyrukus – jie tau viską sutvarkys.

Senasis Polkaris turėjo omeny kamorą, neapolietišką mafijos versiją, – nors Dominikas nelabai suprato, kuo jos skiriasi. Vaikystėje, kai jis išdykaudavo, Nuncė jį vadindavo camorrista. Bet Dominikui atrodė, kad mafija daugmaž valdo Nort Endą, kur ir mafija, ir kamora buvo vadinamos Juodąja Ranka.

Kai Dominikas Polui Polkariui papasakojo, kad gali atsibelsti jo ieškantis kaubojus, Polas tarė:

– Jei mano tėtis būtų gyvas, pasikviestų savo draugužius iš kamoros, bet aš apie tuos vyrukus nieko nežinau.

– Aš irgi nieko nežinau apie mafiją, – pasakė Dominikui Tonis Molinaris. – Bet jeigu jie padaro, ko prašai, būni jiems skolingas.

– Nenoriu jūsų įpainioti į savo rūpesčius, – tarė jiems Dominikas. – Neprašysiu nei mafijos pagalbos, nei kamoros.

– Tas pakvaišęs faras juk nepersekios Karmelos, ar ne? – paklausė virėjo Polas Polkaris.

– Nežinau – Karmelą reikėtų pasaugoti, – atsakė Dominikas.

– Gerai, mes pasaugosim, – tarė Molinaris. – Jei kaubojus ateis čia, į restoraną... na, turim peilių, kapoklių...

– Vyno butelių, – pasiūlė Polas Polkaris.

– Apie tai net negalvokit, – perspėjo juos Dominikas. – Jei Karlas čia manęs ieškos, jis bus ginkluotas – niekur neina be savo 45 kalibro kolto.

– Žinau, ką pasakytų mano tėtis, – tarė Polas Polkaris. – Jis sakytų: „Tas 45 kalibro koltas – menkniekis, jei bent kartą bandei prisimeilinti kokiai marškinių fabriko dygsniuotojai. Netgi nuogos jos apsiginklavusios adatomis!“

(Džo Polkaris turėjo omeny Leopoldo Morzės fabriką senajame „Prince Macaroni“ bendrovės pastate; jo sūnus Polas sakė, kad Džiuzė, matyt, išdulkino kokią nepėsčią mergšę, dirbusią tame fabrike, ar bent jau mėgino išdulkinti.)

Visi trys virėjai nusijuokė; stengėsi pamiršti tą Koaso apygardos šerifo pavaduotoją. Ką dar jie galėjo daryti, jei ne stengtis jį pamiršti?

Senasis Polkaris nuolat visus juokindavo panašiais pasakojimais apie marškinių dygsniuotojas.

– Prisimenat tą istoriją apie moterį, kuri dirbo Bostono dešrų fabriko naktinėje pamainoje? – paklausė Dominikas Polo ir Tonio.

Abu virtuvės šefai nusikvatojo.

– Aha, ji dirbo tame odos lupimo ceche, – tarė Polas Polkaris.

– Turėjo tokį pasalūnišką peiliuką, kuriuo nudirdavo dešreles! – prisiminė Molinaris.

– Galėjo nulupti tau pimpalą kaip kokią vynuogę! – sušuko visi trys virėjai, beveik vienu balsu. Tą akimirką į restoraną įėjo Karmela, ir jie nustojo juoktis.

– Vėl tie jūsų nešvankūs juokeliai? – paklausė Karmela. Jie dar tik kaitino picų kepimo krosnį ir laukė, kada pakils tešla; buvo vėlyvas rytas, bet marinara padažas jau virduliavo. Karmela matė, kaip jie staiga sunerimo ir negalėjo pažvelgti jai į akis. – Kalbėjotės apie Karlą, ar ne? – paklausė ji; jie atrodė kaip berniukai, ką tik užklupti besismaukantys. – Gal tau reikėtų daryti, kaip pataria Kečumas... gal tu, Gamba, turėtum paklausyti savo seno draugo, – tarė Karmela Dominikui. Nuo tada, kai Kečumas jį perspėjo, jau buvo praėję du mėnesiai, bet virėjas vis dar negalėjo ar nenorėjo Karmelai pasakyti, kada išvyks.

Dabar nė vienas iš jų negalėjo pažvelgti į savo mieląjį Gambacorta, šlubą virėją.

– Gal tau tikrai jau reikėtų išvykti, jeigu išvyksti, – pasakė Dominikui Karmela. – Jau beveik vasara, – staiga pareiškė. – Ar farai vasarą gauna atostogų? – paklausė.

Buvo birželio mėnuo – beveik paskutinė mokslo metų diena, jie visi tai žinojo. Sunkus metų laikas Karmelai. Staiga Nort Ende nelikdavo nė vienos vietos, kur ji galėtų nueiti. Iš mokyklų paleistų vaikų būdavo pilna visur; jie Karmelai primindavo jos Angelù primù, pirmąjį Andželą.

Šerifo pavaduotojas su Šešiaskardine gyveno jau du lėtai slinkusius mėnesius. Taip, jų ryšys buvo dar palyginti naujas, bet, kaip pabrėžė Kečumas, vargu ar Karlas galėjo taip ilgai – du mėnesius – ištverti nesumušęs moters. Virėjas neprisiminė, kad kada nors kaubojus būtų bent savaitę nė karto nesudavęs Indėnei Džeinei.

Buvo kai kas, ko Karmela savo Gambai nepasakojo apie jo mieląjį Denielį. Pavyzdžiui, kaip berniukas sugebėjo sugulti su mergina dar prieš išvykdamas į Ekseterį. Karmela užklupo Denį su viena iš savo dukterėčių – viena iš Dimatijų, Terezos jaunesniąja seserimi Džouze. Karmela jau ėjo į restoraną, bet buvo kažką pamiršusi ir turėjo grįžti į butą Vezlio gatvėje. (Dabar ji net nebeprisiminė, ką tada buvo pamiršusi.) Denis, padavėjų padėjėjas, tą dieną nedirbo. Jis jau žinojo, kad gaus visą Ekseterio stipendiją, – gal šitaip šventė. Karmela, be abejo, žinojo, kad Džouzė Dimatija vyresnė už Denį; tikriausiai Džouzė visa tai ir pradėjo. O Dominikas visą laiką įtarė, kad Tereza Dimatija – arba jos draugė Elena Kalodžero, neabejotinai tokia pusseserė, su kokiomis bučiuojamasi, – Deniui atskleis sekso paslaptis.

Kodėl Gamba dėl to taip nerimavo? – galvojo Karmela. Jei berniukas būtų gavęs daugiau sekso – na, per tuos metus, kai mokėsi Ekseteryje, – gal ta Kalahan nebūtų jam taip apsukusi galvos universitete! Be to, jeigu jis būtų išdulkinęs daugiau tolimų pusseserių – dar kelias Kalodžero ir Saetas arba, jeigu jau apie tai kalbam, netgi visas Dimatijų giminės moteris, – galbūt galiausiai būtų užtaisęs vaiką daug malonesnei merginai negu Keitė!

Bet kadangi Dominikas taip baiminosi dėl Elenos Kalodžero ir Terezos Dimatijos, Karmela, įėjusi į butą ir pamačiusi, kad Denis kažką dulkina ant jos lovos, pirmiausia pamanė, jog ten Tereza supažindina su seksu iš pažiūros išsigandusį penkiolikametį. Savaime suprantama, jaunasis Denis išsigandęs atrodė todėl, kad Karmela juos užklupo!

– Tereza, ištvirkėle! – riktelėjo Karmela. (Iš tikrųjų ji tą merginą pavadino troia, turėdama omeny liūdnai pagarsėjusią Trojos moterį, bet tas žodis, be abejo, reiškė „ištvirkėle“.)

– Aš Džouzė, Terezos sesuo, – piktai atrėžė mergina. Ji turbūt įsižeidė, kad teta jos nepažino.

– Na, taip, žinoma, – burbtelėjo Karmela. – Ir ką gi tu darai ant mūsų lovos, Deni? Juk turi savo, tu disgraziato...

– Viešpatie, jūsų gi platesnė, – atsakė tetai Džouzė.

– Ir tikiuosi, kad nepamiršot prezervatyvo! – sušuko Karmela.

Dominikas visada užsimaudavo prezervatyvą; taip norėjo Karmela, ir jis neprieštaravo. Gal berniukas rado tėvo prezervatyvus. Jeigu jau kalbame apie prezervatyvus, tai visuomenė elgėsi kvailai, Karmela tai žinojo. Berono vaistinėje jie buvo paslėpti, nukišti kuo toliausiai. Jei vaikinukai jų paprašydavo, vaistininkas juos išdėdavo į šuns dienas. Tačiau rūpestingi tėvai, turintys tokio amžiaus vaikų, visada jiems sakydavo, kad nepamirštų prezervatyvo. Iš kur tie vaikai galėjo jų gauti?

– Pasiėmei vieną iš tėčio? – paklausė Karmela Denio, kuris gulėjo užsiklojęs paklode; atrodė, kad šitaip užkluptas tuoj sudegs iš gėdos. O jaunoji Dimatija net neprisidengė krūtų. Ji sėdėjo nuoga ir pikta – ir įžūliai žiūrėjo į tetą. – Ar papasakosi apie tai per išpažintį, Džouze? – paklausė merginos Karmela. – Kaip tu tai išpažinsi?

– Aš atsinešiau prezervatyvų – Tereza man davė, – pasakė Džouzė, nekreipdama dėmesio į svarbesnį klausimą apie išpažintį.

Dabar Karmela jau tikrai supyko. Ką sau manė ta troia Tereza, duodama sesutei prezervatyvų!

– Kiek ji tau davė? – paklausė Karmela. Bet merginai dar nespėjus atsakyti, Karmela jau kreipėsi į Denį: – Negi neturi ruošti pamokų? – Paskui Karmela lyg ir suvokė, kad elgiasi veidmainiškai, taip neapgalvotai smerkdama Terezą. (Juk iš tikrųjų gal reikėtų Terezai padėkoti už tai, kad davė sesutei prezervatyvų? Kita vertus, gal kaip tik todėl, kad turėjo prezervatyvų, Džouzė ir sugundė Secondo?)

– Viešpatie, negi norite, kad dabar suskaičiuočiau, ar ką? – paklausė tetos Džouzė, turėdama omenyje prezervatyvus. Karmela niekada nepamirš, kaip atrodė vargšas Denis: lyg būtų troškęs prasmegti skradžiai.

– Na, vaikai, būkite atsargūs – man reikia į darbą, – pasakė jiems Karmela. – Džouze! – dar šūktelėjo jau eidama iš buto, prieš užtrenkdama duris. – Išskalbk mano patalynę, paklok mano lovą – arba pasakysiu tavo mamai!

Vėliau Karmela galvojo, ar jie dulkinosi visą popietę ir visą vakarą – ir ar turėjo pakankamai prezervatyvų. (Ji taip susinervino, kad net pamiršo, jog namo grįžo todėl, kad buvo kažką pamiršusi.)

Jos mielasis Gamba norėjo, kad sūnus būtų apsaugotas nuo mergaičių, – ir kaip virėjas verkė, kai Denis išvažiavo į Ekseterį! Karmela negalėjo jam pasakyti, kad berniuko išsiuntimas į internatinę mokyklą nieko nepakeitė. (Taip, kaip Dominikas tikėjosi.) Dominikui didelį įspūdį buvo padaręs ir koledžų bei universitetų, į kuriuos įstojo daugybė Ekseterio mokyklą baigusių mokinių, sąrašas; virėjas nesuprato, kodėl Denis Ekseteryje nesimokė taip gerai, kad patektų į kurį nors iš Gebenės lygos universitetų. Naujojo Hampšyro universitetas buvo ne tai, apie ką Dominikas svajojo; jis nusivylė ir sūnaus pažymiais Ekseteryje. Tačiau vaikui, atėjusiam iš Mikio, buvo labai sunku mokytis toje mokykloje, be to, Denis neatrodė gabus matematikai ir gamtos mokslams.

Iš esmės berniuko pažymiai nebuvo geri todėl, kad jis visą laiką rašė. Ponas Liris neklydo: vadinamasis kūrybinis rašymas Ekseteryje nelabai ką ir domino, užtat visi vertino gerą rašymo techniką. Bet buvo keli anglų kalbos mokytojai, kurie ten atliko pono Lirio vaidmenį: jie skaitė jaunojo Bačiagalupo beletristiką. (Ir nė karto jam nepasiūlė pasirinkti kokį nors nom de plume.)

Kita veikla, kuria Denis užsiėmė Ekseteryje, buvo tas beprotiškas bėgiojimas. Rudenį jis bėgdavo krosą, o žiemą ir pavasarį su komanda lakstydavo bėgimo takais. Privalomas sportas mokykloje jam nepatiko, o bėgioti jis mėgo. Buvo pirmiausia ilgų nuotolių bėgikas; tai tiko smulkiam jo kūnui. Denis niekada labai netroško varžytis; jam patikdavo bėgti tokiu greičiu, kokiu pajėgė, ir visai nerūpėjo ką nors aplenkti. Prieš išvykdamas į Ekseterį, jis neturėjo sąlygų bėgioti, o ten galėjo lakstyti ištisus metus.

Nort Ende bėgioti nebuvo kur – ypač žmogui, mėgstančiam ilgus nuotolius. O Didžiuosiuose šiaurės miškuose nebuvo saugu; lakstydamas po miškus galėjai už ko nors užkliūti, o miškavežių keliais risnojantį bėgiką koks nors rąstus vežantis sunkvežimis galėjo tiesiog nušluoti arba priversti išsukti iš kelio. Miškavežių keliai buvo miško ruošos įmonių nuosavybė, tačiau tie šikniai sunkvežimių vairuotojai, kaip juos vadino Kečumas, vairuodavo taip, tarytum visi keliai priklausytų jiems. (Žinoma, ten dar buvo medžiojami elniai – ir lankais, ir šautuvais. Jei būtum mėginęs bėgioti miškais arba miškavežių keliais per elnių medžioklės sezoną, koks nors žioplas medžiotojas galėjo tave nušauti ar perverti medžiokline strėle.)

Kai Denis viename laiške Kečumui papasakojo apie bėgiojimą Ekseteryje, Kečumas atrašė: „Po velnių, Deni, gerai, kad nebėgiojai aplink Tvisted Riverį. Daugelyje man žinomų Koaso apygardos vietų, jei matau ką nors bėgant, man atrodo, kad tas šiknius iškrėtė kokią šunybę ir dabar sprunka. Manau, čia galima drąsiai nušauti daugumą bėgančių tipų.“

Deniui patiko Ekseterio sporto salės bėgimo takas. Tompsono manieže virš žvyruoto buvo dar vienas – pasviras medinis bėgimo takas. Tinkama vieta įsivaizduojamoms istorijoms apgalvoti; Denis pastebėjo, kad kai bėga, ypač kai jau pradeda jausti nuovargį, jo mintys pasidaro labai aiškios.

Kai Denis baigė Ekseterio mokyklą, gavęs B iš anglų kalbos ir istorijos, ir C iš beveik visų kitų dalykų, ponas Karlailis Dominikui ir Karmelai pasakė, kad gal berniuko „gabumai atsiskleis vėliau“. Bet kaip rašytojas, pirmą romaną išleidęs nepraėjus nė metams, kai baigė Ajovos universiteto Rašytojų studiją, Denis savo gabumus atskleidė ganėtinai anksti; žinoma, ponas Karlailis kalbėjo tik apie mokymąsi. O Naujojo Hampšyro universitete Denio pažymiai buvo puikūs; palyginti su Ekseteriu, studijuoti Naujojo Hampšyro universitete jam atrodė visai nesunku. Blogiausia Darame buvo tai, kad jis ten susipažino su Keite Kalahan, ir visa kita, kas jam su ja nutiko – ir Darame, ir Ajova Sityje. Nei Karmela, nei jos mielasis Gamba apie tą merginą negalėjo šnekėti nejausdami šleikštulio, lyg būtų apnuodyti.

– Tu, Gamba, čia jaudinaisi dėl kelių karštų Nort Endo italių! – kartą pratrūko Karmela. – O to Naujojo Hampšyro universiteto ledkalnio tai nematei!

„Šaltakraujė kalė“, – taip Keitę pavadino Kečumas.

– Ir dar visas tas rašymas, – atsakė Karmelai Dominikas. – Visas tas suknistas nuolatinis įsivaizdavimas – Denieliui tai negalėjo gerai baigtis.

– Tu turbūt pakvaišai, Gamba, – pareiškė Karmela. – Denis Keitės neišgalvojo. Be to, argi labiau būtum norėjęs, kad jis keliautų į Vietnamą?

– Kečumas būtų pasirūpinęs, kad taip nenutiktų, – tarė Dominikas. – Kečumas nejuokavo, Karmela. Denielis būtų rašytojas be kelių tos rankos, kuria rašo, pirštų.

Karmela susigriebė galvojanti, kad gal vis dėlto nenorėtų susipažinti su ponu Kečumu.

Rašytojas Denielis Bačiagalupas Ajovos universiteto Rašytojų studijos suteiktą humanitarinių mokslų magistro laipsnį gavo tūkstantis devyni šimtai šešiasdešimt septintųjų birželio mėnesį. Beveik tuoj pat po diplomo įteikimo rašytojas su dvejų metų sūnumi Džo išvyko į Vermontą. Nors Denis ir turėjo nemalonumų dėl Keitės, Ajova Sitis ir Rašytojų studija jam patiko, bet Ajovoje vasarą buvo baisiai karšta, be to, jis norėjo neskubėdamas susirasti būstą Patnyje, Vermonte, kur buvo Vindamo koledžas. Ir dar reikėjo pagalvoti, kur dieną bus prižiūrimas mažasis Džo, ir nusamdyti berniukui nuolatinę auklę, – nors gal ir kai kurios Denio studentės kartais norės jam padėti.

Ajovoje Denis tik vienam savo dėstytojui papasakojo apie sumanymą pasirinkti kokį nors nom de plume – rašytojui Kurtui Vonegutui, kuris buvo malonus žmogus ir geras dėstytojas. Vonegutas žinojo ir apie Denio sunkumus dėl Keitės. Denis ponui Vonegutui nepasakojo, kodėl svarsto, kad gal reikėtų slapyvardžio, tik užsiminė, kad jam tai nepatinka.

– Nesvarbu, koks tavo vardas, – pasakė jam Vonegutas. Ir dar pridūrė, kad „Šeimos gyvenimas Koaso apygardoje“, pirma Denio knyga, – vienas iš geriausių jo skaitytų romanų. – Štai kas svarbu, o ne kokiu vardu pasirašai, – tarė ponas Vonegutas.

Vienintelė kritiška pastaba, „Skerdyklos Nr. 5“ autoriaus pareikšta jaunajam rašytojui, buvo dėl to, ką jis pavadino skyrybos keblumu. Ponui Vonegutui nepatiko visi tie kabliataškiai.

– Žmonės tikriausiai ir taip supras, kad mokeisi universitete, – nereikia jiems to įrodinėti, – pasakė jis Deniui.

Tačiau kabliataškiai buvo iš tų senamadžių devyniolikto amžiaus romanų, dėl kurių Denielis Bačiagalupas apskritai panoro tapti rašytoju. Jis matė motinos turėtų romanų pavadinimus ir jų autorių pavardes – tų knygų, kurias jo tėvas Tvisted Riveryje paliko Kečumui. Tik mokydamasis Ekseteryje Denis iš tikrųjų perskaitė tas knygas, bet ir ten jam ypač patiko tie autoriai – pavyzdžiui, Natanielis Hotornas ir Hermanas Melvilis. Jie rašė ilgais, sudėtingais sakiniais; Hotornui ir Melviliui patiko kabliataškiai. Be to, jie buvo Naujosios Anglijos rašytojai, šitie du – Denio mėgstamiausi. Ir anglų romanų autorius Tomas Hardis, savaime suprantama, iškart patraukė Denielį Bačiagalupą, kuris – nors dar tik dvidešimt penkerių – jau buvo patyręs tai, kas jam atrodė lemtis.

Ajovos universiteto Rašytojų studijoje iš visų bendramokslių gal tik jis tuos senuosius rašytojus mėgo labiau negu daugumą šiuolaikinių. Bet Deniui tikrai patiko Kurto Voneguto kūryba, kaip ir pats tas žmogus. Deniui pasisekė, kad rašyti jį mokė geri mokytojai, pirmiausia Maiklas Liris.

– Ką nors susirasi, – pasakė Deniui Vonegutas, kai jie atsisveikino Ajova Sityje. (Dėstytojas turbūt turėjo omenyje, kad Denis galiausiai susipažins su tinkama moterimi.) – Ir, – pridūrė Kurtas Vonegutas, – gal kapitalizmas tau bus maloningas.

Su šia mintimi Denis ir grįžo į rytus.

– Gal kapitalizmas mums bus maloningas, – kelis kartus pasakė mažajam Džo pakeliui į Vermontą.

– Geriau susirask tokį būstą, kad būtų kambarys ir tavo tėvui, – patarė Deniui Kečumas, kai jie pastarąjį kartą šnekėjosi. – Nors Vermontas nepakankamai toli nuo Naujojo Hampšyro – mano manymu. Negi negalėjai gauti dėstytojo darbo kur nors vakaruose?

– Dėl Dievo meilės! – sušuko Denis. – Atstumas nuo Koaso apygardos iki pietinės Vermonto dalies, jei važiuotum automobiliu, būtų maždaug toks pat kaip ir iki Bostono, ar ne? O Bostone mes trylika metų jautėmės esą pakankamai toli!

– Vermontas per arti – tiesiog žinau, kad per arti, – pareiškė Kečumas, – tačiau dabar tavo tėvui ten būtų daug saugiau negu Bostone.

– Aš jam nuolat tai sakau, – tarė Denis.

– Aš irgi, bet jis nė velnio neklauso, – pasiskundė miško kirtėjas.

– Čia dėl Karmelos, – pasakė Kečumui Denis. – Jis prie jos labai prisirišęs. Turėtų ją pasiimti. Žinau, kad ji važiuotų su juo, jeigu jis paprašytų, bet jis nenori. Manau, šis ryšys su Karmela – geriausia, kas jam nutiko gyvenime.

– Taip nesakyk, Deni, – paprieštaravo Kečumas. – Tu nepažinojai savo motinos.

Denis stengėsi apie tai su Kečumu nešnekėti. Nenorėjo, kad senasis miško kirtėjas vėl staiga baigtų pokalbį.

– Na, atrodo, kad man pačiam reikės kaip nors ištempti Virėjuką iš Bostono, – kiek patylėjęs tarė Kečumas.

– Ir kaip tu tai padarysi? – paklausė Denis.

– Įkišiu jį į kokį narvą, jei reikės. Tu tik susirask namą Vermonte, ne per mažą, Deni. Aš ten atvešiu tavo tėtį.

– Kečumai... tu juk nenužudei Laimingojo Pineto, ar ne?

– Žinoma, kad ne! – sušuko į ragelį Kečumas. – Laimingasis buvo ne toks, kad būtų verta žudyti.

– Man kartais atrodo, kad Karlą vertėtų nužudyti, – išdrįso pasakyti rašytojas Denis Bačiagalupas; tiesiog ėmė ir išreiškė tą mintį.

– Aš irgi nuolat apie tai galvoju, – prisipažino Kečumas.

– Nenorėčiau, kad tave sugautų, – pasakė jam Denis.

– Keblumas ne čia, – tarė miško kirtėjas. – Nemanau, kad Karlui rūpėtų, ar jį sugaus, ar ne... turiu omeny, už tavo tėčio nužudymą.

– Tai kur tas keblumas? – paklausė Denis.

– Norėčiau, kad pirmiausia jis pamėgintų nužudyti mane, – atsakė Kečumas. – Tada man jau nebebūtų jokių keblumų.

Viskas buvo taip, kaip rašytojas Denielis Bačiagalupas ir įsivaizdavo; didžiausia problema buvo ta, kad kaubojui, nors jis ir atrodė paskutinis asilas, vis dėlto pakako proto, kad išliktų gyvas. Be to, jis liovėsi gėręs – tai reiškė, kad Karlas galutinai nepraras savitvardos. Gal todėl jis ištisus du mėnesius ir ištvėrė nesumušęs Šešiaskardinės – ar bent jau nesumušęs jos taip, kad ji mestų jį arba išklotų jam viską, ką žino.

Šešiaskardinė tebegėrė. Kečumas žinojo, kad ji gali labai greitai ir visiškai prarasti savitvardą, – tai irgi buvo nemenkas keblumas.

– Man dėl kai ko neramu, – pasakė Denis Kečumui. – Tu nesiliauji gėręs. Negi nebijai, kad kur nors nusmigsi ir tada Karlas tave užklups?

– Tu nepažįsti mano šuns, Deni. Puikus gyvulys.

– Nežinojau, kad turi šunį, – nustebo Denis.

– Po velnių, kai Šešiaskardinė mane paliko, man reikėjo ko nors, su kuo galėčiau pasišnekėti.

– O ta moteris, su kuria susipažinai bibliotekoje... ta mokytoja, kuri tave moko skaityti? – paklausė Denis.

– Ji mane iš tikrųjų moko, bet mokydamasis daug nepašnekėsi, – atsakė Kečumas.

– Tai tu tikrai mokaisi skaityti? – dar suabejojo Denis.

– Taip, tikrai, tik viskas labai jau šūdinai lėtai einasi, – prisipažino Kečumas. – Bet noriu mokėti skaityti tą tavo knygą, kai ji pasirodys. – Kiek patylėjęs Kečumas paklausė: – Kaip ten tavo nom de plume? Jau ką nors sugalvojai?

– Mano slapyvardis – Denis Andželas, – kažkokiu negyvu balsu atsakė Kečumui rašytojas Denielis Bačiagalupas.

– Ne Denielis? Juk tavo tėtis taip mėgsta sakyti „Denielis“. Beje, Andželas man patinka, – tarė Kečumas.

– Tėtis gali ir toliau mane vadinti Denieliu, – pasakė Denis. – Nieko geriau už Denį Andželą nesugalvojau, Kečumai.

– Kaip laikosi mažasis Džo? – pasidomėjo Kečumas; jis jautė, kad jaunajam rašytojui nesmagu kalbėti apie nom de plume.

Grįždamas į rytus Denis vairavo daugiausia naktimis, kai mažasis Džo miegodavo. Išaušus susirasdavo motelį su baseinu ir beveik visą dieną žaisdavo su Džo. Nusnūsdavo motelyje, paguldęs mažylį pogulio; o paskui vėl vairuodavo visą naktį. Taigi rašytojas Denis Andželas turėjo daug laiko viskam apgalvoti, kol vairavo. Galėjo mąstyti ištisas naktis. Bet nors ir buvo itin lakios vaizduotės, vis tiek niekaip neįsivaizdavo tokio miškų gyventojo kaip Kečumas, atvykusio į Bostoną. Netgi Denis Andželas, arba Denielis Bačiagalupas, negalėjo nuspėti, kaip tas šiurpokos išvaizdos miško kirtėjas ten elgsis.

Tai, kad paaiškėjo, jog Vindamo koledžas gana keistas, nebuvo labai svarbu Deniui Andželui, kurio pirmas romanas, „Šeimos gyvenimas Koaso apygardoje“, vos tik išleistas sulaukė neblogų kritikų atsiliepimų, nors knygos kietais viršeliais nebuvo itin gerai perkamos. Teisę leisti romaną minkštu viršeliu jaunasis autorius pardavė, kaip ir ekranizacijos teises, bet joks filmas pagal tą knygą taip ir nebuvo sukurtas, – o du vėliau parašytus romanus kritikai vertino įvairiai, ir knygų buvo parduota dar mažiau. (Antras ir trečias romanai minkštais viršeliais išvis nebuvo leidžiami, ir niekas nesidomėjo teise juos ekranizuoti.) Tačiau visa tai nelabai rūpėjo Deniui, kuris kaip galėdamas stengėsi apsaugoti savo tėvą – ir būti geru tėčiu mažajam Džo. Denis tiesiog rašė ir rašė. Be to, turėjo dėstyti koledže, kad išsilaikytų pats ir išlaikytų savo sūnelį, – ir mažajam Džo nuolat kartojo: „Gal kada nors kapitalizmas mums bus maloningas.“

Patnyje susirasti nuomojamą namą – tokio didumo, kad kartu galėtų gyventi ir tėtis, ir Karmela, jei kada atvyktų į Vermontą, – nebuvo labai sunku. Prie gruntkelio stovintis buvęs ūkininko gyvenamasis namas Deniui patiko, nes šalia jo tekėjo upelis; gruntkelis dviejose vietose kirto upelį. Tekantis vanduo Denieliui Bačiagalupui primindavo, iš kur jis kilęs. Tas namas stovėjo už kelių mylių nuo Patnio kaimo, kuriame beveik nieko daugiau ir nebuvo, tik universalinė parduotuvė ir bakalėjos krautuvėlė, vadinama Patnio maisto kooperatyvu, ir dar kita įvairių prekių krautuvėlė prie degalinės, beveik priešais seną popieriaus fabriką, pakeliui į koledžą. Pirmą kartą pamatęs tą popieriaus fabriką, Denis suprato, kad jo tėčiui nepatiks gyventi Patnyje. (Virėjas buvo kilęs iš Berlino; jis negalėjo pakęsti popieriaus fabrikų.)

Vindamo koledžas buvo tikra architektūrinė pabaisa šiaip jau gražiame žemės lopinėlyje. Mokomasis personalas – jau šiek tiek pasižymėjusių ir ne tokių garsių dėstytojų būrys; Vindamas neturėjo jokių dėmesio vertų akademinių nuopelnų, bet kai kurie dėstytojai buvo tikrai neprasti; jie būtų galėję dirbti ir geresniuose koledžuose ar universitetuose, tačiau norėjo gyventi Vermonte. Daugelis studijuojančių vaikinų gal išvis nebūtų stoję į koledžą, jei ne tas Vietnamo karas; ketveri studijų metai buvo dažniausia priežastis, dėl kurios šaukiamojo amžiaus vaikinams būdavo atidedama karo prievolė. O Vindamas buvo kaip tik tokia mokymo įstaiga, – gyvavo neilgai, tik kol truko karas, – bet kaip vieta, kur Denis pirmą kartą dirbo ne virtuvėje, tas koledžas atrodė visai neblogas.

Denis turėjo vos kelis studentus, kuriuos tikrai domino rašymas, bet ir tie keli nebuvo nei tokie talentingi, nei pakankamai darbštūs, kad atitiktų jo reikalavimus. Vindame turėjai džiaugtis, jei bent pusę studentų tavo auditorijoje domino skaitymas. Bet kaip pirmą romaną išleidęs rašytojas, išgelbėtas nuo Vietnamo karo ir pats tai suvokiantis, Denielis Bačiagalupas buvo atlaidus dėstytojas. Denis norėjo, kad visi jo studentai – ypač vyrukai – liktų koledže.

Pasak kai kurių cinikų, vienintelis Vindamo koledžo egzistavimo pateisinimas buvo tas, kad jo dėka keli vaikinai išvengė šaukimo į Vietnamą, bet Denio Andželo tai nepiktino; jis jau jautėsi politiškai subrendęs tiek, kad nekęstų to karo, be to, Denis buvo labiau rašytojas negu dėstytojas. Iš tikrųjų jam nelabai rūpėjo, ar Vindamo koledžas, kaip mokymo įstaiga, yra patikimas, ar ne. Dėstymas Deniui buvo tik darbas, – kurį dirbdamas jis dar turėjo laiko rašyti ir būti geru tėčiu.

Denis, kai tik su Džo įsikūrė tame sename ūkininko name prie Hikori Ridž kelio, iškart pasiuntė žinią Kečumui. Jam nerūpėjo, kas dabar tam miško kirtėjui perskaito laiškus; jaunasis rašytojas manė, kad veikiausiai ta moteris iš bibliotekos – mokytoja, mokanti Kečumą skaityti.

„Tėčiui čia tikrai pakaks vietos“, – pranešė Denis Kečumui; be to, dar parašė savo naują telefono numerį ir nurodė, kaip rasti jo namą Patnyje – ir važiuojant iš Koaso apygardos, ir iš Bostono. (Jau buvo besibaigiąs tūkstantis devyni šimtai šešiasdešimt septintųjų birželis.) „Gal apsireikši kaip tik Liepos ketvirtąją, – dar parašė Kečumui Denis. – Jei taip, tikiuosi, atsiveši fejerverkų raketų.“

Kečumas labai mėgo fejerverkus. Kartą buvo tokia žuvis, kurios jis niekaip negalėjo sugauti. „Dievaži didžiausias suknistas upėtakis visame Filipso upelyje, – tada pareiškė Kečumas, – ir gudriausias.“ Jis tą žuvį – ir daugybę šalia jos buvusių kitų upėtakių – išsprogdino dinamitu.

„Dinamito nesivežk, – laiško gale prirašė Denis. – Tik raketų.“

Į Bostoną, pirmą savo kelionės punktą, Kečumas atsivežė ne tik „fejerverkų raketų“. Šiaurinė stotis buvo toje Vest Endo dalyje, kuri ribojasi su Nort Endu. Kečumas išlipo iš traukinio ant vieno peties nešdamasis šratinį šautuvą, o kitoje rankoje – brezentinį kelioninį krepšį; tas krepšys atrodė sunkus, bet Kečumas jį nešėsi lyg plunksnelę. Ginklas buvo odiniame dėkle, tačiau visi, kas tik matė senąjį miško kirtėją, iškart suprato, koks ten ginklas, – arba graižtvinis, arba šratinis šautuvas. Iš į galą siaurėjančio dėklo formos buvo aišku, kad Kečumas šautuvą laiko už vamzdžio, buožę užsidėjęs ant peties.

Vaikinukas, kuris tada dirbo „Vicino a Napoli“ padavėjų padėjėju, buvo ką tik įsodinęs į traukinį savo močiutę. Pamatęs Kečumą, tas vaikinukas pirma jo parlėkė į restoraną. Jam pasirodė, kad Kečumas „eina aplinkiniu keliu“, – tai reiškė, kad medkirtys žvilgtelėjo į miesto planą ir pasirinko aiškiausią kelią, kuris nebūtinai būna trumpiausias. Kečumas tikriausiai ėjo Kozvei gatve iki Princo, paskui pasuko į Hanoverio – tai tikrai aplinkinis kelias į Šiaurės aikštę, kur buvo restoranas, tačiau padavėjų padėjėjas vis tiek visus perspėjo, kad dičkis su ginklu jau ateina.

– Kuris dičkis? – paklausė Dominikas to padavėjų padėjėjo.

– Aš tik žinau, kad jis turi ginklą. Nešasi ant peties! – atsakė vaikinukas. Visi „Vicino a Napoli“ darbuotojai buvo įspėti, kad gali ateiti kaubojus. – Ir jis tikrai iš šiaurės – atrodo kraupiai!

Dominikas žinojo, kad Karlas savo 45 kalibro koltą neštųsi paslėpęs. Tas koltas buvo didokas, bet vis tiek niekas revolverio juk nesineša užsidėjęs ant peties.

– Kaip suprantu, ten graižtvinis arba šratinis šautuvas, – pasakė virėjas padavėjų padėjėjui.

– Jėzau Marija! – persigando Tonis Molinaris.

– Jam ant kaktos toks randas, lyg kažkas būtų perkirtęs veidą kapokle! – sušuko padavėjų padėjėjas.

– Ten ponas Kečumas? – paklausė Dominiko Karmela.

– Tikriausiai, – atsakė virėjas. – Vargu ar galėtų būti kaubojus. Karlas aukštas ir storas, bet atrodo ne itin „kraupiai“, ir į jį pažvelgęs iškart nesuprasi, kad iš šiaurės. Jis atrodo tiesiog kaip faras – nesvarbu, ar uniformuotas, ar ne.

Padavėjų padėjėjas tebevebleno:

– Vilki flaneliniais marškiniais nupjautomis rankovėmis, o prie diržo turi didžiulį medžioklinį peilį, nukabusį beveik iki kelių!

– Brauningo peilį, – tarė Dominikas. – Ten tikrai Kečumas. Vasarą jis tiesiog nusipjauna senų flanelinių marškinių rankoves – bent jau tų, kurių rankogaliai suplyšę.

– Kam tas ginklas? – paklausė Karmela savo mielojo Gambos.

– Gal jis nori mane nušauti, kol to nepadarė Karlas, – pajuokavo Dominikas, bet Karmelai tai neatrodė juokinga – nesijuokė ir visi kiti. Sustoję prie durų ir langų, dairėsi Kečumo. Buvo kaip tik tas laisvas popietės laikas, kai jie turėjo sočiai pavalgyti, prieš pradėdami tiekti pietus klientams.

– Padėsiu lėkštes ponui Kečumui, – tarė Karmela; ji iškart to ir ėmėsi. Dvi jaunesnės padavėjos dirsčiojo į veidrodį, ar gražiai atrodo. Polas Polkaris abiem rankom laikė picos ližę – lyg milžinišką teniso raketę.

– Padėk tą ližę, Polai, – pasakė jam Molinaris. – Atrodai juokingai.

– Į tą brezentinį krepšį jis kažko labai daug prisikrovęs – turbūt šovinių, – spėjo padavėjų padėjėjas.

– Tikriausiai dinamito, – tarė Dominikas.

– Šitaip atrodantį tipą kas nors gali suimti, jam dar nespėjus čia ateiti! – sušuko padavėjų padėjėjas.

– Ko jis čia atvažiavo? Kodėl pirmiau nepaskambino? – paklausė savo Gambos Karmela.

Virėjas papurtė galvą; jie visi turės tiesiog palaukti ir pažiūrėti, ko Kečumas nori.

– Jis atvyko išvežti tavęs, Gamba, ar ne? – paklausė virėjo Karmela.

– Tikriausiai, – atsakė Dominikas.

Karmela vis tiek rankomis gražiai priglostė baltą prijuostytę, kurią ryšėjo ant juodo sijono; paskui atrakino duris ir ten laukė. Kas nors juk turi svetingai pasitikti poną Kečumą, – galvojo.

Ką aš veiksiu Vermonte? – klausė savęs virėjas. Kam ten rūpi itališkas maistas?

Atėjęs Kečumas veltui laiko negaišo.

– Žinau, kas jūs, – maloniai tarė Karmelai. – Jūsų sūnus man rodė nuotrauką, jūs beveik nepasikeitėt. – Per daugiau negu trylika metų, praėjusių nuo tada, kai buvo daryta ta piniginėje buvusi nuotrauka, Karmela tikrai pasikeitė – priaugo mažiausiai dešimt kilogramų, visi tai matė, – bet ji pasijuto dėkinga už komplimentą. – Ar jūs visi čia? – paklausė Kečumas. – Ar kas nors dar yra virtuvėje?

– Mes visi čia, Kečumai, – atsakė senajam bičiuliui Dominikas.

– Na, matau, kad tu čia, Virėjuk, – tarė Kečumas. – Ir iš susiraukusio tavo veido suprantu, kad nelabai džiaugiesi mane matydamas.

Kečumas nelaukė atsakymo. Nuėjo į virtuvės galą, kur jie jo nebematė.

– Ar matot mane? – šūktelėjo iš ten.

– Ne! – suriko jie – visi, išskyrus Dominiką.

– O aš jus dar matau – puiku, – pasakė Kečumas. Kai išėjo iš virtuvės, šautuvą jau buvo ištraukęs iš dėklo; visi – ir Dominikas – akimirksniu atšoko nuo jo. Tas šautuvas turėjo kažkokį neįprastą kvapą – gal ginklų alyvos ir alyva ištepto odinio dėklo, – bet ir dar kažkokį, labai neįprastą (netgi virėjams, netgi restorano valgomajame ir virtuvėje). Gal tai buvo mirties kvapas, nes ginklai tik tam ir kuriami – žudyti.

– Čia dvidešimto kalibro „Itaka“ – vienašūvis, be saugiklio. Mielas ir paprastas šautuvėlis, – pasakė jiems Kečumas. – Juo gali šaudyti net vaikas. – Jis parodė šautuvo mechanizmą, nulenkęs vamzdį beveik keturiasdešimt penkių laipsnių kampu. – Saugiklio nėra, nes prieš šaudamas turi nykščiu atlaužti gaiduką, nėra ir pusiau atlaužto gaiduko pozicijos, – aiškino medkirtys. Jie žiūrėjo lyg apkerėti – visi, išskyrus Dominiką.

Tai, ką Kečumas pasakojo apie ginklą, jiems buvo sunkiai suvokiama, bet Kečumas kantriai kartojo ir kartojo tą patį. Rodė, kaip šautuvas užtaisomas, kaip išimama tuščia tūtelė, – rodė daug kartų, kol netgi padavėjų padėjėjas ir abi jaunosios padavėjos išmoko tai daryti. Virėjui buvo skaudu matyti, kaip dėmesingai, susižavėjusi Karmela klausosi senojo medkirčio; kai Kečumas baigė pamoką, netgi Karmela jau būtų galėjusi užsitaisyti tą nelemtą šautuvą ir juo šaudyti.

Kaip visa tai rimta, jie turbūt suprato tik kai Kečumas ėmė pasakoti apie dviejų rūšių šaudmenis.

– Čia stambūs šratai. „Itaką“ visada laikau užtaisytą stambiais šratais. – Kečumas rodydamas pakėlė didžiulę plaštaką tiesiai priešais nuo miltų pabalusį Polo Polkario veidą. – Iššauti iš ten, kur aš stovėjau virtuvėje, stambūs šratai čia esančiame taikinyje pramuštų maždaug tokio didumo skylę. – Jie jau pradėjo suvokti, kur jis suka.

– Tiesiog pažiūrėkit, kur viskas kryps. Jei Karlas patikės jūsų pasakojimu, – o jūs visi kaubojui turite pasakoti tą patį, – gal išeis nesukėlęs triukšmo. Tada išvis nereikės šaudyti, – šnekėjo Kečumas.

– Ir koks gi turėtų būti tas pasakojimas? – paklausė savo seno bičiulio virėjas.

– Na, apie tai, kaip tu palikai šitą moterį, – tarė Kečumas, rodydamas į Karmelą. – Aišku, kad net paskutinis kvailys jos nepaliktų, bet tu palikai, ir visi čia už tai tavęs nekenčia. Jie patys mielai tave nudėtų, jei rastų. Ar kam nors iš jūsų sunku tai įsiminti? – paklausė Kečumas. Jie papurtė galvas – netgi Dominikas, bet dėl kitos priežasties.

– Svarbu, kad bent vienas iš jūsų būtų virtuvėje, – toliau šnekėjo Kečumas. – Nieko baisaus, jei kaubojus žinos, kad ten esat. Svarbu, kad aiškiai neįžiūrėtų. Galite ten skalambyti puodais ir keptuvėmis. Jei Karlas norės jus pamatyti, o jis tikrai norės, tiesiog pasakykite, kad esate labai užsiėmęs.

– Kuris iš mūsų turėtų būti virtuvėje su šautuvu? – paklausė medkirčio Polas Polkaris.

– Nesvarbu, kuris ten būsite, jei visi mokėsite šaudyti iš „Itakos“, – atsakė Kečumas.

– Kaip suprantu, jau žinai, kad Karlas čia pasirodys? – tarė Kečumui Dominikas.

– Tai neišvengiama, Virėjuk. Labiausiai jis norės pasišnekėti su Karmela, bet atėjęs šnekėsis su visais. Jei nepatikės jūsų pasakojimu ar šiaip kas bus negerai, tada kuris nors iš jūsų turės jį nušauti, – pasakė Kečumas jiems visiems.

– Kaip mes žinosime, kad kažkas negerai? – paklausė Tonis Molinaris. – Kaip suprasime, ar jis mumis tiki?

– Na, šiaip jo keturiasdešimt penkto kalibro kolto jūs nematysite, – atsakė Kečumas. – Patikėkit manim, jis jį turės, bet kad kažkas negerai, suprasite tik kai išsitrauks ginklą. Kai Karlas parodo koltą, jis tikrai ketina šauti.

– Tada turėtume jį ir nudėti? – pasitikslino Polas Polkaris.

– Tas, kas bus virtuvėje, pirmiausia turėtų jam ką nors šūktelėti, – mokė juos Kečumas. – Na, kad ir: „Ei, kaubojau!“ – kad jis atsisuktų ir pažiūrėtų.

– Man atrodo, – tarė Molinaris, – kad mums labiau pasisektų, jeigu tiesiog šautume... turiu omeny, nelaukdami, kol jis pažvelgs į šaulį.

– Iš tikrųjų tai ne, – kantriai pasakė jam Kečumas. – Jei kaubojus žiūrės į jus, o jūs, tarkime, nusitaikysite į jo kaklą, tai šratai susmigs ir į veidą, ir į krūtinę – ir tikriausiai jį apakinsite.

Virėjas žvilgtelėjo į Karmelą – manė, kad ji gali nualpti. Atrodė, kad padavėjų padėjėją jau pykina.

– Kai kaubojus nieko nebematys, jums nebereikės taip skubėti – ramiai išimsite tuščią tūtelę ir įdėsite elninę kulką. Šratai jį apakins, o elninė kulka nužudys, – paaiškino Kečumas. – Pirmiausia apakinate, paskui nužudote.

Padavėjų padėjėjas išlėkė į virtuvę; jie girdėjo jį vemiant į didžiulę kriauklę, kurioje indų plovėja šveisdavo puodus ir keptuves.

– Gal būtų geriau, jei virtuvėje būtų ne jis, – kitiems tyliai tarė Kečumas. – Po velnių, Koaso apygardoje mes šitaip medžiodavom elnius. Švieti į juos, kol elniai sužiūra tiesiai į tave. Pirma šratai, paskui elninė kulka. – Miškų gyventojas akimirką patylėjo. – Na, kai šaudai elnius, – jei esi gana arti, – šratų ir pakanka. O kai čia bus kaubojus, nenorėsite be reikalo rizikuoti.

– Nemanau, kad mes galėtume ką nors nužudyti, pone Kečumai, – pasakė Karmela. – Mes tiesiog nemokame.

– Aš jus ką tik išmokiau! – tarė jai Kečumas. – Šita mažutė „Itaka“ – pats paprasčiausias mano ginklas. Aš jį laimėjau per rankų lenkimo varžybas Mailane – juk prisimeni, Virėjuk?

– Prisimenu, – linktelėjo virėjas. Ten viskas buvo daug pavojingiau, ne šiaip kokios rankų lenkimo varžybos, kaip Dominikas prisiminė, bet galiausiai Kečumas išėjo su vienašūve „Itaka“ – dėl to negalėjai ginčytis.

– Po velnių, tiesiog apgalvokit, ką pasakosit, – patarė jiems Kečumas. – Jeigu jūsų pasakojimas bus įtikimas, gal jums nereikės to šunsnukio nušauti.

– Iš taip toli atvykai tik tam, kad atvežtum mums ginklą? – paklausė savo seno bičiulio virėjas.

– „Itaką“ atvežiau jiems, Virėjuk, – tavo draugams, ne tau. Atvykau padėti tau susipakuoti daiktus. Mums reikia pakeliauti.

Dominikas siektelėjo atgal, ieškodamas Karmelos rankos, – žinojo, kad ji stovi už jo, – bet Karmela buvo greitesnė. Ji abiem rankom apkabino savo Gambą per juosmenį ir įkniaubė veidą jam į sprandą.

– Aš tave myliu, bet noriu, kad važiuotum su ponu Kečumu, – pasakė ji virėjui.

– Žinau, – tarė Dominikas; jis nebuvo toks kvailas, kad priešintųsi jai – arba Kečumui.

– Ką dar turite savo krepšyje? – paklausė medkirčio padavėjų padėjėjas; vaikinukas jau buvo grįžęs iš virtuvės ir atrodė šiek tiek geriau.

– Fejerverkų raketų – Liepos ketvirtajai, – atsakė Kečumas. – Denis prašė atvežti, – paaiškino Dominikui.

Karmela kartu su jais parėjo į butą Vezlio gatvėje. Daiktų virėjas susipakavo nedaug, bet pasiėmė miegamajame ant kablio kabėjusią dvidešimties centimetrų skersmens ketaus keptuvę; Karmelai atrodė, kad ta keptuvė dabar iš esmės jau tik simbolis. Karmela juos palydėjo į automobilių nuomos punktą. Išsinuomotu automobiliu jie nuvažiuos į Vermontą, o paskui Kečumas parvarys automobilį į Bostoną; tada jis iš Šiaurinės stoties traukiniu grįš į Naująjį Hampšyrą. Kečumas nenorėjo, kad kas pamatytų, jog kelias dienas nėra jo sunkvežimio; manė, kad bus geriau, jei šerifo pavaduotojas nesužinos, jog jis išvykęs. Be to, Kečumas sakė, kad jam jau reikėtų naujo sunkvežimiuko; senasis gal nebūtų atlaikęs tokios ilgos jo ir Dominiko kelionės.

Trylika metų Karmela tikėjosi, kad kada nors susipažins su ponu Kečumu. Dabar susipažino – ir pamatė, koks jis brutalus. Ji iškart suprato, kodėl šiuo žmogumi taip žavėjosi jos Angelù, ir nesunkiai įsivaizdavo, kaip – kai Kečumas buvo jaunesnis – jį galėjo įsimylėti Rouzė Kalodžero (ar bet kuri kita jos amžiaus moteris). Tačiau dabar Karmela nekentė Kečumo už tai, kad jis atvažiavo į Nort Endą ir išsiveža jos Gambą; vis galvojo, kad ilgėsis net Dominiko šlubavimo.

Bet ponas Kečumas kai ką pasakė ir visiškai palenkė ją į savo pusę.

– Jei kada nors norėtumėte pamatyti tą vietą, kur žuvo jūsų berniukas, man būtų garbė jums parodyti, – pasakė jai Kečumas.

Karmela vos sulaikė ašaras. Ji labai norėjo pamatyti upės įlanką, kurioje nutiko ta nelaimė, bet ne rąstus; žinojo, kad jei pamatytų rąstus, to jau būtų per daug. Tik upės krantą, kur stovėjo virėjas su mažuoju Deniu ir matė, kaip viskas buvo, – ir gal dar tą vietą vandenyje – taip, kada nors ji tikriausiai norės tai pamatyti.

– Ačiū, pone Kečumai, – tarė Karmela. Ji žiūrėjo, kaip jie sėda į automobilį. Kečumas, žinoma, prie vairo.

– Jei kada norėsi mane pamatyti... – buvo besakanti Dominikui Karmela.

– Žinau, – tarė virėjas, bet nė nežvilgtelėjo į ją.

Palyginti su diena, kai išvyko jos Gamba, ta diena, kai į „Vicino a Napoli“ atėjo Karlas, Karmelai neatrodė sunki. Vėl buvo jų popietinio valgymo laikas ir jau beveik tos vasaros pabaiga – šešiasdešimt septintųjų rugpjūčio mėnuo, kai jie visi jau manė (arba tikėjosi), kad kaubojus išvis neateis.

Karmela pirma pamatė tą farą. Viskas buvo taip, kaip Gamba jai pasakojo: net ir be uniformos Karlas vis tiek atrodė uniformuotas. Kečumas, žinoma, buvo užsiminęs apie padribusį pagurklį ir kaubojui ant kaklo susimetusias klostes. („Gal visų farų plaukai taip prastai apkirpti?“ – dar pasakė jai Kečumas.)

– Kuris nors eikit į virtuvę, – tarė Karmela, pakildama nuo stalo; durys buvo užrakintos, ji nuėjo jų atrakinti. Į virtuvę nuskubėjo Polas Polkaris. Kai tik kaubojus įžengė į vidų, Karmela susigriebė galvojanti, jog labai gaila, kad virtuvėje ne Molinaris.

– Tu tikriausiai ta Del Popolo? – paklausė jos šerifo pavaduotojas. Ir parodė jiems visiems savo ženklelį sakydamas: – Masačusetsas jau ne mano jurisdikcijoje, – tiesą sakant, viskas, kas už Koaso apygardos ribų, jau ne mano jurisdikcijoje, – bet aš ieškau vieno tokio vyruko, kurį, manau, visi pažįstate. Jis turi už kai ką atsakyti – vardu Dominikas, toks mažas šlubas žmogelis.

Karmela pravirko; šiaip ji verkdavo dėl menkiausio nieko, bet šįkart turėjo prisiversti.

– Tas diegas! – tarė Molinaris. – Jei žinočiau, kur jis, tuoj pat nudėčiau.

– Aš irgi! – riktelėjo iš virtuvės Polas Polkaris.

– Gal galėtum iš ten išeiti? – sušuko Polui šerifo pavaduotojas. – Norėčiau pamatyti visus.

– Aš čia užsiėmęs – verdu! – surėkė Polas, tarškindamas puodus ir keptuves.

Kaubojus atsiduso. Jie visi prisiminė, kaip Dominikas ir Kečumas apibūdino Karlą; juodu sakė, kad tas faras nesiliauja šypsojęsis, bet jo šypsena pati veidmainiškiausia, kokią tik galima įsivaizduoti.

– Klausykit, – tarė jiems kaubojus, – nežinau, ką tas virėjas jums padarė, bet man jis turi pasiaiškinti...

– Jis ją paliko! – pasakė Molinaris, rodydamas į Karmelą.

– Pavogė jos brangenybes! – sušuko padavėjų padėjėjas.

Tas vaikas nevisprotis! – pagalvojo visi kiti. (Net šitas faras gal suvokia, jog Karmela – ne tokia moteris, kad turėtų brangenybių.)

– Nė neįtariau, kad Virėjukas – brangenybių vagis, – tarė Karlas. – Ar jūs, žmonės, man nemeluojat? Tikrai nežinot, kur jis?

– Ne! – klyktelėjo viena iš jaunųjų padavėjų, tarsi draugė būtų dūrusi jai peiliu.

– Tas diegas, – vėl iškošė Molinaris.

– O tu? – šūktelėjo kaubojus, pasisukęs į virtuvę. Polas tarytum neteko žado. Kai vėl subarškėjo puodai ir keptuvės, kiti tai suprato kaip ženklą, kad reikia žingtelėti į šalį nuo faro. Kečumas juos buvo įspėjęs, kad neišsilakstytų kaip vištų pulkas, bet vis dėlto šiek tiek atsitrauktų – kad šaulys galėtų nesibaimindamas šauti į tą išperą.

– Jei žinočiau, kur jis, aš jį išvirčiau! – galiausiai surėkė Polas Polkaris. Jis laikė „Itaką“ drebančiose, storai miltais aplipusiose rankose. Taikėsi žiūrėdamas palei vamzdį, kol rado kaubojaus kaklą – kiek jo buvo matyti po keliagubu pagurkliu.

– Gal galėtum iš ten išeiti, kad tave matyčiau? – sušuko Polui faras, prisimerkęs žiūrėdamas į virtuvę. – Juočkiai, – murmtelėjo kaubojus. Tada Tonis Molinaris ir pastebėjo koltą. Karlas įkišo ranką į švarko užantį, ir Molinaris pamatė didelį dėklą, iš pažiūros nepatogiai, įstrižai kabantį šerifo pavaduotojui po pažastimi; storulis pirštais vos vos palietė ilgavamzdžio revolverio rankeną. Ji buvo inkrustuota lyg ir kokiu kaulu; tikriausiai elnio ragu.

Dėl Dievo meilės, Polai! – galvojo Molinaris. Kaubojus jau žiūri į tave – nušauk jį! Didžiausiai savo pačios nuostabai, ir Karmela galvojo tą patį: nušauk jį! Ji kiek galėdama tvardėsi, kad rankomis neužsidengtų ausų.

Polas Polkaris tiesiog nebuvo tinkamas tam darbui. Picų kepėjas buvo mielas, švelnus žmogus; dabar jis pasijuto taip, tarsi koks miltų gumulas jam būtų užlipdęs gerklę. Polas stengėsi sušukti: „Ei, kaubojau!“ Bet neišspaudė nė žodžio. O kaubojus prisimerkęs tebežiūrėjo į virtuvę; Polas Polkaris suprato, kad nieko nebereikia sakyti. Reikėtų tiesiog paspausti gaiduką, ir Karlas būtų apakintas. Bet Polas negalėjo to padaryti – ir nepadarė.

– Na, velniai griebtų, – nusikeikė šerifo pavaduotojas. Ir ėmė skersas slinkti restorano durų link. Molinaris sunerimo, nes Polas iš virtuvės kaubojaus nebematė; tada Karlas vėl kyštelėjo ranką į užantį, ir jie visi sustingo. (Dabar tai jau išsitrauks koltą! – galvojo Molinaris.) Bet netrukus visi pamatė, kad kaubojus iš vidinės kišenės išsitraukė tik vizitinę kortelę; padavė ją Karmelai.

– Paskambink man, jei tas sūtrauka paskambins tau, – pasakė jai Karlas; jis tebesišypsojo.

Išgirdęs virtuvėje krintančių puodų ir keptuvių barškesį, Molinaris pamanė, kad Polas Polkaris ten nualpo.

– Virtuvėje turėjai būti tu, Toni, – vėliau pasakė Molinariui Karmela, – bet negaliu kaltinti vargšo Polo.

Tačiau pats Polas Polkaris kaltino save; šnekėjo apie tai neužsičiaupdamas. Tonis Molinaris beveik valandą vargo, kol nuvalė nuo „Itakos“ visus tuos miltus. Bet kaubojus negrįžo. Gal padėjo jau vien tai, kad virtuvėje buvo ginklas. O dėl istorijos, kurios Kečumas jiems visiems liepė laikytis, tai Karlas ja, matyt, patikėjo.

Kai tas sunkus išmėginimas baigėsi, Karmela verkė ir verkė; jie visi manė, kad ji verkia iš baisios įtampos. Bet ją skaudžiau paveikė tai, kad išvyko jos Gamba; Karmela verkė, nes žinojo, kad jos Gambai išmėginimai dar nesibaigė. Nors Kečumui buvo sakiusi, kad negalėtų, iš tikrųjų pati Karmela būtų šovusi iš „Itakos“, jeigu ji būtų buvusi virtuvėje. Vos pažvelgusi į kaubojų – ir (kaip Kečumas ją ir buvo įspėjęs) pamačiusi, kaip jis žiūri į ją, – Karmela suprato, kad galėtų paspausti gaiduką. Bet kitos tokios progos nei ji, nei kas nors kitas iš jų nebeturėjo.

Tiesą sakant, Karmela del Popolo Dominiko ilgėsis labiau, negu ilgėjosi žvejo; ji ilgėsis ir Secondo. Karmela žinojo, kad, kai jie gyveno bute be karšto vandens, Chartijos gatvėje, berniukas savo miegamojo duryse prasigręžė skylę. Gal, kai aptiko tą skylę, ji maudėsi kukliau, bet vis dėlto leido jaunajam Deniui žiūrėti. Kai nuskendo žvejys ir pražuvo Angelù, į ją taip ilgai niekas nežiūrėjo. Taigi kai jos gyvenime atsirado Dominikas ir Denis, Karmela iš tikrųjų neprieštaravo dėl to, kad dvylikametis žiūri, kaip ji maudosi virtuvėje stovinčioje vonioje; jai tik buvo neramu, kaip tai, kad ją šitaip matydavo, berniuką paveiks vėliau. (Karmela turėjo omeny ne Denio kūrybą.)

Iš visų žmonių, kurie nustebo, suglumo, nusivylė arba išvis niekaip nereagavo sužinoję, kokį nom de plume pasirinko rašytojas Denielis Bačiagalupas, Karmela del Popolo buvo, be abejo, labiausiai patenkinta. Nes kai išėjo Denio Andželo romanas „Šeimos gyvenimas Koaso apygardoje“, Karmela įsitikino, kad Secondo visada jautėsi esąs jai tarsi sūnus, – tai buvo taip pat aišku, kaip ir tai, kad visi „Vicino a Napoli“ restorane (ir, svarbiausia, pati Karmela) žinojo, jog niekas negali pakeisti jos taip mylėto, bet pražuvusio Angelù.

IIIVINDAMO APYGARDA, VERMONTAS, 1983

SEPTINTAS SKYRIUS„BENEVENTO“ IR „AVELLINO“

Tas namas buvo senas ir gerokai nukentėjęs nuo čia pat tekančios Konektikuto upės. Keli jame esantys butai irgi atrodė nukentėję, bet ne tik nuo upės; septintajame dešimtmetyje vieną iš jų nusiaubė du Vindamo koledžo studentai. Kadaise buvę pigūs, dabar tie butai šiek tiek pabrango. Konektikuto upė buvo išvalyta, ir Bratleboro miestelis dėl to labai pagražėjo. Virėjo butas buvo to seno Didžiosios gatvės namo antrame aukšte, kiemo pusėje, su vaizdu į upę. Rytais Dominikas paprastai nulipdavo žemyn, į tuščią savo restorano virtuvę, ir išsivirdavo espreso kavos; virtuvė irgi buvo kiemo pusėje, su puikiu vaizdu į upę.

To darganų nuniokoto daugiabučio namo, – stovinčio priešais kitapus gatvės esančią kareiviškų drabužių parduotuvę ir vietos kino teatrą, vadinamą „Latchis“, – pirmame aukšte, Didžiosios gatvės pusėje, visada būdavo kokia nors parduotuvė arba restoranas.

Didžiąja gatve eidamas į pakalnę, pro „Latchis“, prieidavai Kanalo gatvę ir turgavietę, kur virėjas nusipirkdavo beveik viską, ko jam reikėjo. Iš ten traukdamas toliau, į miestelio pakraštį, pasiekdavai ligoninę ir parduotuvių rajoną, – o dar toliau, šalia 91-osios magistralės, buvo kelios degalinės ir įprastos kavinukės, kur galėjai gauti greitai patiekiamo maisto.

Jei Didžiąja gatve eidavai į šiaurę, įkalnin, prieidavai „Knygų rūsį“ – visai neblogą knygyną, kuriame dabar jau garsus rašytojas Denis Andželas kelis kartus skaitė ištraukas iš savo romanų ir pasirašinėjo knygas. Su pora draugių, kurias susirado Vermonte, virėjas susipažino kaip tik tame „Knygų rūsyje“, kur jį, Dominiką del Popolą, buvusį Bačiagalupą, visi pažinojo kaip poną Andželą – garsiojo romanų rašytojo tėvą ir geriausio toje apylinkėje esančio italų restorano savininką bei virtuvės šefą.

Kai Denielis pasirinko tą nom de plume, Dominikas irgi turėjo pasikeisti pavardę.

– Po velnių, manau, kad abu turėtumėt būti Andželai. Tikiuosi, bent jau tai suprantat, – pasakė Kečumas. – Tėvas ir sūnus – ir viskas aišku. – Be to, Kečumas primygtinai reikalavo, kad virėjas atsikratytų ir „Dominiko“.

– Gal Tonis? – pasiūlė tėčiui Denis. Buvo tūkstantis devyni šimtai šešiasdešimt septintųjų Liepos ketvirtoji, ir Kečumas, leisdamas savo fejerverkus, Patnyje vos nesudegino to ūkininko namo; mažasis Džo spiegė dar kokias penkias minutes po to, kai sprogo paskutinė rutuliška vyšninės spalvos bomba.

Šitas vardas, Tonis, vis dar skamba itališkai, bet kartu yra maloniai anonimiškas, – galvojo Denis, o Dominikui jis buvo prie širdies todėl, kad jam labai patiko Tonis Molinaris; vos prieš kelias paras išvažiavęs iš Bostono, virėjas jau suprato, kaip ilgėsis Molinario. Tonis Andželas, buvęs Dominikas del Popolas, o dar anksčiau – Bačiagalupas, ilgėsis ir Polo Polkario – ir jo nuomonė apie Polą nė kiek nepablogės, kai jis sužinos, kas nutiko tos pačios vasaros rugpjūtį.

Dėl tos nesėkmės – kad kaubojus gyvas ištrūko iš „Vicino a Napoli“ – Tonis Andželas kaltins Kečumą, ne Polą Polkarį. Vargšas Polas tikrai negalėjo paspausti gaiduko. Virėjo manymu, susimovė Kečumas, nes Kečumas jiems visiems sakė, jog nesvarbu, kuris iš jų bus virtuvėje su šautuvu. Nejaugi?! Žmogus, šitaip gerai nusimanantis apie ginklus, kaip nusimano Kečumas, turėjo žinoti, kad labai svarbu, kas taikosi ir gali (arba ne) paspausti gaiduką! Tonis Andželas niekada nekaltins mielojo geraširdžio Polo.

– Tu pernelyg dažnai kaltini Kečumą, dėl visko, – ne kartą priekaištavo tėvui Denis, bet nieko negalėjo pakeisti.

Jei virtuvėje būtų buvęs Molinaris, Dominikas del Popolas vėl būtų tapęs Dominiku Bačiagalupu – ir grįžęs į Bostoną, pas Karmelą. Virėjui nebūtų reikėję pasivadinti Toniu Andželu. O rašytojas Denis Andželas, kurio ketvirtas romanas buvo pirmas bestseleris, – dabar, aštuoniasdešimt trečiaisiais, penktas Denio romanas jau buvo išverstas į daugiau negu trisdešimt užsienio kalbų, – vėl būtų pasivadinęs taip, kaip visada norėjo: Denieliu Bačiagalupu.

– Velniai griebtų, Kečumai! – pasakė senajam bičiuliui virėjas. – Jei Karmela būtų buvusi virtuvėje su ta tavo nelemta „Itaka“, ji būtų du kartus iššovusi į Karlą jam į ją bežiūrint. Net jei ten būtų buvęs tas pusprotis padavėjų padėjėjas, sakau tau, net ir jis būtų paspaudęs gaiduką!

– Atleisk, Virėjuk. Jie juk tavo draugai – aš tų žmonių taip gerai nepažinojau. Turėjai man pasakyti, kad tarp jų yra vienas, kuris tikrai nešaus – suknistas pacifistas!

– Nustokit vienas kitą kaltinę, – nuolat ramino juos Denis.

Šiaip ar taip, praėjo šešiolika metų, – tikriau sakant, bus praėję, šį rugpjūtį, – nuo tada, kai Polas Polkaris nepaspaudė Kečumo dvidešimto kalibro vienašūvio gaiduko. Viskas susiklostė daugmaž sėkmingai, argi ne? – galvojo virėjas, gurkšnodamas espreso kavą ir žiūrėdamas į palei virtuvės langą tekančią Konektikuto upę.

Kadaise Konektikutu buvo plukdomi rąstai. Restorano valgomajame, pro kurio langus buvo matyti Didžioji gatvė ir kino teatro „Latchis“ viršdurio nuosvyra su užrašytu rodomo filmo pavadinimu, virėjas turėjo pasikabinęs įrėmintą didelę nespalvotą Bratlebore susigrūdusių rąstų nuotrauką. Ta nuotrauka, žinoma, buvo daryta prieš daugelį metų; dabar jau nei Vermonte, nei Naujajame Hampšyre niekas rąstų upėmis nebeplukdydavo.

Šiek tiek ilgiau rąstai buvo plukdomi Meine, todėl Kečumas septintajame bei aštuntajame dešimtmetyje taip dažnai ten ir dirbdavo. Bet ir Meine miško darbininkai rąstus paskutinį kartą plukdė tūkstantis devyni šimtai septyniasdešimt šeštaisiais – Kenebeko upe iš Mushedo ežero. Savaime suprantama, Kečumas buvo visų tų įvykių sūkuryje. Kartą jis paskambino – virėjo sąskaita – iš kažkokio baro Bate, Meino valstijoje, netoli Kenebeko žiočių.

– Mėginu atitraukti savo dėmesį nuo vieno tokio puspročio laivų statyklos darbininko, kuris labai nori, kad jį nuskriausčiau, – pasakė Kečumas.

– Prisimink, kad esi ne savo valstijoje, Kečumai. Vietos valdžia palaikys tą darbininką.

– Dieve mano, Virėjuk, ar žinai, kiek kainuoja rąstų plukdymas upėmis? Na, šitoks jų nugabenimas iš ten, kur nukirtai, į fabriką... maždaug penkiolika sušiktų centų „už vienetą“12! Tik tiek kainuoja, jei plukdai upe.

Virėjas jau daugybę kartų buvo girdėjęs šį argumentą. Galėčiau padėti ragelį, – galvojo Tonis Andželas, bet nepadėjo – gal pasigailėjo to laivų statyklos darbininko.

– O jei rąstus į fabriką gabensi sausuma, kainuos po šešis ar septynis dolerius už vienetą! – rėkė Kečumas. – Pirmiausia, dauguma kelių Naujosios Anglijos šiaurėje išvis šūdo verti, o dabar jais zuis vien tie šikniai sunkvežimių vairuotojai! Ir taip jau šneki, kad šiame pasaulyje tiek daug nelaimingų atsitikimų, Virėjuk, bet įsivaizduok, kas bus, kai koks perkrautas miškavežis apsivers ir sutraiškys slidininkų prisigrūdusį automobilį!

Kečumas neklydo; buvo baisių nelaimių keliuose, į kurias įsivėlė miškavežiai. Seniau Naujosios Anglijos šiaurėje važinėdavai, kur tik norėjai, – pasak Kečumo, tave užmušti galėjo nebent koks briedis ar girtas vairuotojas. O dabar miškavežiai lakstė ir didžiaisiais keliais, ir šunkeliais; tų šiknių sunkvežimių vairuotojų buvo pilna visur.

– Šiknių šalis! – subliovė į ragelį Kečumas. – Visada sugalvoja, kaip pabranginti tai, kas buvo pigu, ir atimti iš daugybės žmonių darbą!

Staiga jų pokalbis nutrūko. Tame Bato bare pasigirdo neaiškūs besiginčijančių žmonių balsai; prasidėjo muštynės. Kažkas iš baro klientų, be abejo, paprieštaravo visą šalį juodinančiam Kečumui – tikriausiai minėtasis pusprotis laivų statyklos darbininkas. („Kažkoks sušiktas patriotas“, – vėliau apie jį sakė Kečumas.)

Rytais, maišydamas picos tešlą, virėjas mėgdavo pasiklausyti radijo. Nuncė jį buvo įpratinusi picos tešlą kildinti du kartus; tai, ko gero, buvo kvailas įprotis, bet virėjas jo laikėsi. Polas Polkaris, puikus picų kepėjas, Toniui Andželui sakė, kad du kildinimai – geriau negu vienas, bet antrasis tikrai nebūtinas. Picos tešloje, kurią virėjas maišydavo savo namo virtuvėje Tvisted Riveryje, nebūdavo vienos sudedamosios dalies, kuri dabar jam atrodė labai svarbi.

Kadaise toms nutukusioms lentpjūvės darbininkų žmonoms – toms bjaurybėms, Dotei ir Mei, – jis buvo sakęs, kad, jo manymu, plutelė galėtų būti saldesnė. Dotė (ta, kuri jį apgaule privertė ją pačiupinėti) tarė:

– Turbūt pakvaišai, Virėjuk. Tavo picų plutelė skaniausia, kokią tik esu valgiusi.

– Gal reikėtų medaus, – tada pasakė jai tuometinis Dominikas Bačiagalupas. Bet paaiškėjo, kad medus pasibaigęs; virėjas pamėgino vietoj medaus įpilti šiek tiek klevų sirupo. Tačiau suprato, jog tai nevykęs sumanymas, – buvo juntamas sirupo skonis. Paskui Dominikas nebegalvojo apie medų, kol Mei jam priminė. Ji didžiule šlaunimi tyčia stuktelėjo jam į šoną, paduodama medaus stiklainį.

Virėjas taip ir neatleido Mei už tą užuominą apie Indėnę Džeinę – už tai, kad ji pasakė, jog jiedvi su Dote „ne tokios indėnės“, kad jam patiktų.

– Va, Virėjuk, – tarė Mei. – Medus picos tešlai.

– Aš apsigalvojau, – atšovė virėjas, bet iš tikrųjų medaus į tešlą nedėjo tik todėl, kad nenorėjo suteikti malonumo Mei.

Ne kur kitur, o „Vicino a Napoli“ virtuvėje Polas Polkaris Toniui Andželui pirmą kartą parodė savo picos tešlos receptą. Į miltų, vandens ir mielių mišinį Nuncė visada įpildavo ir šiek tiek alyvų aliejaus – ne daugiau kaip porą valgomųjų šaukštų vienai picai. Polas virėjui parodė, kad reikia įdėti dar maždaug tiek pat medaus. Aliejus tešlą padarydavo tarsi šilkinę – iškepusi plutelė būdavo plona, bet nepernelyg sausa ir trapi. Medus – kaip ir pats virėjas jau buvo beveik supratęs, dar Tvisted Riveryje, – plutelę darė salsvą, bet jo skonis nebuvo aiškiai juntamas.

Tonis Andželas retai kada užmaišydavo picos tešlą neprisiminęs, kad ir pats savo recepto kadaise vos nepapildė medumi. Virėjas daugybę metų negalvojo apie storulę Dotę ir dar storesnę Mei. Tą rytą, kai staiga prisiminė jas Bratlebore, savo virtuvėje, jam buvo penkiasdešimt devyneri. Kiek metų dabar toms bjaurybėms? – susimąstė Tonis Andželas; jau tikrai bus pradėjusios septintą dešimtį. Jis prisiminė, kad Mei turėjo pulką vaikaičių, – kai kurie buvo tokio pat amžiaus kaip ir jos vaikai iš antros santuokos.

Tonio mintis išblaškė radijas; jis ilgėjosi to ankstesnio, kaip pats įsivaizdavo, Dominiko savyje, ir radijas jam priminė viską, ko jis ilgėjosi. Bostone buvo geriau – ir radijo stotis, kurios jie klausydavosi „Vicino a Napoli“ restorane, buvo geresnė, ir muzika. Virėjui dingtelėjo, kad šeštajame dešimtmetyje muzika buvo pasibaisėtina; paskui, septintajame ir aštuntajame, pasidarė tokia neįtikimai gera; o dabar vėl atrodė beveik nepakenčiama. Jam patiko Džordžas Streitas – „Amarillo by Morning“ ir „You Look So Good in Love“, – bet šiandien viena po kitos skambėjo dvi Maiklo Džeksono dainos („Billie Jean“ ir „Beat It“). Tonis Andželas negalėjo pakęsti Maiklo Džeksono. Virėjui atrodė, kad Polui Makartniui nederėjo įrašyti „The Girl Is Mine“ su Džeksonu; radijas grojo ir tą dainą, šiek tiek anksčiau iš ryto. Dabar pasigirdo Duran Duran „Hungry Like the Wolf“.

Bostone muzika tikrai buvo geresnė, septintajame dešimtmetyje. Net senasis Džo Polkaris dainuodavo kartu su Bobu Dilanu. Polas Polkaris, pasičiupęs makaronų puodą, mušdavo „(I Can’t Get No) Satisfaction“ ritmą; be The Rolling Stones ir visų Dilano dainų, dar buvo Saimonas ir Garfunkelis, ir The Beatles. Toniui ausyse tebeskambėjo Karmelos dainuojama „The Sound of Silence“; juodu šokdavo „Vicino a Napoli“ virtuvėje skambant „Eight Days a Week“ ir „Ticket to Ride“, ir „We Can Work It Out“. Be to, negalima pamiršti, kad dar buvo ir „Penny Lane“, ir „Strawberry Fields Forever“. The Beatles pakeitė viską.

Virėjas savo virtuvėje Bratlebore išjungė radiją. Užuot jo klausęsis, mėgino pats padainuoti „All You Need Is Love“, bet nei Dominikas del Popolas, buvęs Bačiagalupas, nei Tonis Andželas nebuvo kaži koks dainininkas, todėl netrukus ta bitlų daina jau skambėjo kaip The Doors „Light My Fire“, ir virėjas labai nemaloniai prisiminė buvusią marčią, Keitę. Ji baisiai mėgo The Doors ir The Grateful Dead, ir Jefferson Airplane. The Doors ir The Dead patiko ir virėjui, bet Keitė kartą taip pamėgdžiojo Greisę Slik, kad Tonis Andželas nuo tada nebegalėjo klausytis Jefferson Airplane dainų – ypač „Somebody to Love“ ir „White Rabbit“.

Jis prisiminė tą kartą, kai Denielis, prieš pat išvykdamas – su žmona ir kūdikiu – į Ajovą, atvežė mažąjį Džo į Bostoną, kad pabūtų su virėju ir Karmela. Denielis su Keite važiavo į The Beatles koncertą Niujorko Šei stadione; kažkas iš prašmatniosios Keitės šeimos jai nupirko bilietus. Buvo rugpjūtis; to koncerto klausėsi daugiau negu penkiasdešimt tūkstančių žmonių. Karmelai patiko prižiūrėti mažąjį Džo, – jis gimė kovą, kaip ir jo tėvas, taigi berniukui tada buvo tik penki mėnesiai, – bet Keitė su Denieliu jo pasiimti į Nort Endą atvažiavo girti.

Turbūt gerai įkaušę išvyko iš Niujorko ir tokie vairavo visą kelią į Bostoną. Dominikas jiems vaiko neatidavė.

– Nevažiuosi atgal į Naująjį Hampšyrą su kūdikiu – tik jau ne šitokios būklės, – pasakė sūnui virėjas.

Tada ta pasileidėlė Keitė gundomai siūbuodama ir sudainavo „Somebody to Love“ ir „White Rabbit“. Nei Karmela, nei virėjas po to nešvankaus, provokuojamo Keitės spektaklio nebegalėjo žiūrėti į Greisę Slik.

– Nagi, tėti, – tarė Denis. – Mes juk galim vairuoti. Leisk pasiimti Džo – juk nenakvosim visi šitame bute.

– Reikės pernakvoti, Denieli, – atsakė jam tėvas. – Džo gali miegoti mūsų miegamajame, su manimi ir Karmela, o judu su Keite turėsite kaip nors išsitekti viengulėje lovoje tavo kambaryje – juk nė vienas nesate labai didelis, – priminė jaunajai porai virėjas.

Denis pyko, bet tvardėsi. O Keitė elgėsi bjauriai. Nuėjo į vonios kambarį ir nusišlapino, duris palikusi atlapas, – jie visi girdėjo. Denielis pažvelgė į tėvą lyg sakydamas: „O ko tu tikėjaisi?“ Karmela užsidarė miegamajame. (Mažasis Džo ten jau miegojo.) Keitė iš vonios išėjo nuoga.

Ji tarė Deniui, tarsi šešuro ten išvis nebūtų buvę:

– Eikš. Jei lova viengulė, tai gal jau ir pradėkim.

Virėjas, be abejo, suprato, kad jo sūnus su Keite iš tikrųjų ten taip triukšmingai nesimyli, bet Keitė norėjo, kad Denio tėvas su Karmela taip manytų; ji šūkčiojo lyg kas minutę patirdama orgazmą. Ir Denis, ir jo žmona buvo tokie girti, kad vėliau nė neprabudo, kai mažasis Džo susapnavo košmarą.

Kitą dieną, kai Denielis su žmona ir vaiku rengėsi važiuoti, virėjas su sūnumi vienas kitam nepratarė nė žodžio; Karmela nežiūrėjo į Keitę. Bet vėliau, kai būsimasis rašytojas Denielis Bačiagalupas su šeima jau tuoj turėjo išvykti į Ajovą, virėjas paskambino sūnui.

– Jeigu ir toliau taip gersi, neparašysi nieko, ką būtų verta skaityti. Iš ryto net neprisiminsi, ką parašei vakare, – perspėjo jaunąjį rašytoją tėvas. – Aš lioviausi gėręs, nes negalėjau viso to suvaldyti, Denieli. Na, gal tai paveldima – gal ir tu negali suvaldyti gėrimo.

Tonis Andželas nežinojo, kas jo sūnui nutiko Ajova Sityje, bet kažkas Denielį privertė liautis gėrus. Iš tikrųjų Tonis net nenorėjo žinoti, kas Ajovoje nutiko jo mielajam Denieliui, nes buvo įsitikinęs, jog su tuo kažkaip susijusi Keitė.

Užmaišęs picos tešlą, – ji pirmą kartą kilo dideliuose dubenyse, pridengtuose drėgnais virtuviniais rankšluostėliais, – Tonis Andželas Didžiąja gatve nušlubavo į „Knygų rūsį“. Jam labai patiko jauna moteris, vadovaujanti tam knygynui; ji visada maloniai su juo elgdavosi ir dažnai valgydavo jo restorane. Tonis jai kartais nupirkdavo butelį vyno. Ir kiekvieną kartą, įėjęs į „Knygų rūsį“, suskeldavo tą patį juokelį.

– Gal turite kokių moterų, su kuriomis mane šiandien galėtumėte supažindinti? – visada paklausdavo Tonis. – Maždaug mano amžiaus – arba šiek tiek jaunesnių.

Virėjui tikrai patiko gyventi Bratlebore ir turėti nuosavą restoraną. Pirmus kelerius metus jis nekentė Vermonto – tikriau sakant, nekentė Patnio. Patnis buvo kažkoks alternatyvus. ( „Patnis – miestelio alternatyva“, – dabar visiems sakydavo virėjas.)

Tonis ilgėjosi Nort Endo – „baisiai“, kaip sakė Kečumas, – o Patnyje buvo pilna besireklamuojančių hipių ir kitokių nevykėlių. Už kelių mylių nuo miestelio buvo netgi komuna; jos pavadinime Tonis matė žodį „dobilas“, bet viso pavadinimo neprisiminė. Jo manymu, ten buvo vien moterų komuna, taigi virėjas įtarė, kad visos tos moterys – lesbietės.

O Patnio maisto kooperatyvo mėsininkė – ar mėsininkas – vis įsipjaudavo; šiaip mėsininkai juk neturėtų nuolat įsipjauti; be to, Tonio manymu, tos mėsininkės ar mėsininko lytis buvo „labai jau neaiški“.

– Dėl Dievo meilės, tėti, mėsininkė neabejotinai moteris, – susierzinęs sakydavo tėvui Denis.

– Tu sakai, kad moteris, bet ar buvai ją išrengęs – kad tikrai žinotum? – klausdavo jo tėvas.

Tačiau Tonis Andželas Patnyje vis dėlto atidarė nuosavą piceriją, ir nors virėjas nuolat reiškė nepasitenkinimą Vindamo koledžu, – jam atrodė, jog tai „netikras“ koledžas (na ir kas, kad jis pats koledže niekada nesimokė), o visi studentai, jo nuomone, buvo „paskutiniai žiopliai“, – ta picerija klestėjo, iš esmės Vindamo studentų dėka.

– Dievuliau aukštielninkas, tik nepavadink jos „Andželo pica“ – ar kaip nors kitaip su Andželo vardu, – perspėjo virėją Kečumas. Apmąstydamas praeitį Kečumas vis labiau nerimavo dėl to, kad Denis ir jo tėvas pasivadino Andželais, – juk Karlas kada nors galėjo prisiminti, kad virėjas su sūnumi iš miestelio dingo kaip tik tada, kai žuvo tikrasis Andželas. O dėl mažojo Džo vardo, tai jį parinko Denis, nors iš tikrųjų norėjo sūnų pavadinti savo tėčio vardu – Dominiku jaunesniuoju. (Keitei nepatiko nei „Dominikas“, nei „jaunesnysis“.) Tačiau Denis atsisakė mažajam Džo duoti savo literatūrinį slapyvardį. Džo taip ir liko Bačiagalupas; berniukas netapo Andželu. Ir Denis, ir virėjas prisiminė, kad Karlas net nesugebėdavo ištarti jų pavardės: „Bačiagalupas“; jie Kečumą tikino, kad vargu ar kaubojus galėtų ją parašyti, – net jeigu jam reikėtų gelbėti savo storą šikną. Tai kas, kad Džo tebebuvo Bačiagalupas? Kečumas turėjo su tuo apsiprasti. O dabar Kečumui nepatinka „Andželas“!

Virėjas dažnai sapnuodavo tą šiknių Dženarą Kapodilupą, savo pasprukusį tėtušį. Toniui Andželui ausyse tebeskambėjo tų dviejų netoli Neapolio esančių kalnų miestelių (ir provincijų) pavadinimai, kuriuos jo motina, Nuncė, murmėdavo per miegus: Benevento ir Avellino. Tonis manė, kad jo tėvas grįžo į Neapolio apylinkes, iš kur buvo kilęs. Bet iš tikrųjų virėjui tai nerūpėjo. Kai kas nors tave palieka, kodėl tau turėtų rūpėti?

– Ir negudrauk – nevadink savo picerijos „Netoli Neapolio“, – pasakė virėjui Kečumas. – Žinau, kad kaubojus nesupranta itališkai, bet netgi visiškas asilas kada nors gali suvokti, kad „Vicino a Napoli“, ar kaip jūs ten, po velnių, tai ištariat, reiškia „netoli Neapolio“.

Taigi virėjas savo piceriją Patnyje pavadino „Benevento“; šito miestelio ar provincijos pavadinimą Anunciata per miegus visada ištardavo pirmą, ir niekas kitas, tik Tonis Andželas buvo girdėjęs motiną jį tariant. Tas nelemtas kaubojus tikrai negalėjo įžvelgti jokio virėjo ryšio su Beneventu.

– Velniai griebtų, skamba labai itališkai, turiu pripažinti, Virėjuk, – tarė Kečumas.

Ta picerija Patnyje buvo prie Penktojo kelio, prieš pat išsišakojimą miestelio centre, nuo kurio Penktasis kelias toliau ėjo į šiaurę, pro popieriaus fabriką ir turistų lankomą Basketvilį. Vindamo koledžas buvo dar šiek tiek toliau į šiaurę, irgi prie Penktojo kelio. Kairioji atšaka, prie kurios buvo universalinė parduotuvė – ir Patnio maisto kooperatyvas, kur dirbo vis įsipjaunanti „labai jau neaiškios“ lyties mėsininkė, – toliau ėjo Vestminster Vesto link. Ten buvo privati parengiamoji Patnio mokykla, į kurią Denis žiūrėjo niekinamai, nes, jo manymu, ji neatitiko Ekseterio reikalavimų, – be to, prie Hikori Ridž kelio, kur tebegyveno rašytojas Denis Andželas, buvo nevalstybinė pradžios mokykla, vadinama klasikinė, kuri tikrai atitiko Denio reikalavimus.

Jis ten leido Džo, ir berniukas mokėsi pakankamai gerai, kad patektų į Nortfild Maunt Hermoną – privačią parengiamąją mokyklą, kuri Deniui atrodė tinkama. NMH, kaip visi vadino tą mokyklą, buvo maždaug už pusvalandžio kelio į pietus nuo Bratleboro, Masačusetso valstijoje, – Denis iš savo namų Patnyje iki jos važiuodavo valandą. Džo, kuris tūkstantis devyni šimtai aštuoniasdešimt trečiųjų pavasarį mokėsi jau baigiamojoje klasėje, dažnai matydavo tėtį ir senelį.

Savo bute Bratlebore virėjas turėjo svečių miegamąjį, visada parengtą vaikaičiui. Tonis tame bute išgriovė virtuvę, bet paliko vandentiekio ir kanalizacijos vamzdžius; įsirengė gana erdvų vonios kambarį su vaizdu į Konektikuto upę. Didžiulė vonia virėjui primindavo virtuvėje, senajame bute be karšto vandens, Chartijos gatvėje, stovėjusią Karmelos vonią. Tonis ir dabar tikrai nežinojo, ar Denielis slapta žiūrėdavo į Karmelą, besiprausiančią toje vonioje, bet jis perskaitė visus penkis sūnaus romanus, ir viename iš jų buvo patraukli italė, kuri neskubėdama mėgaujasi vonia. Tos moters posūnis tokio amžiaus, kokio būdami berniukai tik pradeda masturbuotis; jis smaukosi stebėdamas besimaudančią pamotę. (Gudrus vaikas prasigręžė skylę vonios kambario sienoje; jo miegamasis kaip tik greta vonios.)

Denio Andželo romanuose buvo tokių atpažįstamų smulkmenų, bet virėjas dažniau atkreipdavo dėmesį į tai, ką, jo įsitikinimu, sūnus tiesiog išgalvojo. Toje vonioje, žinoma, galėjai atpažinti Karmelą, bet šiaip ta pamotė romane tikrai nebuvo į ją panaši; Denielio romanuose virėjas nerado ir savęs, nebent kokią visai nereikšmingą detalę, iš esmės nerado ir Kečumo. (Viename romane buvo užsiminta apie tai, kad kažkoks šalutinis veikėjas susilaužė riešą, o kitame kitas veikėjas vis sakydavo: „Dievuliau aukštielninkas!“) Ir Kečumas, ir Tonis Andželas vis šnekėdavo, kad romanuose nėra nė vieno veikėjo, kuriame jie galėtų įžvelgti svarbiausius abiejų mylimo Denielio bruožus.

– Kur tas berniukas slepiasi? – kartą paklausė Kečumas virėjo, nes netgi ketvirto (garsiausio) Denio Andželo romano, kurio pavadinimas buvo „Kenedžio tėčiai“, svarbiausias veikėjas, – išvengiantis karo Vietname, nes karo prievolė jam atidedama dėl tėvystės, kaip buvo atidėta ir Deniui, – iš esmės neatrodė panašus į tą Denielį, kurį Kečumas su virėju pažinojo ir mylėjo.

„Kenedžio tėčiuose“ buvo veikėja, panaši į Keitę, – Denis Andželas ją pavadino Ketlina, – tokia mažutė fėja, turinti neproporcingai didelį talentą nuolat laužyti ištikimybę. Ji nuo Vietnamo karo išgelbsti neįtikimai daug vaikinų. Ta Ketlina skuba nuo vieno vyro prie kito – taip pat nerūpestingai ir atvirai, kaip, virėjo ir Kečumo įsivaizdavimu, Keitė tikriausiai visiems pačiulpdavo, – tačiau Ketlina vis dėlto nebuvo Keitė.

– Pernelyg maloni, – pasakė senajam bičiuliui Tonis Andželas.

– Tai jau tikrai! – pritarė jam Kečumas. – Galiausiai ji tau netgi patinka!

Ketlina galiausiai pradeda patikti visiems vyrams – arba jie tiesiog negali atsikvošėti, nors tai gal ir tas pats. O visi tie gimę kūdikiai, kuriuos motina palieka, – na, mes taip ir nesužinom, ką jie mano apie savo motiną. Romano veiksmas baigiasi, kai prezidentas Niksonas nutraukia 3-A karo prievolės atidėliojimą, nors karas truks dar penkerius metus, o Ketlina tiesiog dingsta; paskutiniame „Kenedžio tėčių“ skyriuje ji tarytum kokia prarasta siela. Jauti, kad atsitiks kažkas bloga, kai ji skambina visiems savo buvusiems vyrams ir prašo, kad šie jai leistų pasikalbėti su vaikais, kurie jos neprisimena. Tada paskutinį kartą matome Ketliną – užuojautą kelianti akimirka.

Ir Kečumas, ir virėjas puikiai žinojo, kad Keitė nė karto neskambino Denieliui ir neprašė leisti pasikalbėti su Džo; jie Keitei turbūt visai nerūpėjo, jeigu ji net nenorėjo paklausti, kaip jiems sekasi; nors Kečumas visada sakė, kad Denis, ko gero, dar gaus kokių nors žinių iš Keitės, jeigu kada nors išgarsės.

Bet ir tada, kai išėjo „Kenedžio tėčiai“ ir Denis išgarsėjo, jokių žinių iš Keitės jis nesulaukė. Tačiau apsireiškė keli kiti „tėčiai“. Daugumoje laiškų romanas buvo vertinamas palankiai. Denis manė, kad visi tokie tėčiai, – kuriems kadaise atrodė, kad jie gal turėtų vykti į Vietnamą, arba kurie (kaip Denis) iš tikrųjų netgi norėjo ten vykti, – jaučia tą pačią kaltę. Dabar, be abejo, jie visi suprato, jog jiems labai pasisekė, kad nenuvyko į tą karą.

Romanas buvo giriamas už tai, kad jame kitu aspektu pažvelgta į šalį ilgam suskaldžiusio Vietnamo karo Amerikai padarytą neatitaisomą žalą. Romane pavaizduoti jauni tėveliai galėjo (arba negalėjo) tapti gerais tėvais, ir dar niekas nežinojo, ar tie vaikai – tie „bilietai iš Vietnamo“, kaip juos vadino Denis, – bus traumuoti. Dauguma recenzentų Ketliną laikė įsimintiniausia romano veikėja, tikra tos istorijos didvyre. Ji aukojasi, kad išgelbėtų tuos vaikinus, nors paskui juos – ir galbūt savo pačios vaikus – palieka persekiojamus įvairių minčių.

Tačiau tas romanas tikrai sunervino Kečumą ir virėją. Jie tikėjosi, kad Keitė bus sudirbta. Bet Denis, užuot tai padaręs, tą savo pasibaisėtiną buvusią žmoną pavertė suknista didvyre!

Vieną laišką, Denio gautą iš tokio tėčio, buvo verta pasilikti; Denis nusprendė jį parodyti sūnui, – nuo tada, kai „Kenedžio tėčiai“ pirmą kartą pasirodė knygynuose, buvo praėję keleri metai; tą pavasarį Džo buvo bebaigiąs trečius metus Nortfild Maunt Hermono mokykloje; jis, ką tik sulaukęs septyniolikos, dar tik metus vairavo automobilį. Jaunojo Džo siūlymu, Denis tą laišką parodė ir savo tėčiui, ir Kečumui. Denis su Džo ne kartą aptarė tą laišką – ką visa tai reiškia ir kas nutylėta, – o Kečumas ir virėjas su Deniu apie tai kalbėjosi atsargiai. Abu vyresni vyriškiai žinojo, kad Denio jausmai Keitei ne visai tokie pat kaip jų.

Tą laišką atsiuntė vienas, anot jo paties, vienišas tėvas, gyvenantis Portlande, Oregono valstijoje, – kažkoks Džefas Risas. Jis rašė: „Aš, kaip ir jūs, esu „Kenedžio tėtis“ – vienas iš tų kvailų Keitės Kalahan išgelbėtų vaikinų. Nežinau, kiek iš viso mūsų yra. Bet pažįstu dar vieną – na, be jūsų ir savęs, – rašau ir jam. Apgailestauju, bet turiu jums abiem pranešti, kad pati Keitė neišsigelbėjo, – jai pavyko išgelbėti tik mus, kelis kvailus berniūkščius. Nieko daugiau negaliu papasakoti, tik žinau, jog tai buvo atsitiktinis perdozavimas.“ Džefas Risas neparašė, ko ji perdozavo. Gal jis manė, jog Denis žino, į ką Keitė buvo pernelyg įjunkusi, tačiau juodu drauge jokių stiprių kvaišalų nevartojo, tik retkarčiais parūkydavo marihuanos. Girtavimo ir šiek tiek „žolės“ jiedviem visiškai pakako. (Laiške nebuvo nė žodžio apie „Kenedžio tėčius“, bet galėjai numanyti, kad Džefas Risas, nors ir pavėluotai, tą romaną perskaitė. O gal skaitė tik kol suprato, kad Ketlina iš tikrųjų nėra Keitė. Ar pati Keitė skaitė „Kenedžio tėčius“ arba kurį nors kitą Denio Andželo romaną, Džefas Risas nerašė; šiaip ar taip, Keitė tikriausiai žinojo, kad Denielis Bačiagalupas tapo Deniu Andželu, nes kaipgi kitaip Džefas Risas būtų įžvelgęs sąsają?)

Denis iš anksto neįspėjęs nuvažiavo į Nortfild Maunt Hermono mokyklą aplankyti sūnaus. Senoji Džeimso salė ne imtynių sezono laiku buvo tuščia, ir juodu, prisėdę ant pasviro medinio bėgimo tako, keliskart perskaitė laišką apie Džo motiną. Gal berniukas manė, kad kada nors gaus iš jos kokią žinią; pats Denis tai niekada nesitikėjo jokių žinių iš Keitės, bet – kaip rašytojas – įsivaizdavo, kad ji gali mėginti susisiekti su sūnumi.

Septyniolikametis Džo Bačiagalupas dažnai atrodydavo seniai nesiskutęs, o jo veido bruožai buvo ryškūs kaip dvidešimt kelerių metų vaikino; tačiau atviras, viltingas jo žvilgsnis tėvui priminė vaikiškesnį Džo – tokį „mažąjį“ Džo, koks jis kadaise buvo. Gal todėl Denis jam ir pasakė:

– Man labai gaila, kad neturėjai motinos ir kad aš nesuradau kokios nors moters, kuri būtų galėjusi gerai atlikti tą vaidmenį.

– Bet juk tai ne tik vaidmuo, ar ne? – paklausė tėčio Džo; jis rankoje tebelaikė laišką, kuriame buvo rašoma, kad jo motina mirė perdozavusi, ir Denis vėliau vis galvojo, kad septyniolikametis į tą laišką žiūrėjo kaip į kokį svetimos valstybės banknotą – neįprastą, įdomų, tačiau dabar nelabai naudingą. – Na, juk turėjau tave – tu visada buvai su manimi, – toliau kalbėjo Džo. – Ir tavo tėtis – na, žinai, jis man kaip antras tėvas. Be to, dar yra Kečumas.

– Taip, – tegalėjo pratarti rašytojas; šnekėdamasis su jaunuoju Džo, Denis kartais nesuprasdavo, ar šnekasi su vaiku, ar su vyru. Ar dėl to paties nerimo, kurį nuolat jautė, kai buvo dvylikametis, Deniui dabar atrodė, kad Džo nuo jo kai ką slepia? Ar dėl to, ką Kečumas su virėju nuslėpė nuo Denio, jis dabar vis galvojo, ar Džo jam viską pasipasakoja, ar ne?

– Aš tik noriu įsitikinti, kad tau viskas gerai, – pasakė Denis Džo, tačiau septyniolikametis – vyras arba vaikas, arba abu – neabejotinai suprato, kad sakydamas „gerai“ jo tėvas turėjo omenyje daug daugiau negu „gerai“. Rašytojas norėjo paklausti, ar sūnus ir „viskuo patenkintas“, ir „saugus“, tarsi vien dėl to, kad dažnai kalbėdavosi su tėvu, Džo galėjo būti saugus. (Kaip vaikas arba kaip vyras.) Bet, kaip Denis vėliau galvos, gal tai buvo savotiška našta, užgulanti rašytoją, – na, kad nerimas, kurį jis jaučia kaip tėvas, neatskiriamas nuo jo romanų veikėjų jausmų nagrinėjimo.

Tądien, kai davė Džo paskaityti tą laišką apie Keitę, pačiam Deniui Andželui žinia apie Keitės mirtį atrodė kažkokia netikra ir nelabai svarbi; tas svetimo žmogaus iš kaži kur atsiųstas pranešimas Keitę pavertė šalutine išgalvota veikėja. Jei Denis būtų ir toliau kartu su ja gėręs, ir jam viskas būtų pasibaigę taip pat – arba atsitiktiniu perdozavimu, arba savižudybe, ir tas finalas būtų tarytum jau už kulisų – apmaudžiai nesvarbus. Kalbėdamas apie gėrimą, jo tėtis neklydo; gal nesugebėjimas viso to suvaldyti tikrai buvo, pasak tėčio, „paveldimas“.

„Jis bent jau nerašo apie Rouzę – kol kas“, – rašė senajam bičiuliui Kečumas.

Toniui Andželui Kečumo laiškai labiau patiko tada, kai senasis miško kirtėjas, kuriam dabar buvo šešiasdešimt šešeri, dar nemokėjo skaityti. Ta moteris, su kuria jis susipažino bibliotekoje, – Kečumas jos nevadino niekaip kitaip, tik „mokytoja“, – na, ji savo darbą padarė, tačiau dabar, išmokęs skaityti ir rašyti, Kečumas atrodė dar labiau kvanktelėjęs; be to, virėjas buvo įsitikinęs, kad Kečumas nebe taip atidžiai klausosi. Kai nemoki skaityti, turi klausytis; gal kaip tik tas knygas, kurias girdėjo skaitomas, medkirtys ir suprato geriausiai. Dabar Kečumas reiškė nepasitenkinimą beveik viskuo, ką skaitė. Kita vertus, gal Tonis Andželas ilgėjosi Šešiaskardinės rašysenos. (Beje, Kečumo manymu, ir virėjas dabar buvo labiau kvanktelėjęs.)

Denis tai tikrai pasigesdavo Šešiaskardinės Pamės įtakos Kečumui; Deniui atrodė, jog tada, kai buvo priklausomas nuo Pamės, Kečumas jautėsi ne toks vienišas kaip dabar; be to, Denis buvo seniai apsipratęs su Šešiaskardinės, kaip tarpininkės, vaidmeniu Kečumo susirašinėjime su juo ir jo tėčiu.

Tūkstantis devyni šimtai aštuoniasdešimt trečiaisiais Deniui buvo keturiasdešimt vieneri. Dauguma vyrų, sulaukę keturiasdešimties, nebesijaučia jauni, bet Džo – aštuoniolikmetis – žinojo, jog turi palyginti jauną tėtį. Net Džo amžiaus mergaitės (ir jaunesnės) Nortfild Maunt Hermono mokykloje sakė, kad garsusis jo tėvas labai žavus. Gal Denis ir buvo žavus, bet anaiptol ne toks žavus kaip Džo.

Vaikinas užaugo beveik dvidešimčia centimetrų aukštesnis už tėvą ir senelį. Keitė, jo motina, buvo itin smulki moteris, tačiau visi Kalahanų šeimos vyrai – labai aukšti; nestambūs, bet aukšti. Virėjas kadaise pareiškė, kad toks jų ūgis labai tinka prie „aristokratiškos laikysenos“.

Virėjui su Karmela labai nepatiko vestuvės; jie visą laiką jautėsi ignoruojami. Pokylis buvo prašmatnus, brangiame privačiame klube Manhatane, – Keitė laukėsi jau porą mėnesių, – bet, nors viskas atsiėjo itin brangiai, maistas buvo nevalgomas. Kalahanams maistas nerūpėjo; jie buvo tokie ledo kubelių čiulpikai, nuolat siurbčiojantys kokteilius ir pasisotinantys begale užkandžių. Atrodė, jog jie turi tiek pinigų, kad jiems net nereikia valgyti, – taip Tonis Andželas ir pasakė Kečumui, kuris tada dar plukdė rąstus Kenebeko upe. Kečumas Deniui pranešė, kad neatvyks į vestuves, nes negali ištrūkti iš darbo Meine. Tačiau iš tikrųjų Kečumas neatvyko todėl, kad virėjas jo prašė nesirodyti.

– Aš juk žinau, koks tu, Kečumai, – atvažiuosi su Brauningo peiliu ir dvylikto kalibro šautuvėliu. Iššaudysi visus Kalahanus, kuriuos tik atpažinsi, tarp jų ir Keitę, o paskui tuo savo brauningu Deniui nurėši porą pirštų.

– Žinau, kad ir tu taip jautiesi, Virėjuk.

– Taip, – prisipažino virėjas savo geriausiam draugui, – ir netgi Karmela tau pritaria. Tačiau turime leisti Denieliui elgtis taip, kaip jis nori. Ta kekšė Kalahan gimdys kažkieno vaiką, ir tas vaikas apsaugos maniškį nuo pražūtingo karo.

Taigi Kečumas liko Meine. Vėliau jis sakė, jog labai gerai, kad Virėjukas nuvažiavo į vestuves. Kai Džo užaugo toks aukštas, virėjas gal būtų manęs, kad jo mielasis Denielis negali būti to berniuko tėvas. Šiaip ar taip, Keitė juk dulkinosi, su kuo tik norėjo; ji tikrai galėjo pastoti nuo ko nors kito ir ištekėti už Denielio. Tačiau tos vestuvės buvo įrodymas, kad yra kažkoks genas, lemiantis tokį aukštą Kalahanų šeimos vyrų ūgį; be to, šiaip Džo atrodė kaip iš akies luptas Denis; tik kad tėčio viršugalvis vos siekė sūnui krūtinės viršų.

Džo kūnas buvo kaip irkluotojo, bet jis neirklavo. Daugiausia augęs Vermonte, berniukas buvo prityręs kalnų slidininkas. Jo tėčiui tas sportas nerūpėjo; jam, kaip bėgikui, labiau patiko slidinėti lygumoje, jeigu jis išvis slidinėdavo. Denis ir toliau bėgiojo; bėgdamas ir dabar galėdavo geriau viską apgalvoti ir įsivaizduoti.

Nortfild Maunt Hermono mokykloje Džo lankė imtynių treniruotes, nors jo sudėjimas nebuvo tam tinkamas. Virėjas vis galvojo, jog tikriausiai Kečumas taip paveikė Džo, kad jis pasirinko imtynes. (Kečumas buvo tik barų triukšmadarys, bet jo mėgstamas peštynių metodas buvo panašesnis į imtynes negu į boksą. Paprastai Kečumas žmonių nemušdavo, kol nepargriaudavo.)

Pirmą kartą atvažiavęs į NMH mokyklą pažiūrėti Džo varžybų, senasis barų triukšmadarys to sporto gerai nesuprato. Kai Džo pelnė tašką už parmetimą ir jo varžovas tysojo ant šono, Kečumas suriko:

– Dabar užvožk jam – užvožk!

– Kečumai, – tarė Denis, – muštis neleidžiama – čia juk imtynės.

– Dieve mano, dabar gi pats laikas jam užvožti, – nenurimo Kečumas, – kai jis šitaip guli.

Kiek vėliau, per tą pačią imtį, Džo jau buvo bepaguldąs varžovą ant menčių; jis laikė tą kitą imtynininką, pusiniu nelsonu suėmęs jo kaklą, ir stengėsi jį paversti ant nugaros.

– Džo ne iš tos pusės suėmė jo kaklą, – nepatenkintas pasakė Kečumas virėjui. – Juk neprismaugsi uždėjęs ranką ant sprando – reikia imti už gerklės!

– Džo nori paguldyti tą vaikiną ant menčių, Kečumai, o ne prismaugti! – paaiškino senajam bičiuliui Tonis Andželas.

– Smaugti draudžiama, – pridūrė Denis.

Džo laimėjo tą imtį, ir Kečumas, kai varžybos baigėsi, nuėjo paspausti jam rankos. Tada Kečumas pirmą kartą užlipo ant imtynių kilimo. Pajutęs, kaip koja įspaudė kilimą, medkirtys greitai žengė atgal, ant medinių salės grindų; lyg būtų užmynęs ant kažko gyvo.

– Po velnių, štai kas negerai, – tarė Kečumas. – Šitas kilimas per minkštas – ant tokio pargriovęs smarkiai nesužeisi.

– Kečumai, niekas nesistengia varžovo sužeisti – nori tik paguldyti ant menčių arba laimėti taškais, – mėgino paaiškinti jam Denis, bet pamatė, kad Kečumas jau rodo Džo, kaip galima greičiau parversti žmogų ant nugaros.

– Partiesi ant pilvo, užlauži ranką, – užsidegęs mokė Džo Kečumas. – Paskui, keldamas to tipo dilbį, prilenki dešinę alkūnę prie kairės ausies. Patikėk manim, pats apsivers – juk nenorės, kad išnarintum petį!

– Negalima lenkti varžovui rankos daugiau negu keturiasdešimt penkių laipsnių kampu, – pasakė senajam medkirčiui Džo. – Seniau skausmingi suėmimai ir smaugimo veiksmai nebuvo draudžiami, tačiau dabar negalima versti priešininko pasiduoti iš skausmo – tai vadinama skausmingu suėmimu – ir negalima smaugti. Dabar tai jau draudžiama.

– Dievuliau aukštielninkas – viskas draudžiama! – nusiskundė Kečumas. – Viską, kas kadaise buvo gerai, jie sušika savo taisyklėmis!

Bet kai Kečumas pažiūrėjo dar kelerias Džo varžybas, parengiamosios mokyklos mokinių imtynės jam pradėjo patikti.

– Po velnių, Virėjuk, atvirai kalbant, pirmą kartą matydamas maniau, kad čia kažkoks lepūnėlių pasiraičiojimas. Bet kai jau šiek tiek apie tai supranti, iš karto matai, kas laimėtų, jeigu imtųsi automobilių aikštelėje be jokio teisėjo.

Džo stebėjosi, kad Kečumas taip dažnai atvažiuoja žiūrėti varžybų. Senasis medkirtys turėdavo pervažiuoti visą Naująją Angliją, kad pamatytų, kaip imasi Džo bei kiti NMH mokyklos imtynininkai. Džo abitūros metais jų komanda buvo tikrai neprasta. Per ketverius metus, kol Džo mokėsi Nortfild Maunt Hermono mokykloje, Kečumas pamatė neabejotinai daugiau jo imčių negu tėvas ar senelis.

Varžybos vykdavo trečiadieniais ir šeštadieniais. Tonio Andželo restoranas Bratlebore trečiadieniais būdavo uždarytas, taigi Tonis kartais galėdavo pažiūrėti, kaip sekasi vaikaičiui. Bet šeštadieniais virėjas tam laiko neturėdavo, o svarbiausios varžybos – pavyzdžiui, sezono pabaigos turnyrai – lyg tyčia būdavo savaitgaliais. Denis Andželas matė daugiau negu pusę sūnaus imčių, bet rašytojui dažnai reikėdavo vykti į keliones, susijusias su jo knygų leidyba. Taigi tik Kečumas stebėjo beveik visas Džo „kovas“, kaip jis tai vadino.

– Praleidai gerą kovą, – sakydavo Kečumas, kai paskambindavo virėjui arba Deniui, norėdamas pranešti, kaip jaunajam Džo sekėsi per varžybas.

Kol nebuvo išleisti perkamiausia knyga tapę „Kenedžio tėčiai“, Denis net nežinojo, kad leidyklos turi reklamos skyrius. Dabar, kai leidėjai reklamavo jo knygas, Denis jautė pareigą šiek tiek pakeliauti, kad viena ar kita knyga būtų dar geriau perkama. O vertimai pasirodydavo įvairiu laiku, retai kada kartu su angliškais leidimais. Taigi beveik nebūdavo metų, kad Denis kur nors nekeliautų pristatyti knygos.

Kai būdavo ne imtynių sezonas, o tėtis keliaudavo, Džo savaitgalius dažnai praleisdavo senelio bute Bratlebore. Kartais jo draugai iš Nortfild Maunt Hermono mokyklos priprašydavo savo tėvus, kad šie nusivežtų juos papietauti į Tonio Andželo itališkų patiekalų restoraną. Džo retkarčiais padėdavo virtuvėje. Viskas vėl kaip senais laikais, bet ne visai taip pat, – galvodavo virėjas, matydamas jau ne sūnų, o vaikaitį, besidarbuojantį virtuvėje arba nurenkantį nuo stalų nešvarius indus. Žiūrėdamas į jį Tonis, buvęs Dominikas, prisimindavo, kad Denielį tais parengiamosios mokyklos metais jis matydavo rečiau, negu dabar mato Džo. Turbūt todėl virėjui buvo taip graudžiai malonu bendrauti su vaikaičiu; kartais Tonis Andželas, būdamas su Džo, kone stebuklingai atsipalaiduodavo – su šituo berniuku jis niekada nesielgė taip griežtai, kaip jausdavosi turįs elgtis su Denieliu (kuriam dažnai ir papriekaištaudavo).

Džo komandos vaikinai labai pamėgo Kečumą.

– Ar jis tavo dėdė – tas kietas bičas su randu? – klausinėjo Džo imtynininkai.

– Ne, Kečumas tik šeimos draugas – jis seniau plukdydavo rąstus, – atsakydavo Džo.

Kartą Džo imtynių treneris paklausė:

– Ar tas dičkis, kuris taip smarkiai spaudžia ranką, kada nors ėmėsi? Iš pažiūros tikrai galėjo.

– Oficialiai tai ne, – atsakė Džo.

– O tas randas? – dar pasmalsavo treneris. – Atrodo bjauriai – lyg būtų kažkam kaip reikiant trenkęs galva.

– Tas randas ne nuo smūgio galva – Kečumas grūmėsi su meška, – pasakė treneriui Džo.

– Su meška!

– Tik neklausinėkit apie tai paties Kečumo, – tarė Džo. – Kraupi istorija. Kečumas turėjo užmušti tą mešką, nors ir labai nenorėjo. Apskritai meškos jam patinka.

Džo Bačiagalupas neabejotinai buvo šį tą paveldėjęs iš rašytojo Denio Andželo – šį tą daugiau, ne tik panašią išvaizdą. Bet Deniui nerimą kėlė sūnaus beatodairiškumas; ir dėl to kalta buvo ne beatodairiška Bačiagalupų vaizduotė. Ir ne imtynės, kurių mokytis Denis niekada nenorėjo, – o virėjas negalėjo net įsivaizduoti savęs besiimančio, tik jau ne su tokia šluba koja. Tiesą sakant, imtynės atrodė gana saugus sportas – kai Džo jų pramoko. Tačiau jaunasis Džo turėjo vieną būdo bruožą, kurį, Denio manymu, buvo paveldėjęs ne iš jo ir ne iš jo tėčio.

Berniuko polinkį į riziką turbūt lėmė koks nors Keitės Kalahan genas. Džo ir slidėmis nuo kalno lėkdavo per greitai, ir automobiliu, ir su merginomis būdavo labai jau greitas; jo tėvui – rašytojui – atrodė, kad Džo pernelyg dažnai rizikuoja.

– Gal čia jau Keitės prigimtis, – kartą pasakė tėčiui Denis.

– Gal, – tarstelėjo virėjas; mintis, kad jo vaikaitis apskritai ką nors paveldėjo iš tos pasibaisėtinos moters, Toniui Andželui nepatiko. – Kita vertus, gal ir tavo motinos, Denieli. Šiaip ar taip, Rouzė mėgdavo rizikuoti – paklausk Kečumo.

Per tą laiką, kurį praleido žiūrėdamas į motinos nuotraukas, Denis būtų galėjęs parašyti romaną, – nors kai sužinojo tiesą apie mamą, Kečumą ir tėtį, jis kurį laiką į tas nuotraukas nežiūrėjo. Kartą mėgino atiduoti jas tėvui, bet Tonis Andželas jų neėmė.

– Ne, jos tavo – aš ir taip ją labai aiškiai matau, Denieli. – Tėtis patapšnojo sau per smilkinį. – Čia.

– Gal Kečumas norėtų jas turėti, – tarė Denis.

– Kečumas turi tavo motinos nuotraukų, Denieli, – pasakė jam virėjas.

Laikui bėgant kelias iš tų nuotraukų, kurias Denis laikė Tvisted Riveryje paliktose knygose, – tik kelias, anaiptol ne visas, – Kečumas atsiuntė paštu. „Štai, radau šitą viename iš jos romanų, – rašė Kečumas prie nuotraukos pridėtame laiške. – Pamaniau, kad tau reikėtų ją turėti, Deni.“

Nors ir nenoriai, Denis tas nuotraukas pasiliko. Džo mėgo jas žiūrinėti. Gal virėjas neklydo: gal įgimtą potraukį beatodairiškai rizikuoti Džo paveldėjo iš savo senelės, ne iš Keitės. Žiūrėdamas į mamos nuotraukas, Denis matė gražią moterį ryškiai mėlynomis akimis, o tos girtos maištininkės, šokusios aplink du girtus vyrus ant skaidraus Tvisted Riverio ledo, – na, tokios Rouzės Bačiagalupo, mergautine pavarde Kalodžero, sūnaus išsaugotose nuotraukose nebuvo matyti.

– Tik žiūrėk, kad per daug negertų, – patarė virėjas sūnui – jis kalbėjo apie jaunąjį Džo. (Taip Tonis Andželas norėjo paklausti, ar aštuoniolikmetis jo vaikaitis jau geria.)

– Manau, retkarčiais būna koks vakarėlis, – pasakė tėčiui Denis, – bet prie manęs Džo negeria.

– Jaudintis turėtume ne dėl tiek, kiek Džo galėtų išgerti prie tavęs, – tarė virėjas.

Rašytojo Denio Andželo manymu, kol kas Džo per daug negėrė. O dėl sūnaus genų, tai Denis berniuko mamą, Keitę Kalahan, prisiminė geriau, negu norėjo prisiminti; ji tikrai turėjo didelių sunkumų dėl alkoholio. Be to, Keitė toli gražu ne „retkarčiais“ vartodavo marihuaną – Denis žinojo, kad jai nepakakdavo parūkyti „šiek tiek“ žolės.

Prieš Vietnamo karo pabaigą jau buvo galima sakyti, kad Vindamo koledžas merdi. Dėl sumažėjusio priėmimo paskolos padengti negalintį koledžą tūkstantis devyni šimtai septyniasdešimt aštuntaisiais teko išvis uždaryti, bet Denis Andželas daug anksčiau jautė, kad Vindamas turės bėdų. Rašytojas darbo tame koledže atsisakė septyniasdešimt antraisiais, priėmęs pasiūlymą dėstyti Ajovos universiteto Rašytojų studijoje. Tada jis dar nebuvo parašęs „Kenedžio tėčių“; Denis vis dar turėjo dėstyti, kad užsidirbtų pragyvenimui; o žmogui, norinčiam ir dėstyti, ir rašyti, Ajova – pati tinkamiausia vieta. (Studentai rimti ir užsiėmę savo pačių kūryba, taigi ir dėstytojui lieka marios laiko rašyti.)

Denis Andželas antrą romaną išleido ir parašė trečią jau grįžęs į Ajova Sitį. Tais laikais, kai Džo dar nebuvo sulaukęs paauglystės, Ajova Sitis Deniui atrodė puikus miestas sūnui auginti – tikrai geros mokyklos, kaip ir galima tikėtis universiteto miestelyje, kaimyniški santykiai su aplinkiniais. Ajova Sitis, žinoma, buvo ne Nort Endas – ypač jei kalbėtume apie restoranus, – tačiau Denis džiaugėsi ten sugrįžęs.

Tėčiui rašytojas leido pasirinkti: Tonis Andželas galėjo kartu su juo persikelti į Ajova Sitį arba likti Patnyje. Denis nenorėjo prarasti to ūkininko namo Vermonte. Jis tą prie Hikori Ridž kelio stovintį nuomojamą namą nusipirko prieš pat priimdamas Ajovos universiteto pasiūlymą ir atsisakydamas darbo Vindame, – kad jo tėvas galėtų pasilikti Vindamo apygardoje, jei norės.

Virėjas dvejojo tik dėl Karmelos. Per tuos penkerius metus, kai turėjo „Benevento“ piceriją Patnyje, Tonis Andželas daugybę kartų važiavo į Bostoną apsipirkti. Kelionė automobiliu – į vieną pusę – trukdavo daugiau negu dvi valandas: atrodė lyg ir toloka ten važinėti „apsipirkti“. Denio tėtis tvirtino, kad dešras picoms būtinai turi pirkti Abrucų mėsos turguje Nort Ende, – be to, kai jau būna savo senajame rajone, gali apsirūpinti ir sūriais, alyvuogėmis bei alyvų aliejumi. Tačiau Denis žinojo, kad tėtis stengiasi kuo geriau „apsirūpinti“ Karmela. Juodu iš tikrųjų taip ir nenutraukė santykių.

Į „Benevento“ virėjas investavo labai nedaug; palyginti su jo ankstesnėmis darbo vietomis, Koaso apygardoje ir Bostone, picerija neturtingame koledžo miestelyje buvo tik paprasta užkandinė. Pastatą jis nusipirko iš senstančio hipio, kurs sakėsi esąs iškabų piešėjas; Toniui Andželui pasirodė, jog tas hipio versliukas jau žlunga; be to, miestelyje sklido gandai, kad kaip tik šitas piešėjas su klaida užrašė žodį „teatras“ kino teatro „Latchis“ iškaboje Bratlebore. (Ant Didžiojoje gatvėje esančio kino teatro viršdurio nuosvyros buvo užrašyta „tetras“, o ne „teatras“; „Latchis“ metų metus ieškojo lėšų, kad ištaisytų tą klaidą.) O tai, kad iškabų piešėjo žmona, tariamai kuoktelėjusi puodžiedė, nuo jo neseniai pabėgo, buvo jau ne gandas. Nelaimingajam iškabų piešėjui ji paliko tik savo puodų degimo krosnį, kurią pamatęs virėjas sumanė picas kepti mūrinėje krosnyje.

Tada, kai Denis jį pakvietė kartu persikelti į Ajova Sitį, Toniui jau buvo pabodę rūpintis nuosavu restoranu, – šiaip ar taip, ta picerija nebuvo toks restoranas, kokį jis norėjo turėti, – o ir ryšys su Karmela jau atrodė natūraliai benutrūkstąs. Karmela virėjui sakė, kad kai juodu susitinka tik retkarčiais, ji jaučiasi įsipainiojusi į uždraustus santykius, užuot palaikiusi teisėtus. Žodis „uždraustus“, Tonio supratimu, skambėjo taip, lyg Karmela jį būtų ištarusi išpažindama nuodėmes – arba Šv. Leonardo, arba Šv. Stepono bažnyčioje. (Nuodėmių išpažinimas buvo toks katalikiškas elgesys, kokio virėjas niekada nesuprato.)

Kodėl gi nepažiūrėjus, kaip atrodo Vidurio Vakarai? – galvojo Tonis Andželas. Pardavęs dabar, virėjas už „Benevento“ dar galėjo gauti šiek tiek pinigų, o jei delstų ir jei Vindamo koledžas visai sužlugtų, kaip sakė Denis, kam tada reikėtų picerijos Patnyje?

– O gal geriau tiesiog leisk picų krosnyje kaip reikiant plykstelėti ugniai ir pasiimk draudimo pinigus? – pasiūlė senajam bičiuliui Kečumas.

– Tai tu sudeginai Tvisted Riverį? – paklausė virėjas Kečumo.

– Po velnių, ten jau buvo vaiduoklių miestas, kai sudegė, – akį rėžianti tuščia vieta, Virėjuk!

– Tie pastatai, tarp jų ir mano namas su valgykla, buvo ne tuščia vieta, Kečumai.

– Velniai griebtų, jeigu tu taip nerviniesi dėl menkos ugnelės, gal tikrai turėtum parduoti tą savo piceriją, – pasakė senasis bičiulis virėjui.

Vargu ar galėjai sakyti, kad Tvisted Riverį prarijo „menka ugnelė“. Kečumas padegimą suplanavo tiesiog tobulai. Pasirinko nevėjuotą kovo naktį, dar prieš purvo sezoną; be to, Karlas tada dar gėrė, todėl Kečumui ir pavyko išsisukti nuo bausmės. Niekas nerado šerifo pavaduotojo; jei kas ir būtų radęs, tikriausiai nebūtų galėjęs kaubojaus pažadinti.

Jei būtų pūtęs kad ir menkas vėjukas, Kečumui būtų pakakę padegti kurią nors vieną vietą, kad supleškėtų ir miestelis, ir virėjo namas. Tačiau tada, ko gero, būtų įsiplieskęs miško gaisras, – nors buvo kaip visada drėgnas kovo mėnuo ir žemę dar dengė storas sniego sluoksnis. Kečumas nerizikavo. Miškas jam patiko – jis nekentė tik Tvisted Riverio miestelio ir virėjo namo. (Tą naktį, kai žuvo Rouzė, Kečumas virėjo namo virtuvėje vos nenusikirto kairės plaštakos; jis girdėjo, kaip Virėjukas verkė, kol užmigo, o Džeinė buvo antrame aukšte su virėju ir mažuoju Deniu.)

Tąnakt, kai degė Tvisted Riveris, Kečumas savo sunkvežimyje turėjo gal kokius tris kubinius metrus malkų. Iš jų jis sukrovė du laužus – vieną miestelyje, apleistoje lentpjūvėje, o kitą buvusioje virėjo namo virtuvėje. Uždegė vieną, paskui, po kelių minučių, kitą – ir žiūrėjo, kaip per naktį viskas sudegė iki pamatų. Ugnį įžiebė šliūkštelėjęs prašmatnios pušimis kvepiančios lempų alyvos; jei būtų užpylęs žibalo ar benzino, tikriausiai būtų likę kokių nors pėdsakų ir, be abejo, ore būtų tvyrojęs jų kvapas. O lempų alyva sudegė švariai, skleisdama nekaltą pušų aromatą, – ką jau kalbėti apie tai, kad laužus Kečumas sukrovė iš gerai išdžiovintų malkų.

– Tu ką nors žinai apie praėjusios nakties gaisrą Tvisted Riveryje, Kečumai? – kitą dieną paklausė pagiringas šerifo pavaduotojas, nuvažiavęs į nuniokotą miestelį. – Padangų žymės ten atrodo kaip tavo sunkvežimio.

– O taip, buvau ten, – atsakė farui Kečumas. – Buvo velniškas gaisras, kaubojau. Gaila, kad nematei! Pleškėjo, po galais, beveik visą naktį! Pasiėmiau alaus ir nuvažiavau pažiūrėti.

(Vėlesniais metais Kečumas vis šnekėjo, jog labai gaila, kad šerifo pavaduotojas liovėsi gėręs.)

Jų santykiai nepasidarė draugiškesni – kaubojaus su Kečumu – dabar, kai Karlas jau žinojo ir kad mažasis Bačiagalupas užmušė Indėnę Džeinę keptuve, ir visa kita. Džeinės žūtis buvo nelaimingas atsitikimas, šerifo pavaduotojas tai suprato; anot Kečumo, jos žūtis Karlui gal nelabai ir rūpėjo, nors jis niršo ant Kečumo, kad šis jam nepasakė tiesos. Iš tikrųjų kaubojui svarbiausia atrodė tai, kad Virėjukas dulkino Džeinę – tada, kai Džeinė „priklausė“ jam, Karlui. Kaip tik todėl Karlas norėjo nužudyti virėją; jis tai labai aiškiai pasakė Kečumui.

– Žinau, kad man nesakysi, kur dabar Virėjukas, Kečumai, bet pasakyk tam nusmurgusiam luošiui, kad aš jį rasiu, – tarė kaubojus. – Ir verčiau saugokis, jei turi bent kiek proto.

– Aš visada saugausi, Karlai, – atsakė Kečumas. Senasis medkirtys nė žodžiu neužsiminė apie savo šunį, tą „puikų gyvulį“. Kečumas norėjo, kad, jei kaubojus sumanytų jį užpulti, šuo būtų staigmena. Savaime suprantama, visi nuolatiniai Androskogino aukštupio gyventojai – taigi ir Karlas – žinojo, kad Kečumas turi šunį. Jis tą gyvulį visur vežiodavosi savo sunkvežimiu. Bet Kečumas kažkaip sugebėjo nuo visų nuslėpti, kad jo šuo toks nuožmus. (Žinoma, tai negalėjo būti tas pats puikus gyvulys, kuris saugojo Kečumą prieš šešiolika metų; dabartinis sergėtojas turbūt buvo to pirmo puikaus gyvulio – šuns, pakeitusio Šešiaskardinę Pamę, – sūnus ar vaikaitis.)

– Juk sakiau, – vis primindavo Kečumas ir Deniui, ir jo tėčiui. – Naujasis Hampšyras prie pat Vermonto – pernelyg arti, kad galėtumėt būti ramūs, mano nuomone. Manau, būtų puiku, jei abu persikeltumėt į Ajovą. Neabejoju, kad ir mažajam Džo ten patiks. Dar vienas indėniškas pavadinimas, Ajova, ar ne? Dievuliau, kadaise tie indėnai gyveno visur, argi ne? Ir tik pažiūrėkit, ką šita šalis jiems padarė! Kažkaip imi galvoti, ko mūsų šalis siekia, ar ne? Vietnamas nebuvo pirma priežastis, dėl kurios atrodėm nekaip. O prie ko šita šiknių šalis artėja dabar... na, gal indėnai, besiilsintys Ajovos žemėje ir visur kitur, galėtų pasakyti, kad anksčiau ar vėliau gausim, ko esam nusipelnę.

Kaip būtų galima apibūdinti Kečumo politinius įsitikinimus? – galvojo virėjas, klibikščiuodamas Bratleboro Didžiąja gatve, lėtai grįždamas iš „Knygų rūsio“ į savo restoraną.

GYVENK LAISVAS ARBA MIRK

Tai parašyta Naujojo Hampšyro automobilių numerių lentelėse; Kečumas neabejotinai buvo iš tų žmonių, kurie gyvena laisvi arba miršta, ir jis visada manė, kad ši šalis eina velniop, tačiau dabar Tonis Andželas galvojo, ar jo bičiulis kada nors bent jau balsavo. Senasis medkirtys apskritai nebuvo linkęs pasitikėti jokia valdžia ar valdžios žmonėmis. Kečumo manymu, vienintelė pateisinanti aplinkybė, dėl kurios reikėjo įstatymų, – kitaip tariant, reikėjo laikytis tam tikrų taisyklių, – buvo ta, kad šiknių pasaulyje daugiau negu protingų bičų. (Bet pačiam Kečumui įstatymai, be abejo, buvo nė motais; jis gyveno nesilaikydamas jokių taisyklių, išskyrus tas, kurias pats susigalvojo.)

Virėjas stabtelėjo ir žavėdamasis pažvelgė į pakalnę, į savo restoraną – tokį, kokio visada norėjo.

AVELLINO

ITALIŠKI PATIEKALAI

Avelinas buvo to kito netoli Neapolio esančio kalnų miestelio (ir provincijos) pavadinimas; Nuncė jį per miegus visada ištardavo antrą. Ir iškaboje buvo parašyta PATIEKALAI, ne VIRTUVĖ, – dėl tos pačios priežasties, dėl kurios Tonis Andželas manėsi ir sakėsi esąs virėjas, ne virtuvės šefas. Visada būsiu tiesiog virėjas, – galvojo Tonis; jis nesijautė esąs toks geras, kad vadintųsi šefu. Giliai širdyje buvęs Dominikas Bačiagalupas – kaip jis ilgėjosi to Dominiko! – tebebuvo paprasčiausias lentpjūvės miestelio ir miško ruošos gyvenvietės virėjas.

Tonis Molinaris – šefas, – galvojo virėjas, – ir Polas Polkaris. Tonis Andželas tiek daug išmoko iš jų – daugiau, negu jį galėjo išmokyti Nuncė, – bet mokydamasis virėjas suvokė, kad niekada neprilygs nei Molinariui, nei Polui.

„Tu neturi nuojautos, kaip ruošti žuvį, Gamba“, – kartą užjaučiamai, kaip galėdamas švelniau pasakė jam Molinaris. Jis sakė tiesą. „Avellino“ valgiaraštyje buvo tik vienas žuvies patiekalas, ir kartais vienintelis dienos patiekalas iš jūrų gėrybių būdavo su makaronais – jei virėjas gaudavo kalmarų. (Jis juos ilgai troškindavo ant lengvos ugnies, su pikantišku marinara padažu, juodosiomis alyvuogėmis ir kedro riešutais.) Tačiau Bratlebore kalmarai paprastai būdavo parduodami šaldyti, tai nebuvo blogai, o patikimiausia šviežia žuvis buvo kardžuvė, kurią virėjas iš Tonio Molinario kadaise išmoko kepti su citrina, česnakais ir alyvų aliejumi – arba po kepintuvu, arba ant grotelių – ir pagardinti šviežiais rozmarinais, jeigu jų gaudavo, arba džiovintais raudonėliais.

Jis neruošdavo dolci. Polas Polkaris kitados švelniai užsiminė, kad virėjas neturi nuojautos ir kaip taisyti desertus. Tiksliau sakant, itališkus desertus, – galvojo Tonis Andželas. Įprastiniai lentpjūvių miesteliuose ir miško ruošos gyvenvietėse patiekiami desertai – pyragai ir tešloje kepti vaisiai – jam puikiai pavykdavo. (Vermonte niekad nesuklysdavai, pasirinkęs vaivorus ir obuolius.) Savo restorane virėjas patiekdavo vaisių ir sūrio; daugeliui nuolatinių jo klientų tai patikdavo labiau negu koks nors desertas.

Žavėdamasis savo restoranu Tonis Andželas kurį laiką negalvojo apie Kečumo politinius įsitikinimus, prie kurių vėl grįžo šlubuodamas į pakalnę, „Avellino“ link. Kai kas nors imdavo kalbėti apie tai, ką kiti žmonės vadino pažanga, – apie įvairius variklius ir šiaip visokius mechanizmus, – Kečumas prabildavo kaip koks luditas. Jis ne tik kad ilgėjosi rąstų plukdymo; Kečumas tvirtino, kad miško ruoša jam labiau patiko tada, kai dar nebuvo grandininių pjūklų! (Bet Kečumas labai mėgsta šautuvus, – galvojo virėjas. Šautuvai buvo gal vieninteliai mechanizmai, į kuriuos senasis medkirtys žiūrėjo pritariamai.)

Nei liberalas, nei konservatorius, veikiausiai tiesiog liberalių pažiūrų žmogus – ir palaidūnas, – galvojo apie senąjį miško kirtėją Tonis Andželas, – be to, (jaunystėje) dar buvo mergišius ir ištvirkėlis. Kodėl kiekvieną kartą, kai mąsto apie Kečumą, virėjui į galvą lenda seksualumą apibrėžiantys žodžiai? (Buvęs Dominikas Bačiagalupas, be abejo, žinojo, kodėl taip yra; jam tiesiog darydavosi labai liūdna, kai mintys apie Kečumą nukrypdavo į tai.)

Kečumas įsiuto, kai tėvas su sūnumi ir vaikaičiu iš Ajovos grįžo į Vermontą, bet Rašytojų studija ir taip jau pasielgė labai kilniai, leisdama Deniui ten dėstyti ilgiau, negu buvo numatyta. Iš pradžių jie jam pasiūlė sutartį tik dvejiems metams; paskui Denis paprašė, kad jam būtų leista pasilikti ir trečius metus, ir jie leido, tačiau septyniasdešimt penktųjų vasarą, kai Džo buvo jau dešimt, visa šeima grįžo į Vindamo apygardą. Deniui patiko senasis ūkininko namas Patnyje. O jo tėvas nieku gyvu nenorėjo ten gyventi. Vietnamo karas jau buvo pasibaigęs; Vindamo koledžas akivaizdžiai merdėjo. Be to, Tonis Andželas niekada nemėgo Patnio.

Nei antras, nei trečias Denio romanas nebuvo pelningas, o virėjui Ajovoje pavyko šiek tiek susitaupyti – pakankamai, kad galėtų nusipirkti senas patalpas restoranui ir virš jų esantį butą Bratleboro Didžiojoje gatvėje. Tais metais ir atsirado „Avellino“ – kai Denis važinėjo į darbą Maunt Holjoko koledže Saut Hadlyje, Masačusetso valstijoje. Tai buvo artimiausias koledžas, kuriame rašytojas rado dėstytojo darbą, bet iš Patnio iki to garsaus ir gal kiek senamadiško moterų koledžo važiuoti reikėdavo gerokai ilgiau negu valandą (beveik dvi) – labai jau ilgai, ypač žiemos mėnesiais, kai snigdavo. Tačiau Deniui atrodė svarbu gyventi Patnyje. Pirmiausia todėl, kad jis buvo geros nuomonės apie klasikinę mokyklą, į kurią Džo iš namų galėjo vaikščioti pėsčiomis, – prieš stodamas į Nortfild Maunt Hermoną, berniukas toje mokykloje baigė aštuntą klasę.

Virėjas įklibikščiavo į savo restoraną nepritariamai purtydamas galvą – mąstė apie tai, kad Denieliui, matyt, iš tikrųjų patinka gyventi kaime. Toniui Andželui nepatiko; Nort Ende jis tapo tikru miestiečiu – ar bent jau žmogumi, mėgstančiu turėti kaimynų. O Denielis – ne. Jis trejus metus važinėjo į darbą tame moterų koledže, kol septyniasdešimt aštuntaisiais išėjo „Kenedžio tėčiai“; to romano sėkmė išvadavo jį nuo būtinybės kada nors vėl dėstyti.

Žinoma, staiga atsirado daugiau pinigų, ir virėjas nerimavo, – jis vis dar nerimavo, – kaip tai paveiks jaunąjį Džo. Denielis, kaip perkamiausios knygos autorius, išpopuliarėjo jau tiek subrendęs (trisdešimt šešerių), kad atsispirtų sėkmės ir šlovės poveikiui. Bet Džo, kai jam buvo tik trylika, vieną rytą atsibudęs suvokė, jog turi garsų tėvą. Juk tai tikrai gali neigiamai paveikti bet kurį tokio amžiaus vaiką. Be to, dar buvo visos tos moterys, su kuriomis Denielis bendravo – ir prieš išgarsėdamas, ir paskui.

Rašytojas gyveno su viena savo buvusia studente iš Vindamo koledžo, kai nusprendė su Toniu ir Džo persikelti į Ajova Sitį. Ta mergina berniukišku vardu – „Franki, su i“, prisistatydavo, patempusi lūpą, – kartu su jais nesikraustė.

Ačiū Dievui, – tada galvojo virėjas. Franki iš pažiūros buvo tarsi kokia laukinukė, tikrų tikriausias žvėrelis.

– Ji nebebuvo mano studentė, kai pradėjau su ja miegoti, – ginčijosi su tėvu Denis. Ne, bet vos prieš metus ar dvejus Franki buvo viena iš jaunuolių, kuriems jis dėstė kūrybinį rašymą; atrodė, kad ji viena iš daugybės Vindamo koledžo studentų, kurie taip ir lieka Patnyje. Įstoja į Vindamą, jį baigia arba meta studijas, bet ir toliau trinasi kur nors netoliese – neišvyksta.

Ta mergina kartą užsuko pas savo buvusį dėstytoją ir tiesiog liko jo namuose.

– Ką Franki per dienų dienas čia veikia? – paklausė Denio tėtis.

– Mėgina tapti rašytoja, – atsakė Denis. – Jai patinka čia sukinėtis, be to, ji gražiai elgiasi su Džo – jis ją mėgsta.

Kartais Franki aptvarkydavo namus, paruošdavo kokio nors valgio. Jeigu tai galima vadinti valgiu, – galvojo virėjas. Ta laukinukė beveik visada vaikščiodavo basa – netgi tame skersvėjuotame sename name žiemos mėnesiais, kai Denielis visus kambarius šildydavo malkomis kūrendamas dvi krosnis. (Tonis Andželas pastebėjo, kad Patnyje visi garbina krosnis; tame miesteliūkštyje netgi šildymas buvo alternatyvus! Virėjas to miesteliūkščio tiesiog nekentė.)

Franki buvo pakumpusi mergina nutįsusiais drumzlinai gelsvais plaukais. Ji vilkėjo keistomis senamadėmis suknelėmis, kokias, kaip virėjas prisiminė, vilkėdavo ir Nuncė, tik kad Franki visada būdavo be liemenėlės ir – kiek virėjas matė – neskuto pažastų. Jai negalėjo būti daugiau negu dvidešimt dveji ar treji, kai ji gyveno su Denieliu ir mažuoju Džo. O Denieliui, kai išvyko į Ajovą, buvo ką tik suėję trisdešimt.

Į Ajova Sitį persikėlusio rašytojo gyvenime buvo daugiau jaunų moterų, tarp jų ir viena jo studentė iš Rašytojų studijos, ir nors dabar artimos draugės jis neturėjo, – išgarsėjęs Denis Andželas nė su viena moterimi nebendravo ilgai, – Džo, kai sulaukė paauglystės, jau buvo matęs tėtį su daugybe merginų. (Ir su trimis ar keturiomis pastebimai vyresnėmis moterimis, – prisiminė virėjas; dvi iš tų damų buvo Denielio knygų leidėjos, užsienietės.)

Dabar Denio sodyboje Patnyje buvo jau ne vienas, o keli pastatai. Senajame ūkininko name rašytojas apgyvendindavo svečius; sau su Džo pasistatė naują namą; be to, dar turėjo atskirą namuką, kuriame rašydavo. Jį Denielis vadino savo „rašymo būdele“. Tai bent būdelė! – galvojo Tonis Andželas. Tas namukas buvo nedidelis, bet su tualetu; ir dar ten buvo telefonas, televizorius ir nedidelis šaldytuvas.

Gal Deniui ir patiko gyventi kaime, bet visai atsiskirti nuo žmonių jis nenorėjo – todėl ir turėjo namą svečiams. Gyvendamas kaip rašytojas, jis pažinojo nemažai miestiečių, kurie atvažiuodavo jo aplankyti – kartais ir moterys. Gal todėl, kad matydavo, kaip greitai garsusis jo tėvas užmezga atsitiktinius santykius su moterimis, paauglys Džo parengiamojoje mokykloje ir tapo tokiu plevėsa? – vis galvojo Tonis Andželas. Jis nerimavo dėl vaikaičio – turbūt taip pat, o gal ir labiau negu berniuko tėtis. Taip, virėjas žinojo, kad kol kas aštuoniolikmetis per daug negeria. Bet Džo buvo toks išdykėliškai nerūpestingas, kaip visi vakarėlius mėgstantys vaikinai.

Kai prasidėjo Vietnamo karas, amžius, nuo kurio leidžiama vartoti alkoholį, daugelyje valstijų buvo sumažintas iki aštuoniolikos metų; turbūt kažkas logiškai nusprendė, kad jeigu jau galima tokius berniukus siųsti į pražūtį, tai gal reikėtų tiems vaikams leisti bent jau išgerti? Karui pasibaigus, tas amžius vėl buvo padidintas iki dvidešimt vienerių, – bet tik aštuoniasdešimt ketvirtaisiais, – tačiau Tonis žinojo, jog dabar daugelis Džo amžiaus vaikinų turi suklastotas asmens tapatybės korteles. Virėjas nuolat matydavo jas „Avellino“ restorane; jis žinojo, kad tokią turi ir jo vaikaitis.

Bet labiausiai Tonis Andželas nerimavo dėl to, kad Džo toks greitas su mergaitėmis. Buvęs Dominikas del Popolas – o dar seniau Bačiagalupas – žinojo, kad per anksti ir per greitai prasidėdamas su mergaitėmis vaikinas gali prisidaryti tiek pat bėdos, kiek ir gerdamas. Virėjas neabejojo, kad ir jis pats kadaise dėl to pateko į bėdą, – ir Denielis.

Nors Karmela ir stengėsi neišduoti, Tonis žinojo, kad ji užklupo savo dukterėčią Džouzę su Denieliu; virėjas buvo įsitikinęs, kad jo sūnus dulkino ne vieną Dimatiją ir gal dar kurią nors Saetą, ir kelias Kalodžero! Bet jaunasis Džo tikrai matė, o gal slapta ir klausėsi, kaip suaugęs jo tėvas bendrauja su moterimis, – jau ne taip, kaip Denielis kvailiodavo su savo mielosiomis pusseserėmis. Be to, senelis žinojo, jog Džo daug naktų praleido NMH mergaičių bendrabutyje. (Tikras stebuklas, kad to berniūkščio niekas nesučiupo ir neišmetė iš mokyklos; dabar, baigiamųjų metų pavasarį, gal ir sučiups!) Džo tėtis apie visa tai gal nieko nė nenumanė, bet senelis žinojo.

Tą siaubingą paskutinę naktį Tvisted Riveryje virėjas meldėsi – pirmą ir vienintelį kartą, kol kas. „Prašau tavęs, Dieve, duok man laiko“, – tada, labai seniai, maldavo Tonis Andželas, matydamas dvylikamečio sūnaus veidelį už vandens ruožais aptekusio priekinio „Chieftain Deluxe“ stiklo. (Denielis laukė keleivio vietoje, lyg nė akimirką nepraradęs vilties, kad tėtis saugiai grįš, palikęs Indėnės Džeinės lavoną konsteblio Karlo namuose.)

Virėjas su Kečumu, kad ir kiek kalbėdavosi apie Denio Andželo romanus, – ne tik apie viską, kas juose pavaizduota, bet ir, dar svarbiau, apie šį tą, ką rašytojas turbūt tyčia nutyli, – visada pastebėdavo, kad Denis dažnai rašo apie tai, ko bijo. Gal taip veikia vaizduotė, – galvojo Tonis, greitai žvilgtelėdamas, kas darosi po drėgnais virtuviniais rankšluostėliais, kuriais buvo pridengęs picos tešlą; ji dar neatrodė tiek pakilusi, kad būtų galima minkyti. Denio Andželo romanai buvo labai susiję su tuo, apie ką rašytojas nuolat galvodavo, baimindamasis, kad tai gali nutikti. Jo pasakojimai dažnai būdavo pernelyg košmariški – apie tai, ko labiausiai bijo kiekvienas tėvas ar motina: apie vaiko praradimą. Kiekviename Denio Andželo romane vaikams – arba vienam vaikui – iškildavo kokia nors grėsmė. Jaunuoliai patekdavo į pavojų – iš dalies todėl, kad buvo jauni!

Dabar Tonis Andželas skaitė jau mažiau – nors „Knygų rūsyje“ nusipirko daugybę romanų (kuriuos jam patarė perskaityti sūnus arba Kečumas). Tonis buvo perskaitęs daug pirmų skyrių, o paskui padėjęs knygą į šalį. Gal Kečumo santykiai su Rouze atbaidė virėją nuo skaitymo. Tik sūnaus parašytus romanus jis iš tikrųjų perskaitė iki galo – nepraleisdamas nė žodžio. Tonis buvo ne toks kaip Kečumas, kuris skaitydavo (arba prašydavo, kad jam kas nors perskaitytų) viską.

Virėjas žinojo, ko labiausiai bijo jo sūnus: Denieliui siaubą kėlė mintis, kad kas nors gali nutikti jo mylimiems žmonėms; ta mintis jį tiesiog persekiojo. Čia ir buvo baimingos rašytojo vaizduotės ištakos – visokios vaikystės baimės. Atrodė, kad rašytoją Denį Andželą kažkas verčia įsivaizduoti baisiausius dalykus, galinčius nutikti bet kada ir bet kur. Tam tikra prasme, kaip rašytojas, – tai yra savo vaizduotės pasaulyje, – virėjo sūnus (keturiasdešimt vienerių metų) tebebuvo vaikas.

Tylioje savo virtuvėje, išpuoselėtame „Avellino“, virėjas meldėsi, kad jam būtų leista dar šiek tiek pabūti šiame pasaulyje; jis norėjo padėti vaikaičiui išgyventi paauglystę. Gal vaikinai iš sunkumų išsipainioja tik kai jau būna beveik trisdešimties, – mąstė Tonis, – šiaip ar taip, Denieliui juk buvo dvidešimt dveji, kai jis vedė Keitę. (Čia tai bent rizika!) O kas, jeigu Džo saugus bus tik sulaukęs trisdešimties? O jeigu Džo vis dėlto kas nors nutiktų, virėjas meldėsi, kad būtų dar gyvas ir galėtų pasirūpinti Denieliu; jis žinojo, kaip sūnui tada reikėtų jo pagalbos.

Tonis Andželas žvilgtelėjo į tylintį radiją; jau buvo jį beįjungiąs – vien tam, kad padėtų atsikratyti tokių liguistų minčių. Paskui pasvarstė, kad, užuot įsijungęs radiją, galėtų parašyti laišką Kečumui, tačiau nedarė nieko; tiesiog meldėsi toliau. Pradėjo melstis tarytum nei iš šio, nei iš to ir dabar niekaip negalėjo liautis.

Čia, virtuvėje, prie valgių gaminimo knygų, buvo ir keli įvairiai išleisti Denio Andželo romanai, kuriuos virėjas laikė sudėjęs chronologiškai. Denis žinojo, kad kaip tik čia, tarp tėčio virimo knygų, ir yra garbingiausia vieta jo romanams. Tačiau ir pažvelgęs į garsiojo sūnaus knygas virėjas nenurimo.

Jis prisiminė, kad po „Šeimos gyvenimo Koaso apygardoje“ Denielis išleido „Mikį“, bet ar septyniasdešimt antraisiais, ar trečiaisiais? Pirmasis romanas buvo dedikuotas ponui Liriui, bet iš tikrųjų jam reikėjo dedikuoti antrąjį, atsižvelgiant į jo turinį. Tačiau Denis, kaip buvo daugmaž pažadėjęs, antrą romaną dedikavo tėčiui. „Skiriu savo tėvui, Dominikui Bačiagalupui“, – parašė, ir tai daug ką trikdė, nes autorius buvo Denis Andželas, o Dominiką visi jau vadino Toniu arba ponu Andželu.

– Ar nemanai, kad šitaip, galima sakyti, išplepėjai savo nom de plume paslaptį? – reiškė nepasitenkinimą Kečumas, tačiau viskas išėjo į gera. Kai Denis išleido ketvirtą romaną ir staiga išgarsėjo, tai, kad jis rašo prisidengęs slapyvardžiu, jau seniai nebebuvo sensacinga naujiena. Literatūros pasaulyje beveik visi žinojo, kad Denis Andželas – pseudonimas, bet labai mažai kas prisiminė tikrąją jo pavardę, – arba ji tiesiog niekam nerūpėjo. (Ponas Liris neklydo sakydamas, jog tokią pavardę kaip Bačiagalupas nelengva įsiminti; na, pavyzdžiui, ar daug žmonių – netgi literatūros pasaulyje – žino tikrąją Džono le Karė pavardę?)

Denis, savaime suprantama, savo sprendimą gynė Kečumui atsakydamas, jog labai abejoja, ar šerifo pavaduotojas veiklus literatūros pasaulyje; net senasis medkirtys turėjo pripažinti, kad kaubojus ne kažin koks skaitytojas. Be to, labai mažai žmonių „Mikį“ skaitė iš karto, kai jis buvo išleistas. Tik kai ketvirtas romanas Denį išgarsino, skaitytojai grįžo prie ankstesnių jo knygų – tada visi ir perskaitė „Mikį“.

Vienas šalutinis, bet svarbus „Mikio“ veikėjas, visų engiamas airis, dėsto anglų kalbą Mikelandželo mokykloje; romane dėmesys sutelkiamas į paskutinį ir labai netikėtą pagrindinio veikėjo susitikimą su buvusiu anglų kalbos mokytoju, atėjusiu į Senąjį Hovardą pažiūrėti striptizo. Virėjui atrodė, jog tai pernelyg menkas atsitiktinis sutapimas, kad apie jį suktųsi visas knygos veiksmas, – susigėsta ir sutrinka abu: ir buvęs mokinys (kuris jau mokosi Ekseteryje ir linksminasi su keliais tenykščiais draugais), ir veikėjas, kurio prototipas neabejotinai buvo ponas Liris. Tas epizodas Senajame Hovarde tikriausiai nebuvo išgalvotas – bent jau taip manė romano autoriaus tėvas.

Trečias Denio romanas pasirodė septyniasdešimt penktaisiais, iškart po to, kai jie visi iš Ajovos grįžo į Vermontą. Virėjas vis galvojo, ar tik jo šeima taip klaidingai manė, kad „bučiuojamos pusseserės“ yra tos, kurios atrodo lytiškai patrauklios ar su kuriomis užsiimi seksu. Trečio Denio romano pavadinimas buvo „Bučiuojama giminaitė“. (Iš tikrųjų vadinamoji „bučiuojama giminaitė“ yra tiesiog tolima giminaitė, kurią gana gerai pažįsti ir su kuria sveikindamasis pasibučiuoji; šitoks pasakymas suprantamas ne taip, kaip jį visada suprato Denio tėtis.)

Virėjas lengviau atsiduso pamatęs, kad sūnus savo trečios knygos nededikavo pusseserėms iš Saetų ir Kalodžerų giminės, nes tokia ironiška dedikacija, ko gero, būtų nepatikusi tų šeimų vyrams. Romane buvo pasakojama apie pirmus jauno vaikinuko lytinius santykius Nort Ende; jį suvilioja vyresnė pusseserė, dirbanti padavėja tame pačiame restorane, kuriame vaikinukas po pamokų šluosto staliukus ir nurenka nešvarius indus. Virėjas matė, jog ta vyresnė pusseserė romane labai panaši į ištvirkėlę Eleną Kalodžero, – tiksliau sakant, Denio aprašyta tos veikėjos išvaizda buvo tokia pat kaip Elenos. Tačiau ir Karmela, ir virėjas neabejojo, kad Denielis pirmą kartą mylėjosi su Karmelos dukterėčia Džouze Dimatija.

Šitas romanas gali būti ir gryniausias pramanas arba tiesiog aprašyta svajonė, – galvojo virėjas. Tačiau buvo kelios smulkmenos, kurių rašytojo tėvas niekaip negalėjo išmesti iš galvos, – pavyzdžiui, kaip ta vyresnė pusseserė nutraukia santykius su vaikinuku, kai jis jau turi išvykti į internatinę mokyklą. Padavėja berniūkščiui pareiškia, kad visą tą laiką norėjo dulkintis ne su juo, o su jo tėvu. (Apie tą tėvą romane beveik nerašoma, tik tarp kitko užsimenama, kad jis restorane, kuriame jo sūnus šluosto staliukus, „neseniai pradėjo dirbti virėju“.) Atstumtas vaikinukas išvažiuoja į internatinę mokyklą nekęsdamas tėvo, nes mano, jog dabar ta vyresnė pusseserė suvilios jį.

Čia jau tikrai netiesa – galima ir įsižeisti! – galvojo Tonis Andželas, knygoje ieškodamas tos vietos, kur traukinys išvažiuoja iš Šiaurinės stoties, o berniukas pro langą žiūri į perone stovintį tėvą. Staiga berniukui pasidaro pernelyg skaudu matyti tėtį; jo žvilgsnis nukrypsta į pamotę. „Žinojau, kad kai kitą kartą ją pamatysiu, ji tikriausiai bus priaugusi keletą kilogramų“, – rašė Denis Andželas.

– Kaip tu galėjai šitaip parašyti apie Karmelą? – užriko ant sūnaus virėjas, pirmą kartą perskaitęs tą užgaulų sakinį.

– Ten ne Karmela, tėti, – atsakė Denielis. (Gerai – gal pamotė „Bučiuojamoje giminaitėje“ buvo ne Karmela, bet šį romaną Denis Andželas dedikavo jai.)

– Turbūt nelengva būti rašytojo šeimos nariu, – pasakė virėjui Kečumas. – Na, mes pykstam, jei Denis rašo apie mus arba apie mūsų pažįstamus, bet taip pat pykstam ant jo ir kai apie mus nerašo – arba kai nerašo apie save, na, tokį, koks jis iš tikrųjų yra. Ką jau kalbėti apie tai, kad tą savo nelemtą buvusią žmoną pavaizdavo daug geresnę, negu ji kada nors buvo!

Visa tai tiesa, – galvojo virėjas. Jam visada atrodė, kad Denielio romanai kažkokie keisti – kartu ir autobiografiniai, ir ne. (Denis su juo, žinoma, nesutiko. Jau mokykloje mėginęs rašyti pramanytas istorijas, kurias rodė tik ponui Liriui, – tos istorijos buvo painus atsiminimų ir fantazijų mišinys, patį Denį trikdęs beveik taip pat kaip ir velionį Maiklą Lirį, – jaunasis rašytojas ir dabar, jo paties manymu, nieko, kas būtų iš tikrųjų panašu į autobiografiją, nerašė.)

Virėjas niekaip negalėjo rasti tos vietos, kurios ieškojo „Bučiuojamoje giminaitėje“. Jis padėjo trečią sūnaus romaną atgal į knygų lentyną, ir jo žvilgsnis užkliuvo už ketvirto – „išgarsintojo“, kaip jį vadino Kečumas. Tonis Andželas paprastai nenorėdavo net žiūrėti į „Kenedžio tėčius“ – knygą, kurioje buvo, anot jo, netikra Keitė. Tas romanas ne tik kad išgarsino jo sūnų; jis visame pasaulyje buvo leidžiamas didžiausiais tiražais, be to, tai buvo pirma ekranizuota Denielio knyga.

Beveik visi sakė, kad filmas neblogas, nors jis buvo toli gražu ne toks populiarus kaip romanas. Deniui tas filmas nepatiko, bet Denis tvirtino nemanąs, kad ekranizacija nenusisekė; jis tiesiog nenorėjo turėti nieko bendra su to filmo kūrimu. Pareiškė, kad niekada neketino rašyti scenarijaus ir kad neparduos teisių ekranizuoti kitus savo romanus, – nebent kas nors pirmiau parašytų daugmaž tinkamą adaptaciją ir Denis galėtų perskaityti scenarijų prieš parduodamas teisę kurti filmą pagal tą romaną.

Tėvui rašytojas paaiškino, kad paprastai kino pramonė taip nedirba; apskritai kalbant, romano ekranizacijos teisės dažniausiai parduodamos filmo kūrėjams dar nė nepasirinkus scenaristo. Reikalaudamas, kad jam būtų leista perskaityti užbaigtą scenarijų ir tik tada parduoti ekranizacijos teises arba ne, Denis Andželas iš esmės užsitikrino, kad daugiau niekas niekada nekurs filmų pagal jo knygas, – bent jau kol jis gyvas.

– Kaip suprantu, Denis vis dėlto mano, kad „Kenedžio tėčių“ ekranizacija nenusisekė, – pasakė virėjui Kečumas.

Bet prie jaunojo Džo medkirtys su rašytojo tėvu apie „Kenedžio tėčius“ turėjo kalbėtis atsargiai. Denis tą romaną dedikavo sūnui. Kečumas su virėju buvo patenkinti bent jau tuo, kad jis neskyrė tos knygos Keitei. Denis, be abejo, žinojo, kad seniesiems bičiuliams jį išgarsinęs ketvirtas romanas nelabai patinka.

Viena iš Denielio leidėjų – vyresnė užsienietė, su kuria rašytojas miegojo, – virėjui sakė, jog savaime suprantama, kad kiekvienas romanas, kurį Denis Andželas parašys po „Kenedžio tėčių“, bus kritikuojamas kaip neprilygstantis tai viską pakeitusiai knygai, tam garsiausiam ir perkamiausiam ketvirtajam romanui. Šiaip ar taip, Denis tikrai nepagerino savo padėties, parašęs sunkiai suprantamą ir seksualiai trikdantį penktą romaną. Be to, kaip pabrėžė daugelis kritikų, rašytojui pernelyg patiko kabliataškiai; netgi tos knygos pavadinime buvo kabliataškis!

Jis atrodė tiesiog kvailas, tas pavadinimas, – „Senmergė; arba netekėjusi teta“.

– Dievuliau aukštielninkas! – užrėkė ant bestselerių autoriaus Kečumas. – Negi negalėjai pavadinti arba vienaip, arba kitaip?

Kalbėdamasis su žurnalistais, Denis visada sakė, jog toks pavadinimas atitinka senąjį devyniolikto amžiaus literatūros stilių, kokiu šis romanas ir parašytas.

– Niekai, – pareiškė sūnui virėjas. – Matydami tokį pavadinimą, visi manys, kad negalėjai apsispręsti.

– Kad ir kaip tu juos vadini, vis tiek atrodo, kad kažkas virš kablelio pritrėškė musę, – pasakė Deniui Kečumas – apie visus tuos kabliataškius. – Aš nieko daugiau nerašau, tik laiškus tau ir tavo tėčiui, bet laiškų jau parašiau daug, ir vargu ar visuose mano laiškuose rastum tiek šitų nesąmonių, kiek tu prikaišiojai į kiekvieną suknistą šito romano puslapį.

– Jie vadinami kabliataškiais, Kečumai, – tarė rašytojas.

– Man nusispjaut, kaip jie vadinami, Deni, – pyko senasis miško kirtėjas. – Aš tik sakau, kad tu per daug jų visur kaišioji!

Bet iš tiesų Kečumą ir virėją, žinoma, piktino nelemta penkto Denio Andželo romano dedikacija – „Keitei, in memoriam“.

Tonis Andželas Kečumui apie tai tepasakė:

– Ta šlerva Kalahan sužeidė mano sūnui širdį ir paliko mano vaikaitį.

(Kečumas suprato, jog dabar ne laikas senajam bičiuliui priminti, kad ta Kalahan apsaugojo jo sūnų nuo karo ir pagimdė jam vaikaitį.)

Ką jau kalbėti apie šitos „Senmergės; arba netekėjusios tetos“ turinį, – galvojo virėjas, įtariai žiūrėdamas į romaną virtuvės knygų lentynoje. Dar viena Nort Endo istorija; bet šįkart bręstantis berniukas pirmą kartą mylisi su viena iš savo tetų, – ne su vyresne pussesere, – ir ta netekėjusi teta, arba senmergė, kaip iš akies traukta jauniausia Rouzės sesuo, nelaimingoji Filomena Kalodžero!

To tai jau tikrai nebuvo! – tikėjosi virėjas, bet gal Denielis kadaise norėjo, kad taip būtų, – o gal tai vos nenutiko? Vaizdžiai nupasakotos smulkmenos ir čia atrodė labai tikroviškos (kaip visuose Denio Andželo romanuose), o erotiškus smulkutės berniuko tetos aprašymus – ji tokia apgailėtina, savigailos kupina moteris! – virėjui buvo tiesiog skaudu skaityti, bet jis vis tiek nepraleido nė vieno žodžio.

Kritikai dar išreiškė mintį, kad „galbūt per daug garbinamas rašytojas“ vis „kartoja tą patį“; Denieliui buvo trisdešimt devyneri, kai tūkstantis devyni šimtai aštuoniasdešimt pirmaisiais pasirodė penktasis jo romanas, ir visa ta kritika jį tikriausiai skaudino, nors iš tikrųjų negalėjai to žinoti. „Bučiuojamoje giminaitėje“ pusseserė, nutraukdama santykius, vaikinukui sako, kad visada norėjo miegoti ne su juo, o su jo tėvu, o šitame romane neurastenikė teta prisipažįsta, kad kiekvieną kartą mylėdamasi su berniuku įsivaizduoja, jog mylisi su jo tėvu! (Kas čia per savęs kankinimas? – galvojo virėjas, pirmą kartą perskaitęs Denio romaną „Senmergė; arba netekėjusi teta“.)

Gal iš tiesų taip buvo, – dabar jau įsivaizdavo vyriškis, pasigendantis savyje Dominiko. Jis visada manė, kad Rouzės sesuo Filomena visiškai kvanktelėjusi. Negalėjo į ją žiūrėti negalvodamas, kad ji tarytum užsidėjusi groteskišką Rouzės kaukę – „apsišaukėlė Rouzė“, kartą apibūdino ją Kečumui. Bet Denielis atrodė beprotiškai įsimylėjęs Filomeną; berniukas negalėdavo atplėšti nuo jos akių – ir stebeilydavo ne kaip į tetą. Gal ta papaikusi Filomena, kuri ir dabar tebebuvo netekėjusi ir nelaiminga (bent jau taip manė virėjas), iš tikrųjų neatstūmė iki ausų įsimylėjusio jauno sūnėno, o gal jį netgi padrąsino?

– Tai gal tiesiog paklausk Denio, ar ta pakvaišusi tetulė jį pralaužė, – pasiūlė virėjui Kečumas. Tai buvo Koaso apygardoje vartojamas vulgarus pasakymas, virėjas negalėjo jo pakęsti. (Jei būtų atidžiau klausęsis pokalbių Bostone, gal būtų supratęs, jog tas vulgariai skambantis „pralaužė“ vartojamas ir Nort Ende.)

Vis dėlto romane „Senmergė; arba netekėjusi teta“ buvo viena vieta, kuri patiko ir Toniui Andželui, ir Kečumui: vestuvės knygos pabaigoje. Berniukas užaugo ir veda mylimąją, su kuria susipažino koledže, – abejingiausią nuotaką, kokią tik galima įsivaizduoti, panašesnę į tikrąją Keitę, negu buvo Ketlina „Kenedžio tėčiuose“. Be to, Denis pataikė kaip pirštu į akį, aprašydamas tuos ledo kubelių čiulpikus, Kalahanų vyrus, – tuos šiknas suraukusius aristokratiškus respublikonus, kurie, Denio įsitikinimu, ir buvo kalti, kad Keitė tapo tokia visas taisykles laužančia anarchiste. Išpaikinta turčių dukrelė nusprendė elgtis radikaliai, tačiau revoliucionierė iš jos išėjo nekokia. Vienintelė Keitės revoliucija buvo labai jau menka – seksualinė.

Vienos Denio Andželo parašytos knygos virėjas „Avellino“ virtuvės knygų lentynoje neturėjo. Tai buvo šeštas Denio romanas, dar neišleistas. Tačiau virėjas jau beveik baigė jį skaityti. Vienas to romano skilčių egzempliorius buvo antrame aukšte, Tonio Andželo miegamajame. Kitą egzempliorių turėjo Kečumas. Abiejų vyrų nuomonė apie tą romaną buvo prieštaringa, ir nė vienas neskubėjo baigti jo skaityti.

Romano „Į rytus nuo Bangoro“ veiksmas vyksta našlaičių prieglaudoje Meine septintajame dvidešimto amžiaus dešimtmetyje – kai abortai dar buvo draudžiami. Lyg ir tas pats nelemtas berniūkštis iš ankstesnių Denio Andželo romanų – vaikinukas iš Bostono, kuris galiausiai išvažiuoja į internatinę mokyklą, – užtaiso vaikus dviem Nort Ende gyvenančioms pusseserėms: vienai dar mokydamasis Ekseteryje (kai dar net nemoka vairuoti), o kitai – jau įstojęs į universitetą. Savaime suprantama, jis studijuoja Naujojo Hampšyro universitete.

Meino našlaičių prieglaudoje sena akušerė daro abortus – ta nuoširdžios užuojautos kupina moteris virėjui atrodė tarsi koks nelabai įtikimas mielo, švelnaus Polo Polkario („to suknisto pacifisto“, kaip Kečumas jį tebevadino) ir Indėnės Džeinės derinys.

Pirmoji pusseserė, kuri nuvažiuoja į Meiną, ten pagimdytą kūdikį palieka prieglaudoje; ji taip graužiasi, turėdama vaiką ir nežinodama, kas jam toliau nutiko, jog net pataria kitai nėščiai pusseserei nesielgti taip, kaip pasielgė ji. Antroji nėščia pusseserė irgi važiuoja į Meiną – į tą pačią našlaičių prieglaudą, tačiau tam, kad pasidarytų abortą. Didžiausias keblumas tas, jog senoji akušerė gal negyvens taip ilgai, kad galėtų atlikti tą procedūrą. Jei „išplėsti ir išgrandyti“ galiausiai ryšis jauna jos mokinė, ta pusseserė gali nukentėti. Jaunoji akušerė dar nelabai išmano, ką daro.

Ir Kečumas, ir virėjas tikėjosi, kad romane viskas baigsis gerai ir kad antroji nėščia pusseserė smarkiai nenukentės. Bet žinodami, kokie būna Denio Andželo romanai, abu senieji skaitytojai šiek tiek baiminosi, – be to, jiems buvo neramu ir dėl kitko.

Daugiau negu prieš metus Džo pridarė bėdos vienai Nortfild Maunt Hermono mokyklos mokinei. Kadangi jo tėvas buvo garsenybė, – kaip rašytoją, Denį Andželą tikrai daug kas atpažindavo, – ir kadangi Džo jau šį tą žinojo apie pagrindinę tėčio rašomo romano temą, vaikinas tėvo pagalbos neprašė. Abortų priešininkai piketavo prie daugumos klinikų ir abortus darančių gydytojų kabinetų; Džo nenorėjo, kad tėtis vežtųsi jį ir nelaimingąją mergaitę ten, kur būriuojasi protestuotojai. Kas būtų, jei kuris nors vadinamasis „kovotojas dėl teisės gyventi“ atpažintų garsųjį jo tėvą?

– Tu – galvotas vaikinas, – atsakė jaunajam Džo Kečumas, kai Denio sūnus parašė jam. Džo nenorėjo nieko pasakoti ir seneliui, bet Kečumas primygtinai reikalavo, kad virėjas važiuotų drauge su jais.

Jie visi virėjo automobiliu nuvažiavo į abortų kliniką Vermonte. Kečumas su virėju sėdėjo priekyje, o Džo su liūdna, išsigandusia mergaite – ant užpakalinės sėdynės. Juodu jautėsi nesmagiai, nes jau nebebuvo pora. Išsiskyrė beveik mėnesiu anksčiau, negu mergaitė suvokė esanti nėščia, bet abu žinojo, kad kūdikio tėvas – Džo; elgėsi taip, kaip ir turėjo elgtis (virėjo ir Kečumo nuomone), bet jiems buvo sunku.

Kečumas mėgino juos paguosti, tačiau – toks jau buvo tas Kečumas – nelabai taktiškai. Senasis medkirtys pasakė daugiau, negu norėjo pasakyti.

– Bent jau dėl vieno dalyko dabar galima džiaugtis, – tarė Kečumas ant užpakalinės sėdynės sėdinčiai iš pažiūros baisiai nelaimingai porelei. – Kai tas pats nutiko tavo tėčiui ir jo pažįstamai merginai, Džo, abortai buvo draudžiami – ir ne visada saugūs.

Gal senasis medkirtys pamiršo, kad automobilyje sėdi ir virėjas?

– Tai štai dėl ko tu vežeisi Denį ir tą Dimatijų mergiotę į Meiną! – sušuko Tonis Andželas. – Visada taip ir maniau! Sakei, kad nori jiems parodyti Kenebeką – „paskutinę didelę upę, kur plukdomi rąstai“, taip tada man skiedei, ar kažkaip panašiai. Bet ta mergiotė buvo tokia kvaiša – Karmelai pasakė, kad nusivežei ją su Deniu kažkur į rytus nuo Bangoro. Aš žinojau, kad Bangoras toli nuo Kenebeko!

Kečumas su virėju ginčijosi visą kelią, iki pat abortų klinikos, kur stovėjo piketuotojai; gerai, kad Džo į tai neįpainiojo savo garsiojo tėvo. O visą kelią namo – Džo su buvusia drauge tą savaitgalį ketino praleisti pas senelį Bratlebore – Džo ant užpakalinės sėdynės laikė apglėbęs mergaitę, kuri kūkčiojo ir kūkčiojo. Jai negalėjo būti daugiau negu šešiolika ar – daugių daugiausia – septyniolika.

– Tau viskas bus gerai, – vis ramino tą vargšą vaiką Džo, dar nesulaukęs septyniolikos. Kečumas su virėju tikėjosi, kad viskas taip ir bus.

O dabar abu pagyvenę vyriškiai stabtelėjo, pradėję skaityti paskutinį „Į rytus nuo Bangoro“ – Denio Andželo romano apie abortus, kaip jis bus vadinamas, – skyrių. Virėjas matė, kad šitos knygos veikėjas, vežantis berniuką (ir pirmąją nėščią pusseserę) į Meiną, kažkuo panašus į Kečumą. Be to, virėjui, perskaičiusiam aprašymą, tas draugiškas pagyvenęs vyriškis priminė ir Tonį Molinarį; Denis Andželas jį vadina to Nort Endo restorano, kuriame abi nėščios pusseserės dirba padavėjomis, virtuvės šefu. Tačiau iš to vyriškio vairavimo stiliaus, kai jie sunkvežimiu važiuoja į Meiną, – štai iš ko Tonis Andželas suprato, kad vadinamasis virtuvės šefas iš tikrųjų yra Kečumas. Panašumas į Molinarį buvo tik maskuotė, kurią Denis sugalvojo šitam veikėjui, nes rašytojas, baigdamas rašyti romaną apie abortus, be abejo, nežinojo, kad Kečumas jo tėčiui jau pasakė, jog jis buvo užtaisęs vaiką vienai iš Dimatijų, – ir papasakojo, kaip nuvežė porelę į našlaičių prieglaudą Meine, kažkur į rytus nuo Bangoro.

Ši knyga buvo dedikuota abiem Denio Andželo ir jo tėčio mylimiems šefams, Toniui Molinariui ir Polui Polkariui. „Un abbràccio Toniui M. ir Polui P.“ – parašė autorius, visiškai neatskleisdamas jųdviejų tapatybės. (Juos „apkabino“ buvęs „Vicino a Napoli“ padavėjų padėjėjas, o vėliau ir padavėjas, kartais pavaduodavęs picų kepėją ir šefo padėjėją.) Virėjas žinojo, kad abu tie virtuvės šefai jau išėję į pensiją; „Vicino a Napoli“ nebebuvo, jo vietą Šiaurės aikštėje užėmė kitas, kitaip pavadintas restoranas.

Tonis Andželas kartkartėmis dar nuvažiuodavo į Nort Endą šio to nusipirkti. Nuvažiavęs užeidavo į „Caffè Vittoria“ išgerti espreso kavos su Molinariu ir Polu. Juodu jį visada tikindavo, kad Karmela laikosi puikiai; ji atrodanti gana patenkinta su tuo kitu vyriškiu. Virėjas nenustebo sužinojęs, kad Karmela galiausiai susirado kažką kitą; ji buvo tikrai graži ir miela.

Jaunajam Džo, ko gero, bus sunku skaityti „Į rytus nuo Bangoro“, kai jis pagaliau paims tą knygą į rankas; mokydamasis Nortfild Maunt Hermono mokykloje Džo neturėjo kada skaityti tėvo romanų. Kiek virėjas žinojo, vaikaitis buvo perskaitęs tik vieną: „Kenedžio tėčius“, be abejo, – gal tik todėl, kad tikėjosi sužinosiąs, kokia buvo jo motina. (Atsižvelgiant į Kečumo nuomonę apie ten pavaizduotą Keitę, galima manyti, jog tai, ką jaunasis Džo apie motiną sužinojo iš to romano, buvo, pasak senojo medkirčio, „šūdo verta“.)

Na, štai aš ir vėl – nerimauju dėl Džo, ir šiaip dėl visko, – galvojo virėjas. Jis vėl žvilgtelėjo, kas darosi po drėgnais virtuviniais rankšluostėliais, kuriais buvo pridengęs picos tešlą; ji jau atrodė tiek pakilusi, kad būtų galima minkyti; virėjas tai ir padarė. Paskui Tonis Andželas vėl sudrėkino rankšluostėlius; šiek tiek juos nugręžęs, vėl pridengė dubenis, kad tešla pakiltų antrą kartą.

Jam dingtelėjo, kad laiško Kečumui pradžia galėtų būti tokia: „Man dėl visko taip neramu, negaliu liautis nerimavęs. Be to, tu juoksies iš manęs, Kečumai, nes aš netgi meldžiausi!“ Tačiau virėjas to laiško taip ir nepradėjo rašyti. Jautėsi kažkaip keistai pavargęs, nors visą rytą beveik nieko neveikė – tik užmaišė picos tešlą, nušlubavo į knygyną ir grįžo atgal. Buvo jau laikas eiti apsipirkti. „Avellino“ priešpiečių netiekdavo – tik pietus. Tonis Andželas apsipirkdavo vidurdienį; jo darbuotojai pasirodydavo prasidėjus popietei.

O dėl nerimo, tai nerimavo ne tik virėjas; Denis irgi nuolat dėl visko nerimaudavo. Bet nė vieno iš jų nerimas nekankino taip, kaip kankino Kečumą, nors jau buvo beveik birželis – purvo sezonas seniai pasibaigęs ne tik pietų Vermonte, bet ir Naujojo Hampšyro šiaurėje, kur purvas išdžiūvo prieš kelias savaites. Visi žinojo, kad seniau Kečumas kelias pirmas savaites po purvo sezono jausdavosi tarsi pakylėtas. Tačiau ne dabar; tiesą sakant, jis taip nebedžiūgaudavo nuo tada, kai virėjas su sūnumi ir vaikaičiu iš Ajovos grįžo į Vermontą. Kečumas nenorėjo, kad jie būtų taip arti Naujojo Hampšyro – ypač senasis jo bičiulis, pasivadinęs nauju vardu, prie kurio sunku priprasti.

Keisčiausia, kad šiaip dėl visko nerimaujantis virėjas apie tai nė negalvojo. Juk praėjo tiek daug laiko; šešiolika metų nuo tada, kai jis išsikraustė iš Bostono, ir dvidešimt devyneri nuo tos įvykių pilnos paskutinės nakties Tvisted Riveryje. Dominikas del Popolas, buvęs Bačiagalupas, o dabar jau Tonis Andželas, dėl daugelio kitų dalykų nerimavo labiau negu dėl Koaso apygardoje gyvenančio pikto seno kaubojaus.

Tačiau virėjui reikėjo labiau nerimauti dėl Karlo, nes Kečumas neklydo. Vermontas prie pat Naujojo Hampšyro – pernelyg arti, kad bėglys galėtų jaustis ramus. O šerifo pavaduotojas, kuriam buvo jau šešiasdešimt šešeri, išėjo į pensiją; dabar tas kaubojus turėjo daug laisvo laiko ir tebeieškojo mažojo luošio, paveržusio iš jo Indėnę Džeinę.

AŠTUNTAS SKYRIUSNEGYVAS ŠUO; ATSIMINIMAI APIE „PAS MAO“

Nuo garsiojo rašytojo „dvarelio“, – kaip Patnio gyventojai (ir netgi tėvas) vadino jo namus, – Hikori Ridž kelias daugiau negu mylią ėjo įkalnin, čia kirsdamas upelį, čia vingiuodamas palei jį. Vadinamasis aplinkinis kelias iš Patnio į Vestminster Vestą buvo paprastas gruntkelis, ir arčiau negu pusiaukelėje tarp Denio Andželo valdų Patnyje ir jo geriausio draugo namo Vestminster Veste dar buvo gana gražus ūkis, su žirgais, į kurį vedė ilgas stačiu šlaitu kylantis keliukas. Šiltu oru – nuo gegužės, kai atidengdavo savo plaukymo baseiną, iki spalio, kai jį vėl uždengdavo žiemai, – Denis paskambindavo draugui į Vestminster Vestą ir pasakydavo, kada ketina išbėgti. Ten buvo keturios ar penkios mylios, o gal ir šešios ar septynios; pasvajoti mėgstantis Denis nebeskaičiuodavo, kiek nubėga.

Užsisvajojusio rašytojo mintys dažnai sukdavosi apie tą gražų ūkį ilgo įkalnin kylančio keliuko gale, nes ten gyveno viena tokia vyresnė moteris sniego baltumo plaukais (ir dvidešimtmetės šokėjos kūnu). Denis su ja prieš keletą metų buvo užmezgęs romaną. Jos pavardė buvo Baret. Ji nebuvo ištekėjusi, – nei dabar, nei tada, – taigi jų santykiai niekam neatrodė skandalingi. Tačiau lakios vaizduotės rašytojas – nubėgęs maždaug dvi mylias – mintyse visada matydavo, kaip žūsta toje vietoje, kur status Baret keliukas susikerta su gruntkeliu. Jis bėga keliu, po akimirkos jau būtų prabėgęs pro jos keliuką, bet Baret atlekia nuo kalno, išjungusi automobilio variklį, pavaros svirtį palikusi neutralioje padėtyje, kad jis, išgirdęs, kaip iš po padangų laksto žvyro akmenėliai, jau nespėtų pasitraukti.

Būtų tikrai įspūdinga pasakotojo mirtis, – įsivaizdavo Denis. Nužudymas automobiliu, o prie nužudymo priemonės vairo – buvusi garsaus romanų rašytojo meilužė!

Tai, kad ta Baret nė neketino šitaip užbaigti rašytojo gyvenimo, neatrodė svarbu; tiesiog būtų buvusi gera istorija. Iš tikrųjų Baret buvo užmezgusi daug romanų ir (Denio manymu) nejautė noro žudyti buvusius meilužius; rašytojas labai abejojo, ar Baret taip stengtųsi kurį nors iš jų pervažiuoti. Ji visą dėmesį buvo sutelkusi į savo žirgų ir jaunatviško kūno priežiūrą.

Neretai, kai „Latchis“ kino teatre, Bratlebore, būdavo rodomas koks nors galbūt įdomus filmas, Denis pasikviesdavo Baret jo pažiūrėti, o paskui jie pietaudavo „Avellino“ restorane. Virėjas, kalbėdamasis su sūnumi, vis reikšdavo nepasitenkinimą dėl to, kad Baret amžiumi daug artimesnė jam negu Deniui. Dabar Denis dažnai jausdavosi turįs tėvui priminti, kad juodu su Baret „tik draugai“.

Denis galėdavo nubėgti penkias ar šešias mylias vienos mylios per septynias minutes greičiu, o paskutinę mylią paprastai nubėgdavo per kokias šešias minutes. Ir dabar, jau keturiasdešimt vienerių, jis tebebuvo lieknas ir nepatyręs jokių traumų; būdamas metro ir septyniasdešimties centimetrų ūgio, svėrė tik šešiasdešimt šešis kilogramus. (Jo tėtis buvo šiek tiek smulkesnis, be to, gal todėl, kad šlubavo, atrodė dar žemesnis.) Kadangi tame aplinkiniame kelyje į Vestminster Vestą kartais pasipainiodavo koks piktas šuo, Denis bėgiodavo su dviem nupjautomis skvošo rakečių rankenomis. Jei šuo jį – bėgantį – puldavo, Denis viena iš tų rankenų imdavo badyti šuniui snukį – kol šuo ją sugriebdavo dantimis. Tada Denis kita rankena jam kaip reikiant trinktelėdavo – paprastai per viršunosę.

Denis skvošo nežaidė. Skvošo žaidėjas buvo tas jo Vestminster Veste gyvenantis draugas. Netyčia sulaužęs vieną iš savo rakečių, Armandas Desimonas ją atidavė Deniui, o šis nupjovė lankelį, pasiliko tik rankeną. Armandas užaugo Nort Ende, maždaug dešimčia metų anksčiau, negu ten apsigyveno Denis su tėčiu; kaip ir virėjas, Armandas vis dar važinėdavo į savo pamėgtą Bostoną apsipirkti. Armandas su Deniu mėgo vienas kitam ruošti valgį. Seniau juodu kartu dirbo Vindamo koledžo Anglų kalbos katedroje, o kai koledžas žlugo, Armandas įsidarbino mokytoju privačioje parengiamojoje Patnio mokykloje. Jo žmona, Meri, buvo Džo anglų kalbos ir istorijos mokytoja klasikinėje mokykloje.

Praturtėjęs ir išgarsėjęs, Denis Andželas prarado kelis pirmiau turėtus draugus, bet ne Desimonus. Armandas buvo skaitęs visų, išskyrus patį pirmą, Denio Andželo romanų rankraščius. Taigi jis buvo penkių iš šešių Denio parašytų knygų pirmasis skaitytojas. Tokio draugo neprarasi.

Savo sodyboje Vestminster Veste, senoje daržinėje, Armandas įsirengė skvošo salę; jis vis šnekėjo, kad šalia tos daržinės išsikas plaukymo baseiną, tačiau kol kas juodu su Meri plaukiodavo Denio baseine. Beveik kiekvieną popietę, kai nelydavo, rašytojas nubėgdavo į Vestminster Vestą, pas Desimonus; paskui Armandas su Meri jį parveždavo į Patnį ir jie visi maudydavosi baseine. Vėliau Denis įpildavo Desimonams ko nors išgerti ir atnešdavo taures prie baseino.

Pats Denis negėrė jau šešiolika metų – pakankamai ilgai, kad galėtų namuose turėti alkoholio ir taisyti gėrimus draugams. Jam nė į galvą neateidavo surengti kviestinius pietus be vyno, nors jis puikiai prisiminė, kad kadaise, kai liovėsi gėręs, kurį laiką išvis negalėdavo būti šalia geriančių žmonių. Tada, Ajova Sityje, jam tai buvo didžiulė problema.

O antras rašytojo gyvenimo tarpsnis Ajova Sityje, su tėčiu ir mažuoju Džo, – na, iš esmės tai atrodė tarsi ramus interliudas, tik retkarčiais kas nors sukeldavo nemalonius prisiminimus apie ankstesnį gyvenimą tame mieste, su Keite. Dabar žvelgdamas į praeitį, Denis galvojo, kad paskutiniai treji metai Ajovoje, – aštuntojo dešimtmečio pradžioje, kai Džo mokėsi antroje, trečioje ir ketvirtoje klasėje ir didžiausias pavojus jam grėsdavo tada, kai važinėdavosi dviračiu, – buvo beveik palaimingi. Ajova Sityje tuomet buvo saugu.

Džo buvo septyneri, kai jis su tėčiu ir seneliu vėl atsidūrė Ajovoje, ir tik dešimt, kai jie visi grįžo į Vermontą. Gal tokio amžiaus vaikas apskritai būna saugiausias, – bėgdamas galvojo rašytojas, – gal Ajova Sitis čia niekuo dėtas.

Kaip vaikystė suformuoja tavo charakterį – ir dar daugiau: kaip iš naujo išgyveni savo vaikystę, kai jau esi suaugęs, – tokios mintys (kartais gana įkyrios) apnikdavo bėgiojantį rašytoją Denį Andželą. Nuo tada, kai jam buvo dvylika, jis vis baiminasi dėl savo tėvo; virėjas ir dabar tebėra medžiojamas. Kaip ir jo tėtis, tik dėl kitų priežasčių, Denis labai jaunas tapo tėvu, – be to, jis irgi buvo vienišas tėvas (netgi tada, kai dar gyveno su Keite). Dabar, būdamas keturiasdešimt vienerių, Denis labiau baiminosi dėl jaunojo Džo negu dėl tėčio.

Gal ne tik Keitės Kalahan genai kalti dėl to, kad Džo nuolat gresia koks nors pavojus; Denis nelabai tikėjo ir kad jo sūnus tokį beatodairiškumą bus paveldėjęs iš savo laisvos dvasios senelės, tos bebaimės moters, žiemos pabaigoje rizikavusios prisišaukti nelaimę ant Tvisted Riverio ledo. Ne, žiūrėdamas į aštuoniolikmetį Džo, Denis matydavo save tokio pavojingo amžiaus. Kad ir ką virėjas su Kečumu įžvelgė (kartais klaidingai) Denio Andželo romanuose, jie tikrai negalėjo suvokti, kiek daug visokių likimo kirčių Denis išvengė – ne tik gyvendamas su Keite, bet ir daug anksčiau.

Džouzė Dimatija, su kuria penkiolikametis Denis mylėjosi prieš išvažiuodamas į Ekseterį, jam nebuvo pirma; be to, nors Karmela juos ir užklupo, ne Džouzė buvo nėščia. Kečumas tikrai vežė Denį į tą našlaičių prieglaudą Meine, kur dirbo labai miela akušerė, tačiau su vyriausia Dimatijų dukterimi, Tereza. (Gal Tereza visus prezervatyvus atidavė jaunesnėms seserims, pamiršusi keletą pasilikti sau.) Bet pirmą kartą Denis mylėjosi ne su Tereza ir ne su kita tokio pat amžiaus pussesere, Elena Kalodžero, – nors jį daug labiau traukė tos vyresnės, o ne jo amžiaus mergaitės, tarp jų ir Džouzė, kuri buvo tik truputį vyresnė. Jaunąjį Deną, beje, dar sugundė ir viena vyresnė pusseserė iš Saetų giminės, Džiuzepina, bet ir ji nebuvo pirma suvedžiotoja.

Ne, žinoma, – tas labai reikšmingas ir daug ką lemiantis pirmas kartas berniukui buvo su teta Filomena, jauniausia motinos seserimi; tada Deniui buvo tik keturiolika. O Filomenai, kai ji ėmė slapta susitikinėti su jaunuoju sūnėnu, ko gero, jau turėjo būti dvidešimt aštuoneri ar devyneri, o gal ir trisdešimt? Apie tai Denis ir galvojo, kai bėgti jam buvo likusios tik dvi mylios.

Dar nebuvo pasibaigusi gegužė; visus kandžiojo mašalai, bet, žinoma, ne Denį, bėgantį šitokiu greičiu, vis greičiau ir greičiau. Bėgdamas jis girdėjo padažnėjusį savo kvėpavimą ir širdies dūžius, tačiau Deniui atrodė, kad dabar jis švokščia ir jo širdis daužosi ne taip garsiai kaip anuomet, kai būdavo su ta savo pakvaišusia teta Filomena. Ką ji sau manė? Juk iš tikrųjų mylėjo Denio tėtį, o virėjas į ją net nežiūrėdavo. Gal Filomenai atrodė, kad iki ausų įsimylėjęs sūnėnas, negalintis atplėšti žvilgsnio, bus visai geras paguodos prizas?

Ji buvo tik antra Saetų ir Kalodžerų giminės moteris, lankiusi koledžą, bet Filomena pasižymėjo ir dar kai kuo, kaip ir jos vyresnė sesuo Rouzė, – nežabotu elgesiu su vyrais. Filomenai gal buvo tik dvylika, – daugių daugiausia trylika ar keturiolika, – kai šeima išsiuntė Rouzę į šiaurę. Filomena mylėjo Rouzę, žiūrėdavo į ją pagarbiai – ir staiga pamatė, jog Rouzė užsitraukė gėdą ir yra nubausta, kad pasimokytų jaunesnės šeimos mergaitės. Filomena tada buvo atiduota į katalikišką Šventosios Širdies mergaičių mokyklą prie Polo Reviro namų Šiaurės aikštėje. Apsaugota nuo berniukų, kaip tik dvasiškai ir žmonių jėgomis buvo įmanoma.

Denis Andželas, bėgdamas vis greičiau, svarstė, kad gal kaip tik todėl tetai Filomenai lyg ir labiau rūpėjo jis, berniukas, negu suaugę vyrai. (Išskyrus jos garbintos sesers našlį, – tačiau Filomena, matyt, jautė, kad virėjas jai nepasiekiamas, niekada neišsipildysianti svajonė, o Denis, dar nepradėjęs skustis, buvo paveldėjęs ilgas tėvo blakstienas ir šviesią, kone gležną mamos odą.) Kita vertus, Filomeną turbūt paveikė ir tai, kad keturiolikmetis berniukas dievino ją – savo gražią, smulkutę tetą. Denio tėtis tvirtino, kad Filomenos akys ne tokios pavojingai mėlynos kaip Rouzės; tačiau teta Filomena – ne tik jos akys – vis dėlto buvo gana pavojinga ir kaip reikiant pakenkė Deniui. Pirmiausia, po Filomenos nė viena bendraamžė Deniui neatrodė įdomi – na, kol jis susipažino su Keite.

Virėjas su Kečumu padarė skubotą išvadą, kad jaunajam Denieliui Keitė pasirodė panaši į jo motiną. O iš tikrųjų vaikinas turbūt matė tą keistą tramdomos mergaitės ir piktos jaunos moters – pražūtingai besielgiančios ištvirkėlės – derinį; Keitė buvo tarsi jaunesnė ir labiau politika besidominti teta Filomena. Viena nuo kitos jos skyrėsi tik tuo, kad Filomena nuoširdžiai atsidavė berniukui ir jos pastangos meilės žaidimuose nurungti Denio pažįstamas žalias mergiūkštes buvo labai sėkmingos. Filomena, negalėjusi aiškiai išreikšti savo seksualumo, kai buvo mergaitė, dabar (bebaigdama trečią dešimtį ir pradėjusi ketvirtą) atrodė lyg apsėsta. O Keitė Kalahan, kai Denis su ja susipažino, buvo jau beveik abejinga seksui; tai, kad ji nuolat su kuo nors mylėdavosi, dar nereiškė, kad mylėtis jai iš tikrųjų patiko. Kai Denis su ja susipažino, Keitė į seksą jau žiūrėjo kaip į derybų būdą.

Kai Denis mokėsi parengiamojoje mokykloje, jo teta Filomena beveik kiekvienam savaitgaliui užsisakydavo kambarį „Ekseterio užeigoje“. Slapti pasimatymai tame apipelėjusiame mūriniame pastate berniukui buvo neprilygstamas malonumas ir viena iš priežasčių, kodėl jis tiek mažai Ekseterio savaitgalių praleido namuose Nort Ende. Karmela su virėju penktadienių ir šeštadienių vakarais „Vicino a Napoli“ restorane visada turėdavo daugiausia darbo, o berniukas dulkindavo savo jaunatvišką tetą – dažnai kolonijinio stiliaus lovoje su keturiais stulpeliais, po permatomu baltu baldakimu. (Jis buvo bėgikas, o bėgikai juk ištvermingi.) Pasileidėlės Filomenos padedamas, Denis tapo nepriklausomas ir nuo tikrosios, ir nuo Ekseterio šeimos – beveik kaip suaugęs žmogus.

Ar jam galėjo rūpėti Ekseterio šokiai su įvairių mergaičių mokyklų mokinėmis? Ar galėjo nekaltas atidžiai prižiūrimų mokinių apsikabinimas šokių aikštelėje prilygti aistringam nuo prakaito slidžių jo ir Filomenos kūnų sąlyčiui, kuriuo jis mėgavosi beveik kas savaitę – ne tik kol mokėsi Ekseteryje, bet ir pirmus dvejus studijų metus Darame?

Ir visą tą laiką tie Kalodžerai ir Saetos gailėjosi „vargšės“ Filomenos; nors ir tokia graži, ji jiems atrodė tarytum mergina, kurios niekas nekviečia šokti, netekėjusi teta ir jau beveik senmergė. Jie nė neįtarė, kad ta moteris ištisus septynerius metus tenkino nepasotinamo vyru tampančio paauglio lytinius poreikius. Per tuos septynerius metus, paėmusi į savo rankas Denio lytinį gyvenimą, teta Filomena su kaupu atsigriebė už prarastą laiką. Tai, kad ji mokytojavo Šventosios Širdies mergaičių mokykloje, – toje pačioje katalikiškoje aplinkoje, kur šeima ją kadaise laikė uždarytą, – buvo puiki priedanga.

Visi tie kiti Kalodžerai ir Saetos manė, kad Filomena „apgailėtina“, taip apie ją šnekėjo ir tėtis, – prisiminė Denis, bėgdamas vis greičiau ir greičiau. Iš pažiūros Filomena atrodė tikras padorumo ir katalikiško santūrumo pavyzdys, bet – o! – tik ne tada, kai nusimesdavo drabužius!

„Na, aš neleidžiu jiems nuobodžiauti per išpažintį“, – sakė Filomena sužavėtam sūnėnui, kuriam ji buvo tarsi koks etalonas; nė viena iš vėliau Denio gyvenime atsiradusių jaunų moterų nesielgė taip erotiškai, kaip jo teta.

Filomena buvo jau įpusėjusi, o gal ir bebaigianti ketvirtą dešimtį, – jos pačios manymu, per sena, kad gimdytų, – kai iškilo klausimas, ar Denis keliaus į Vietnamą, ar ne. Ji gal būtų buvusi laimingesnė, jei viską būtų sutvarkęs Kečumas; netekęs poros pirštų, Denis gal dar kurį laiką būtų pabuvęs su savo teta. Filomena buvo pamišusi, bet nekvaila; ji suprato, kad amžinai savo mielojo Denio prie savęs neišlaikys. Keitės Kalahan sumanymas jai patiko labiau negu tai, ką ketino daryti Kečumas, – šiaip ar taip, Filomena savotiškai mylėjo sūnėną, be to, ji nepažinojo Keitės.

Jei Filomena būtų pažinojusi tą vulgarią merginą, gal būtų verčiau pasirinkusi Kečumo peilį, bet galiausiai apsispręsti turėjo ne ji. Filomena jautėsi laiminga, kad jai pavyko patraukti beveik visą tokio energingo vaikino dėmesį ir išlaikyti jį pakerėtą septynerius metus. Dėl Denio flirtavimo su tomis Dimatijų mergiūkštėmis ir keliomis pusseserėmis ji nesijaudino. Filomena visada žinojo, kad Denis grįš pas ją, apimtas atsinaujinusios aistros. Tos nerangios šlervytės toli gražu jai neprilygo – bent jau įsimylėjusio vaikino manymu. Ir Keitė netapo jaunesne Filomena, apie kokią Denis galbūt svajojo – ir kokios kadaise troško.

Filomena tikriausiai įpusėjo arba jau baigia šeštą dešimtį, – galvojo rašytojas, bėgdamas dar greičiau. Ji taip ir neištekėjo; Šventosios Širdies mokykloje nebedirbo, bet vis dar mokytojavo. Išleidęs romaną su kabliataškiu pavadinime, – visi iš jo šaipėsi („Senmergė; arba netekėjusi teta“), – rašytojas Denis Andželas gavo ir vieną gerą atsiliepimą, už kurį buvo dėkingas.

Filomena laiške rašė: „Man tikrai patiko tavo romanas, kaip tu, be abejo, ir tikėjaisi, – jaučiuosi labai pagerbta ir tik truputį, visiškai pagrįstai, smerkiama. Taip, aš tave apgavau ir tavimi naudojausi – bet tik iš pradžių. Tai, kad su manimi buvai taip ilgai, leido man savimi didžiuotis, kaip dabar didžiuojuosi tavimi. Atleisk, jei kurį laiką dėl manęs tau buvo sunku deramai įvertinti tas nepatyrusias mergaites. Tačiau tu turi išmokti protingiau pasirinkti, mielasis, – dabar, kai jau esi šiek tiek vyresnis, negu aš buvau tada, kai abu pasukome savais keliais.“

Tą laišką ji parašė prieš dvejus metus – „Senmergė; arba netekėjusi teta“ pasirodė aštuoniasdešimt pirmaisiais. Deniui dažnai norėdavosi ją dar kartą pamatyti, bet kaip jis galėjo vėl aplankyti Filomeną nepuoselėdamas nerealių vilčių? Penktą dešimtį pradėjęs vyriškis ir jau beveik šešiasdešimties sulaukusi jo netekėjusi teta – na, kokie dabar galėjo būti jų santykiai?

Be to, jis taip ir neišmoko protingiau pasirinkti, kaip jam patarė Filomena; gal sąmoningai nusprendė nesirinkti moterų, su kuriomis būtų galėjęs užmegzti nuolatinį ryšį. Tačiau rašytojas žinojo, jog dabar jau yra per senas, kad vis dar laikytų savo tetą atsakinga už tai, kad supažindino jį su seksu, kai jis dar buvo per jaunas. Kad ir kaip Deniui nesinorėjo su niekuo susisaistyti, dėl to jis negalėjo kaltinti Filomenos – dabar jau tikrai ne.

Denis pribėgo tą vietą, kur jį galėjo užpulti šuo; jei kildavo kokių keblumų, tai tik čia. Jis jau dairėsi šuns skirtingų spalvų akimis, žiūrėjo į siaurą, lygų keliuką, kurio pakraščiuose riogsojo niekam nebereikalingos transporto priemonės – nevažiuojantys lengvieji automobiliai, kai kurie be padangų, sunkvežimiai be variklių, ant šono nuvirtęs motociklas be vairo, – kai didelis šuo, patinas, staiga iššoko iš „Folksvageno“ autobusėlio, kuris buvo be durų. Tas haskio ir aviganio mišrūnas išbėgo į kelią pasirengęs mirtinai kovai – nelodamas, nė nesuurzgęs, nusiteikęs labai dalykiškai. Buvo girdėti tik jo letenų tapsėjimas ant gruntkelio; jis dar net nešnopavo.

Denis jau ne kartą turėjo atremti jo puolimą skvošo rakečių rankenomis, be to, susibarė su tokiu pat karingu jo savininku – dvidešimt kelerių metų vyriškiu, gal kokiu taip ir neišvykusiu buvusiu Vindamo koledžo studentu. Tas vyrukas, kuris atrodė kaip hipis, bet tikrai nebuvo pacifistas, galėjo būti vienas iš daugybės Patnio apylinkėse gyvenančių vaikinų, kurie sakėsi esą „dailidės“. (Jei taip, tai jis buvo arba išvis nedirbantis dailidė, arba dirbantis namuose.)

– Prižiūrėk savo šunį! – tąkart jam, stovinčiam keliuko gale, šūktelėjo Denis.

– Eik velniop! Bėgiok kitur! – surėkė hipiuojantis dailidė.

Dabar tas palaidas šuo vėl taikėsi įkąsti bėgikui. Denis pasitraukė į dešinį kelio pakraštį ir mėgino pabėgti nuo šuns, bet mišrūnas greitai jį pasivijo. Denis sustojo kaip tik priešais hipiuojančio dailidės keliuką; šuo irgi sustojo – ėjo ratu aplink Denį, galvą nuleidęs prie žemės, iššiepęs dantis. Kai jau griebė už šlaunies, Denis viena skvošo raketės rankena dūrė jam į ausį; kai mišrūnas sučiupo tą rankeną dantimis, Denis kita rankena iš visų jėgų tvojo jam per viršunosę, paskui į tarpuakį. (Viena mišrūno akis buvo melsva kaip Sibiro haskio, o kita – tamsiai ruda, skvarbesnė, kaip vokiečių aviganio.) Šuo sucypęs paleido pirmąją raketės rankeną. Denis trenkė jam per vieną ausį, paskui per kitą, ir mišrūnas akimirksniu atsitraukė.

– Nelįsk prie mano šuns, šunsnuki! – riktelėjo hipiuojantis dailidė. Jis ėjo artyn savo keliuku, tarp sukežusių automobilių eilių.

– Prižiūrėk savo šunį, – tepasakė jam Denis. Ir jau bėgo toliau, kai staiga pamatė antrą šunį – tokį panašų į pirmąjį, kad iš pradžių net pamanė, jog tai tas pats mišrūnas. Bet po akimirkos jau du šunys šokinėjo aplink jį, taikėsi įkąsti; antrasis vis stengėsi būti jam už nugaros. – Pasišauk šunis! – surėkė Denis hipiuojančiam dailidei.

– Eik velniop! Bėgiok kitur! – atsakė tas tipas, jau grįždamas namo; jam nerūpėjo, ar jo šunys sukandžios Denį, ar ne. O jie labai stengėsi Deniui įkąsti, bet jam pavyko sugrūsti vieną raketės rankeną pirmajam šuniui į gerklę ir atgalia ranka labai sėkmingai trenkti antrajam į snukį, tiesiai į akį, – kai jis jau buvo bekandąs į blauzdą. Paskui Denis spyrė skvošo raketės rankena springstančiam šuniui į kaklą. Kai šuo jau norėjo sprukti, Denis jam dar trinktelėjo kažkur už ausies; šuo parkrito, tačiau tuoj pat vėl pašoko. Antrasis jau spūdino šalin. Hipiuojančio dailidės dabar, kai jo šunys atsitraukė į savo keliuką, nebuvo matyti.

Kai Denis pirmą kartą apsigyveno Vindamo apygardoje, piktas šuo bėgiodavo prie šalutinio kelio tarp Damerstono ir Patnio mokyklos. Denis paskambino valstijos policijai; buvo kilęs panašus ginčas su priešiškai nusiteikusiu šuns savininku. Vienas valstijos policininkas nuvažiavo su juo pasišnekėti, ir kai šuo tą policininką puolė, policininkas šunį nušovė – tiesiog ant keliuko prie namo.

– Ką pasakėte savininkui? – tąkart paklausė Denis to policininko. (Jis buvo vardu Džimis; Denis nuo to laiko su juo draugavo.)

– Liepiau prižiūrėti savo šunį, – atsakė Džimis.

Nuo tada ir Denis taip sakydavo, tik ne taip valdingai kaip policininkas, be abejo. Dabar, daugiau nebepatyręs jokių nemalonių nuotykių, jis nubėgo pas Desimonus, tačiau Deniui labai nepatikdavo, jei bėgdamas paskutines dvi mylias dėl ko nors turėdavo sulėtinti tempą. Jis papasakojo Armandui apie tuos du šunis ir hipiuojantį dailidę.

– Paskambink savo draugui Džimiui, – patarė Armandas, bet Denis jam paaiškino, kad valstijos policininkas tikriausiai būtų priverstas nušauti abu šunis.

– Tai gal mums patiems reikėtų nudėti vieną iš jų? – pasiūlė Armandas. – Tada tas hipiuojantis dailidė gal suprastų, ką jam sakai.

– Atrodo žiauroka, – tarė Denis. Jis suprato, kaip Armandas siūlo nudėti vieną iš haskio ir aviganio mišrūnų. Desimonų šuo buvo grynakraujis vokiečių aviganis, patinas, vardu Gaidys. Net kai buvo mažas šuniukas, Gaidys prie kitų šunų prieidavo atstatęs krūtinę, pasipūtęs, išdidus ir grėsmingas, – todėl ir gavo tokį vardą. Bet Gaidys neblefavo. Užaugęs jis tapo tikru šunų žudiku – Gaidys negalėjo pakęsti kitų patinų. Bent jau vienas iš Denį puolusių šunų tikrai buvo patinas; o dėl kito tai rašytojas negalėjo būti tikras, nes šis puolė iš užpakalio.

Armandas Desimonas buvo ne tik kad vienintelis literatas, su kurio Denis Andželas draugavo Patnyje; Armandas tikrai daug skaitė, juodu su Deniu gana dalykiškai padiskutuodavo apie perskaitytas knygas. Bet Armandas iš prigimties buvo linkęs konfrontuoti; Deniui kartais atrodydavo, kad jis – tarsi civilizuotesnis Kečumas.

Denis konfrontacijos paprastai vengdavo – ir dažnai dėl to gailėdavosi. Žmonės, susiginčiję su rašytoju ar jį užsipuolę, pamanydavo, kad jis išvis nesipriešins; jie labai nustebdavo arba netgi įsižeisdavo, kai Denis vis dėlto atsikirsdavo, – bet tik suerzintas trečią ar ketvirtą kartą. Ilgainiui Denis suprato, kad tokie nuolat jį užgauliojantys ir siutinantys žmonės baisiai pasipiktina suvokę, kad jis skaičiavo įžeidimus.

Armandas neskaičiuodavo. Puolamas jis irgi puldavo – iškart. Denis neabejojo, kad taip elgtis daug sveikiau, – ypač rašytojui, – bet jo prigimtis buvo ne tokia kaip Armando. Ir šiuo kebliu atveju, susidūręs su nedrausmingais šunimis, Denis Andželas leidosi įkalbamas tik todėl, kad manė, jog Armando pasiūlytas gynybos būdas šiek tiek geresnis. („Tada tas hipiuojantis dailidė gal suprastų, ką jam sakai“, – samprotavo Armandas.)

Rašytojas turėjo žinoti, jog taip būtų tik jei Gaidys įkąstų pačiam tam hipiuojančiam dailidei. Tačiau Gaidys buvo ne toks; žmonių Gaidys nekandžiodavo.

– Tik vieną šunį, Armandai, – pažadėk, – paprašė Armando žmona, Meri, kai jie visi, su Gaidžiu, sulipo į automobilį ir jau važiavo pas Denį.

– Sakyk Gaidžiui – tegu jis pažada, – tarė Armandas; jis buvo boksininkas – kadaise, kai koledžai ir universitetai turėjo boksininkų komandas. Armandas vairavo, Denis sėdėjo priekyje šalia jo, „VW Beetle“ keleivio vietoje, o tariamai daug prisikentėjusi Meri su lekuojančiu vokiečių aviganiu – ant užpakalinės sėdynės. Dažnai atrodydavo, kad Meri pyksta dėl tokio vyro kovingumo ir kad jai tuoj trūks kantrybė, bet Denis žinojo, jog Armandas su Meri – nenugalima pora; širdyje juodu visada palaikydavo vienas kitą. Gal Meri buvo panašesnė į Armandą negu pats Armandas. Denis prisiminė, ką ji pasakė, kai vienas toks mokytojas buvo išmestas iš darbo – buvęs jos kolega klasikinėje mokykloje, vėliau kartu su Armandu dirbęs privačioje parengiamojoje Patnio mokykloje.

„Teisingumas – labai retas dalykas, todėl ir malonus“, – tada pasakė Meri. (O dabar, – galvojo Denis, – ar tik atrodo, kad Meri nepritaria vyrui, nusprendusiam Gaidį paskirti budeliu?)

Galiausiai Denis Andželas (teisindamasis) būtų galėjęs pasakyti tik kad jam buvo nelengva sutikti su siūlymu nužudyti šunį – nors tas šuo jį ir puolė. Tačiau kiekvieną kartą, kai Armandas panašiais atvejais ką nors siūlydavo, – ypač jei tai būdavo susiję su doroviniu apsisprendimu, – Denis kažkodėl sutikdavo.

– O, šnekėjai apie šitą šiknių? – paklausė Armandas, kai Denis jam parodė nebevažiuojančiais automobiliais užgriozdintą keliuką.

– Tu jį pažįsti? – nustebo Denis.

– Tu jį pažįsti! – tarė Armandas. – Jis tikrai buvo vienas iš tavo studentų.

– Vindame?

– Žinoma, kad Vindame.

– Nepažinau. Vargu ar jis kada nors buvo mano studentas, – pasakė bičiuliui Denis.

– Ar prisimeni visus vidutiniokus, kuriems dėstei, Deni? – paklausė Meri.

– Jis tik dar vienas hipiuojantis dailidė – o gal ir ne dailidė, – tarė Denis, tačiau net pats suabejojo tuo, ką sako.

– Gal rašantis dailidė? – spėjo Armandas. Deniui Andželui nė į galvą nebuvo atėję, kad tas vaikinas gali žinoti, kas jis toks. Patnyje būsimų rašytojų buvo beveik tiek pat kiek ir hipių, kurie sakėsi esą dailidės. (Priešiškumas arba pavydas, su kuriuo, kaip rašytojas, susidurdavai Vermonte, dažnai būdavo provincialios galvosenos išraiška.)

Haskio ir aviganio mišrūnas paprastai neprilygsta grynakraujui vokiečių aviganiui, tačiau tie šunys buvo du. Kita vertus, turbūt jokie du šunys negalėjo prilygti Gaidžiui. Denis išlipo iš folksvageno ir nulenkė savo sėdynės atlošą – išleido Gaidį. Abu mišrūnai puolė iškart, vos tik priekinės vokiečių aviganio letenos prisilietė prie žemės. Denis tiesiog įšoko atgal į automobilį ir žiūrėjo. Vieną šunį Gaidys užpjovė taip greitai, kad nei Denis, nei Desimonai nespėjo pamatyti, ar antrasis šuo patinas, ar patelė; jis palindo po folksvagenu, kur Gaidys negalėjo jo pasiekti. (Pirmąjį vokiečių aviganis griebė už gerklės ir dukart papurtęs perlaužė kaklą.)

Armandas pašaukė Gaidį, ir Denis jį įleido į folksvageną. Hipiuojantis arba rašantis dailidė, išėjęs į lauką, spoksojo į negyvą šunį; jis dar nesuvokė, kad kitas jo šuo lindi po tuo mažyčiu automobiliuku.

– Prižiūrėk savo šunį, – pasakė jam Denis, kai Armandas lėtai pavažiavo atbulas – per antrąjį haskio ir aviganio mišrūną. Jie pajuto tik krestelėjimą, kai vienas iš priekinių ratų persirito per šunį, ir išgirdo, kaip tas šuo suurzgė. Pervažiuotas mišrūnas sunkiai atsistojo ir pasipurtė; irgi patinas, dabar Denis jau matė. Jis žiūrėjo, kaip tas šuo priėjęs uosto negyvą savo porininką, o nelemtas hipis stebeilijo į folksvageną, atbulom išvažiuojantį iš jo keliuko. Bet ar tai Meri (arba Armandas) turėjo omeny, kalbėdami apie „teisingumą“? Gal būtų buvę geriau, jei būčiau paskambinęs Džimiui, – galvojo Denis, – net jei Džimis galiausiai būtų nušovęs abu šunis. Rašytojas neabejojo, kad iš tikrųjų kas nors turėjo nušauti tų šunų savininką; būtų buvusi geresnė istorija.

Kai ko aš tikrai ilgėsiuosi, jei kada nors turėsiu išsikraustyti iš Vermonto, – galvojo Denis Andželas, bet labiausiai jis ilgėsis Armando ir Meri Desimonų. Denis žavėjosi jų sugebėjimu dėl nieko neabejoti.

Denio sodyboje Patnyje vokiečių aviganis, šunų žudikas, stebėjo baseine plaukiojančius tris draugus. Gaidys nesimaudė, bet mielai palakė šalto vandens iš Denio padėto nemažo dubenėlio; o Armandui ir Meri rašytojas įpylė džino su toniku. Vėliau Denis Gaidį kaip tik tokį geriausiai ir prisimindavo – akivaizdžiai patenkintą, lekuojantį prie giliojo baseino galo. Tas didžiulis aviganis mylėjo mažus vaikus, bet negalėjo pakęsti kitų vyriškosios lyties šunų; to gyvulio gyvenimo istorijoje, matyt, buvo kažkas, dėl ko jis toks tapo; kažkas, ko nežinojo nei Denis, nei Desimonai.

Po kurio laiko Gaidys žuvo viename kaimo kelyje – jį, beatodairiškai besivejantį mokyklos autobusą, nutrenkė kažkoks automobilis. Smurtas gimdo smurtą, kaip jau žinojo Kečumas su virėju, kaip kada nors galbūt supras tas beveik pamirštas hipiuojantis dailidė, vieno negyvo ir vieno staiga atgijusio šuns savininkas.

Denis tada dar nežinojo, jog tąkart aplinkiniu keliu iš Patnio į Vestminster Vestą bėgo paskutinį kartą. Šiame pasaulyje tiek daug nelaimingų atsitikimų, ar ne? Tokiame pasaulyje turbūt išmintingiau elgiasi tie, kurie stengiasi su niekuo per daug nekonfrontuoti.

Jų vyrai Mailano melsvųjų eglių apdorojimo fabrike jau nebedirbo. Dabar jie tik taisinėdavo visokius variklius ar šiaip kokius mechanizmus. Storosios buvusių lentpjūvės darbininkų žmonos – Dotė ir Mei, tos senos bjaurybės, – kiekviena pasitaikiusia proga, kad ir kaip toli reikėdavo važiuoti, stengdavosi ištrūkti iš miestelio, pailsėti nuo įgrisusių sutuoktinių. Abi pagyvenusios damos jau seniai buvo pastebėjusios, kad į pensiją išėję vyrai darosi labai įkyrūs; Dotė ir Mei laiką labiausiai mėgo leisti viena kitos draugijoje. Dabar, kai jaunesnieji Mei vaikai (ir vyresnieji vaikaičiai) gimdė dar daugiau vaikų, ji galėdavo sakyti, kad jiems reikia jos pagalbos, kiekvieną kartą, kai kuri nors motina (ir kieno nors naujagimis) grįždavo į namus iš ligoninės. Kad ir kur būdavo tie namai, Mei turėdavo progą ištrūkti iš Mailano. Dotė visada pabūdavo jos vairuotoja.

Jos abi buvo jau šešiasdešimt aštuonerių, porą metų vyresnės už Kečumą, kurį kartais matydavo, – Kečumas gyveno Erole, šiek tiek toliau į Androskogino aukštupį. Senasis medkirtys niekada nepažindavo Dotės ir Mei, – kita vertus, nebūtų kreipęs dėmesio į jas, net jei būtų pažinęs, – bet į jį tai dėmesį atkreipdavo visi; nekokia Kečumo, nesuvaldomo patrakėlio, reputacija išskyrė jį iš kitų kaip ir randas ant kaktos – aiškiai matomas audringos praeities ženklas. O Dotė buvo priaugusi dar beveik trisdešimt kilogramų, Mei – gal kokius trisdešimt šešis ar septynis; abi žilos, vėjo nugairintais veidais, kokius dažnai matome šiaurėje; be to, jiedvi kasdien beveik nieko daugiau neveikė, tik valgė ir valgė, kaip kartais valgo kai kurie šiauriečiai, lyg nuolat būtų išbadėję.

Šiaurinę Naujojo Hampšyro dalį Dotė su Mei pervažiavo Grovtono keliu, per Starką, – kelias beveik visą laiką ėjo palei Amonusuką, – o Lankasteryje pervažiavusios per Konektikuto upę, atsidūrė Vermonte. Į 91-ąją magistralę įsuko žemiau Sent Džonsberio ir toliau traukė į pietus. Kelionė buvo tolima, bet jos neskubėjo. Mei duktė, o gal vaikaitė, pagimdė Springfilde, Masačusetso valstijoje. Atvykusios vakarienės laiku, Dotė su Mei neišvengiamai turėtų maitinti krūvą mažų vaikų ir paskui dar viską sutvarkyti. Senosios damos nebuvo tokios kvailos – jiedvi nusprendė verčiau sustoti pavakarieniauti kur nors pakeliui. Tada galės niekieno netrukdomos sočiai prisivalgyti, o Springfilde pasirodys jau po vakarienės; jeigu jodviem pasiseks, kas nors kitas jau bus suplovęs indus ir suguldęs mažiausius vaikus.

Popietei įpusėjus, maždaug tada, kai tos senos bjaurybės 91-ąja magistrale važiavo per Makindou Folsą, virėjas su savo darbuotojais „Avellino“ restorane baigė valgyti. Tonį Andželą, sočiai pamaitinusį savo personalą ir žiūrintį, kaip visi tvarkosi ir rengiasi tiekti pietus klientams, visada apimdavo ilgesys. Ir dabar jis galvojo apie tuos metus Ajova Sityje, aštuntajame dešimtmetyje, – tą atotrūkį nuo gyvenimo Vermonte, tą ramų interliudą, ir virėjas, ir jo sūnus prisimindavo.

Gyvendamas Ajova Sityje, Tonis Andželas dirbo šefo padėjėju brolių Čengų kiniškų patiekalų restorane Pirmojoje aveniu – kaip virėjas vadino Koralvilio kelią. Broliai Čengai gal būtų turėję daugiau klientų, jei būtų įsikūrę arčiau miesto centro; jų restoranas buvo pernelyg prabangus Koralvilio keliui, nepastebimas tarp užkandinių, kur galėjai gauti greitai patiekiamo maisto, ir pigių motelių, tačiau broliams patiko, kad jie taip arti magistralės; be to, „Didžiojo dešimtuko“ universitetų sporto savaitgaliais, kai kuri nors Ajovos komanda rungtyniaudavo namuose, restoranas sutraukdavo daug atvykėlių. Tačiau daugumai studentų jis vis dėlto buvo pernelyg brangus, – nebent mokėdavo jų tėvai, – o dėstytojai, kuriuos Čengai laikė galima klientūra, turėjo automobilius ir nesitenkino vien šalia universiteto miestelio esančiais barais ir restoranais.

Tonio Andželo manymu, ir tai, kad Čengai savo restoraną pavadino „Pas Mao“, buvo labai abejotinas jų, kaip verslininkų, sprendimas – toks pavadinimas gal galėjo labiau patikti politika nusivylusiems studentams negu jų tėvams ar sporto aistruoliams iš kitų miestų, – tačiau broliai Čengai tuo laiku buvo kaip reikiant įsitraukę į antikarinius protestus. Viešoji nuomonė, ypač mieste, kuriame įsikūręs universitetas, buvo nukreipta prieš karą; nuo septyniasdešimt antrųjų iki septyniasdešimt penktųjų prie Senojo Kapitolijaus, Ajovos universiteto miestelyje, buvo surengta daug demonstracijų. Pavadinimas „Pas Mao“, žinoma, būtų buvęs paveikesnis Madisone arba An Arbore. O Koralvilio kelyje kartais koks patriotas – pralekiantis pro šalį greitai dingstančiu lengvuoju automobiliu arba nedideliu sunkvežimiuku – į restorano langą mesdavo plytą ar akmenį.

– Kažkoks karingas ūkininkas, – numodavo ranka A Gou Čengas, vyresnysis brolis. Ah Gou Šanchajaus tarme ir reiškia „Didysis Brolis“.

Jis buvo nuostabus virtuvės šefas; valgių gaminimo meno mokėsi Amerikos kulinarijos institute, be to, užaugo dirbdamas kinų restoranuose. Gimęs Kvinse, vėliau persikėlė į Long Ailandą, o iš ten – į Manhataną. Kažkokia moteris, su kuria susipažino karatė treniruotėje, atsiviliojo A Gou į Ajovą, tačiau ten jį metė. Bet tada A Gou jau buvo įsitikinęs, kad „Pas Mao“ išsilaikys Ajova Sityje.

A Gou buvo kaip tik tokio amžiaus, kad išvengtų Vietnamo karo, bet ne šaukimo į Jungtinių Valstijų kariuomenę; pašauktas Aliaskoje dirbo kariuomenės virėju. („Ten nebuvo jokių autentiškų ingredientų, tik žuvis“, – pasakojo Toniui Andželui.) A Gou buvo su ilgais siaurais Fu Manču ūsais, juodi jo plaukai, kuriuose švietė viena dažyta oranžinė sruoga, visada būdavo surišti į arklio uodegą.

A Gou pamokė savo jaunesnįjį brolį, kaip jis galėtų išsisukti nuo Vietnamo karo. Pirmiausia, jaunėlis nelaukė, kol bus pašauktas, – pasisiūlė savanoriu. „Tiesiog pasakyk, kad nežudysi kitų azijiečių, – patarė jam A Gou. – O šiaip kalbėk entuziastingai.“

Jaunėlis pasakė, kad vairuos bet kokį automobilį, važiuos bet kur, virs visiems valgį. („Tik parodykit man mūšį! Važiuosiu tiesiai į pasalą, virsiu kad ir apšaudomas iš mortyros! Tik nežudysiu kitų azijiečių.“)

Tai, žinoma, buvo rizikinga – jį vis tiek galėjo paimti į kariuomenę. Nors Tonis Andželas manė, jog tam jaunesniajam broliui, kad ir kaip gerai primokytam, iš tiesų net nereikėjo apsimesti puspročiu – jis tikrai buvo ne viso proto. A Gou visada suirzdavo, kai kas nors imdavo šnekėti apie tai, kad jis išgelbėjo savo broliuką nuo Vietnamo karo, – kur šis būtų turėjęs žudyti kitus azijiečius arba pats būtų jų nužudytas.

„Pas Mao“ klientams siūlė ir klasikinius prancūziškus, ir įvairius azijietiškus patiekalus, bet A Gou stengėsi nemaišyti azijietiško ir prancūziško maisto – buvo tik kelios išimtys. Rokfelerio austres „Pas Mao“ patiekdavo apibarstytas panko, japoniškais duonos trupiniais, o plakdamas majonezą krabų kepsneliams, A Gou pildavo vynuogių kauliukų aliejaus ir dar pagardindavo askaloniniais česnakais. (Krabų kepsnelius apvoliodavo japoniškais duonos trupiniais, sumaišytais su smulkiai supjaustytais peletrūnais; panko šaldytuve taip nesudrėkdavo, kaip kitokie džiūvėsėliai.)

Didžiausias keblumas buvo tas, kad jie gyveno ir dirbo Ajovoje. Iš kur A Gou ten galėjo gauti panko – ką jau kalbėti apie austres, vynuogių kauliukų aliejų ir krabus? Štai čia ir įsiterpė tas pusprotis jaunesnysis brolis. Jis buvo apsigimęs vairuotojas. Xiao Dee Šanchajaus tarme reiškia „Mažasis Brolis“; Xiao tariama „Šo“. Šo Di brolių Čengų sunkvežimiu refrižeratoriumi – su dviem šaldymo kameromis – kartą per savaitę važiuodavo į Žemutinį Manhataną ir atgal. Kartu su juo į tas sunkias keliones leisdavosi ir Tonis Andželas. Iš Ajova Sičio į Žemutiniame Manhatane esantį kinų kvartalą – į prekyvietes Pel ir Mot gatvėse, kur virėjas su Šo Di apsipirkdavo, – jie važiuodavo šešiolika valandų.

A Gou į Ajovą atviliojo moteris, su kuria jis susipažino karatė treniruotėje, o Šo Di turėjo dvi moteris, varančias jį iš proto, – vieną Rego Parke, kitą Betpeidže. Virėjui nelabai rūpėdavo, su kuria iš jų Mažasis Brolis susitinka. Tonis Andželas ilgėjosi Nort Endo, be to, jam vienodai patiko abi tos nedidelės kinų bendruomenės – Kvinse ir Long Ailande; žmonės ten buvo draugiški jam ir švelnūs vienas kitam. (Pats virėjas būtų pasirinkęs Rego Parke gyvenančią merginą, Spaisę, o ne tą kitą, lankomą Betpeidže, kurios vardo negalėjo nei ištarti, nei įsiminti.) Toniui apskritai patikdavo apsipirkimai kinų kvartale – ir netgi ilgos kelionės atgal į Ajovą 80-ąja magistrale. Plačioje magistralėje virėjas kartais pakeisdavo Šo Di, sėsdavo prie vairo, tačiau Niujorke leisdavo vairuoti Mažajam Broliui.

Iš Ajovos jie išvykdavo antradienį po pietų ir važiuodavo visą naktį, kol prašvisdavo; iš Holando tunelio į Hadsono ir Kanalo gatves išlįsdavo prieš trečiadienio piko metą. Kai būdavo atidaromos prekyvietės, jų sunkvežimis jau stovėdavo kinų kvartale, kur nors netoli Pel arba Mot gatvės. Trečiadienio vakarą ir naktį jie praleisdavo Kvinse arba Long Ailande; išvykdavo ketvirtadienio rytą, prieš piko valandą. Į Ajova Sitį važiuodavo visą dieną, atsivežtas gėrybes iškraudavo papietavę, ketvirtadienio vakare. Savaitgaliai „Pas Mao“ būdavo geriausios dienos. Net austrės, midijos ir visokios kinų kvartale nupirktos žuvys išlikdavo šviežios iki penktadienio ir – jei pasisekdavo – net iki šeštadienio vakaro.

Virėjas niekada nesijautė stipresnis; tada, Ajovoje, jam buvo keturiasdešimt aštuoneri, devyneri ir penkiasdešimt metų, tačiau pakraudamas ir iškraudamas Šo Di refrižeratorių jis užsiaugino profesionalaus kroviko raumenis. Jie vežiodavosi daug sunkių daiktų: Čingdao alaus dėžes, jūros vandens statinę su garuojančiais sauso ledo luitais midijoms, grūsto ledo kubilus austrėms. Grįždami, Indianoje arba Ilinojuje, paprastai sustodavo prie kokios nors nukainotų gėrimų parduotuvės nusipirkti daugiau ledo. Plekšnes, jūrų velnius, didžiadantes, škotiškas lašišas, šukutes, krevetes, lap xuong dešrą ir visokius krabus irgi veždavosi sudėję ant grūsto ledo. Visą kelią į vakarus sunkvežimyje viskas tirpdavo ir teliūskuodavosi. Viena šaldymo kamera visada atsiduodavo moliuskais; kalmarus jie pirkdavo šaldytus. Didelius rudus molinius indus su konservuotomis Tiendzino daržovėmis (iš Kinijos) reikėdavo suvynioti į laikraščius, kad nesitrankytų vienas į kitą ir nesudužtų. O japoniškus džiovintus ančiuvius sudėdami šalia kiniškų konservuotų ančių kiaušinių jie, pasak Šo Di, tiesiog „tampė likimą už ūsų“.

Kartą, važiuodami tiltu per Misisipę, prie Ist Molino, jie staiga metėsi į šalį, kad išvengtų susidūrimo su autobusu, kuriam sprogo padanga, ir nuo tos akimirkos namo keliavo lydimi visų Azijos kvapų: sudužo „Golden Boy“ žuvies padažo, kurio reikėjo žaliajam tajų troškiniui, stiklainiai; išsitaškė kiniškas sojų padažas (fermentuota sojų pupelių masė) ir sutrinta džiovinta „Formosa“ kiauliena; pažiro aštrios salsvo tailandietiško „Mae Ploy“ aitriųjų paprikų padažo ir raudonosios bei žaliosios kario tyrės buteliukų šukės. Sezamų aliejus ir sojų padažas užtvindė visą sunkvežimį, bet sunkiausia buvo atsikratyti Honkongo česnakinio aitriųjų paprikų padažo. Česnakų aromatas kažkaip sumišo su itin tvariu džiovintų japoniškų tunų gabalėlių ir kiniškų krevečių kvapu. O juodieji kiniški grybai dar keletą savaičių išlįsdavo visur.

Virėjas su Šo Di už Davenporto, tik truputį pavažiavę į vakarus, išsuko iš 80-osios magistralės – norėjo atidaryti galines sunkvežimio duris ir pažiūrėti, kas ten išsiliejo, kai jie virš Misisipės vos nesusidūrė su autobusu, – tačiau užuodę nenusakomą kvapą, nusprendė verčiau nerizikuoti, kol negrįžo į „Pas Mao“. Pro plyšį po galinėmis durimis sunkėsi nežinia koks skystis.

– Kuo atsiduoda? – paklausė virėjo Šo Di. Tas skystis buvo rusvas, su alaus puta, – tiek tai jie abu matė.

– Viskuo, – atsakė Tonis Andželas, priklaupęs ant asfalto ir uostydamas durų apačią.

Motociklu privažiavęs policininkas paklausė, ar jiems nereikia pagalbos. Sunkvežimio kabinoje, daiktadėžėje, Mažasis Brolis turėjo visų pirkinių kvitus, kad galėtų parodyti, jei kas sustabdytų ir įtartų, jog jie veža vogtas prekes. Virėjas policininkui papasakojo, kaip jie ant tilto metėsi į šalį, kad išvengtų nebesuvaldomo autobuso.

– Gal mums reikėtų tiesiog važiuoti toliau, o kokį nuostolį patyrėme, pažiūrėsime grįžę į Ajova Sitį, – tarė Tonis. Švariai nusiskutęs kūdikiško veido Šo Di linkčiojo galvą; jo žvilgantys juodi plaukai buvo surišti rožiniu kaspinu – miela Spaisės arba tos kitos draugės dovanėle.

– Kvapas kaip kinų restorano, – pasakė policininkas virėjui.

– Taip ir yra, – tarė Tonis.

Ir Mažasis Brolis, ir Tonis suprato, kad policininkas nori pamatyti visą tą košę viduje; dabar, kai jau sustojo, jie neturėjo kitos išeities – reikėjo atidaryti galines sunkvežimio duris. O ten buvo tikra Azija, ar bent jau visų to žemyno virtuvių kvapai: džiovinti rambutanai su migdolų pieno želė, išsimėčiusios aitriai kvepiančios šviežios imbiero šaknys ir „Mitoku“ prekybos bendrovės sojų pasta – ja aplipusios sunkvežimio šaldymo kameros sienos atrodė lyg užpultos kokio grybelio. Be to, į juos spoksojo šėtoniškas jūrų velnias, plūduriuojantis dvokiančiame sojų padažo ir tirpstančių tamsiai rudo ledo gabaliukų klane, – neabejotinas pretendentas į šlykščiausios pasaulio žuvies titulą.

– O tu Dievulėli, kas gi čia? – paklausė policininkas.

– Jūrų velnias, varguolių omaras, – paaiškino Šo Di.

– Kaip vadinasi tas jūsų restoranas Ajova Sityje? – dar pasidomėjo policininkas.

– „Pas Mao“, – išdidžiai atsakė Šo Di.

– A, tas! – tarė policininkas. – Vis nukenčiate nuo pravažiuojančių vandalų, ar ne?

– Kartais, – linktelėjo virėjas.

– Čia dėl karo, – lyg teisindamasis pasakė Šo Di. – Tie ūkininkai baisiai karingi.

– Ne dėl karo, o dėl pavadinimo! – pareiškė policininkas. – Pas Mao... Nieko keista, kad jus puola vandalai! Čia juk Vidurio Vakarai, suprantat. Ajova Sitis – ne Berklis!

Sunkvežimyje, kuris nuo to laiko jau visada dvokė, kaip kartais iš ryto dvokdavo Pel ir Mot gatvės (pavyzdžiui, kai Žemutiniame Manhatane streikuodavo šiukšlininkai), virėjas Mažajam Broliui pasakė:

– Žinai, tas faras gal ir neklysta. Na, dėl pavadinimo.

Šo Di jau buvo apkvaišęs nuo šokoladinių espreso rutuliukų, kurių visada turėdavo daiktadėžėje, prie pirkinių kvitų, ir vairuodamas rydavo vieną po kito – kaip koks fanatikas, kad neužmigtų. Jei virėjas per šešiolikos valandų kelionę suvalgydavo daugiau negu du ar tris, širdis jam daužydavosi dar ir kitą dieną, – ir atrodydavo, kad tuoj paleis vidurius, – lyg būtų išgėręs dvidešimt puodelių dvigubo stiprumo espreso kavos.

– Kas šitai šaliai yra? Mao – tiesiog vardas! – sušuko Šo Di. – Vietnamiečiai dešimt metų taikosi šitai šaliai nurėžti kiaušus! Kuo čia dėtas Mao? Tai tik vardas! – Gundomai rožinis kaspinas, kuriuo Spaisė (arba ta kita mergina) buvo surišusi jam plaukus į arklio uodegą, dabar atsirišo; Šo Di atrodė kaip isterijos priepuolio ištikta sunkumų kilnotoja, vairuojanti visą kinų restoraną, kuriame tikrai mirtinai apsinuodytum.

– Gal tiesiog važiuokim namo ir viską iškraukim, – pasiūlė virėjas, tikėdamasis šitaip apraminti Mažąjį Brolį. Tonis Andželas stengėsi negalvoti apie tą sezamų aliejuje plūduriuojantį jūrų velnią ir šiaip viską, kas teliūskavosi sunkvežimio gale.

Statinė buvo parvirtusi, jūros vanduo išsiliejęs; jie prarado visus moliuskus. Taigi savaitgalį nebus sakės garuose virtų midijų su juodųjų pupelių padažu. Nebus ir Rokfelerio austrių. (O A Gou, kai Šo Di su virėju grįžo į Ajova Sitį, Rokfelerio austrėms jau buvo susmulkinęs špinatus ir supjaustęs kiaulieną.) Didžiadantės sugedo bevežamos, bet jūrų velnią jie dar galėjo išgelbėti, – šiaip ar taip, valgoma tik jo uodega; A Gou ją patiekė supjaustytą griežinėliais.

Virėjas jau žinojo, kad patikrinti, ar škotiška lašiša šviežia, ar ne, galima išimant jos kaulus; A Gou sakydavo, kad jei kaulus sunku ištraukti, tai žuvis dar gana šviežia. Lap xuong dešra, šviežios plekšnės ir šaldyti kalmarai per tą staigų manevrą nenukentėjo, tačiau to nebuvo galima pasakyti apie krevetes, šukutes ir krabus. Nieko nenutiko A Gou itin mėgstamam maskarponės sūriui ir parmezanui, bet kitus tai teko išmesti. Bambukinės paklotės ir nori lakštai – sušiams vynioti – buvo prisigėrę sezamų aliejaus ir Čingdao alaus. Šo Di kelis mėnesius kasdien, pasiėmęs laistymo žarną, plaudavo sunkvežimį, bet jis vis tiek taip ir liko pradvisęs ta nelaime, kurios jie vos išvengė virš Misisipės.

Dabar Tonis Andželas galvojo, kad jam patiko tie metai Ajova Sityje – ir tos kelionės su Šo Di Čengu. Kiekvieną vakarą „Avellino“ valgiaraštyje būdavo bent vienas ar du patiekalai, kuriuos virėjas išmoko ruošti dirbdamas su A Gou restorane „Pas Mao“. Savo valgiaraštyje virėjas tų papildomų prancūziškų ar azijietiškų patiekalų neįvardydavo niekaip kitaip, tik parašydavo: „Šis tas iš Azijos“ arba „Šis tas iš Prancūzijos“; to irgi buvo išmokęs iš A Gou restorane „Pas Mao“. Tada, kai prieš šeštadienio vakarą jie taip netikėtai neteko visų žuvų (ir austrių, ir moliuskų), A Gou paprašė, kad virėjas pataisytų kokį nors ypatingą makaronų patiekalą arba iškeptų picų.

„Šis tas iš Italijos“, – tada buvo parašyta valgiaraštyje „Pas Mao“.

Magistrale zujančių tolimųjų reisų sunkvežimių vairuotojai, sustoję pavalgyti, reiškė nepasitenkinimą: „Kas čia per „Šis tas iš Italijos“? Maniau, čia kinų restoranas.“

„Mes čia turim visko“, – paaiškindavo jiems Šo Di – savaitgaliais Mažasis Brolis paprastai pabūdavo metrdoteliu, o virėjas su A Gou išsijuosę darbuodavosi virtuvėje.

Kiti „Pas Mao“ darbuotojai buvo labai protingi universitete studijuojantys įvairių tautybių azijiečiai – daugelis ne iš Azijos, o iš Siatlo, San Fransisko, Bostono arba Niujorko. Dzu Min, palyginti nauja A Gou draugė, buvo kinė, teisės fakulteto studentė, prieš porą metų baigusi paskutinį universiteto kursą; ji nusprendė pasilikti Ajova Sityje (negrįžti į Taivaną) – ir dėl „Pas Mao“, ir dėl A Gou, ir dėl teisės studijų. Ketvirtadienių vakarais, kai Šo Di tebebūdavo sudirgęs nuo visų tų šokoladinių espreso rutuliukų, Dzu Min padirbėdavo vietoj jo.

Tą vėlyvo aštuoniasdešimt trečiųjų pavasario vakarą rengdamasis atidaryti „Avellino“ restoraną ir apžvelgdamas padengtus staliukus, Tonis Andželas prisiminė, kad „Pas Mao“ jie neturėjo radijo. A Gou „Pas Mao“ virtuvėje laikė televizorių – kaip tik todėl, virėjo manymu, ten kas nors vis įsipjaudavo pirštą ar kitaip susižeisdavo peiliu arba kapokle. Bet A Gou mėgdavo žiūrėti sporto ir žinių laidas; kartais per televiziją būdavo transliuojamos Ajovos futbolo arba krepšinio komandų rungtynės, taip virtuvės darbuotojai iš anksto sužinodavo, ar pas juos plūstelės švenčianti, ar nuliūdusi minia.

Tais laikais Ajovos imtynininkų komanda retai kada pralaimėdavo, – juo labiau namuose, – ir po tokių dviejų komandų susitikimų „Pas Mao“ užplūsdavo itin įsiaudrinę ir alkani klientai. Virėjas staiga prisiminė, kad Denielis vedėsi mažąjį Džo pažiūrėti beveik visų namuose vykusių varžybų. Gal todėl, kad matė Ajovos imtynininkų komandos pergales, Džo vėliau, mokydamasis Nortfild Maunt Hermono mokykloje, panoro lankyti imtynes; gal Kečumo, barų triukšmadario, reputacija su tuo visai nesusijusi.

Tonis Andželas „Avellino“ virtuvėje turėjo Garlando viryklę su dviem orkaitėmis, aštuoniais degikliais ir kepintuvu; ir dar specialų garinį stalą vištienos sultiniui. Restorane „Pas Mao“, kai būdavo daug klientų, per vakarą jie galėdavo susodinti aštuoniasdešimt ar devyniasdešimt, o „Avellino“ buvo mažesnis. Tonis retai kada per vakarą pamaitindavo daugiau negu trisdešimt ar keturiasdešimt žmonių – daugių daugiausia penkiasdešimt.

Šįvakar virėjas taisė raudonojo vyno padažą troškintiems jautienos šonkauliukams, o ant garinio stalo virduliavo ir šviesaus, ir tamsaus vištienos sultinio puodai. Kaip „šį tą iš Azijos“ jis ketino patiekti A Gou marinuotos ir ant iešmo keptos jautienos su žemės riešutų padažu bei tempura – tešloje pavoliotomis ir aliejuje iškeptomis krevetėmis, šparaginėmis pupelėmis ir smidrais. Turėjo ir įprastinių makaronų patiekalų – ir kalmarų su juodosiomis alyvuogėmis bei kedro riešutais ant penne – ir dvi daugelio klientų mėgstamas picas: pepperoni su marinara padažu ir picą su miško grybais bei keturių rūšių sūriu. Be to, virėjas iškepė viščiukų su rozmarinais, – kuriuos patiekdavo su gražgarstėmis ir ant grotelių keptais pankoliais, – ir ėriuko šlaunį su česnakais ir miško grybų rizotu.

Gregas, jaunas virėjo padėjėjas, baigęs Manhatano Devyniasdešimt antrojoje gatvėje esančią kulinarijos mokyklą, tikrai greitai mokėsi. Tonis leido Gregui virti grenobloise padažą su ruduoju sviestu ir kapariais – vištienos eskalopui. Tai buvo „šis tas iš Prancūzijos“. Čia pat sukiojosi ir dvi Tonio mėgstamiausios padavėjos: vieniša motina ir jos koledže studijuojanti duktė. Celestė, mama, Tonio restorane dirbo nuo septyniasdešimt šeštųjų; jos duktė, Loreta, irgi buvo labiau subrendusi negu tie Bratleboro vidurinės mokyklos mokiniai, kuriuos virėjas paprastai samdydavosi, – padavėjos, padavėjų padėjėjai ir indų plovėjai.

Loreta buvo vyresnė už daugumą kitų koledžo studentų; dar mokydamasi vidurinėje mokykloje, baigiamaisiais metais, ji pasigimdė kūdikį. Netekėjusi Loreta motinos namuose prižiūrėjo savo vaiką, kol berniukas paaugo – tiek, kad nebevarytų Celestės iš proto (jam jau buvo ketveri ar penkeri). Tada Loreta įstojo į netoliese esantį valstybinį koledžą – nebuvo patogu ten važinėti, tačiau ji susitarė, kad visos paskaitos jai būtų tik antradieniais, trečiadieniais ir ketvirtadieniais. Taigi nuo kiekvieno ketvirtadienio vakaro iki kito antradienio ryto ji gyvendavo namuose, Bratlebore, su mama ir sūneliu.

Kadangi virėjas miegojo su Celeste, – tik pastaraisiais metais, jau gal aštuoniolika mėnesių, – toks susitarimas labai tiko ir jam. Celestės namuose, su Celeste ir jos pirmaklasiu vaikaičiu, jis nakvodavo tik dvi naktis per savaitę – ir vieną iš tų vakarų, trečiadienio, restoranas būdavo uždarytas. Kai Loreta parvažiuodavo į Bratleborą, virėjas grįždavo į savo butą. Daug kebliau buvo praėjusią vasarą, kai Celestė tris ar keturias naktis iš eilės praleisdavo nedideliame Tonio butuke virš „Avellino“. Ji, rudaplaukė, žavingomis strazdanomis nusėta krūtine, buvo stambi moteris, nors anaiptol ne tokia kaip Indėnė Džeinė ar Karmela. Celestė (penkiasdešimtmetė) buvo tiek pat metų vyresnė už virėjo sūnų, Denį, kiek jaunesnė už virėją.

„Avellino“ virtuvėje jie nesikirkindavo, – nė vienam tai nebūtų patikę, – nors visi darbuotojai (be abejo, ir Loreta) žinojo, kad Tonis Andželas ir Celestė – pora. Tos moterys, su kuriomis virėjas susipažino „Knygų rūsyje“, jau buvo išsikrausčiusios kitur arba ištekėjusios. Senas juokelis, kurį Tonis suskeldavo, įėjęs į knygyną, jau nieko nebereiškė; virėjas tik juokaudavo, klausdamas knygų pardavėjos, ar ji pažįsta kokių moterų, su kuriomis galėtų jį supažindinti. (Ji arba nepažinodavo, arba nenorėdavo pažindinti, tik jau ne dabar, kai jis su Celeste. Bratleboras buvo mažas miestelis, o Celestė – visų mėgstama.)

Ajovoje susipažinti su moterimis buvo lengviau, – prisiminė Tonis Andželas. Žinoma, dabar jis senesnis; be to, Bratleboras – labai mažas miestelis, palyginti su Ajova Sičiu, kur Denis kviesdavosi tėtį į visus Rašytojų studijos vakarėlius; tos rašančios moterys tikrai mokėjo linksmintis.

Denis dažnai vaišindavo savo studentus restorane „Pas Mao“ – ypač kai būdavo švenčiami kinų Naujieji metai, kiekvieną sausį ar vasarį; tada A Gou tris vakarus iš eilės ruošdavo dešimties patiekalų prix-fixe^13 pietus. Septyniasdešimt trečiaisiais prieš pat kinų Naujuosius metus – virėjas prisiminė, jog tai buvo Jaučio metai, – Šo Di sunkvežimis sugedo Pensilvanijoje, ir Tonis Andželas su Mažuoju Broliu ir visomis gėrybėmis vos spėjo laiku grįžti į Ajova Sitį.

Septyniasdešimt ketvirtaisiais, – Tonio manymu, Tigro metais, – Šo Di įkalbėjo Spaisę važiuoti su jais į Ajova Sitį, iš Kvinso. Jų laimė, kad Spaisė buvo smulkutė, bet sunkvežimio kabinoje jie vis tiek sėdėjo labai susispaudę; negana to, kažkur Indianoje ar Ilinojuje Spaisė suvokė, kad Šo Di susitikinėjo su kažkokia Betpeidže gyvenančia moterimi, – „ta Nasau apygardos šlerva“, kaip ji sakė. Toliau jau visą kelią iki namų virėjas turėjo klausytis jų barnio.

Prisimindamas Ajova Sitį ir „Pas Mao“, Tonis Andželas kažkodėl pagalvojo, kad jo restoranui trūksta ambicijų, tačiau virėjui „Avellino“, be kita ko, patiko tuo, kad jam buvo palyginti lengva vadovauti; tikriems virtuvės šefams, tokiems kaip A Gou Čengas, Tonis Molinaris ir Polas Polkaris, „Avellino“ gal būtų pasirodęs nepakankamai ambicingas, tačiau virėjas (jau penkiasdešimt vienerių) neketino su jais varžytis.

Liūdna buvo tik dėl to, kad Tonis Andželas negalėjo pasikviesti senųjų bičiulių ir mokytojų į Vermontą ir pavaišinti jų „Avellino“ restorane. Virėjas jautė, kad jo restoranas nevertas tų neprilygstamų šefų, iš kurių jis tiek daug išmoko, apsilankymo, nors jie gal būtų buvę sujaudinti ir patenkinti, jei būtų pamatę, kokią gerą įtaką padarė „Avellino“ valgiaraščiui, ir neabejotai būtų pritarę virėjui, besididžiuojančiam nuosavu restoranu, kuris – nors tik Bratlebore – buvo tikrai žinomas ir mėgstamas. Kadangi Molinaris su Polkariu jau buvo išėję į pensiją, jie būtų galėję atvažiuoti į Vermontą jiems patogiu laiku; o broliams Čengams gal būtų buvę sunkiau rasti tam laiko.

A Gou ir Šo Di, paklausę gero Dzu Min – jaunosios teisininkės, galiausiai ištekėjusios už Didžiojo Brolio, – patarimo, persikėlė atgal į rytus. Dzu Min jiems davė keletą tikrai protingų patarimų dėl verslo ir negrįžo į Taivaną. Konektikutas buvo arčiau Žemutinio Manhatano, kur Mažajam Broliui reikėdavo apsipirkti; Čengams nebuvo prasmės smaugtis siekiant autentiškumo Ajovoje. Pirmas jų naujojo restorano pavadinimas, „Baozi“, kiniškai reiškė „Susuktas“. (Virėjas prisiminė auksaspalvius lietinius su įvyniota kiauliena ir troškintos kiaulienos baozi, kurių A Gou patiekdavo per kiekvienus kinų Naujuosius metus. Garintos tešlos bandelės būdavo įpjautos, kaip sumuštiniai, ir įdarytos troškinta kiaulienos mente, smulkiai supjaustyta ir pagardinta kinišku penkių prieskonių mišiniu.) Bet Čengų šeimoje geriausia verslininkė buvo Dzu Min; ji restoranui sugalvojo kitą, komerciškai patrauklesnį ir suprantamesnį Konektikute, pavadinimą – „Citrinžolė“.

Kada nors, – galvojo Tonis Andželas, – mudu su Denieliu gal nuvažiuosime į Konektikutą ir pavalgysime „Citrinžolėje“; galėtume kur nors netoliese ir pernakvoti. Virėjas ilgėjosi A Gou ir Šo Di – ir linkėjo jiems sėkmės.

– Kas yra, Toni? – paklausė Celestė. (Virėjas verkė, pats to nė nejausdamas.)

– Nieko, Celeste. Tiesą sakant, aš labai laimingas, – tarė Tonis. Jis nusišypsojo jai ir pasilenkė prie garinamo raudonojo vyno padažo, uosdamas jo kvapą. Prieš mesdamas į padažą šviežio rozmarino šakelę, panardino ją į verdantį vandenį, kad ištrauktų aliejų.

– Na, tu verki, – pasakė Celestė.

– Turbūt užplūdo atsiminimai, – tarė virėjas. Gregas, padėjėjas, irgi žiūrėjo į jį. Iš valgomojo į virtuvę įėjo Loreta.

– Ar šįvakar vis dėlto atrakinsim, ar lauksim, kol klientai kaip nors įsilauš? – paklausė ji virėjo.

– O, jau laikas? – nustebo Tonis Andželas. Rankinį laikrodį tikriausiai buvo palikęs viršuje, miegamajame, prie nebaigtų skaityti „Į rytus nuo Bangoro“ skilčių.

– Ko jis verkia? – paklausė Loreta motinos.

– Ką tik pati jo klausiau, – tarė Celestė. – Turbūt užplūdo atsiminimai.

– Geri atsiminimai, a? – žvilgtelėjo į virėją Loreta; ji paėmė nuo lentynos švarią indų pašluostę ir patapšnojo jam skruostą. Net indų plovėjas ir padavėjų padėjėjas, Bratleboro vidurinės mokyklos mokiniai, susirūpinę žiūrėjo į Tonį Andželą.

Virėjas su savo padėjėju nebuvo tiksliai pasiskirstę darbų, bet paprastai Gregas viską kepdavo, keptuvėse arba ant grotelių, o Tonis ruošdavo padažus.

– Gal norite, kad šįvakar aš pabūčiau saucier, bose? – pasisiūlė Gregas.

– Man viskas gerai, – patikino juos visus Tonis, purtydamas galvą. – Negi jūsų niekad neužplūsta atsiminimai?

– Skambino Denis – buvau pamiršusi pasakyti, – tarė virėjui Loreta. – Šįvakar atvažiuos.

– Taigi, iš balso atrodė, kad Denis įdomiai praleido šią dieną – na, kaip rašytojas, – pasakė Toniui Celestė. – Jį užpuolė du šunys. Gaidys vieną patvarkė. Denis norės staliuko įprastu laiku, bet tik vienam. Sakė, kad Baret ta istorija apie šunį nepatiktų. Ir dar pridūrė: „Pasakyk tėtukui, kad greit pasimatysim.“

„Tėtuku“ Denis tėvą pradėjo vadinti Ajova Sityje – virėjui tai patiko.

Baret buvo kilusi iš Anglijos; nors ji jau daugybę metų gyveno Jungtinėse Valstijose, jos angliška tarsena kiekvieną kartą, kai Tonis Andželas girdėdavo ją kalbant, jam atrodydavo vis angliškesnė. Žmonėms Amerikoje angliška tarsena visada daro didelį įspūdį, – galvojo virėjas. Gal ją girdėdami daugelis amerikiečių jaučiasi neišsilavinę.

Tonis suprato, ką sūnus turėjo galvoje sakydamas, kad Baret ta istorija apie šunį nepatiktų. Nors bėgiojančiam Deniui šunys ne kartą įkando, Baret buvo viena iš tų gyvūnų mylėtojų, kurie visada palaiko šunį. (Nėra „blogų“ šunų, tik blogi jų savininkai; Vermonto valstijos policija nieku gyvu neturėtų šaudyti šunų; jei Denis bėgiotų be tų skvošo rakečių rankenų, gal šunys nesitaikytų jam įkąsti, ir taip toliau.) Tačiau virėjas žinojo, jog Denis kaip tik todėl ir bėgioja su tomis rakečių rankenomis, kad buvo sukandžiotas, kai bėgiojo be jų, – jam du kartus reikėjo susiūti žaizdas, bet nuo pasiutligės skiepijosi tik vieną kartą.

Tonis Andželas džiaugėsi, kad sūnus pietauti atvažiuos be Baret. Virėjas nerimavo dėl to, kad Denielis apskritai miegojo su moterimi, kuriai beveik tiek pat metų kiek ir jo tėvui! Bet dar didesnį nerimą Toniui kėlė Baret angliškumas ir jos įsitikinimas, kad nėra „blogų“ šunų. Na, ko gi daugiau, jei ne aklos meilės šunims, galima tikėtis iš tokios arklininkės? – klausė savęs virėjas.

Picas Tonis Andželas kepė senoje airiškoje Stenlio malkinėje krosnyje; jis jau mokėjo jos viduje palaikyti trijų šimtų penkiolikos Celsijaus laipsnių temperatūrą neįkaitindamas visos virtuvės, bet praėjo dveji metai, kol išmoko. Dabar, dėdamas į pakurą daugiau malkų, išgirdo, kad Loreta, atrakinusi duris, jau kviečia į valgomąjį pirmuosius klientus.

– Buvo dar vienas skambutis, – pasakė virėjui Gregas.

Toniui dingtelėjo, kad tik Denielis nebūtų apsigalvojęs dėl pietų ar nusprendęs atsivežti Baret, tačiau kita žinutė buvo Kečumo.

Senasis medkirtys Gregui šnekėjęs ir šnekėjęs apie tą stebuklingą išradimą – faksą. Dievas žino, prieš kiek metų faksas buvo išrastas, – galvojo virėjas, bet jis ne pirmą kartą girdėjo, kad Kečumas nori įsigyti fakso aparatą. Denis Niujorke, savo leidyklos gamybos skyriuje, matė kažkokį prieštvaninį, bet veikiantį faksą; pasak Denielio, kaip dabar prisiminė tėvas, tai buvo nemažas griozdas, išstumiantis tepaluotas popieriaus juostas su sunkiai įskaitomu tekstu, tačiau Kečumo tai neatbaidė. Miškų gyventojas, dar ne taip seniai buvęs neraštingas, norėjo, kad Denis ir jo tėtis turėtų fakso aparatus; tada įsigytų ir Kečumas, ir jie visi galėtų greitai susisiekti.

Dieve mano, – galvojo virėjas, – tiems faksams nebus galo; popierių reikės pirkti šūsnimis. Be to, nebeturėsiu ramybės rytais, – suprato Tonis Andželas; rytais jis mėgdavo ramiai išgerti kavos ir pasigrožėti vaizdu į Konektikuto upę. (Kečumas, kaip ir virėjas, keldavosi labai anksti.)

Tonis Andželas nebuvo matęs, kur Kečumas gyvena Erole, bet įsivaizdavo kažką iš kilnojamųjų namelių laikų – gal gyvenamąją priekabą, arba kelias priekabas. Namelius, kurie kadaise buvo kilnojami, o dabar jau nebe, – arba „Folksvageno“ autobusėlį su malkine krosnimi, be ratų. Kad Kečumas (šešiasdešimt šešerių), ką tik išmokęs skaityti, dabar užsigeidė fakso aparato, buvo sunkiai įsivaizduojama. Juk ne taip seniai Kečumas neturėjo net telefono!

Virėjas žinojo, kodėl verkė; jo „atsiminimai“ čia buvo niekuo dėti. Vos pagalvojęs, kad galėtų su sūnumi nukeliauti į Konektikutą ir apsilankyti Čengų restorane, Tonis Andželas suvokė, kad Denielis to niekada nedarys. Rašytojas Denis Andželas buvo darboholikas; virėjo supratimu, apimtas savotiškos logorėjos. Kad Denielis pietauti į „Avellino“ atvažiuos vienas, Toniui Andželui patiko, tačiau mintis, kad jo sūnus apskritai vienas (ir tikriausiai toks bus visada), virėją pravirkdė. Jis nerimavo dėl vaikaičio, Džo, – ar šiam pasiseks išvengti kiekvieno aštuoniolikmečio tykančių akivaizdžių pavojų, – ir jam buvo labai gaila sūnaus, Denielio, kad jis toks beviltiškai vienišas, liūdnas žmogus. Jis netgi vienišesnis ir liūdnesnis negu aš! – galvojo Tonis Andželas.

– Prie staliuko keturiese, – pasakė Loreta Gregui, šefo padėjėjui. – Vieną picą su miško grybais, vieną pepperoni, – tarė virėjui.

Iš valgomojo į virtuvę įėjo Celestė.

– Denis jau čia, vienas, – pranešė Toniui.

– Vieną kalmarų su makaronais, – toliau atmintinai užsakinėjo Loreta. Kai prieidavo daug žmonių, ji tiesiog surašydavo, ko jie užsisakė, ir palikdavo lapelį abiem virėjams, tačiau kai „Avellino“ valgomasis būdavo beveik tuščias, Loreta tarytum mėgaudavosi pateikdama užsakymus žodžiu.

– O užkandžių tas keturių staliukas nenori? – paklausė jos Gregas.

– Visi norėtų gražgarsčių salotų su parmezano drožlėmis, – atsakė Loreta. – O čia tai tau patiks. – Ji akimirką patylėjo, kad padarytų didesnį įspūdį. – Vieną vištienos eskalopo, bet be kaparių.

– Viešpatie, – atsiduso Gregas. – Juk grenobloise padažas – beveik vien kapariai.

– Užpilk tam mulkiui raudonojo vyno padažo su rozmarinais – tinka ir prie vištienos, ne tik prie troškintos jautienos, – patarė Tonis Andželas.

– Vištiena nuo jo pasidarys violetinė, Toni, – susiraukė padėjėjas.

– Tu toks puristas, Gregai, – tarė virėjas. – Tada duok tam mulkiui vištienos eskalopo su alyvų aliejumi ir citrina.

– Denis norėtų, kad jį nustebintum, – pasakė Toniui Celestė. Ji nepaleido jo iš akių. Buvo girdėjusi jį verkiant ir per miegus.

– Na, čia jau įdomiau, – tarė virėjas. (Pagaliau šyptelėjo, nors vos pastebimai, – pagalvojo Celestė.)

Mei buvo šneki keleivė. Dotė vairavo, – linkčiodama galvą, bet dažniausiai nepataikydama į iš radijo sklindančio šlamšto ritmą, – o Mei garsiai skaitė daugumą kelio ženklų, kaip kartais daro ką tik skaityti išmokę vaikai.

– Belous Folsas, – pranešė Mei, kai jiedvi pravažiavo tą 91-osios magistralės atšaką – gal prieš penkiolika ar daugiau minučių. – Kas norėtų gyventi Belous Folse?

– Tu ten buvai? – paklausė senosios bičiulės Dotė.

– Ne. Bet skamba bjauriai, – susiraukė Mei.

– Atrodo, kad jau laikas vakarieniauti, ar ne? – pasiūlė Dotė.

– Mielai ko nors užvalgyčiau, – pritarė Mei.

– Ko?

– O, manau, pakaktų pusės meškos arba karvės, – kikendama atsakė Mei. Dotė irgi sukikeno.

– Gal ir pusės karvės pakaktų kirminui nuraminti, – jau rimčiau mąstė Dotė.

– Patnis, – garsiai perskaitė Mei, kai jiedvi pravažiavo kelio rodyklę.

– Koks čia pavadinimas, kaip manai? Neatrodo, kad būtų indėniškas, – tarė Dotė.

– Ne. Ne indėniškas, – nesiginčijo Mei. Artėjo trys keliai, vedantys į Bratleborą.

– Gal užvalgom picos? – pasiūlė Dotė.

– BRAT-le-boras, – beveik tobulai ištarė Mei.

– Tikrai ne indėniškas pavadinimas!14 – pasakė Dotė, ir abi senosios damos vėl sukikeno.

– Bratlebore juk turėtų būti kokia picerija, kaip manai? – paklausė bičiulės Mei.

– Pažiūrėkim, – tarė Dotė. Antruoju į Bratleborą vedančiu keliu ji įvažiavo į Didžiąją gatvę.

– „Knygų rūsys“, – perskaitė Mei, kai jiedvi lėtai riedėjo pro dešinėje matomą knygyną.

Privažiavusios kitą šviesoforą, – ten, kur gatvė kilo įkalnin, – jiedvi pamatė kino teatro „Latchis“ viršdurio nuosvyrą. Buvo rodomi du praėjusių metų filmai – Silvestro Stalonės „Rokis III“, suporuotas su „Pirmuoju krauju“.

– Mačiau šituos filmus, – išdidžiai tarė Dotė.

– Kartu su manim, – priminė jai Mei.

„Latchis“ rodomų filmų plakatai patraukė abiejų damų dėmesį, o Dotė juk dar vairavo; Dotė negalėjo kartu ir vairuoti, ir dairytis į abi gatvės puses. Jei ne Mei, ta išalkusi keleivė, turinti liguistą potraukį skaityti kelio ženklus, jos gal būtų pražiopsojusios „Avellino“. Mei buvo nelengva perskaityti tokį pavadinimą; ji užsikirto, bet sugebėjo ištarti: „Itališki patiekalai.“

– Kur? – paklausė Dotė; jos jau buvo pravažiavusios pro restoraną.

– Ten. Kur nors sustok, – pasakė bičiulei Mei. – Buvo parašyta: „Itališki“ – tikrai mačiau.

Kol Dotė susiorientavo, jiedvi atsidūrė prekybos centro stovėjimo aikštelėje.

– Dabar turėsim kulniuoti atgal, – pasakė Dotė.

Kulniuoti Dotei nepatiko; ją kankino kojos nykščio skaudulys, dėl kurio ji net šlubavo, ir Mei, tai matydama, prisimindavo Virėjuką; taigi mintys apie jį pastaruoju laiku vis lindo toms senoms bjaurybėms į galvas. (Be to, ir ankstesnis pokalbis apie indėniškus pavadinimus joms priminė senus laikus Tvisted Riveryje.)

– Aš tai ir mylią nueičiau dėl picos... arba dėl dviejų picų, – pasakė senajai bičiulei Mei.

– Dėl Virėjuko picos tai tikrai, – tarė Dotė, sužadindama prisiminimus.

– O, būdavo skanios! – sušuko Mei. Jiedvi atkrypavo iki kino teatro ir vos nežuvo ne vietoje eidamos per Didžiąją gatvę. (Mailane į nedrausmingus pėsčiuosius gal buvo žiūrima atlaidžiau negu Bratlebore.) Ir Dotė, ir Mei jų vos nepartrenkusiam vairuotojui parodė didįjį pirštą.

– Ko ten Virėjukas norėjo dėti į picos tešlą? – paklausė Dotė.

– Medaus! – atsakė Mei, ir abi sukrizeno. – Bet paskui apsigalvojo, – prisiminė Mei.

– Įdomu, koks buvo jo slaptas ingredientas, – mąstė Dotė.

– Gal tokio išvis nebuvo, – gūžtelėjo pečiais Mei. Jiedvi stovėjo priešais didelį vitrininį „Avellino“ langą, ir Mei šiaip taip perskaitė restorano pavadinimą.

– Skamba tikrai itališkai, – nusprendė Dotė. Abi moterys skaitė lange kabantį valgiaraštį. – Dviejų rūšių picos, – atkreipė dėmesį Dotė.

– Aš tai imsiu pepperoni, – pasakė bičiulei Mei. – Miško grybais galima nusinuodyti.

– Na, Virėjuko plutelė būdavo labai plona, jo picos galėdavai suvalgyti gerokai daugiau ir nesijausti prisikimšusi, – prisiminė Dotė.

Viduje keturių asmenų šeima jau baigė pietauti – Dotė su Mei matė, kad abu vaikai buvo užsisakę picas. Kažkoks tikrai išvaizdus vyriškis, gal keturiasdešimties metų, sėdėjo vienas prie staliuko šalia dvivėrių durų į virtuvę. Jis kažką rašė į sąsiuvinį – paprastą liniuotą sąsiuvinį, kokius nešiojasi studentai. Senosios damos Denio, žinoma, nepažino. Paskutinį kartą jos Denį matė dvylikametį, o dabar jis buvo dešimčia metų vyresnis, negu kadaise jo tėvas, kai Dotė su Mei paskutinį kartą matė jį, virėją.

Kai senosios damos įėjo į restoraną, Denis pakėlė galvą, tačiau tuoj pat vėl sutelkė dėmesį į tai, ką rašė. Jis gal net neprisiminė, kaip Dotė su Mei atrodė penkiasdešimt ketvirtaisiais; dabar, po dvidešimt devynerių metų, Denis nė nenumanė, kas tokios tos dvi senos plerzos.

– Būsite tik dviese, damos? – paklausė jų Celestė. (Dotei ir Mei visada atrodydavo labai juokinga, kai kas nors jas pavadindavo „damomis“.)

Jas pasodino prie staliuko šalia lango, po sena nespalvota Bratlebore susigrūdusių rąstų nuotrauka.

– Seniau Konektikuto upe plukdydavo rąstus, – pasakė bičiulei Dotė.

– Čia tikriausiai buvo darbininkų miestelis, – tarė Mei. – Lentpjūvės, popieriaus fabriko... gal dar tekstilės.

– Girdėjau, šitame miestelyje yra beprotnamis, – pasakė Dotė. Kai Celestė priėjo įpilti joms vandens, Dotė jos paklausė: – Pamišėlių namai čia tebėra?

– Jie vadinami sanatorija, – paaiškino Celestė.

– Koks sumautai slapukiškas pavadinimas! – tarė Mei. Jiedvi su Dote vėl įsikrizeno, o Celestė nuėjo atnešti joms valgiaraščių. (Ji pamiršo juos pasiimti, kai ėjo įpilti toms senėms vandens. Celestė tebebuvo sugluminta virėjo ašarų ir niekaip negalėjo susikaupti.)

Į restoraną įėjo jauna pora, ir Dotė su Mei žiūrėjo, kaip jaunesnė padavėja – Celestės duktė Loreta – veda juos prie staliuko. Kai Celestė grįžo su valgiaraščiais, Dotė tarė:

– Mes abi valgysim pepperoni picas.

(Jiedvi jau buvo žvilgtelėjusios į lange kabantį valgiaraštį.)

– Abiem po picą ar vieną perpus? – paklausė Celestė Dotės ir Mei. (Nors žiūrėdama į jas jau žinojo, ką jos atsakys.)

– Abiem po picą, – tarė Mei.

– Gal norėtumėte salotų ar šiaip kokių užkandžių? – dar pasiūlė senosioms damoms Celestė.

– Ne. Noriu, kad dar tilptų gabalėlis obuolių pyrago, – atsakė Mei.

Dotė tarė:

– O aš, manau, paragausiu tešloje keptų vaivorų.

Be to, abi užsisakė kokakolos – tikros, pabrėžė Mei. Žinodamos, kiek dar reikės važiuoti, ką jau kalbėti apie begalę vaikų ir vaikaičių, Dotė su Mei norėjo kuo daugiau kofeino ir cukraus.

– Dievaži, – pasakė Dotei Mei, – jei mano vaikai ir vaikaičiai turės dar daugiau vaikų, galėsi mane įregistruoti toje vadinamojoje sanatorijoje.

– Atvažiuosiu tavęs lankyti, – pažadėjo jai Dotė. – Jei pica čia bus gera, – pridūrė.

Virėjas „Avellino“ virtuvėje turbūt girdėjo senųjų damų krizenimą.

– Dvi pepperoni picas, – pasakė jam Celestė. – Ir gal dar reikės obuolių pyrago ir tešloje keptų vaivorų.

– Kas jos tokios? – paklausė virėjas; paprastai jis nebūdavo toks smalsus. – Čionykštės?

– Pora senų plerzų, jei nori išgirsti mano nuomonę. Nežinau, ar čionykštės, – atsakė Celestė.

Per radiją tuoj turėjo transliuoti Red Sox rungtynes. Bostono komanda žaidė namuose, „Fenway Park“ stadione, bet Gregas, atsisukęs kitą stotį, klausėsi kažkokio sentimentalaus šlamšto, vadinamo „Senos, bet geros muzikos valanda“. Virėjas iki tol nekreipė dėmesio, tačiau dabar buvo pristatomas šešiasdešimt septintųjų metų įrašas, „Surrealistic Pillow“, – senas Jefferson Airplane albumas.

Atpažinęs Greisės Slik, dainuojančios „Somebody to Love“, balsą, Tonis Andželas neįprastai griežtai tarė padėjėjui:

– Jau rungtynės, Gregai.

– Tik leiskit paklausyt... – buvo besakąs Gregas, tačiau Tonis nieko nelaukdamas perjungė stotį. (Visi girdėjo, kaip nekantriai jis kreipėsi į padėjėją, ir matė, kaip piktai siekė radijo.)

Virėjas tik burbtelėjo:

– Nemėgstu tos dainos.

Celestė, gūžtelėjusi pečiais, visiems paaiškino:

– Turbūt vėl užplūdo atsiminimai.

Tik viena plona siena ir dvivėrės durys skyrė virėją nuo dar dviejų senų atsiminimų. Dotės ir Mei jis, deja, neatsikratys taip lengvai, kaip nutraukė tą per radiją transliuojamą dainą.

DEVINTAS SKYRIUSTRAPI, NENUSPĖJAMA VISA KO PRIGIMTIS

Koralvilio kelyje, matoma nuo „Pas Mao“, buvo picerija „Pas graiką“; ten picos dažniausiai būdavo su Kalamatos alyvuogėmis ir fetos sūriu. („Neblogai, bet čia ne pica“, kaip tada sakė Denio tėtis.) O Ajova Sičio centre buvo atseit airiška aludė „Pas O’Rurkę“ – biliardo stalai, žalias alus kiekvieną Šv. Patriko dieną, bratwurst^15 arba sumuštiniai su mėsos kukuliais. Denio manymu, „Pas O’Rurkę“ buvo vien studentų susibūrimo vieta – nevykusi Bostone, šiek tiek į pietus nuo Heimarketo, netoli Hanoverio gatvės, esančių aludžių kopija. Seniausia iš pastarųjų – „Unijos austrių namai“, restoranas ir užkandinė, kur patiekiami moliuskai; vėliau kitapus gatvės atsirado Holokausto memorialas, bet dar buvo ir „Varpelio rankoje“ taverna^16 prie Unijos ir Maršalo gatvių sankryžos – aludė, kurioje nepilnametis Denielis Bačiagalupas kadaise nusigėrė su vyresniais pusbroliais iš Saetų ir Kalodžerų giminės.

Tos aludės nebuvo taip toli nuo Nort Endo, kad virėjas nieko nepastebėtų. Kartą jis paskui Denielį ir jo pusbrolius atsekė į „Varpelį rankoje“. Pamatęs, kad sūnus geria alų, virėjas berniuką iš aludės ištempė už ausies.

Dabar rašytojas Denis Andželas, rašydamas į sąsiuvinį „Avellino“ restorane, – laukdamas, kada tėtis, virėjas, jį nustebins, – galvojo, kaip būtų buvę gerai, jei to pažeminimo aludėje, prie vyresnių pusbrolių, būtų pakakę, kad jis liautųsi gėręs, kai iš tikrųjų dar net nebuvo pradėjęs. Tačiau tam, kad susilaikytų, Deniui reikėjo didesnio išgąsčio – ir, vėliau, pažeminimo – negu tas nelemtas nuotykis Bostono aludėje. Denis tokį išgąstį patyrė, tačiau tik tada, kai jau pats buvo tėvas. („Jei netgi tapęs tėvu netampi atsakingu žmogumi, – kartą pasakė sūnui virėjas, – tai netapsi niekada.“)

Ar Denis mąstė kaip tėvas, kai parašė vieno mašinraščio puslapio laišką tam hipiuojančiam dailidei ir, prieš važiuodamas pietauti į „Avellino“, į Bratleborą, dar pavažiavo kaimo keliu Vestminster Vesto link, kad įmestų tą laišką į nelemto šunų savininko pašto dėžutę? Ar rašytojas būtų norėjęs, kad taip pat elgtųsi ir jaunasis Džo, jei kada nors turėtų panašių reikalų su kokiu priešiškai nusiteikusiu tipu?

„Man tikrai labai gaila, kad žuvo jūsų šuo, – rašė Denis. – Buvau supykęs. Neprižiūrėdamas savo šunų, jūs elgiatės neatsakingai ir nepripažįstate, kad viešas kelias nėra jūsų šunų teritorija. Bet aš gailiuosi, kad nesusitvardžiau. Bėgiosiu kur nors kitur. Jūs netekote šuns; aš atsisakysiu savo mėgstamos trasos. Jau gana. Gerai?“

Tai buvo tik paprastas rašomojo popieriaus lapas. Savo vardo rašytojas neparašė. Jei Armandas neklydo, – jei tas šiknius tikrai buvo rašantis dailidė ir / arba vienas iš buvusių studentų, kuriems Denis dėstė Vindamo koledže, – tada tas siutinantis šunų savininkas, be abejo, jau žinojo, kad skvošo rakečių rankenomis apsiginklavęs bėgikas – rašytojas Denis Andželas. Bet Denis nematė priežasties tai dar pabrėžti. To popieriaus lapo jis net neįdėjo į voką; tik dukart perlenkė ir įmetė į šunų savininko pašto dėžutę nebevažiuojančiais automobiliais užgriozdinto keliuko pradžioje.

Dabar, rašydamas „Avellino“ restorane, Denis suprato, ką pasakytų Armandas: „Nesistenk susitaikinti su šikniais“, ar ką nors panašaus. Bet Armandas neturi vaikų. Gal dėl to jis drąsesnis? Kivirčas, peraugantis į nebesuvaldomą priešiškumą... na, argi tai nėra vienas iš baisiausių dalykų, nuo kurių norisi apsaugoti savo vaikus? (Sąsiuvinyje, į kurį Denis šį bei tą rašėsi, keliuose nebaigtuose sakiniuose nemaloniai išryškėjo žodžiai „nenusakoma baimė“.)

Denis, kai buvo mažas berniukas ir paskui jaunas vaikinas, visada manė, kad jo tėtis ir Kečumas labai skiriasi vienas nuo kito; ypač todėl, kad tėtis – virėjas, o Kečumas – rąstų plukdytojas, medkirtys, kietesnis negu jo dygliuotapadžiai batai, pašėlęs miškų gyventojas, niekada nevengiantis kovos.

Bet Kečumas buvo nutolęs nuo savo vaikų, iš esmės juos jau praradęs. Negalėjai sakyti, kad Kečumas drąsesnis ar ryžtingesnis negu virėjas. Kečumas nebebuvo tėvas, jau nebe; jis beveik nebeturėjo ko prarasti. Denis tik dabar suprato, jog tėtis kaip galėdamas jį saugojo. Išvykti iš Tvisted Riverio nusprendė tėvas. O dabar abu – virėjas ir jo sūnus – stengėsi apsaugoti jaunąjį Džo; baimė dėl berniuko suartino Denį su tėčiu.

Rašytojas prisiminė, kad ir Ajova Sityje jautėsi artimas tėvui. (Mintyse tą antrą gyvenimo tarpsnį Ajovoje Denis vadino azijietišku interliudu.) Moteris, su kuria jo tėtis per tuos metus Ajova Sityje draugavo ilgiausiai, buvo Gailestingumo ligoninės priėmimo skyriaus slaugytoja I Ing, kinė. Ji buvo Denio amžiaus – neseniai pradėjusi ketvirtą dešimtį, beveik dvidešimčia metų jaunesnė už virėją – ir turėjo Honkonge gyvenančią Džo amžiaus dukterį. Vyras ją paliko iškart po dukters gimimo, – jis norėjo sūnaus, – taigi I Ing patikėjo vaiką savo mamai ir tėčiui, o pati stengėsi susikurti naują gyvenimą Vidurio Vakaruose. Ji nesuklydo, pasirinkdama slaugytojos profesiją ir Ajova Sitį. Gailestingumo ligoninės gydytojai oficialiai pareiškė, kad I Ing nepakeičiama. Ji gavo žaliąją kortelę ir po kurio laiko turėjo tapti JAV piliete.

Žinoma, kartais I Ing girdėdavo, kad ją vadina siauraake, – taip dažniausiai priėmimo skyriuje mėgindavo įžeisti iš anksto nepalankiai nusiteikę pacientai ar koks nematomas pravažiuojančio automobilio vairuotojas arba keleivis. Tačiau jos netrikdė tai, kad kai kas ją laiko Vietnamo karo veterano žmona. Ji turėjo sunkią užduotį – atsivežti į Jungtines Valstijas dukterį ir tėvus, – bet jau buvo kaip reikiant pasistūmėjusi į priekį braudamasi per biurokratizmo džiungles. I Ing dėl savų priežasčių stengėsi, kad jai niekas netrukdytų siekti tikslo. (Kažkas ją tikino, kad atsivežti šeimą į Jungtines Valstijas bus lengviau, kai baigsis Vietnamo karas; ji iš patikimo šaltinio žinojo, jog tai „tik laiko klausimas“.)

Toniui Andželui I Ing sakė, kad jai dabar ne laikas „užmegzti romantiškus santykius“. Denis tada manė, kad tie jos žodžiai jo tėčiui, ko gero, skambėjo kaip muzika. Virėjas I Ing, įgyvendinančiai tokį didvyrišką sumanymą, turbūt buvo tik guodžiantis, nereiklus partneris; Tonis Andželas, gyvenime jau tiek daug praradęs, tikriausiai irgi neieškojo vadinamųjų „romantiškų santykių“. Be to, gal todėl, kad virėjo vaikaitis buvo tokio pat amžiaus kaip jos duktė, I Ing motiniškai prisirišo prie mažojo Džo.

Ir Denis, ir jo tėtis visada turėdavo pagalvoti apie Džo, prieš įsileisdami į savo gyvenimą kokią nors naują moterį. I Ing Deniui patiko – iš dalies, žinoma, ir todėl, kad ji nuoširdžiai rūpinosi mažuoju Džo, – nors dėl to, kad I Ing buvo Denio amžiaus ir jį labai traukė, rašytojas kartais jausdavosi nesmagiai.

Per tuos trejus metus Denis su tėčiu Ajova Sityje, Korto gatvėje, nuomojosi tris namus – visus iš metines atostogas kelionėms pasiėmusių etatinių dėstytojų. Medžiais apsodintoje Korto gatvėje stovėjo didžiuliai triaukščiai namai; tai, galima sakyti, buvo universiteto dėstytojų gatvė. Iš jos galėjai saugiai nueiti į Longfelo pradžios mokyklą, kur mokėsi Džo, – antroje, trečioje ir ketvirtoje klasėje. Korto gatvė buvo gana toli nuo Ajova Sičio centro, taigi Deniui nereikėdavo važiuoti Ajovos aveniu, kur jis seniau gyveno su Keite, – bent jau ne pakeliui į Anglų kalbos ir filosofijos rūmus, esančius ant Ajovos upės kranto, ir atgal. (Tuose rūmuose buvo Denio, Rašytojų studijos dėstytojo, kabinetas.)

Nors visi namai, kuriuos Denis nuomojosi Korto gatvėje, buvo didžiuliai, namuose jis nerašydavo – iš esmės todėl, kad I Ing Gailestingumo ligoninės priėmimo skyriuje dirbdavo neįprastu laiku. Ji dažnai iki vidurdienio miegodavo virėjo miegamajame, o paskui, vilkėdama šilkine pižama, nulipdavo į virtuvę pasitaisyti ko nors pavalgyti. Kai neidavo į ligoninę, I Ing taip ir neišlįsdavo iš tos savo prie kūno prigludusios Honkongo stiliaus pižamos.

Denis mėgdavo nuvesti Džo į mokyklą; paskui važiuodavo į Anglų kalbos ir filosofijos rūmus rašyti. Kai jo kabineto durys būdavo uždarytos, studentai ir kiti dėstytojai suprasdavo, kad nereikėtų jam trukdyti. (I Ing buvo nedidelio ūgio, bet stebėtinai kūninga, gražaus veidelio moteris ilgais juodais kaip anglis plaukais. Ji turėjo daug šilkinių pižamų, įvairiausių ryškių spalvų; kaip Denis prisiminė, netgi juoda jos pižama buvo akinamai ryški.) Nors tai atrodė visai nelogiška, nei iš šio, nei iš to, net kai Denis jau būdavo seniai pradėjęs rašyti, prieš akis iškilęs viliojantis vaizdas – I Ing, apsitempusi ryškia pižama, mieganti tėčio lovoje, – jam ilgai neleisdavo susikaupti. I Ing ir tos jos pižamos – arba gundanti jos šmėkla – kartu su Deniu atkeliaudavo ir į Anglų kalbos ir filosofijos rūmus.

– Nesuprantu, kaip tu gali rašyti tokiame steriliame pastate, – kartą apie tuos rūmus pasakė rašytojas Reimondas Karveris. Rėjus buvo Denio Andželo kolega, tada irgi dėstęs Rašytojų studijoje.

– Jis ne toks... sterilus, kaip tu manai, – tarė Rėjui Denis.

Kitas kolega rašytojas, Džonas Čiveris, Anglų kalbos ir filosofijos rūmus palygino su viešbučiu, „aptarnaujančiu suvažiavimo delegatus“, tačiau Deniui jo tenykštis kabinetas ketvirtame aukšte patiko. Rytais Rašytojų studijos auditorijos ir kabinetai dažniausiai būdavo tušti. Dirbdavo tik administracijos sekretorė, o ji visada perduodavo Deniui skambinančių žmonių žinutes, bet nesujungdavo telefonu, – nebent skambindavo mažasis Džo arba Denio tėtis.

Kad ir kaip atrodytų darbo vieta, rašytojams paprastai patinka ten, kur sekasi dirbti. Denis mėgdavo rašyti Anglų kalbos ir filosofijos rūmuose, kol Džo saugiai leisdavo laiką mokykloje. Ketvirtame aukšte būdavo tylu tarsi kokioje šventovėje – bent jau iki vėlyvos popietės, o tada Denis išeidavo.

Rašytojai juk paprastai neapsiriboja tuo, kas gera, – galvojo Denis Andželas, šį bei tą rašinėdamas į savo sąsiuvinį „Avellino“ restorane, kur jam į galvą vis lindo mintys apie Ajova Sitį. „Kūdikis ant kelio“ – parašė; tai galėjo būti skyriaus pavadinimas, bet kažko trūko. Pagalvojęs dar pridūrė: „Kažkieno kūdikis ant kelio“, bet ir toks pavadinimas Deniui nepatiko. Truputį aukščiau, tame pačiame sąsiuvinio puslapyje, jis jau buvo parašęs: „Mėlynasis mustangas“, paskui šiek tiek pataisęs: „Mėlynas mustangas“. (Tai gal tegu būna tiesiog „Kūdikis ant kelio“?)

Visiems, matantiems keturiasdešimt vienerių metų rašytojo veido išraišką, buvo aišku, kad jis paniręs į reikšmingesnius ir skausmingesnius apmąstymus, o ne šiaip galvoja, koks galėtų būti skyriaus pavadinimas. Dotei ir Mei tas iš pažiūros susirūpinęs jaunas vyriškis atrodė keistai patrauklus ir pažįstamas; laukdamos, kada bus atneštas maistas, jiedvi jį atidžiai stebėjo. Kadangi čia nebuvo kelio ženklų, kuriuos būtų galėjusi skaityti, Mei akimirką tarytum pritrūko žodžių, bet Dotė sušnibždėjo bičiulei į ausį:

– Kad ir ką jis ten rašo, jam tai nelabai malonu.

– Galėčiau jam pasiūlyti kai ką, kad būtų maloniau, – taip pat pašnibždomis atsakė Mei, ir abi damos labai savotiškai įsikrizeno.

Tą akimirką buvo nelengva atitraukti Denio mintis nuo rašymo. Mėlynas mustangas ir kūdikis ant kelio beveik visiškai užvaldė rašytojo dėmesį; ir svarbiausia buvo ne tai, kad čia galėjo būti geri skyrių pavadinimai. Ir mėlynas mustangas, ir kūdikis ant kelio sužadino Denio vaizduotę, jam tai buvo ne tik skyrių pavadinimai. Bet išgirdęs labai jau savitą senųjų damų krizenimą, Denis pakėlė akis nuo sąsiuvinio, ir Dotė su Mei greit nusuko žvilgsnius į šalį. Jiedvi spoksojo į jį – Denis iškart tai suprato ir būtų galėjęs prisiekti, kad kažkada jau girdėjo tą tikrai įsidėmėtiną, pašaipų storulių juoką. Tačiau kur ir kada?

Matyt, pernelyg seniai, kad prisimintų, ypač dabar, įsigilinęs į ne tokius senus atsiminimus apie dideliu greičiu lekiantį mėlyną mustangą ir tą bejėgį kūdikį ant kelio. Denis jau buvo toli gražu nebe tas dvylikametis berniukas virėjo namo virtuvėje, kur (kadaise) Dotės ir Mei krizenimas skambėdavo kaip nuolatinis visų šnekų priedainis. Rašytojas vėl sutelkė dėmesį į savo sąsiuvinį; įsivaizdavo Ajova Sitį, bet iš tikrųjų buvo arčiau tuometinio Tvisted Riverio, negu pats galėjo suvokti.

Per pirmus metus Korto gatvėje Denis, jo tėtis ir Džo pamažu priprato prie jų namuose gyvenančios I Ing ir jos ryškiaspalvių pižamų. Ji ligoninėje taip susidėliojo darbo grafiką, kad paprastai jau būdavo grįžusi namo, kai Džo pareidavo iš mokyklos. Taip buvo prieš Džo pradedant važinėti dviračiu. O Denis nė su viena moterimi nedraugavo ilgai; atsitiktinės rašytojo pažįstamos retai kada nakvodavo Korto gatvėje. Popietei įpusėjus, virėjas išeidavo į darbą restorane „Pas Mao“ – na, kai juodu su Šo Di Čengu nevažiuodavo į Žemutinį Manhataną.

Tas dvi naktis per savaitę, kai Tonis Andželas būdavo išvykęs, I Ing nakvodavo ne Korto gatvės name. Ji turėjo savo butą, netoli Gailestingumo ligoninės; gal I Ing visą laiką žinojo, kad traukia Denį, – ir tikrai jo neskatino. Visą dėmesį I Ing skirdavo virėjui ir mažajam Džo, nors kaip tik ji pirma perspėjo Denį, kai Džo pradėjo į mokyklą važinėti dviračiu. Tada jie visi jau buvo persikraustę į antrą namą Korto gatvėje – arčiau Muskatino aveniu, kuria daug kas važinėjo į darbą; bet tarp Korto gatvės ir Longfelo pradžios mokyklos buvo tik keli siauri skersgatviai. Tačiau I Ing Deniui vis tiek pasakė, kad jis turėtų liepti Džo dviračiu važiuoti tik šaligatviais, o kai reikia kirsti gatvę, nulipti nuo dviračio ir jį persivesti.

– Šitame mieste automobiliai dažnai partrenkia dviračiais važiuojančius vaikus, – pasakė Deniui I Ing. Jis stengėsi nematyti, kuria pižama ji vilki; žinojo, kad turėtų galvoti tik apie jos, kaip ligoninės priimamojo slaugytojos, patirtį. – Nuolat juos matau – vienas buvo priimamajame ir praėjusią naktį, – pridūrė I Ing.

– Vaikas važiavo dviračiu naktį? – nustebo Denis.

– Jį partrenkė Dodžo gatvėje, kai dar buvo šviesu, bet priimamajame jis pragulėjo visą naktį, – paaiškino I Ing.

– Pasveiks? – paklausė Denis.

I Ing papurtė galvą; ji antrojo Korto gatvės namo virtuvėje užsiplikė arbatos, plonas skrebutis kyšojo jai iš burnos, prilipęs prie apatinės lūpos, nelyginant cigaretė. Džo sirguliavo, nėjo į mokyklą, todėl Denis nuo pat ryto rašė įsitaisęs prie virtuvės stalo.

– Tiesiog liepk Džo važinėti šaligatviais, – tarė I Ing, – o jeigu norės į centrą... arba į baseiną, į zoologijos sodą ar miesto parką... dėl Dievo meilės, tegu eina pėsčias arba važiuoja autobusu.

– Gerai, – linktelėjo Denis. Ji atsisėdo prie stalo šalia jo, su savo arbata ir puse skrebučio.

– Kodėl tu namie? – paklausė Denio I Ing. – Juk aš čia, ar ne? Ir nemiegu. Važiuok rašyti į savo kabinetą. Aš slaugytoja, Deni, galiu pasirūpinti Džo.

– Gerai, – vėl linktelėjo Denis. Ar Džo gali būti visiškai saugus? – galvojo rašytojas. Berniukas turėjo jį prižiūrinčią ligoninės priimamojo slaugytoją, ką jau kalbėti apie dvi ateinančias aukles, japones.

Daugumą vakarų ir virėjas, ir jo draugė slaugytoja dirbdavo; namuose su Džo būdavo arba pats Denis, arba kuri nors iš dvynių, japonių. Sao ir Kaori tėvai buvo kilę iš Jokohamos, tačiau dvynės gimusios ir užaugusios San Fransiske. Vieną vėlų vakarą virėjas atsivežė jas iš „Pas Mao“; jis pažadino Denį, supažindino su dvynėmis, paskui nusivedė Sao ir Kaori į Džo kambarį ir leido joms pažiūrėti į miegantį berniuką.

– Matot? – pašnibždomis tarė dvynėms Tonis, o Denis gulėjo lovoje, suglumęs ir dar gal ne visai prabudęs. – Šitas vaikas – tikras angelas, jį nesunku prižiūrėti.

Virėjui nepatiko, kad Denis prašo savo studenčių prižiūrėti Džo. Denio studentės buvo rašytojos – taigi dažnai išsiblaškiusios arba pernelyg susimąsčiusios, Tonio Andželo manymu. „Jauni rašytojai gyvena savo vaizduotės pasaulyje, argi ne?“ – sakė virėjas sūnui. (Denis žinojo, kad jo tėtis visada įtariai žiūrėjo į žmones, turinčius lakią vaizduotę.) Be to, tos jaunos rašytojos buvo magistrantės; daugelis jų netgi vyresnės, negu paprastai būna magistrantai. „Jos per senos, kad galėtų būti geros auklės!“ – sakė virėjas. Tokia tėčio teorija Deniui buvo naujiena, bet jam patiko tos identiškos dvynės, Sao ir Kaori, – nors jis jų niekaip neatskirdavo. (Džo po kurio laiko pradėjo skirti, o tai juk ir buvo svarbiausia.)

„Jokohamos“, kaip Denis mintyse vadino tas dvynes, – tarsi Jokohama būtų buvusi jų pavardė, – buvo paskutinio kurso studentės, po paskaitų dirbančios „Pas Mao“ padavėjomis. Taigi ne tik virėjo, bet ir Denio, ir mažojo Džo gyvenimas Ajova Sityje buvo su neabejotinai azijietišku prieskoniu. Tarp savęs dvynės šnekėdavosi japoniškai; Džo tai patikdavo, o Denį šiek tiek erzino. Daugumą vakarų, kai Sao dirbdavo restorane, Kaori prižiūrėdavo mažąjį Džo – arba atvirkščiai. (Tada niekas nešnekėdavo japoniškai.)

„Jokohamos“ į I Ing, – kuri dėl darbo ligoninėje retai kada Korto gatvės name būdavo tuo pat laiku kaip ir Sao arba Kaori, – iš pradžių žiūrėjo nors ir pagarbiai, bet nelabai draugiškai. Dvynės I Ing dažniau matydavo restorane „Pas Mao“, kur ši kartais, vėlai vakare (ir visada viena), užeidavo pavalgyti, – nors apskritai I Ing labiau patikdavo ligoninės priimamajame budėti visą naktį, negu dirbti dieną.

Vieną vakarą Šo Di, ėjęs metrdotelio pareigas, I Ing palaikė „Pas Mao“ padavėja.

– Vėluoji! – papriekaištavo jis.

– Aš klientė – užsisakiau staliuką, – pasakė Mažajam Broliui I Ing.

– Oi, velniai griebtų – tu gi Tonio slaugytoja! – susigriebė Šo Di.

– Tonis dar ne toks senas, kad jam reikėtų slaugytojos, – tarė I Ing.

Vėliau virėjas mėgino teisinti Šo Di. („Jis geras vairuotojas – tik niekam tikęs metrdotelis.“) Bet I Ing buvo įžeidi.

– Amerikiečiai mano, kad aš vietnamietė, o kažkoks Šanchajaus asilas iš Kvinso mane laiko padavėja! – pasakė ji Toniui.

Deja, viena iš japonių dvynių, kuri buvo padavėja – ir, tuo laiku, dar mažojo Džo auklė, – atsitiktinai nugirdo, ką sakė I Ing.

– Ar taip jau blogai būti padavėja? – paklausė slaugytojos Sao arba Kaori.

Tos japonės dvynės Ajova Sityje irgi dažnai būdavo palaikomos Vietnamo karo dalyvių žmonomis. Arba Sao, arba Kaori Deniui sakė, kad jų gimtajame San Fransiske dauguma žmonių skiria japonus nuo vietnamiečių; o Vidurio Vakaruose, matyt, ne. Na, ką Denis galėjo pasakyti apie tokį gėdingą painiojimą? Šiaip ar taip, jis pats vis dar neskyrė Sao nuo Kaori! (O „Jokohamos“, pirmiau į slaugytoją iš Honkongo žiūrėjusios nors ir pagarbiai, bet nelabai draugiškai, po to, kai I Ing žodį „padavėja“ pavartojo kaip epitetą, į ją žiūrėjo dar nedraugiškiau.)

– Mes visi – viena laiminga šeima, – vėliau Denis mėgino paaiškinti vienai iš vyresnių savo studenčių. Jun buvo rašytoja iš Seulo; ji prie Denio kūrybinio rašymo grupės prisidėjo antraisiais jo dėstytojavimo Ajova Sityje metais. Tais metais Rašytojų studijoje buvo ir keli Vietnamo karo dalyviai – irgi vyresni už kitus studentus. Buvo ir kelios rašytojos, kadaise nutraukusios savo, kaip rašytojų, karjerą, ištekėjusios ir susilaukusios vaikų, o paskui išsiskyrusios. Tie vyresni magistrantai buvo pranašesni už jaunus rašytojus, į Rašytojų studiją atėjusius iš karto po koledžo; vyresnieji jau turėjo apie ką rašyti.

Jun tai tikrai. Ji gyveno kaip vergė iš anksto sutartoje santuokoje, Seule, – „iš esmės sutartoje“, kaip iš pradžių apibūdino tą santuoką rašomame romane.

Denis kritikavo tą „iš esmės“.

– Arba santuoka buvo iš anksto sutarta, arba ne, tiesa? – pasakė jis Jun.

Jos oda buvo balkšvos pieno spalvos. Juodi plaukai apkirpti trumpai, su karčiukais; dėl tų karčiukų ir iš po jų žvelgiančių didžiulių tamsiai rudų akių ji atrodė kaip koks beglobis vaikas, nors Jun buvo jau per trisdešimt – tiek pat metų kiek ir Deniui, – ir pastangos, kurių ji negailėjo, kad vyras tikrame gyvenime nutrauktų santuoką su ja, kad jai nereikėtų įsipainioti į „korėjietiškas pinkles“ siekiant skyrybų, atsispindėjo painiame jos rašomo romano siužete.

„Jeigu išvis galima tikėti jos gyvenimo istorija arba jos romanu“, – galvojo rašytojas Denis Andželas. Su ja susipažinęs ir perskaitęs pirmuosius jos romano skyrius, Denis tikrai nežinojo, ar gali ja tikėti – kaip moterimi arba kaip rašytoja. Bet ji jam patiko nuo pat pradžių, ir jausdamas, kad Jun vis labiau jį traukia, Denis bent jau rečiau leisdavosi į nederamas fantazijas apie tėčio draugę ir daugybę jos pižamų.

– Na, – pasakė sūnui virėjas, kai Denis jį supažindino su Jun, – jeigu mūsų namuose jau yra slaugytoja iš Kinijos ir dvi jaunos japonės, tai gali būti ir rašytoja iš Korėjos, ar ne?

Bet jie visi kai ką slėpė. Virėjas su sūnumi tai išvis slapstėsi – jie buvo bėgliai. Ir tėčio kinė slaugytoja, Denio manymu, kažką tikrai nutylėdavo. O dėl Denio korėjietės rašytojos, tai jis žinojo, kad ji tarytum tyčia stengiasi atrodyti paslaptinga – ne tik kaip rašytoja.

Užtat nieko nebuvo galima prikišti japonėms auklėms, kurios nuoširdžiai pamilo mažąjį Džo ir tikrai mėgo virėją, su kuriuo susidraugavo kartu dirbdamos tame ambicingame azijietiškos ir prancūziškos virtuvės chaose – „Pas Mao“.

Bet ir I Ing nuoširdžiai rūpinosi mažuoju Džo; ta ligoninės priimamojo slaugytoja buvo tikrai gera moteris. Tik jos santykiai su virėju atrodė tarsi koks kompromisas, turbūt jiems abiem. Tačiau Tonis Andželas seniai nepasitikėjo moterimis, buvo įpratęs neskubėti spręsti; I Ing gal neturėjo taikstytis su trumpais meilės romanais, kuriuos Tonis užmegzdavo su Rašytojų studijos vakarėliuose sutiktomis atvykėlėmis, bet slaugytoja virėjui nepriekaištaudavo netgi dėl to. I Ing patiko gyventi su berniuku, kuriam buvo tiek pat metų kiek ir jos išsiilgtai dukteriai; jai patiko būti kieno nors mama. Be to, buvimas vyriškos virėjo šeimos nare I Ing gal atrodė tarytum koks bohemiškas nuotykis – toks, kokių ji turbūt nebepatirs, kai jos duktė ir tėvai galiausiai atvyks į Ameriką.

Įžūlius jaunus Gailestingumo ligoninės daktarėlius, kurie klausinėdavo, kokia jos padėtis, – ar ji ištekėjusi, ar turi draugą, – I Ing visada nustebindavo atsakydama: „Gyvenu su rašytoju Deniu Andželu.“ Jai tikriausiai patiko taip sakyti ne tik todėl, kad visi, tai išgirdę, netekdavo žado, nes tik artimesniems draugams ir pažįstamiems I Ing dar teikdavosi paaiškinti: „Na, iš tikrųjų draugauju su Denio tėvu. Jis – „Pas Mao“ virėjas, ne kinas.“ Bet virėjas suprato, kad I Ing nelengva, – ketvirtą dešimtį pradėjusi moteris, kurios padėtis tokia neaiški, gyvena taip toli nuo tėvynės, o savo dukterį pažįsta tik iš nuotraukų.

Kartą, vakarėlyje, kažkoks tipas, dirbantis Gailestingumo ligoninėje, Deniui tarė:

– O, pažįstu tavo draugę.

– Kokią draugę? – nustebo Denis; tada Jun dar nebuvo prisidėjusi prie jo studentų grupės ir (netrukus) apsigyvenusi antrajame name Korto gatvėje.

– I Ing – ji kinė, dirba slaugytoja...

– Ji mano tėčio draugė, – greitai paaiškino rašytojas.

– O...

– Kas ten tarp tavęs ir I Ing? – vėliau paklausė tėvo Denis. – Kai kurie žmonės mano, kad ji gyvena su manimi.

– Aš I Ing per daug neklausinėju, Denieli. Ir ji neklausinėja manęs, – atsakė virėjas. – Be to, ji taip gražiai bendrauja su Džo, – pridūrė.

Jie abu puikiai prisiminė, kad tą patį Denis kadaise, Vermonte, sakė tėvui apie buvusią Vindamo koledžo studentę Franki, – tačiau Deniui tai vis tiek atrodė keista. Nejaugi virėjas, kuriam tuoj turėjo sueiti penkiasdešimt, buvo bohemiškesnis negu jo sūnus rašytojas (bent jau kol Jun dar negyveno antrajame name Korto gatvėje)?

Ir kas buvo negerai tame name? Jis buvo pakankamai didelis jiems visiems; taigi esmė ne čia. Miegamųjų ten buvo tiek, kad visi būtų galėję miegoti atskirai; viename iš laisvų miegamųjų Jun rašydavo ir laikė visus savo daiktus. Kaip ketvirtą dešimtį pradėjusi moteris, neturinti vaikų ir išgyvenanti nesuvokiamas korėjietiškas skyrybas, – bent jau jos rašomame romane, Denio manymu, tos skyrybos tikrai buvo „nesuvokiamos“, – Jun turėjo labai mažai daiktų. Ar ji viską paliko Seule, ne tik tą savo, matyt, pasibaisėtiną buvusį vyrą?

– Aš studentė, – kartą pasakė ji Deniui. – Štai kodėl, vėl tapusi studente, pasijutau tokia laisva: aš neturiu daiktų.

Gudrus atsakymas, – galvojo Denis, bet jis pats nežinojo, ar ja tiki.

Septyniasdešimt trečiųjų rudenį, kai Džo jau mokėsi trečioje klasėje, virėjas užpakaliniame Ajova Sityje nuomojamo namo prieangyje laikė dėžę obuolių. Tas prieangis išėjo į siaurą grįstą skersgatvį, tokio pat ilgumo kaip ir ilga į Korto gatvę atgręžtų namų eilė. Atrodė, kad tas skersgatvis reikalingas vien šiukšlėms išvežti. Tik retkarčiais juo lėtai pravažiuodavo koks lengvasis automobilis, o dažniausiai – galima sakyti, kad nuolat, – dviračiais lakstė vaikai. Ramaus skersgatvio grindinys buvo apneštas smėliu ar žvyru, todėl vaikai galėjo smagintis staigiai stabdydami ir žiūrėdami, kaip dviračio ratai slysta į šoną. Kartą Džo tame skersgatvyje nuvirto nuo dviračio. I Ing nuvalė berniukui nubrozdintą kelį.

Kažkas ėdė į tą skersgatvį išeinančiame prieangyje, šalia virtuvės, virėjo laikomus obuolius – Denis iš pradžių įtarė, kad meškėnas, bet iš tikrųjų tai buvo oposumas, ir vieną pavakarę, kai mažasis Džo, išėjęs į prieangį pasiimti obuolio, įkišo ranką į dėžę, oposumas jį išgąsdino: suurzgė, sušnypštė ar kažkaip suniurnėjo. Berniukas taip persigando, kad net negalėjo pasakyti, ar tas iš pažiūros primityvus gyvūnėlis jam įkando.

Denis klausė ir klausė:

– Ar jis tau įkando?

(Ir niekaip negalėjo liautis apžiūrinėjęs Džo rankas – ieškojo įkandimo žymių.)

– Nežinau! – klykė berniukas. – Buvo toks baltas ir rausvas – atrodė baisiai! Kas ten?

– Oposumas, – vis kartojo Denis; matė nurėpliojantį šalin. Oposumai – tikrai bjauriai atrodantys padarai.

Tą naktį, kai Džo užmigo, Denis įslinko į jo miegamąjį ir apžiūrėjo jį nuo galvos iki kojų. Jam buvo apmaudu, kad nėra I Ing, bet ji tąnakt dirbo ligoninės priimamajame. I Ing žinotų, ar oposumai serga pasiutlige, – Vermonte meškėnai dažnai būdavo užsikrėtę, – be to, gera slaugytoja žinotų, ką daryti, jei tas oposumas Džo vis dėlto įkando, tačiau Denis, apžiūrėjęs tobulą sūnaus kūnelį, nerado nė vienos įkandimo žymės.

Jun stovėjo berniuko miegamojo tarpduryje; ji stebėjo Denį, ieškantį kokių nors gyvūno dantų žymių.

– Argi Džo nežinotų, jei tas padaras būtų jam įkandęs? – paklausė ji.

– Jis baisiai nustebo ir išsigando, todėl ir nežino, – atsakė Denis. Jun į miegantį berniuką stebeilijo kaip į kokį pirmą kartą matomą laukinį gyvūną, ir Denis suprato, kad ji į Džo dažnai žiūri šitaip suglumusi, lyg pakerėta, kaip žmogus iš kito pasaulio. I Ing labai mylėjo Džo, nes ilgėjosi savo tokio pat amžiaus dukters, o Jun į Džo žvelgė tarsi kažko nesuvokdama; galėjai pamanyti, kad ji niekada nebendravo su jokio amžiaus vaikais.

Be to, jei buvo galima tikėti jos gyvenimo istorija (arba jos romanu), išsiskirti su vyru – ir, svarbiausia, priversti jį pradėti tą atseit sudėtingą skyrybų procesą – jai pavyko todėl, kad ji nepastojo ir nepagimdė vaiko. Toks ir buvo painaus jos romano siužetas: vyras manė, kad ji stengiasi pastoti, o iš tikrųjų ji visą laiką vartojo kontraceptines tabletes ir dar įsikišdavo gaubtuką – darė viską, kad tik nepastotų ir niekada neturėtų vaikų.

Jun romaną rašė angliškai, ne korėjietiškai, ir anglų kalbą, Denio manymu, mokėjo puikiai; ir jos stilius buvo geras, nors kai kurios korėjietiškos detalės gerokai glumino. (Koks vis dėlto tas Korėjos skyrybų įstatymas? Kam pagrindinei veikėjai reikėjo taip ilgai apsimetinėti, kad stengiasi pastoti? Juo labiau kad, anot Jun, jai buvo baisiai nemalonu gerti tas kontraceptines tabletes.)

Vyras – galiausiai, kaip Denis manė, tapsiantis buvusiu vyru – Jun romane buvo tarytum koks gangsteris ir kartu verslininkas. Gal gerai uždirbantis samdomas žudikas, o gal jis samdė kitus žudikus, kad šie už jį atliktų nešvarų darbą; iš Jun rašomo romano dalies, kurią Denis jau buvo perskaitęs, tai nepaaiškėjo. Kad tas vyras pavojingas, – ir tikrame Jun gyvenime, ir romane, – atrodė akivaizdu. Bet kai kurios lytinio gyvenimo smulkmenos Deniui kėlė nuostabą. Vyrą kažkodėl norėjosi užjausti, nors Jun ir labai stengėsi jį pavaizduoti kuo baisesnį; vargšas vyriškis manė, jog jis kaltas dėl to, kad jo sukčiaujanti žmona negali pastoti.

Niekas nepaaiškėjo ir kai Jun naktį, lovoje, Deniui papasakojo baisiausias smulkmenas apie savo apgailėtiną santuoką, – be kita ko, ir apie tai, kad jos vyrui nuolat reikėdavo sekso. (Bet jis juk norėjo, kad tu pastotum, argi ne? – vos nepaklausė Denis. Gal ir vargšas Jun vyras, ir pati Jun į seksą žiūrėjo kaip į pareigą. Tai, ką Jun Deniui pasakojo tamsoje, jau maišėsi su įvairiomis jos romano smulkmenomis, o gal visos tos detalės apskritai buvo sukeičiamos?)

Ar nereikėtų to išgalvoto vyro, šaltakraujo žudynių organizatoriaus, pavadinti kokiu nors kitu, ne tikrojo buvusio vyro vardu? – paklausė Denis Jun. O kas, jeigu jos buvęs vyras kada nors perskaitys romaną? (Na, jeigu jai pasiseks ir romanas bus išleistas.) Juk tada jis supras, kad Jun jį apgaudinėjo – labai apdairiai stengėsi nepastoti, kai jie gyveno santuokoje.

– Mano ankstesnis gyvenimas jau baigtas, – niauriai atsakė Jun. Neatrodė, kad dabar jai seksas asocijuotųsi su pareiga, tačiau Denis kartais suabejodavo ir tuo.

Tuos kelis savo daiktelius Jun buvo susidėjusi itin tvarkingai. Net tualeto reikmenis ji laikė nedideliame vonios kambarėlyje šalia laisvo miegamojo, kuriame rašydavo. Jos drabužiai buvo to miegamojo sieninėje spintoje ir ten stovinčioje komodoje. Kartą, kai Jun kažkur išėjo, Denis žvilgtelėjo į jos vonios kambario vaistų spintelę. Ir pamatė kontraceptines tabletes – išrašytas Ajova Sityje.

Denis visada mylėdavosi su prezervatyvu. Tai buvo senas ir – kadangi kartais turėdavo ne vieną lytinę partnerę – visai neblogas jo įprotis. Ir Jun kartą jam pasakė, beveik tarp kitko:

– Ačiū, kad užsimauni prezervatyvą. Man taip atsibodo tos tabletės. Niekada nebenorėčiau jų gerti.

Bet ji vis dėlto jas geria! Na, jeigu jau Denio tėtis per daug neklausinėjo I Ing, kaip Denis galėjo tikėtis, kad Jun atsakys į visus jo klausimus? Juk ir jos gyvenimas buvo sunkus.

Į tokį rūpesčių per daug netemdomą nepateiktų ir neatsakytų klausimų pasaulį – ne tik azijietišką, bet ir ankstesnį, kupiną senų virėjo ir jo sūnaus rašytojo paslapčių, – įsiveržęs mėlynas mustangas privertė juos visus atsipeikėti ir (bent akimirką) pagalvoti apie trapią, nenuspėjamą visa ko prigimtį.

Rudens šeštadienių rytais, kai Ajovos futbolo komanda žaisdavo namie, Denis girdėdavo grojant Ajovos orkestrą, – bet niekada nesuprasdavo kur. Jei orkestras repetuodavo Kiniko stadione, kitapus Ajovos upės ir dar ant kalvos, tai kaip jis galėjo girdėti muziką būdamas taip toli, Korto gatvėje, rytinėje miesto pusėje?

Tas šeštadienis buvo šviesus ir giedras, Denis turėjo bilietus – ketino nusivesti Džo į futbolo rungtynes. Jis atsikėlė anksti ir iškepė berniukui blynų. Penktadienį virėjas „Pas Mao“ dirbo iki vėlumos, ir buvo aišku, kad šeštadienį, po namuose vyksiančių futbolo rungtynių, dirbs dar ilgiau. Tą rytą Denio tėtis tebegulėjo lovoje; kaip ir I Ing, neseniai baigusi įprastą naktinį budėjimą Gailestingumo ligoninėje. Denis nesitikėjo pamatyti Pižamų Damos anksčiau negu vidurdienį. Pižamų Dama I Ing pavadino kaimynystėje gyvenantis Džo draugas Maksas, Ajovos universiteto dėstytojų vaikas, kuris kartu su Džo mokėsi trečioje Longfelo pradžios mokyklos klasėje. (Tas aštuonerių metų berniukas niekaip negalėjo įsiminti I Ing vardo.)

Denis plovė savo ir Džo pusryčių indus, o Džo su Maksu žaidė lauke. Juodu užpakaliniame skersgatvyje vėl važinėjosi dviračiais; iš prieangyje padėtos dėžės buvo pasiėmę keletą obuolių, bet ne valgyti. Denis tik vėliau suprato, kad obuoliais berniukai nužymėjo slalomo trasą. Maksas Deniui patiko, tačiau tas vaikas dviračiu važinėdavosi po visą miestą; Denis su Džo kartais apsipykdavo dėl to, kad Džo tai nebuvo leidžiama.

Maksas kone fanatiškai kolekcionavo plakatus, lipdukus ir prisiuvamas emblemas su visokių alaus rūšių reklama. Jis ir Džo buvo davęs daugybę tų reklaminių niekučių, o Džo vis prašė I Ing, kad ši prisiūtų emblemas prie jo džinsinio švarkelio; lipdukai buvo prilipinti prie šaldytuvo, plakatai kabėjo Džo miegamajame. Deniui tai atrodė juokinga ir visiškai nepavojinga; šiaip ar taip, aštuonmečiai alaus juk negėrė.

Galvodamas apie tą automobilį, Denis visada pirmiausia prisimins staiga pasigirdusį padangų žviegsmą; jis matė tik kad kažkas mėlynas pralėkė pro virtuvės langą. Rašytojas išbėgo į prieangį, kur, kaip pirmiau manė, grėsmę jo sūnui kėlė tik oposumas.

– Džo! – pašaukė Denis, bet nesulaukė jokio atsakymo – tik pačiame skersgatvio gale subildėjo to mėlyno automobilio užkliudytos šiukšlių statinės.

– Pone Andželai! – išgirdo šaukiant Maksą; tas berniukas beveik niekada nenulipdavo nuo dviračio, bet šį kartą Denis pamatė jį atbėgantį.

Keli skersgatvyje išdėlioti obuoliai – slalomo vartų žymekliai – buvo sutraiškyti. Denis pamatė, kad abiejų berniukų dviračiai guli ant šono šalikelėje; Džo, susirietęs kaip embrionas, gulėjo šalia savo dviračio.

Denis matė, kad Džo nepraradęs sąmonės; atrodė labiau išsigandęs negu sužeistas.

– Tave partrenkė? Tas automobilis tave partrenkė? – klausė Denis sūnaus. Berniukas greitai papurtė galvą, bet daugiau nejudėjo; taip ir gulėjo susirietęs į kamuoliuką.

– Mes susidūrėm, traukdamiesi iš kelio, – tas mustangas lėkė tiesiai į mus, – paaiškino Maksas. – Mėlynas mustangas – jis visada važiuoja per greitai, – dar pasakė Deniui Maksas. – Turbūt nudažytas pagal užsakymą – tokios keistos mėlynos spalvos.

– Tu jau seniau matei tą automobilį? – paklausė Denis. (Maksas tikrai nusimanė apie automobilius.)

– Aha, bet ne čia – ne skersgatvyje, – atsakė berniukas.

– Bėk, atvesk Pižamų Damą, Maksai, – paprašė vaiko Denis. – Rasi. Ji antrame aukšte, su mano tėtuku.

Tada Denis pirmą kartą savo tėtį pavadino „tėtuku“; turbūt iš išgąsčio tas žodis staiga atėjo jam į galvą. Denis priklaupė prie Džo, beveik bijodamas jį paliesti, o berniukas visas drebėjo. „Atrodo kaip embrionas, trokštantis grįžti į gimdą“, – dingtelėjo rašytojui.

– Džo? – tarė tėvas. – Tau ką nors skauda? Kas nors lūžo? Ar gali pajudėti?

– Nemačiau jokio vairuotojo. Ten buvo tik automobilis, – pasakė berniukas – vis dar nejudėdamas, tik krūpčiodamas. Denis pagalvojo, kad gal saulės spinduliai atsispindėjo nuo priekinio stiklo.

– Koks nors paauglys, galiu lažintis, – tarė Denis.

– Nebuvo jokio vairuotojo, – tvirtino Džo. Vėliau ir Maksas pareiškė niekada nematęs vairuotojo, nors jau seniau atkreipęs dėmesį į tą netoliese dideliu greičiu važinėjantį mėlyną mustangą.

– Pižamų Dama! – išgirdo Denis šaukiant Maksą. – Tėtuk!

Virėjas atsisėdo lovoje šalia apsnūdusios I Ing.

– Kas tas „tėtukas“, kaip manai? – paklausė jis.

– Manau, kad aš – Pižamų Dama, – mieguistu balsu atsakė I Ing. – O tu turbūt tėtukas.

Kilo nemenkas sambrūzdis, kai I Ing ir virėjas sužinojo, kad Džo nuvirto nuo dviračio ir kad dėl to kaltas kažkoks automobilis. Maksas tikriausiai kol gyvas nepamirš, kaip greitai Pižamų Dama basa nulėkė į įvykio vietą, kur Džo jau sėdėjo – ir lingavo į priekį ir atgal tėvo glėbyje. Šlubas virėjas bėgo lėčiau; kai jis pasirodė, jau ir Jun buvo atsitraukusi nuo rašomo romano ir atskubėjusi pažiūrėti, kas atsitiko.

Baugščiai prisiartino elegantiškai apsirengusi dama, gyvenanti pačiame skersgatvio gale, – kaip tik jos šiukšlių statines išvartė dingdamas mėlynas mustangas. Ji buvo senyva ir jau netvirta, bet norėjo pažiūrėti, ar dviračiais važinėję berniukai nesužeisti. Kaip ir Maksas, ta karališkai atrodanti senutė jau buvo keliskart pastebėjusi netoliese važinėjantį mėlyną mustangą – bet nė karto nemačiusi vairuotojo.

– Kokio mėlynumo? – paklausė jos Denis.

– Neįprasto – kažkoks pernelyg mėlynas, – atsakė senoji dama.

– Nudažytas pagal užsakymą, pone Andželai, juk sakiau, – tarė Maksas.

– Tu nesužeistas, nesužeistas, – vis kartojo mažajam Džo I Ing; ji čiupinėjo visą berniuko kūnelį. – Galvytės nesusitrenkei? – paklausė; Džo papurtė galvą. Paskui ji ėmė jį kutenti, gal norėdama sumažinti įtampą. Jos Honkongo stiliaus pižama šį rytą buvo mirguliuojančios žalios žuvies žvynų spalvos.

– Viskas gerai, ar ne? – paklausė Denio Jun. Ta išsiskyrusi korėjietė turbūt norėjo grįžti prie savo rašymo.

Ne, negerai, – galvojo rašytojas Denis Andželas, – tikrai negerai, kai aplinkui laisvas laksto tas mėlynas mustangas be vairuotojo, – bet jis nusišypsojo Jun (ji irgi buvo basa, apsivilkusi trumparankoviais marškinėliais ir džinsais) ir iš pažiūros baisiai susirūpinusiam tėčiui. Virėjas tikriausiai nuogas iššlubavo į antro aukšto koridorių ir tik tada susizgribo, kad neapsirengė, nes jis buvo tik su Denio bėgiojimo šortais, kabojusiais ant turėklo laiptų viršuje.

– Išėjai pabėgioti, tėtuk? – paklausė tėčio Denis, ir tas naujas kreipinys jiems abiem kažkodėl jau atrodė savaime suprantamas, – tarsi likimo smūgis, kurio jie ką tik išvengė, būtų buvęs tam tikro persilaužimo ar naujos pradžios – ne tik jų abiejų, bet ir mažojo Džo gyvenime – ženklas. Gal taip ir buvo.

Kolbis – tokia buvo to policininko pavardė. „Pareigūnas Kolbis“ – taip atseit pagarbiai jį vadino virėjas Korto gatvės namo virtuvėje, gal prisimindamas kitą policininką, kurį kadaise pažinojo. Šiaip tas jaunas Ajova Sičio faras tikrai neatrodė panašus į Karlą, tik kad jo plaukai buvo taip pat prastai apkirpti. Kolbis buvo šviesiaodis vyriškis skandinaviško mėlynumo akimis, su dailiai pakirptais šviesiais ūsais; jis atsiprašė, kad negalėjo greičiau reaguoti į Denio pranešimą apie pavojingą vairuotoją; sakė, jog savaitgaliais, kai Ajovos futbolo komanda žaidžia namuose, vietos policininkai būna labai užsiėmę. Tas faras atrodė draugiškas ir uolus – Deniui jis iškart patiko. (Rašytojas negalėjo nepastebėti, koks tas policininkas pastabus; pro Kolbio akis nepraslydo net menkiausios smulkmenos – na, pavyzdžiui, alaus reklamos lipdukai ant šaldytuvo.) Pareigūnas Kolbis Deniui ir jo tėčiui pasakė, kad jau yra gavęs pranešimų apie mėlyną mustangą; kaip Maksas ir tvirtino, tas automobilis tikriausiai nudažytas pagal užsakymą, bet jį mačiusių žmonių parodymai prieštaringi.

Variklio dangtis papuoštas arba originaliu mustangu, arba – kaip netoli Ferčaildo ir Dodžo gatvių esančio prekybos centro stovėjimo aikštelėje šaukė viena isterijos apimta namų šeimininkė – nepadoriai pavaizduotu kentauru. Kiti liudininkai matė šiaip niekuo neypatingą, bet tikrai ne šitos valstijos numerio lentelę, o motociklu Dubjuko gatve važiavęs ir į šalikelę nustumtas universiteto studentas neabejojo, kad tas mėlynas mustangas buvo su Ajovos numeriu. Kaip virėjui ir jo sūnui rašytojui sakė pareigūnas Kolbis, niekas negalėjo nupasakoti mustango vairuotojo išvaizdos.

– Berniukai tuoj turėtų grįžti iš mokyklos, – pasakė Denis farui, mandagiai žvilgtelėjusiam į rankinį laikrodį. – Galėsite pasikalbėti su jais. Aš nieko daugiau nemačiau, tik neįprastą mėlyną spalvą.

– Gal galėčiau užmesti akį į jūsų sūnaus kambarį? – paklausė pareigūnas.

Keistas prašymas, – pagalvojo Denis, bet nematė priežasties prieštarauti. Jie užtruko tik akimirką, ir Kolbis nieko nesakė apie alaus reklamos plakatus; visi trys vyrai grįžo į virtuvę laukti vaikų. O dėl užpakalinio skersgatvio, kur mėlynasis mustangas vos neparbloškė dviračiais važinėjančių berniukų, tai pareigūnas Kolbis pareiškė, jog „normaliomis aplinkybėmis“ ten važinėtis saugu. Bet apskritai policininkas, regis, pritarė I Ing nuomonei apie dviračiais po Ajova Sitį lakstančius vaikus. Būtų geriau, jei vaikai vaikščiotų pėsti arba važiuotų autobusais, – ir jau tikrai nereikėtų jiems važinėtis dviračiais miesto centre. Dabar vis daugiau studentų vairuoja automobilius, daugelis jų neseniai atvykę į universiteto miestelį, – ką jau kalbėti apie svečius, suplūstančius svarbiausių rungtynių savaitgaliais.

– Džo miesto centre dviračiu nevažinėja – tik šitame rajone – ir dviratį visada persiveda, jei reikia kirsti gatvę, – pasakė Denis policininkui, kuris tuo lyg ir suabejojo. – Tikrai, – tarė rašytojas. – O dėl Makso, aštuonmečio kaimynų sūnaus, tai nesu toks įsitikinęs. Makso tėvai, manau, liberalesni, – na, jeigu jau kalbame apie tai, kur Maksas gali važinėtis dviračiu.

– Štai ir jie, – tarė virėjas; jis jau kurį laiką žiūrėjo į skersgatvį, laukdamas, kada pasirodys dviračiais atvažiuojantys Džo su Maksu.

Aštuonmečiai berniukai, matyt, nustebo, virtuvėje pamatę pareigūną Kolbį; trečiaklasiai greitai susižvelgė, lyg mokykloje perduodami vienas kitam kažkokią slaptą žinią, ir įsistebeilijo į virtuvės duris.

– Alaus sunkvežimių palydovai, – tarė Kolbis. – Manau, jums, berniukai, nederėtų pamiršti, kad tą mėlyną mustangą žmonės mato visame mieste. – Paskui pareigūnas kreipėsi į Denį ir jo tėtį: – Jie geri vaikai, bet labai mėgsta iš alaus sunkvežimių vairuotojų prašinėti visokių lipdukų, plakatų ir tų prisiuvamų emblemų. Šituos berniukus matau prie barų miesto centre. Aš jiems tik primenu, kad jie negali eiti į vidų, ir kartais turiu sudrausti, kad nevažinėtų dviračiais paskui alaus sunkvežimius nuo vieno baro prie kito. Klintono ir Berlingtono gatvėse dviratininkams ypač pavojinga.

Džo nedrįso pažvelgti į tėtį ir senelį.

– Alaus sunkvežimių palydovai, – pakartojo virėjas.

– Man reikia namo, – murmtelėjo Maksas ir iškart dingo.

– Kai matau šituos berniukus miesto parke, – toliau šnekėjo Kolbis, – sakau, jog tikiuosi, kad jie nevažiuoja dviračiais Dubjuko gatve. Daug saugiau būtų pereiti pėsčiųjų tiltu už studentų sąjungos ir toliau važiuoti kita upės puse, pro Hančerio koncertų salę. Bet tas kelias į parką ir zoologijos sodą turbūt ilgesnis, ar ne? – paklausė pareigūnas Kolbis, žiūrėdamas į Džo. Berniukas tik linktelėjo galvą; suprato, jog dabar jau įkliuvo.

Kitą rytą, labai anksti, kai Jun dar kietai miegojo, o I Ing nebuvo grįžusi iš naktinio budėjimo Gailestingumo ligoninėje, Denis užėjo į Džo miegamąjį ir žiūrėjo į aštuonmetį, miegantį tarsi kokioje įvairių alaus rūšių šventovėje.

– Pabusk, – po kurio laiko, švelniai purtydamas, ėmė žadinti sūnų.

– Į mokyklą dar per anksti, ar ne? – paklausė Džo.

– Šįryt gal neisi į mokyklą, – tarė tėvas. – Tiesiog pasakysim, kad susirgai.

– Bet man viskas gerai, – paprieštaravo berniukas.

– Kelkis ir apsirenk, Džo, – tau ne viskas gerai, – pasakė tėvas. – Tu negyvas – jau miręs.

Jie išėjo iš namų nepapusryčiavę, pėsti patraukė į Muskatino aveniu. Anksti rytą eismas visada būdavo nemažas ir Muskatino, ir toliau einančioje Ajovos aveniu – dviejų dalių magistralėje su žole apsėta skiriamąja juosta.

Kai Džo buvo kūdikis ir dar tik pradedantis vaikščioti mažylis, kai Denis su Keite gyveno dviejų butų name Ajovos aveniu, jie nuolat skųsdavosi gatve lekiančių automobilių keliamu triukšmu; universitetui priklausiančiuose namuose (ir ypač triukšmingame studenčių draugijos name arčiau universiteto miestelio ir miesto centro) tada įsikurdavo magistrantai, doktorantai ir pasiturintys paskutinio kurso studentai. Bet septyniasdešimt trečiųjų rudenį, kai Denis su trečiaklasiu sūnumi ėjo į Ajovos aveniu, namai palei tą medžiais apsodintą dviejų dalių gatvę buvo dar brangesni; ten gyveno jaunesnieji ir gal kai kurie etatiniai dėstytojai.

– Ar čia ne ta gatvė, kur tu gyvenai su mama? – paklausė tėčio Džo, jiedviem žingsniuojant universiteto miestelio ir miesto centro link.

– Turbūt norėjai pasakyti, kur mes gyvenom su mama, – taip, ta, – tarė Denis. Kažkur tarp sankryžų su Džonsono ir Gilberto gatvėmis rašytojas atpažino pilkomis lentelėmis apkaltą dviaukštį namą, kurio apatiniame aukšte jis kadaise gyveno su Keite ir sūneliu. Namas buvo perdažytas, – septintojo dešimtmečio pabaigoje jo sienų apkala buvo gelsva, – be to, dabar jame tikriausiai gyveno viena šeima.

– Šitas? Pilkas? – paklausė Džo, nes jo tėtis sustojo ant šaligatvio priešais namą, toje gatvės pusėje, kuria transporto srautas plūdo į miesto centrą. Dabar gerokai daugiau automobilių iš Muskatino suko į Ajovos aveniu.

– Taip, pilkas, – atsakė Denis ir nusisuko nuo namo, atsigręžė į gatvę. Pastebėjo, kad per šešerius metus, praėjusius nuo tada, kai jis išsikraustė iš Ajovos aveniu, skiriamojoje juostoje prisodinta gražesnių augalų.

– Senelis sakė, kad tu nemėgsti Ajovos aveniu – net nenori ja važiuoti, – tarė tėčiui Džo.

– Taip, Džo, – linktelėjo Denis. Stovėdami vienas šalia kito, jie tiesiog žiūrėjo į pro šalį važiuojančių automobilių srautą.

– Kas yra? Man namų areštas? – paklausė tėčio berniukas.

– Ne, ne areštas – tu jau negyvas, – pasakė jam tėvas. Denis parodė į gatvę. – Žuvai ten, gatvėje. Šešiasdešimt septintųjų pavasarį. Buvai dar su sauskelnėmis – tau buvo tik dveji.

– Mane parbloškė automobilis? – paklausė Džo.

– Tikrai galėjo parblokšti, – atsakė tėvas. – Bet jeigu iš tiesų būtų taip nutikę, aš irgi būčiau miręs.

Viena iš miesto centro važiuojanti vairuotoja matė juos, stovinčius kitoje Ajovos aveniu pusėje, – I Ing, grįžtanti į Korto gatvę iš Gailestingumo ligoninės. Vienas Denio kolega iš Rašytojų studijos, poetas Marvinas Belas, pro juos važiuodamas į centrą, paspaudė automobilio signalą. Bet nei tėvas, nei sūnus jo nepastebėjo.

Gal Denis su Džo iš tikrųjų nestovėjo ant šaligatvio ir nežiūrėjo į pro šalį lekiančių automobilių srautą; gal jie buvo grįžę į tūkstantis devyni šimtai šešiasdešimt septintųjų pavasarį. Bent jau rašytojas Denielis Bačiagalupas, dar nepasirinkęs literatūrinio slapyvardžio, tikrai vėl buvo ten. Deniui dažnai atrodydavo, kad jis vis dar išgyvena tą akimirką.

„Avellino“ restorane Loreta rašytojui atnešė pirmą jį nustebinti turinčių pietų patiekalą. Tai buvo „šis tas iš Azijos“; virėjas sūnui iškepė pagal A Gou receptą marinuotos jautienos su žemės riešutų padažu; jautiena buvo kepta ant medinių iešmų ir patiekta su įvairia tempura – tešloje pavoliotomis ir aliejuje iškeptomis krevetėmis, šparaginėmis pupelėmis ir smidrais. Loreta Deniui atnešė ir valgomąsias lazdeles, bet lyg ir sudvejojo prieš jas paduodama.

– Ar moki jomis valgyti? Neprisimenu, – pasakė. (Rašytojas žinojo, kad ji meluoja.)

– Žinoma, kad moku, – tarė jis.

Loreta tebelaikė lazdeles.

– Žinai ką? Tu per dažnai būni vienas.

– Aš tikrai per dažnai būnu vienas, – nesiginčijo Denis. Juodu kartais paflirtuodavo, tačiau tuo viskas ir baigdavosi; abiem būdavo baisu net pagalvoti apie mylėjimąsi, kai jau mylisi jos mama su jo tėčiu.

Kiekvieną kartą, kai į galvą ateidavo tokia mintis, Denis įsivaizduodavo Loretą sakant: „Čia jau, ko gero, būtų kaip brolio ir sesers santykiai!“

– Ką čia rašai? – pasidomėjo Loreta, galvodama, kad kol laikys rankoje lazdeles, tol jis į ją žiūrės.

– Tik šiaip tokį dialogą, – pasakė Denis.

– Tokį kaip dabar mūsų? – paklausė Loreta.

– Ne... kitokį, – tarė Denis. Loreta iškart pajuto, kad jam neberūpi; ji padavė Deniui lazdeles. Atverstas sąsiuvinis ant stalo gulėjo taip, kad Loreta būtų galėjusi perskaityti Denio rašomą dialogą, bet Denis atrodė sudirgęs, ir ji nusprendė neįkyrėti.

– Na, tikiuosi, ši staigmena tau patiks, – pasakė Loreta.

Virėjas žinojo, kad kaip tik šį patiekalą Denis restorane „Pas Mao“ užsisakė gal šimtą kartų.

– Pasakyk tėčiui, kad puikiai parinko, – paprašė Denis, kai Loreta jau ėjo į virtuvę.

Denis žvilgtelėjo į parašytą dialogą. Jis norėjo, kad ta eilutė skambėtų tiksliai taip, kaip aštuonmetis berniukas pateiktų klausimą tėvui, labai atsargiai. („Kodėl tu irgi būtum miręs, jei mane iš tiesų būtų parbloškęs automobilis?“ – buvo parašęs rašytojas.)

Dotė su Mei, vis dar laukiančios picų, neatitraukė akių nuo Denio ir Loretos. Joms buvo baisiai apmaudu, kad negirdėjo jų dialogo.

– Ta padavėja norėtų su juo pasidulkinti, bet yra kažkoks keblumas, – pasakė Dotė.

– Taigi, jam labiau rūpi ta jo rašliava! – tarė Mei.

– Ką jis valgo? – paklausė bičiulės Dotė.

– Kažką ant pagaliuko, – atsakė Mei. – Neatrodo, kad būtų labai skanu.

– Jaučiu, kad picomis nusivilsim, – burbtelėjo Dotė.

– Aha, nenustebčiau, – pritarė Mei.

– Tik pažiūrėk į jį! – sušnibždėjo Dotė. – Jam panosėj padėtas maistas, bet jis vis tiek negali liautis rašęs!

Tačiau maistas buvo puikus; Deniui patiko beveik viskas, ką jis atsiminė apie „Pas Mao“, ir visi ten valgyti patiekalai. Ir dialogas, kurį parašė, buvo geras. Puikiai tiks, – nusprendė Denis. Tik laikas atrodė netinkamas, ir Denis galvojo, kad tik neužmirštų, kada tų žodžių reikės. Prieš sutelkdamas dėmesį į keptą jautieną, rašytojas tiesiog apibrėžė dialogą ir sąsiuvinio paraštėje pasirašė pastabą.

„Ne dabar, – parašė Denis. – Pirma papasakok apie paršelio kepimą.“

DEŠIMTAS SKYRIUSDANGAUS PONIA

Pavasaris Ajovoje buvo įspūdingas; laukai – itin žali. Visokie dailės fakulteto tipai ir kūrybinio rašymo studentai ėjo iš proto dėl iškylų ir lauke kepamų paršelių. Denis, kai buvo studentas, išvengė daugumos Rašytojų studijos vakarėlių, bet Keitė jį tempėsi į dailininkų pasilinksminimus, Denio manymu, daug baisesnius už visus tuos nemalonumus, kurių sugebėdavo prisidaryti rašytojai. Ajovos universiteto Dailės fakultete Keitė pažinojo visus, nes pozuodavo per piešimo iš natūros pratybas; Naujajame Hampšyre ir Denis buvo piešimo iš natūros modelis, tačiau tada jis dar nebuvo vedęs. Ajovoje Denis jautėsi nesmagiai, žinodamas, kad daugelis dailės magistrantų – ką jau kalbėti apie kai kuriuos dėstytojus – matė jo žmoną nuogą. Denis net nežinojo daugumos jų vardų.

Šitos iškylos vietą buvo sunku rasti. Mažasis Džo verkė visą kelią, kol jie 6-uoju greitkeliu važiavo į Tifiną, tačiau Denis – jis vairavo – neleido Keitei iškelti dvimečio mažylio iš automobilio kėdutės. Tifine jie išsuko iš greitkelio, bet buvo jau netoli Nort Liberčio, kai pasiklydo; Bizonų upelio kelias arba išvis neegzistavo, arba nebuvo pažymėtas, ir kol jie rado tą aptriušusią sodybą, Denis kandžiai šnekėjo apie dailės studentus. (Sakė, jog jie arba taip įsijautę į nežodinį bendravimą, arba taip abstrakčiai mąsto, kad net nesugeba normaliai nurodyti kelio.)

– Ko tu taip jaudiniesi, kad nerandam to sumauto ūkio? – paklausė jo Keitė. – Šiaip ar taip, niekad nenori į vakarėlius, kur kviečia mane.

– Niekad nenoriu ir ten, kur kviečia mane, – priminė jai Denis.

– Todėl su tavimi labai smagu, žioply, – tarė Keitė.

Ūkininkas kiaules šerdavo anksti rytą ir – dar kartą – pavakary; jis pats gyveno Ajova Sityje, viename iš tų į motelius panašių, bet brangių vienaaukščių namų, stovinčių palei Ročesterio aveniu, o begriūvantį namą kaime nuomojo keturiems nevalyviems vaikinams, dailės magistrantams. Keitė juos vadino menininkais – tarsi jie jau būtų šio to pasiekę.

Rašytojas buvo nusiteikęs ciniškiau; Denis tris kiaulių ūkyje gyvenančius magistrantus laikė atgrubnagiais tapytojais, vieną – pretenzingu fotografu. Denis žinojo, kad tie atgrubnagiai tapytojai ne kartą piešė Keitę per piešimo iš natūros pratybas, bet nė neįtarė, kad pretenzingasis fotografas fotografavo ją nuogą, – šią nemalonią naujieną Denis išgirdo automobilyje, kai jie pasiklydo važiuodami į iškylą, – be to, Denis nesitikėjo apšniaukštame magistrantų name išvysti piešinius, kuriuose pavaizduota nuoga jo žmona, ir nuotraukas.

Dvimetis Džo pirmuose eskizuose, kuriuos pamatė, motinos lyg ir neatpažino; to ūkininko namo virtuvėje ir valgomajame buvo keli anglimi piešti ir gerokai išterlioti Keitės atvaizdai, lipniąja juostele priklijuoti prie sienų.

– Gražus dekoras, – tarė Denis žmonai. Keitė gūžtelėjo pečiais. Denis pamatė, kad kažkas jai jau padavė taurę vyno. Jis tikėjosi, kad yra ir alaus; visada vairuodavo ne Keitė, o Denis; išgėręs alaus, jis vairuodavo šiek tiek geriau.

Automobilyje jis žmonai pasakė:

– Nežinojau, kad į piešimo iš natūros pratybas gali ateiti ir fotografai.

– Negali, – tarė Keitė. – Dėl to susitarėm atskirai.

– Susitarėm, – pakartojo Denis.

– Dieve, dabar tu kartoji kiekvieną žodį, – pyktelėjo Keitė, – kaip ir tas tavo suknistas tėvas.

Kai Denis šaldytuve nesėkmingai ieškojo alaus, Džo pasiprašė į tualetą. Denis žinojo, kad Džo dar nemoka naudotis tualetu. Berniuko pasakymas, jog jis nori į tualetą, reikšdavo, kad reikia pakeisti sauskelnes.

Keitė paprastai piktindavosi, kad turi rankinėje nešiotis sauskelnes, bet šįkart ji taip norėjo važiuoti į iškylą, kad net nereiškė nepasitenkinimo – iki šiol.

– Jau būtų laikas šitą dvimetį įpratinti neteršti, ar ne? – pasakė ji Deniui, paduodama švarias sauskelnes. Keitė mažąjį Džo vadino „šituo dvimečiu“, tarsi tokio amžiaus berniuką būtų leidžiama žeminti.

Pirmame aukšte esančiame ūkininko namo vonios kambaryje dušas buvo be užuolaidos, grindys šlapios. Tėvas su sūnumi purvinoje kriauklėje nusiplovė rankas, tačiau rankšluosčio paieškos buvo tokios pat nesėkmingos kaip ir alaus.

– Galime mojuoti rankomis, kol nudžius, – pasakė Denis berniukui, ir šis pamojavo tėčiui lyg atsisveikindamas – viena rankute.

– Pamėgink abiem, Džo.

– Žiūrėk – mamytė! – tarė berniukas. Jis rodė į nuotraukas ant sienos tėvui už nugaros. Ten buvo nespalvotas kontaktinis atspaudas ir koks pustuzinis padidintų nuotraukų, prismeigtų smeigtukais virš tuščios rankšluosčių kabyklos. Keitė nuoga, rankomis prisidengusi mažytes krūtis, bet gerai matomu tarpkoju; tas jos drovumas atrodė kažkoks apsimestinis arba tiesiog ne vietoje. Kažkas, be abejo, tyčia taip sumanė, – norėjo išreikšti kažkokią mintį, tačiau kokią? – galvojo Denis. Ar tai Keitės sumanymas, ar fotografo? (Jis buvo vardu Rolfas – vienas iš barzdočių, Denis tik dabar prisiminė.)

– Taip, ta ponia labai panaši į mamytę, – pasakė Denis, tačiau tokia strategija davė netikėtą rezultatą. Džo, suraukęs antakius, dar geriau įsižiūrėjo į nuotraukas.

– Čia tikrai mamytė, – tarė berniukas.

– Tu taip manai? – paklausė tėtis. Paėmęs už rankutės, jis jau vedėsi sūnų iš to šlykštaus vonios kambario.

– Taip, tikrai mamytė, – rimtai atsakė Džo.

Denis įsipylė raudonojo vyno; taurių nebebuvo, todėl paėmė stiklinę. Nebuvo ir plastikinių puodukų. Vienoje virtuvės spintelėje jis rado lyg ir tvirtą kavos puoduką – nors ir ne visai tinkamą vaikui – ir įpylė Džo imbierinio limonado. Denis nebūtų ryžęsis duoti sūnui pieno iš to šaldytuvo, net jei būtų jo radęs; imbierinis limonadas ten buvo vienintelis nealkoholinis gėrimas, galintis patikti vaikui.

Vakarėlis vyko lauke, ant vejos, netoli kiaulidės. Kadangi buvo vėlyva popietė, beveik pavakarys, Denis manė, kad ūkininkas tikriausiai jau pašėrė kiaules ir išvažiavo. Šiaip ar taip, kiaulės atrodė patenkintos, nors ir spoksojo į susirinkusius vakarėlio dalyvius, apimtos kone žmogiško smalsumo; kiaulės turbūt ne kasdien čia matydavo keliolika menininkų.

Denis pastebėjo, kad daugiau nėra nė vieno vaiko – ir nedaug sutuoktinių porų.

– Ar čia yra dėstytojų? – paklausė jis Keitės, kuri jau buvo vėl prisipylusi pilną taurę vyno, – arba jai pripylė kažkas kitas. Denis žinojo, jog Keitė tikėjosi, kad bus Rodžeris. Rodžeris magistrantams vedė piešimo iš natūros pratybas; kaip tik su tuo dėstytoju Keitė tada miegojo. Ji tebemiegojo su Rodžeriu ir kai pasakė Deniui, kad jį palieka, tačiau tai nutiko tik po poros dienų.

– Maniau, kad bus Rodžeris, bet nėra, – neslėpdama nusivylimo tarė Keitė. Ji stovėjo šalia Rolfo, to barzdoto fotografo; Denis suprato, kad iš tikrųjų ji tai pasakė Rolfui, o ne jam.

Rodžeris irgi barzdotas, – prisiminė Denis. Jis žinojo, kad Keitė miega su Rodžeriu, bet jam tik dabar atėjo į galvą, kad ji, ko gero, miega ir su Rolfu. Gal jai dabar barzdočių tarpsnis, – mąstė rašytojas. Žiūrėdamas į Rolfą, Denis mintyse spėliojo, kur ir kaip jie susitarė dėl fotografavimo.

– Gražios nuotraukos, – pasakė Denis Rolfui.

– O, tu matei, – atsainiai tarstelėjo Rolfas.

– Tavęs pilna visame name, – paaiškino Denis Keitei, kuri tik gūžtelėjo pečiais.

– Ar matei mamą? – pasilenkęs paklausė Rolfas Džo – lyg manydamas, kad vaikas neprigirdi.

– Jis dar beveik nekalba, – tarė Keitė, nors tai tikrai buvo netiesa; kaip dvejų metų mažylis, Džo kalbėjo itin aiškiai, kaip kalba tik vaikai. (Gal todėl, kad buvo rašytojas, Denis nuolat šnekėdavo su berniuku.)

– Mamytė čia, – pasakė vaikas, rodydamas į ją.

– Ne, turėjau galvoje nuotraukas, – paaiškino Rolfas. – Vonios kambaryje.

– Čia mamytė, – atkakliai tvirtino Džo, vėl rodydamas į motiną.

– Matai, ką turėjau omeny? – tarė Keitė fotografui.

Tada Denis dar nė nenumanė apie Keitės ketinimą išgelbėti nuo Vietnamo karo dar vieną kvailą berniūkštį; ir tai ji jam pasakė tik po poros dienų. Bet išgirdęs, ką ji nori daryti, Denis prisiminė, kaip Rolfas tądien kiaulių ūkyje mėgino bendrauti su mažuoju Džo. Rolfas tikrai atrodė pakankamai kvailas, kad jį reikėtų gelbėti, tačiau ta jo barzda, Denio supratimu, netiko prie žodžio „berniūkštis“. Denis taip ir nesužinojo, kas tapo kitu Keitės „Kenedžio tėčiu“, bet rašytojas kažkaip neįsivaizdavo to vaikino su barzda.

Trys tapybos magistrantai sukiojosi apie ugnies duobę, kur kepė paršelis. Denis su Džo stovėjo netoliese.

– Užkūrėm šitą sumautą laužą dar prieš auštant, – pasakė Deniui vienas iš tapytojų.

– Paršelis dar neiškepęs, – tarė kitas; jis irgi buvo barzdotas, todėl Denis jį atidžiai nužvelgė.

Laužą jie buvo sukrovę iš malkų, – pasak to barzdoto tapytojo, „velnioniškai didelį“, – o kai liko tik žarijos, nuleido į duobę dvigulės lovos čiužinio spyruokles. (Jas rado daržinėje, o ūkininkas juos patikino, kad ten sudėtas tik visoks šlamštas.) Paršelį jie paguldė ant iki raudonumo įkaitusių spyruoklių, tačiau dabar nebegalėjo po tomis spyruoklėmis ir paršeliu pakišti daugiau malkų. Kai mėgino kilstelėti, paršelis ėmė byrėti gabalais. Matydamas suirusį kepamą paršelį, Denis nusprendė verčiau neatkreipti į jį Džo dėmesio – juo labiau kai čia pat kriuksi gyvi paršai. (Nors ta mėsos krūva ant rūkstančių lovos spyruoklių nė iš tolo neatrodė panaši į tikrą paršą – jau nebe. Džo nesuprato, kas ten kepa.)

– Tiesiog turėsim palaukti, kol iškeps, – pasakė Deniui filosofiškai nusiteikęs trečias tapytojas.

Džo stovėjo tvirtai įsikibęs į tėčio ranką. Berniukas nedrįso artintis prie rusenančios ugnies duobės; jį gąsdino jau vien tai, kad žemėje yra skylė, iš kurios rūksta dūmai.

– Nori pažiūrėti paršiukų? – paklausė Džo, tempdamas tėvą už rankos.

– Gerai, – tarė Denis.

Paršai aptvare turbūt nesuvokė, kad vienas iš jų gentainių jau kepa; jie pro lentinės tvoros tarpus spoksojo į žmonių būrį. Visi Denio pažįstami Ajovos gyventojai sakė, kad su kiaulėmis reikia būti atsargiam. Kiaulės atseit labai protingos, bet vyresnės gali būti ir pavojingos.

Rašytojas vis galvojo, kaip atskirti vyresnes kiaules nuo jaunesnių, – gal tik iš jų didumo. Bet visi paršai tame aptvare atrodė didžiuliai. Denis priėjo prie išvados, kad ugnies duobėje, matyt, kepa žinduklis, palyginti mažas paršelis, tikrai ne vienas iš šitų milžiniškų padarų.

– Ką apie juos manai? – paklausė Denis mažojo Džo.

– Dideli paršiukai! – atsakė vaikas.

– Taigi, – tarė tėtis. – Dideli paršiukai. Neliesk jų, nes jie kanda. Nekišk rankyčių pro tvoros tarpus, gerai?

– Jie kanda, – rimtai pakartojo berniukas.

– Tu prie jų neisi, gerai?

– Gerai, – pažadėjo Džo.

Denis atsigręžęs žvilgtelėjo į tuos tris tapytojus, stovinčius aplink rusenančią ugnies duobę. Jie nežiūrėjo, kaip kepa paršelis, – spoksojo į dangų. Denis irgi pažvelgė aukštyn. Horizonte, į šiaurę nuo kiaulių ūkio, buvo matyti mažas lėktuvėlis. Jis vis dar kilo – garsas juos tikriausiai turėjo pasiekti tik po kurio laiko. Kiaulių ūkis buvo tiesiai į pietus nuo Sidar Rapidso oro uosto; lėktuvėlis turbūt kilo iš ten.

– Lėktuvas. Ne paukštis, – išgirdo Denis sakant Džo; berniukas irgi žiūrėjo į dangų.

– Taip, lėktuvas. Ne paukštis, – pakartojo tėvas.

Pro šalį praėjo Rolfas; vėl pripylė Deniui stiklinę raudonojo vyno.

– Yra ir alaus, žinai... kažkur mačiau, kubile su ledukais, – tarė fotografas. – Tu gi geri alų, ar ne?

Įdomu, iš kur Rolfas tai sužinojo? Tikriausiai Keitė jam pasakė. Denis matė, kad fotografas su vyno buteliu eina prie Keitės. Nežiūrėdamas aukštyn, Rolfas buteliu parodė į dangų, ir Keitė įsistebeilijo į lėktuvėlį. Dabar jau buvo girdėti burzgimas, nors lėktuvėlis skrido labai aukštai – pernelyg aukštai, Denio manymu, kad purkštų pasėlius.

Rolfas kažką šnibždėjo lėktuvą stebinčiai Keitei į ausį. Ten kažkas vyksta, – dingtelėjo rašytojui, bet jis galvojo apie Keitę su Rolfu, ne apie lėktuvą. Paskui Denis pastebėjo, kad tie trys tapytojai prie ugnies duobės šnibždasi tarp savęs; jie visi žiūrėjo į lėktuvą.

Džo pasiprašė ant rankų – gal jį baugino didelės kiaulės. Dvi iš jų buvo purvinai rausvos, bet visos kitos – deglos.

– Atrodo kaip rausvos karvės su juodais lopais, – pasakė Denis mažajam Džo.

– Ne, čia paršiukai. Ne karvės, – paprieštaravo vaikas.

– Gerai, – linktelėjo Denis. Prie jų ėjo Keitė.

– Pažiūrėk, kokie paršiukai, mamyte, – tarė Džo.

– Fui, – susiraukė Keitė. – Stebėkit lėktuvą, – pasakė vyrui. Ir jau ėjo tolyn, bet jis spėjo užuosti marihuanos kvapą, tikriausiai įsigėrusį jai į plaukus. Denis nematė, kad ji būtų rūkiusi žolę; turbūt užsitraukė, kol jis keitė Džo sauskelnes. – Pasakyk šitam vaikui, kad žiūrėtų į lėktuvą, – nė nestabtelėdama dar pridūrė Keitė. Denis galvojo, kad skamba labai negražiai, kai Keitė mažąjį Džo vadina „šituo vaiku“. Tarsi jis būtų kažkieno kito vaikas – štai kaip tai skamba.

Mažasis lėktuvėlis nebekilo; pasiekęs nustatytą aukštį, skrido tiesiai virš kiaulių ūkio, bet labai aukštai. Atrodė, kad jis sumažino greitį, tiesiog pakibo danguje.

– Turime žiūrėti į lėktuvą, – pasakė Denis sūneliui, bučiuodamas jį į kakliuką, bet pats stebėjo žmoną. Ji dabar stovėjo su tapytojais prie rūkstančios ugnies duobės; su jais buvo ir Rolfas. Jie žiūrėjo į lėktuvą tarsi kažko laukdami, tačiau Denis, kadangi stebėjo juos, tą akimirką pražiopsojo.

– Ne paukštis, – išgirdo sakant mažąjį Džo. – Neskrenda. Krinta!

Pažvelgęs aukštyn, Denis nesuprato, kas – tokiame aukštyje – iškrito iš lėktuvo, tačiau tas daiktas krito greitai, tiesiai į juos. Kai išsiskleidė parašiutas, tapytojai ir Rolfas džiaugsmingai šūktelėjo. (Tie sumauti menininkai nusamdė parašiutininką, kad palinksmintų svečius, – pagalvojo Denis.)

– Kas čia krinta? – paklausė tėčio Džo.

– Iš dangaus leidžiasi parašiutininkas, – atsakė Denis.

– Kas iš dangaus? – nesuprato dvimetis berniukas.

– Žmogus su parašiutu, – tarė Denis, bet mažasis Džo nežinojo, ką tai reiškia.

– Su kuo?

– Parašiutas sulaiko, kad žmogus nekristų per greitai, – tas žmogus nesusižeis, – aiškino Denis, bet Džo tvirtai įsikibo į tėvo kaklą. Denis pirma užuodė marihuanos kvapą, tik paskui pamatė, kad prie jų stovi Keitė.

– Luktelėk – nenuleisk akių, – tarė ji ir vėl grakščiai nuėjo tolyn.

– Iš dangaus leidžiasi kažkas, – šnekėjo Džo. – Para... kas?

– Parašiutininkas, su parašiutu, – pakartojo Denis. Džo net išsižiojęs iš nustebimo žiūrėjo į ant jų besileidžiantį parašiutą. Didžiulį, Amerikos vėliavos spalvų.

Pirmiausia parašiutininkę išdavė krūtys.

– Čia kažkokia ponia, – pasakė mažasis Džo.

– Taip, tikrai, – pritarė jam tėvas.

– Kur dingo jos drabužiai? – paklausė Džo.

Dabar jau žiūrėjo visi, netgi paršai. Denis nepastebėjo, kada parašiutininkė patraukė paršų dėmesį, bet dabar tai jie jau tikrai ją matė. Paršai turbūt nebuvo pripratę prie skraidančių ir ant jų besileidžiančių žmonių – ir tokių didžiulių parašiutų, koks dabar metė šešėlį ant visos kiaulidės.

– Dangaus Ponia! – sušuko Džo, rodydamas į nuogą parašiutininkę.

Vos tik vienas paršas sužviegęs pasileido bėgti, tuoj pat kriuksėdami ėmė lakstyti ir visi kiti. Tikriausiai tik tada Dangaus Ponia pamatė, kur nusileis, – tiesiai į kiaulių aptvarą. Supykusi parašiutininkė pratrūko keiktis.

Jau visi – netgi labiausiai nusigėrę ir apsipūtę – matė, kad ji nuoga. Sumauti menininkai! – galvojo Denis. Jie, žinoma, negalėjo nusamdyti paprasto parašiutininko; jiems, savaime suprantama, reikėjo, kad tai būtų nuoga moteris. Keitė elgėsi taip, lyg jai tai nerūpėtų, – gal pajuto pavydą. Pamačiusi, kad parašiutininkė nuoga, Keitė turbūt panoro atsidurti jos vietoje. Keitei tikriausiai nepatiko, kad dailės studentų iškyloje bus dar viena nuoga pozuotoja.

– Dievuliau, ji tuoj atsidurs suknistam aptvare! – pasakė Rolfas. Jis tik dabar pastebėjo? Turbūt jis ir rūkė žolę su Keite. (Rolfas tikrai buvo pakankamai kvailas, kad jį reikėtų gelbėti, nors gal ir ne nuo Vietnamo karo, – vėliau galvos Denis.)

– Palaikyk, – tarė Denis žmonai, duodamas jai į rankas mažąjį Džo.

Įtūžusi nuoga moteris praskriejo jiems virš galvų. Denis pašoko – mėgino sugriebti ją už kojų, bet nepasiekė, ji keikdamasi nusklendė tolyn. Visi, stovintys ant žemės, žmonės ir paršai, spoksojo į iš viršaus besileidžiančią vaginą.

– Kas nors turėtų jai pasakyti, kad žiūrint tokiu kampu nuoga moteris atrodo nekaip, – tarė Keitė. Tikriausiai Rolfui – Džo nebūtų supratęs, ką ji čia šneka. (Be to, Keitė šitam vaikui paprastai ir neturėdavo ką pasakyti.)

Kiaulių aptvare buvo baisus purvynas, bet Denis ne pirmą kartą bėgo per purvą – jis žinojo, kad negalima sustoti. Nežiūrėjo, kur paršai; jausdamas, kaip dreba žemė, suprato, kad jie irgi bėga. Denis tiesiog vijosi sklendžiančią moterį. Kulnais pasiekusi žemę, ji čiuožė mėšlinu purvu, o parašiutas bliūško jai už nugaros. Paskui ji parvirto ant šlaunies ir parašiutas ėmė ją tempti į šoną, ant pilvo, Deniui dar nespėjus pasivyti. Jį pamačiusi, parašiutininkė nustebo beveik taip pat, kaip jie abu apstulbo, užuodę klaikią smarvę ir matydami, kokie dideli iš arti atrodo juos apspitę paršai. Be to, tie paršai kriuksėjo. Vienas užlipo ant parašiuto, bet, pajutęs po kanopomis audinį, puolė į paniką ir žviegdamas nulėkė šalin.

Parašiutininkė buvo stambi, amazonės sudėjimo – tikra milžinė. Denis nebūtų galėjęs jos išnešti iš aptvaro, tačiau pamatęs, kad ji stengiasi išsipainioti iš parašiuto, kurį buvo sunku tempti per purvą, diržų, Denis jai padėjo. Nuoga parašiutininkė buvo aplipusi kiaulių mėšlu ir purvu. Mėgindamas atsegti diržą, einantį jai tarp krūtų, Denis viršutine plaštakos puse netyčia prisilietė prie purvino spenelio. Tik tada suprato, kad ir pats, matyt, keliskart parvirto; jis irgi buvo visas apsidrabstęs kiaulių mėšlu ir purvu.

– Niekas man nesakė, kad čia suknistas kiaulių ūkis! – piktinosi parašiutininkė. Jos plaukai buvo nukirpti visiškai trumpai, be to, ji buvo nusiskutusi gaktos plaukus, palikusi tik siaurą statmeną ruoželį, bet Denis matė, kad ji rusvaplaukė blondinė – ir viršuje, ir apačioje.

– Čia tokia sumautų menininkų kompanija – aš niekuo dėtas, – pasakė jai Denis.

Matydamas randą, jis suprato, kad jai darytas cezario pjūvis. Ji atrodė dešimčia metų vyresnė už Denį, gal trisdešimt kelerių. Turbūt seniau buvo kultūristė. Tatuiruočių per purvą Denis gerai neįžiūrėjo, bet ši parašiutininkė buvo tikrai ne tokia nuoga moteris, kokią įsivaizdavo tie dailės studentai; rašytojas tikėjosi, kad ji pranoko jų lūkesčius.

– Mano vardas Denis, – prisistatė jis.

– Eimė, – tarė ji. – Ačiū.

Kai ji atsikratė parašiuto, Denis uždėjo ranką jai ant kryžmens ir stumtelėjo į priekį.

– Bėk prie tvoros – nesustok, – patarė. Ir bėgo kartu, neatitraukdamas rankos nuo drėgnos jos odos. Vienas paršas pralėkė pro juos tarsi ne vydamasis, o lenktyniaudamas. O gal jis tiesiog spruko nuo jų. Su kitu paršu, bėgančiu priešinga kryptimi, jie vos nesusidūrė. Paršus tikriausiai suerzino parašiutas, ne nuoga moteris.

– Dangaus Ponia! – girdėjo Denis šaukiant Džo.

Paskui ir kažkas kitas ėmė rėkti:

– Dangaus Ponia!

– Parodysi man tuos sumautus menininkus, – tarė Eimė, kai jie pribėgo aptvaro kraštą. Eimei nereikėjo pagalbos, kad perliptų per tvorą. Denis dairėsi, kur Džo, tačiau prie Keitės mažylio nebuvo; Denio žmona stovėjo su Rolfu ir tais trim tapytojais.

– Ten tie keturi vyrukai, kurių ieškai, – pasakė Denis Eimei, rodydamas į juos. – Stovi su smulkute moterimi, bet moteris tai nekalta – ji čia neprisidėjo. Tik tie du barzdočiai ir du be barzdų.

– Šitas paršiukas nekanda, – lyg ir išgirdo Denis sakant sūnų – tyliu, mąsliu balseliu.

– Džo! – sušuko rašytojas.

– Aš čia, tėti.

Tik tada Denis suprato, kad mažasis Džo buvo kiaulių aptvare kartu su juo. Pamatė berniuką prie vieno iš deglų paršų, kuris atrodė pridusęs, turbūt bėgiojo, tačiau dabar jau stovėjo ramiai. Tas didžiulis paršas nė nekrustelėjo, tik garsiai šnopavo, palenkęs galvą prie vaiko, laikančio jį už ausies. Gal kiaulėms malonu, kai kas nors joms kaso ar švelniai tampo ausis. Šiaip ar taip, kuo smarkiau Džo glostė paršui ausį, tuo labiau paršas kreipė galvą prie jo.

– Paršiukų juokingos ausys, – pasakė mažylis.

– Džo, išeik iš aptvaro – tuoj pat, – paliepė tėvas, turbūt garsiau, negu norėjo. Paršas staiga pasuko galvą į Denį, lyg baisiai pasipiktinęs, kad kažkas sutrukdė ausies kasymą. Tarp jų buvo tik žemas lovys; paršas – susikūprinęs, palenkęs didžiulę galvą – šnairavo į Denį. Bet Denis laikė poziciją, kol pamatė, kad Džo saugiai pralindo pro tvoros tarpą.

Gelbėdamas parašiutininkę ir paskui Džo, Denis nė nematė, kaip žemai danguje suka ratus mažasis lėktuvėlis. Lakūnai turbūt norėjo įsitikinti, kad Eimė laimingai nusileido ant žemės, bet ji jiems parodė didįjį pirštą, – tiesą sakant, abiejų rankų didžiuosius pirštus, – ir lėktuvėlis, staiga pasviręs ant šono, lyg pamojęs sparnu atsisveikindamas, nuskrido Sidar Rapidso link.

– Sveika atvykusi į Bizonų upelio ūkį! – tarė parašiutininkei Rolfas. Denis, deja, pražiopsojo ir tai: kaip Eimė čiupo fotografą už pečių, trūktelėjo į save ir galva smarkiai sudavė jam į kaktą ir viršunosę. Rolfas susverdėjo, žengė atgal ir susmuko už poros žingsnių nuo tos vietos, kur Eimė jam trinktelėjo.

Tada ji staigiu smūgiu kaire ranka ir trumpu šoniniu dešine partiesė barzdotąjį tapytoją.

– Aš ant kiaulių nešokinėju! – sušuko kitiems dviem – tebestovintiems – tapytojams.

Kas buvo toliau, jau matė ir Denis, ir mažasis Džo.

– Kuris iš jūsų, menininkai, atneš mano parašiutą? – paklausė Eimė, rodydama į kiaulių aptvarą. Paršai jau buvo apsiraminę; grįžę prie tvoros ir iškišę knysles pro tarpus, jie vėl stebėjo menišką draugiją. To paršo, kuris ką tik lepinosi ausies kasymu, jau nebebuvo galima atskirti nuo kitų. Gana toli nuo aptvaro krašto į purvą įmintas raudonos, baltos ir mėlynos spalvos parašiutas atrodė kaip mūšyje pamesta vėliava.

– Ūkininkas mus perspėjo, kad nieku gyvu neliptume į kiaulių aptvarą, – pasakė vienas iš tapybos magistrantų.

Denis nusinešė Džo prie Keitės.

– Juk prašiau jį palaikyti, – tarė jai.

– Jis mane visą apsisiojo, kai įlipai į tą aptvarą, – susiraukė Keitė.

– Jis su sauskelnėmis, – priminė jai Denis.

– Vis tiek jaučiau, koks šlapias.

– Tu net nežiūrėjai, kur jis eina, – priekaištavo Denis.

Eimė tą neatsargiai prabilusį tapytoją jau laikė suėmusi už galvos.

– Aš tau atnešiu tą sumautą parašiutą, – staiga pasakė jai Keitė.

– Tu tikrai negali ten lipti, – tarė Denis.

– Nenurodinėk, ką aš galiu ir ko ne, didvyri, – atšovė Keitė.

Ji visada buvo linkusi šitaip varžytis. O čia pirmiausia nuoga parašiutininkė atitraukė nuo jos dailės studentų dėmesį, paskui ją užgožė demonstratyvi jos pačios vyro drąsa. Bet labiausiai Keitė, žinoma, norėjo nusirengti.

– Aš tik nenoriu išsimėšlinti drabužių, jei neprieštarauji, – pasakė ji Deniui ir ėmė rengtis, duodama drabužius palaikyti tam tapytojui, kurio dar nebuvo palietusi mėšlina parašiutininkė. – Duočiau tau, – tarė, žvilgtelėjusi į Denį, – bet tu visas apsidrabstęs mėšlu – baisu žiūrėti.

– Būtų negerai, jeigu tau kas nors nutiktų matant Džo, – mėgino ją protinti Denis.

– Kodėl? – paklausė Keitė. – Dvimetis vis tiek nieko neatsimins. Tik tu, sumautas rašytojau.

Matydamas ją nuogą ir taip įžūliai besielgiančią, Denis suvokė, jog tai, kas jį seniau traukė, dabar atstumia. Keitės begėdiškumą jis kadaise palaikė savotiška seksualine drąsa; Keitė jam atrodė labai seksuali ir pažangiai mąstanti, bet iš tikrųjų ji buvo tiesiog vulgari ir nepatikima. Aistra, kurią Denis jautė žmonai, pavirto pasibjaurėjimu – per dvejus metus. (Jo meilė jai truks šiek tiek ilgiau; nei Denis, nei kuris nors kitas rašytojas niekada negalės to paaiškinti.)

Jis vėl nusinešė Džo į pirmame namo aukšte esantį vonios kambarį – tikėjosi, kad jiedviem pavyks šiek tiek apsiprausti. (Denis nenorėjo, kad Džo matytų, kaip koks nors paršas ėda nuogą jo motiną; neabejojo, kad tai dvimetis sūnus atsimintų, bent jau kurį laiką.)

– Mamytė Dangaus Poniai atiduos savo drabužius? – paklausė Džo.

– Dangaus Poniai mamytės drabužiai netiktų, meiluti, – atsakė Denis.

Eimei jokių drabužių ir nereikėjo; ji tiems sumautiems menininkams pareiškė, kad nori tik nusiprausti. Lakūnai jai atveš drabužius. „Labai gailėsis, jei neatveš“, – tarė parašiutininkė.

– Tikiuosi, tavo vonios kambarys bus švaresnis negu mūsų, – pasakė Denis Eimei, paskui nenuskriaustą tapytoją lipančiai į antrą ūkininko namo aukštą.

– Vargu... – suabejojo Eimė. – Ar ten tavo žmona – ta smulkutė moterytė, pasišovusi paimti mano parašiutą? – nuo laiptų dar šūktelėjo Deniui parašiutininkė.

– Taip, – atsakė jis.

– O ji su kiaušais, ar ne? – tarė Eimė.

– Taigi – tokia jau ta Keitė.

Denis buvo pamiršęs, kad pirmo aukšto vonios kambaryje nėra nė vieno rankšluosčio, bet pirmiausia reikėjo kaip nors nusiplauti visą tą kiaulių mėšlą ir nuprausti Džo. Na ir kas, kad jie bus šlapi? Be to, berniukas kažkaip sugebėjo neišsitepti drabužių; tik kelnytės buvo drėgnokos, nes jis tikrai kaip reikiant prišlapino sauskelnes.

– Tau, matyt, patiko imbierinis limonadas, a? – paklausė Denis sūnaus. Jis susivokė pamiršęs Keitės paprašyti, kad duotų švarias sauskelnes, tačiau tai nebuvo taip svarbu, kaip nuplauti mėšlinas Džo rankutes. Pats Denis mėšlu buvo apsidrabstęs nuo galvos iki kojų – ir išsitepęs drabužius, o sportbačius išvis reikėjo išmesti. Bet dabar, kai jo žmona jau išsirengė nuogai, Denis tikėjosi, kad niekas nesupyks, jeigu jis toliau tame menininkų vakarėlyje dalyvaus išsirengęs iki trumpikių. Buvo saulėta pavasario diena, – balandis Ajovoje, – pakankamai šilta, kad vaikščiotum mūvėdamas tik trumpikėmis.

– Ir tu sakai, kad čia švarus rankšluostis? – šaukė parašiutininkė.

Denis nusirengė, nurengė mažąjį Džo, ir jie abu palindo po dušu. Muilo nebuvo, bet juodu gerai išsitrynė šampūnu. Tebestovėjo po dušu, kai į vonios kambarį įėjo Keitė; ji atsinešė savo drabužius ir rankšluostį. Keitė nebuvo taip apsidrabsčiusi mėšlu, kaip Denis įsivaizdavo.

– Jeigu nemėginsi bėgti per purvą, tai ir neparvirsi, žioply.

– Tai tu tiesiog nuėjai prie parašiuto ir taip pat ramiai grįžai atgal? – paklausė jos Denis. – Paršai tavęs nelietė?

– Paršai bijojo parašiuto, – atsakė Keitė. – Pasitraukit – abu. Ji palindo po dušu šalia jų, ir Denis šampūnu ištrynė jai plaukus.

– Ir mamytė išsitepusi paršiukų kaka? – paklausė Džo.

– Visi ką nors išsitepę paršiukų kaka, – tarė Keitė.

Jie paeiliui nusišluostė rankšluosčiu, ir Denis mažajam Džo užmovė švarias sauskelnes. Aprengė berniuką ir pats užsimovė trumpikes.

– Daugiau niekuo ir nesivilksi? – paklausė Keitė.

– Visus kitus drabužius dovanoju šitam ūkiui, – atsakė Denis. – Tiesą sakant, jų net neliesiu – tegu čia ir būna, – tarė, rodydamas į drabužių krūvelę ant šlapių grindų. Keitė ten pat numetė savo liemenėlę ir kelnaites. Paskui įlindo į džinsus; per baltą palaidinukę persišvietė jos krūtys – ypač speneliai.

– O tu daugiau niekuo nesivilksi? – paklausė Denis.

Keitė gūžtelėjo pečiais.

– Manau, galiu šitam ūkiui dovanoti savo apatinius, jei noriu, – tarė ji.

– Nejaugi tau viskas tarsi varžybos, Keite?

Bet ji nebeatsakė. Atidarė vonios kambario duris ir paliko juos su krūva drabužių ir Denio numestais sportbačiais.

– Kažkur pamečiau savo sandalus, – tarstelėjo.

Lauke parašiutininkė, nuoga, tik juosmenį apsivyniojusi rankšluosčiu, gėrė alų.

– Kur radai alaus? – paklausė jos Denis. Jis jau buvo išgėręs per daug vyno ir nieko nevalgęs.

Eimė jam parodė kubilą su ledukais. Ant žemės šalia to kubilo sėdėjo Rolfas ir vis nardino veidą į ledinį vandenį. Visur buvo pritaškyta jam iš nosies bėgančio kraujo. Be to, Eimė jam gana smarkiai praskėlė antakį – kai trinktelėjo galva į kaktą. Denis išsitraukė du butelius ir nusausino jų kakliukus trindamas į savo trumpikes.

– Buvo puikus sumanymas, Rolfai, – pasakė Denis fotografui. – Gaila, kad ji nepataikė tiesiai į ugnies duobę.

– Velniai griebtų, – nusikeikė Rolfas atsistodamas. Atrodė, kad jis nelabai tvirtai laikosi ant kojų. – Niekas nežiūri kepančio paršo – visas tas heroizmas kažkaip atitraukė dėmesį.

– Ar čia yra koks atidariklis? – paklausė Denis.

– Yra, kažkur virtuvėje, – atsakė Rolfas.

Barzdotasis tapytojas, kurį Eimė buvo partiesusi dviem smūgiais, laikė pridėjęs prie veido šlapius marškinėlius. Vis mirkė juos lediniame vandenyje ir vėl dėjo prie veido.

– Paršelis dar neiškepė? – paklausė jo Denis.

– Oi, Viešpatie! – šūktelėjo tapytojas ir nuskubėjo paskui Rolfą prie rūkstančios duobės.

Ant valgomojo stalo buvo bulvių salotų, žalių daržovių mišrainės ir kažkokių šaltų makaronų – ir vyno, ir šiaip visokių gėralų.

– Ar norėtum ko nors iš čia paragauti? – pasiūlė Denis Džo. Rašytojas ūkininko namo virtuvėje taip ir nerado atidariklio, bet numušė abiejų butelių dangtelius į vieno stalčiaus rankenėlę. Pirmą butelį išgėrė tuoj pat ir jau buvo įpusėjęs antrą.

– Kur mėsytė? – paklausė Džo.

– Tikriausiai dar kepa, – atsakė jam tėtis. – Eime, pažiūrėkim.

Kažkas buvo įjungęs automobilio radiją, kad visi lauke galėtų klausytis muzikos. Skambėjo Donovano „Mellow Yellow“. Rolfas su tuo barzdotu tapytoju šiaip taip iškėlė lovos spyruokles iš ugnies duobės; barzdotasis tapytojas apsidegino rankas, o Rolfas nusimovė džinsus ir pasinaudojo jais kaip puodkėlėmis. Iš Rolfo nosies ir praskelto antakio tebebėgo kraujas, kai jis vėl užsitraukė džinsus. Keli kepto paršelio gabalai nuslydo nuo spyruoklių ir įkrito į ugnį, bet mėsos buvo daug, jau tikrai iškepusios, – tiesą sakant, ji atrodė labai gerai iškepusi.

– Kas čia? – paklausė tėčio Džo.

– Kepta kiauliena – tu mėgsti kiaulieną, – pasakė berniukui Denis.

– Kadaise tai buvo paršiukas, – paaiškino mažyliui Rolfas.

– Labai mažas paršiukas, Džo, – tarė sūnui Denis. – Ne toks kaip tie tavo dideli draugai aptvare.

– Kas jį nužudė? – paklausė Džo. Niekas neatsakė, bet Džo to nepastebėjo – jo dėmesys nukrypo kitur. Prie ant lovos spyruoklių gulinčio pajuodusio paršelio stovėjo Dangaus Ponia; mažasis Džo į ją žiūrėjo neabejotinai apimtas pagarbios baimės, lyg tikėdamasis, kad ji tuoj pakils į orą ir nuskris.

– Dangaus Ponia! – tarė berniukas. Eimė jam nusišypsojo. – Ar tu angelas? – paklausė jos Džo. (Ji jau ir Deniui atrodė kaip angelas.)

– Na, kartais, – atsakė Dangaus Ponia. Dabar ir jos dėmesys nukrypo kitur. Į ilgą keliuką, vedantį prie kiaulių ūkio, įsuko automobilis. Tikriausiai to lėktuvėlio pirmasis ir antrasis pilotai, – galvojo Denis. Eimė vėl pažvelgė į ant lovos spyruoklių gulintį keptą paršelį. – Bet kartais būnu tiesiog vegetarė, – pasakė ji Džo. – Kaip šiandien.

Iš automobilio radijo sklido Merlo Hagardo daina „I’m a Lonesome Fugitive“; turbūt kažkas perjungė stotį. Truputį toliau, ant vejos, Keitė šoko pati su savimi – arba su savo vyno taure, – bet dabar sustojo. Visiems buvo smalsu žvilgtelėti į lakūnus ar bent jau pamatyti, kas bus, kai jie atvažiuos. Eimė priėjo prie automobilio vyrams dar nespėjus išlipti.

– Velniai tave griebtų, Džordži... velniai griebtų, Pitai! – pasisveikino parašiutininkė.

– Buvom per aukštai, nematėm tų kiaulių, Eime. Negalėjom jų įžiūrėti, kai tu šokai, – ėmė teisintis vienas iš vyrų; jis padavė jai drabužius.

– Velniai griebtų, Pitai, – pakartojo Eimė. Paskui nusivyniojo rankšluostį ir metė į jį.

– Raminkis, Eime, – tarė kitas vyriškis. – Tie vaikinai turėjo mus perspėti, kad čia kiaulių ūkis.

– Aha – aš su jais apie tai jau pašnekėjau, jie suprato, Džordži, – pasakė parašiutininkė.

Džordžis su Pitu žiūrėjo į iškylaujančius menininkus. Turbūt pastebėjo, kad Rolfui bėga kraujas; o barzdotasis tapytojas tebelaikė pridėjęs prie veido šlapius marškinėlius; abu lakūnai, be abejo, suprato, jog čia Eimės darbas.

– Kuris įlėkė į aptvarą tau padėti? – paklausė jos Pitas.

– Matai tą nedidelį vyruką su trumpikėmis, to mažo berniuko tėtį? Tai jis, – tarė Eimė. – Mano gelbėtojas.

– Ačiū, – padėkojo Deniui Pitas.

– Mes labai dėkingi, – pasakė rašytojui Džordžis.

Dangaus Ponia beveik taip pat grėsmingai atrodė ir apsirengusi, iš dalies gal todėl, kad ji rengėsi kaip vyras, – tik jos apatiniai buvo moteriški, juodi ir labai jau siauručiai. Eimė vilkėjo darbiniais mėlyno medvilninio audinio marškiniais, sukištais į džinsus; jos diržas buvo su didžiule sagtimi, kaubojiški batai – tarytum barškuolės odos. Ji priėjo prie Denio, laikančio mažąjį Džo.

– Jei kada nors pateksi į bėdą, aš grįšiu, – pasakė berniukui Dangaus Ponia ir pasilenkusi pabučiavo jį į kaktytę. – O kol kas rūpinkis savo tėčiu, – pridūrė.

Keitė vėl šoko pati su savimi, tačiau visą laiką stebėjo parašiutininkę, labai jau meiliai bendraujančią su jos vyru ir sūneliu; Keitė tos dičkės nepaleido iš akių. Per radiją skambėjo daina iš The Rolling Stones albumo „Between the Buttons“, bet Denis vėliau neprisiminė kuri. Jis jau buvo išgėręs tris butelius alaus ir gėrė ketvirtą, – o pirmiau juk gurkšnojo raudonąjį vyną ir vis dar buvo nieko nevalgęs. Kažkas vėl perjungė radijo stotį, – pastebėjo rašytojas. Jis žiūrėjo, kaip Dangaus Ponia bučiuoja jo sūnų, ir jautė, kad iš tikrųjų ji norėtų pabučiuoti jį; Eimė, matyt, žinojo, kad geriausią įspūdį tėvui padarys gražiai elgdamasi su jo mylimu vaiku. Bet kas ji tokia? – galvojo Denis. Iš cezario pjūvio rando galėjo suprasti, kad ji kažkieno motina, ir jam buvo įdomu, ar kuris nors iš tų dviejų pastumdėlių yra jos sutuoktinis arba draugas.

– Gal čia galėtume gauti ko nors pavalgyti? – paklausė Džordžis.

– Patikėk manimi, Džordži, mes nenorime čia valgyti, – pasakė jam Eimė. – Netgi Pitas, – pridūrė, net nežiūrėdama į jį, tarsi Pitas būtų išvis neturėjęs jokio supratimo apie maistą. Denis priėjo prie išvados, kad ji tikriausiai nemiega nė su vienu iš jų.

Pirmasis ir antrasis pilotai stengėsi kuo atsargiau sukišti parašiutą bei parašiutininkės diržus į automobilio bagažinę, bet jie tikrai negalėjo to padaryti neišsitepę kiaulių mėšlu. Eimė įsitaisė prie vairo.

– Tu vairuosi, Eime? – paklausė Džordžis.

– Atrodo, kad aš, – atsakė ji.

– Aš atsisėsiu gale, – tarė Pitas.

– Abu sėdėsit gale, – paliepė Eimė. – Aš šiandien mėšlo jau prisiuosčiau. – Paskui, vyrams dar nespėjus įsėsti į automobilį, parašiutininkė tarė: – Matot tą gražutę moterytę, tą šokėją, štai ten? Tą, per kurios palaidinę persišviečia papai.

Denis žinojo, kad ir Džordžis, ir Pitas jau pastebėjo Keitę; dauguma vyrų iškart atkreipdavo į ją dėmesį.

– Aha, matau, – linktelėjo Džordžis.

– O kuo ji čia dėta, Eime? – paklausė Pitas.

– Jei kada nors neteksit manęs... na, jei kada neišsiskleis parašiutas, ar šiaip kas nutiks... kreipkitės į ją. Galiu lažintis, kad ji padarytų viską, – pasakė parašiutininkė.

Sutrikę lakūnai susižvelgė.

– Ką čia šneki, Eime? – nesuprato Pitas.

– Nori pasakyti, kad ji iššoktų iš lėktuvo be drabužių? Ar tai turi omeny? – paklausė parašiutininkės Džordžis.

– Noriu pasakyti, kad ji iššoktų iš lėktuvo be parašiuto, – tarė jiems Eimė. – Ar ne, mieloji? – paklausė Keitės.

Tai Denis prisimins – kaip Keitei patiko, kai visi sužiuro į ją, nesvarbu kodėl. Jis matė, kad jo žmona rado savo sandalus, nors ir nebuvo jais apsiavusi. Sandalus Keitė laikė vienoje rankoje, vyno taurę kitoje ir vis judino kojas – tebešoko.

– Na, tai priklausytų nuo aplinkybių, – atsakė Keitė, linguodama galvą į muzikos taktą, – bet aš to neatmetu – bent jau kategoriškai tai tikrai ne.

– Matot, ką turiu omeny? – tarė Eimė Džordžiui ir Pitui, kai abu vyrai atsisėdo ant užpakalinės sėdynės. Tada parašiutininkė išvažiavo iš sodybos, pro automobilio langą dar iškišusi ranką ir parodžiusi menininkams didįjį pirštą. Per radiją dainavo Petsi Klain, ir Keitė liovėsi šokusi; kažkas turbūt vėl perjungė stotį.

– Nenoriu valgyti paršiuko, – pasakė tėčiui Džo.

– Gerai, – tarė Denis. – Pamėginsim šiaip ko nors užkąsti.

Jis nusinešė berniuką prie nustojusios šokti motinos; Keitė tiesiog lingavo vietoje, lyg laukdama, kada pasikeis muzika. Denis matė, kad ji girta, bet marihuanos nebeužuodė – pats buvo su šampūnu išplovęs tą kvapą jai iš plaukų.

– Kokiomis aplinkybėmis galėtum iššokti iš lėktuvo be parašiuto? – paklausė rašytojas žmonos.

– Gal, pavyzdžiui, jei norėčiau išsivaduoti iš nuobodžios santuokos, – atsakė Keitė.

– Kadangi aš vairuoju, norėčiau išvažiuoti dar nesutemus, – tarė Denis.

– Dangaus Ponia yra angelas, mamyte, – pasakė Džo.

– Aš tuo labai abejoju.

– Ji mums sakė, kad kartais būna angelas, – tarė Denis.

– Ta moteris niekada nebuvo angelas, – patikino juos Keitė.

Jiems grįžtant į Ajova Sitį Džo savo kėdutėje ėmė vemti. 6-uoju greitkeliu paskui juos visą laiką važiavo Džonsono apygardos šerifo automobilis. Denis baiminosi, kad, ko gero, bus perdegęs kuris nors užpakalinis žibintas. O gal jis įtartinai vairuoja? Jau galvojo, kiek sakysis išgėręs, jei policininkas juos sustabdys, bet Koralvilio kelyje šerifas pasuko į šiaurę, o Denis važiavo toliau, į Ajova Sičio centrą. Jis niekaip negalėjo prisiminti, kiek iš tikrųjų išgėrė. Bet žinojo, kad juo, mūvinčiu vien trumpikėmis, šerifas, šiaip ar taip, vargu ar būtų patikėjęs.

Denis jau manė, kad gali laisvai atsikvėpti, kai Džo susivėmė.

– Čia turbūt nuo bulvių salotų, – pasakė Denis berniukui. – Nesijaudink. Po poros minučių būsim namie.

– Išleisk mane iš šito sumauto automobilio, – pareikalavo Keitė.

– Čia? – nustebo Denis. – Nori nuo čia grįžti namo pėsčiomis? – Jis matė, kad ji jau apsiavė sandalus. Jie buvo miesto centre.

– Kas tau sakė, kad aš grįšiu namo? – paklausė Keitė.

– O, – tarė Denis.

Prieš pat sutemstant jis pastebėjo, kad ji ūkininko namo virtuvėje su kažkuo kalbasi telefonu, – turbūt su Rodžeriu, dabar dingtelėjo Deniui. Jis sustojo prie kito šviesoforo, kur degė raudona šviesa, ir Keitė išlipo iš automobilio.

– Dangaus Ponia tikrai angelas, mamyte, – pasakė jai Džo.

– Na, jeigu jau tu taip sakai... – tarė Keitė ir uždarė dureles.

Denis žinojo, kad ji be apatinių, bet jeigu susitinka su Rodžeriu, argi tai svarbu?

Tądien, po šešerių metų, ankstyvo ryto eismas Ajovos aveniu jau buvo nurimęs. I Ing, grįžusi iš ligoninės, jau seniai buvo namuose, Korto gatvėje. (Ji tikriausiai pasakė virėjui, kad anksti rytą matė Denį su mažuoju Džo, stovinčius Ajovos aveniu.)

– Kodėl tu irgi būtum miręs, jei mane iš tiesų būtų parbloškęs automobilis? – paklausė tėvo aštuonerių metų berniukas.

– Nes tu turėtum mane pergyventi. Jei tu mirsi anksčiau negu aš, tai mane pribaigs, Džo, – pasakė sūnui Denis.

– Kodėl aš jos neprisimenu? – paklausė tėčio berniukas.

– Mamos?

– Mamos... ir tų kiaulių, ir kas nutiko paskui – nieko neprisimenu, – tarė Džo.

– O Dangaus Ponią?

– Prisimenu, kad kažkas nusileido iš dangaus – kaip angelas, – pasakė berniukas.

– Tikrai? – nustebo Denis.

– Manau, kad prisimenu. Juk tu anksčiau man apie ją nepasakojai, ar ne? – paklausė Džo.

– Ne, nepasakojau, – tarė Denis.

– Tai kas tada nutiko? Na, kai mama miesto centre išlipo iš automobilio.

Savaime suprantama, rašytojas mažajam Džo pasakojo šiek tiek paredaguotą istoriją apie iškylą ir paršelio kepimą. Nuo tos vietos, kur jis parsiveža dvejų metų sūnų namo, pasakotojui jau ne tiek daug visko reikėjo praleisti. (Be abejo, todėl, kad Keitė neparvažiavo su jais.)

Tą vakarą – buvo ką tik sutemę – tik kažkoks atsitiktinis praeivis, ne Denio kaimynas, matė, kaip rašytojas, mūvintis vien trumpikėmis, įsinešė dvimetį sūnų į butą pirmame Ajovos aveniu esančio dviejų butų namo aukšte.

– Tu dar užuodi paršiukus? – paklausė tėčio mažasis Džo, kai jie įėjo į vidų.

– Tik mintyse, – atsakė rašytojas.

– Aš užuodžiu, bet nežinau, kur jie, – pasiskundė berniukas.

– Gal užuodi tai, ką išvėmei, meiluti, – tarė Denis. Jis išmaudė berniuką vonioje ir dar kartą ištrinko jam plaukus.

Bute buvo šilta, nors langai atdari. Denis mažąjį Džo į lovytę paguldė nuogą, tik su sauskelnėmis. Jei naktį pasidarys vėsiau, tada ir apvilks berniuką pižama. Bet kai Džo užmigo, ir pačiam Deniui jau atrodė, kad vis dar užuodžia paršus arba vėmalus. Apsimovęs džinsais, jis išėjo prie automobilio; atsinešė vaiko kėdutę į virtuvę ir švariai nuplovė. (Tikriausiai būtų buvę geriau, jei mažasis Džo būtų užvalgęs kiaulienos, o ne bulvių salotų, – pagalvojo tėvas.)

Paskui Denis nusiprausė po dušu ir vėl su šampūnu išsitrinko plaukus. Ko gero, buvo išgėręs penkis butelius alaus, o prieš tai dar vyno. Daugiau alaus Denis nebenorėjo; kita vertus, nenorėjo ir gulti, bet, toks girtas, negalėjo net pagalvoti apie rašymą. Buvo įsitikinęs, kad Keitė negrįš visą naktį.

Namuose buvo degtinės – ją gerdavo Keitė, kai nenorėdavo, kad kas užuostų, jog ji išgėrusi, – ir šiek tiek romo iš Barbadoso. Denis šaldytuve rado žaliąją citriną; atsipjovęs nemažą gabalą, įmetė į aukštą stiklinę su ledukais ir prisipylė romo. Mūvėdamas švariomis trumpikėmis, prisėdo tamsioje svetainėje prie atdaro lango ir žiūrėjo į Ajovos aveniu vis rečiau pravažiuojančius automobilius. Buvo tas pavasario laikas, kai atrodo, jog varlės ir rupūžės kurkia itin garsiai. Gal todėl, kad visą žiemą jų ilgėjomės, – dingtelėjo rašytojui.

Denis galvojo, koks būtų buvęs jo gyvenimas, jeigu jis būtų susipažinęs su tokia moterimi kaip Dangaus Ponia, o ne su Keite. Gal ta parašiutininkė ne tiek daug už jį vyresnė, kaip jis iš pradžių pamanė. Gal jai nutiko kažkas baisaus, todėl ji ir atrodo vyresnė, – įsivaizdavo rašytojas. (Denis turėjo omeny ne tą cezario pjūvį, o daug baisesnius dalykus.)

Jis pabudo ant klozeto, kur buvo užmigęs su žurnalu ant kelių; tuščia stiklinė su žaliosios citrinos gabalu spoksojo į jį nuo vonios grindų. Buvo vėsiau. Denis išjungė šviesą virtuvėje, kur pamatė, kad bus išgėręs ne vieną stiklinę romo, – butelis buvo beveik tuščias, – nors jis neprisiminė, kad būtų pylęsis antrą (ar trečią) kartą. Vėliau neprisiminė ir kur padėjo tą apytuštį butelį.

Prieš svirduliuodamas į lovą, dar pagalvojo, kad reikėtų žvilgtelėti į Džo ir gal apvilkti berniuką pižama, bet jautė, kad dabar, kai jo taip neklauso rankos, nesugebės aprengti miegančio vaiko. Taigi Denis berniuko miegamajame tik uždarė langus ir patikrino, ar tvirtai užkabintas lovytės kraštas.

Džo negalėjo iškristi iš lovytės, net kai kraštas būdavo nuleistas, o išlipti tokio amžiaus vaikas jau pajėgdavo ir per nuleistą, ir per pakeltą kraštą. Bet šonuose netvirtai užkabintas lovytės kraštas galėjo smuktelėti ir sugnybti berniukui pirštelius. Denis norėjo įsitikinti, kad kraštas pakeltas ir tvirtai užkabintas. Džo kietai miegojo, gulėjo ant nugarytės, ir Denis pasilenkė jo pabučiuoti. Jam buvo sunku tai padaryti per pakeltą lovytės kraštą, be to, Denis buvo per daug išgėręs, kad sugebėtų pabučiuoti sūnų neprarasdamas pusiausvyros.

Džo miegamojo duris jis paliko atviras, kad girdėtų, jei berniukas kartais prabustų ir verktų. Neuždarė ir savo miegamojo durų. Jau buvo po trečios ryto. Guldamas į lovą Denis žvilgtelėjo į ant naktinio stalelio stovintį žadintuvą. Keitė dar nebuvo grįžusi iš pasimatymo su Rodžeriu, jeigu išvis susitiko su juo, o ne su kuo nors kitu.

Kai tik Denis sumerkdavo akis, visas miegamasis imdavo suktis. Taip ir užmigo atsimerkęs – bent jau jam taip atrodė, nes jo akys buvo atmerktos ir labai sausos, kai iš ryto jį pažadino kažkokio vyriškio riksmas.

– Kūdikis ant kelio! – rėkė kažkoks pusprotis.

Denis užuodė marihuaną; jis gal dar buvo apymigis, ne visai pabudęs, nes jam į galvą atėjo mintis, kad tas rėksnys gal apsipūtęs. Tačiau žolės kvapas sklido iš labai arti, nuo gretimos pagalvės. Šalia Denio miegojo nuoga Keitė, nusimetusi antklodę, ir jos plaukai dvokė marihuana. (Deniui jau seniai atrodė, kad Rodžeris nuolat rūko žolę.)

– Kieno čia kūdikis? – šaukė tas vyriškis. – Kūdikis gi negali būti niekieno!

Pamišėliški riksmai kartais atsklisdavo iš šiek tiek toliau į vakarus esančio triukšmingo studenčių draugijos namo arba iš miesto centro, bet ne ryto grūsties laiku.

– Kūdikis ant kelio! – vis kartojo tas pusprotis. Be to, Denis tik dabar pajuto, kad miegamajame labai šalta; jis nusmigo prie atdarų langų, ir Keitė – kad ir kada grįžusi – nesiteikė jų uždaryti.

– Ten ne mūsų sumautas kūdikis, – sumurmėjo Keitė; ji vos įstengė apversti liežuvį – arba kalbėjo įsikniaubusi į pagalvę. – Mūsų kūdikis lovoj, su mumis, žioply!

– Tikrai? – paklausė Denis, staiga atsisėdęs; jam ėmė tvinkčioti galva. Mažojo Džo sujauktoje jų lovoje nebuvo.

– Na, ką tik buvo, – tarė Keitė; ji irgi atsisėdo. Jos skruostai buvo kažkokie nubrūžinti, raudoni. Turbūt veidas taip parausta, kai bučiuoji kokį tipą su šiurkščia barzda, – spėjo rašytojas. – Tas vaikas kažko knirkė, tai aš atsinešiau į lovą, – pasakė Keitė.

Denis jau bėgo koridoriumi. Pamatė, kad Džo lovytė tuščia, jos kraštas nuleistas; Keitė buvo tokia maža, kad net negalėdavo iškelti berniuko iš lovytės nenuleidusi krašto.

Eismas Ajovos aveniu buvo sustojęs, – kiek galėjai matyti į rytus, iki pat Muskatino posūkio, – tarsi būtų įvykusi kokia avarija, tiesiai priešais pirmame aukšte esantį Denio butą. Pro paradines dviejų butų namo duris Denis išlėkė mūvėdamas vien trumpikėmis. Matydamas jį tokį pusnuogį, į miesto centrą važiuojantiems automobiliams kelią užtvėrusio purvinai balto furgono vairuotojas turbūt iš karto suprato, kad jis veikiausiai ir bus tas nerūpestingas tėvas.

– Čia tavo kūdikis? – užrėkė ant Denio furgono vairuotojas. Jo ilgi į viršų užraityti ūsai ir tankios žandenos mažąjį Džo tikriausiai gąsdino taip pat kaip ir nepaliaujamas rėkimas; be to, furgono vairuotojas sugebėjo nuvaryti Džo ant žole apsėtos Ajovos aveniu skiriamosios juostos nepaėmęs jo ant rankų ir išvis prie jo net neprisilietęs. Džo kiek svyruodamas stovėjo ant žolės – nuogas, tik su sauskelnėmis; jis ištipeno iš namo, perėjo šaligatvį ir atsidūrė į miesto centrą vedančioje aveniu juostoje; tas purvinai baltas furgonas buvo pirmas jo vos nepartrenkęs automobilis.

Dabar kažkokia moteris iš už baltojo furgono stovinčio automobilio įbėgo į skiriamąją juostą ir apglėbė kūdikį.

– Ar čia tavo tėtis? – paklausė ji Džo, rodydama į vien trumpikėmis mūvintį Denį. Džo pravirko.

– Jis mano – aš miegojau, – pasakė Denis. Ir žengė į skiriamąją juostą, tačiau ta moteris – pusamžė, akiniuota, su perlų vėriniu (daugiau Denis nieko apie ją neprisiminė) – lyg ir nenorėjo jam atiduoti kūdikio.

– Tavo kūdikis buvo gatvėje, biče, – aš jo vos nepervažiavau, – priekaištavo Deniui furgono vairuotojas. – Tik tos sumautos sauskelnės, jų baltumas, kažkaip krito į akis.

– Neatrodo, kad būtumėte ieškojęs šito kūdikio ar bent jau žinojęs, kad jis dingo, – pasakė Deniui moteris.

– Tėti, – tarė Džo ir ištiesė rankutes.

– Ar šitas vaikas turi motiną? – norėjo žinoti moteris.

– Ji miega – mes abu miegojom, – pasakė jai Denis. Jis paėmė mažąjį Džo iš jos nedrąsiai ištiestų rankų. – Ačiū, – padėkojo furgono vairuotojui.

– Tu vis dar girtas, biče, – tarė jam vairuotojas. – Tavo žmona irgi girta?

– Ačiū, – dar kartą padėkojo jam Denis.

– Reikėtų apie jus pranešti, – pasakė Deniui moteris.

– Taip, reikėtų, – nesiginčijo Denis, – bet prašau jūsų – nepraneškite.

Dabar automobiliai jau garsiai pypsėjo, ir Džo vėl pravirko.

– Iš namo nemačiau dangaus, – kūkčiojo berniukas.

– Nematei dangaus? – paklausė tėtis. Juodu perėjo gatvę, paskui šaligatvį ir, automobiliams tebepypsint, įėjo į vidų.

– Nemačiau, ar Dangaus Ponia leidžiasi žemyn, – atsakė Džo.

– Ieškojai Dangaus Ponios?

– Aš jos nemačiau. Gal ji ieškojo manęs.

Dviejų dalių magistralė – Ajovos aveniu – buvo plati; Denis suprato, kad atsidūręs jos viduryje, skiriamojoje juostoje, jo dvimetis mažylis galėjo matyti dangų. Berniukas tikėjosi, kad Dangaus Ponia vėl nusileis, – štai ir viskas.

– Mamytė namie, – pasakė tėčiui Džo, kai juodu įėjo į butą, kurį dvimetis vadino putu; nuo tada, kai jis pradėjo šnekėti, butas buvo putas.

– Taip, žinau, kad mamytė namie, – tarė Denis. Jis matė, kad Keitė vėl užmigusi. Be to, rašytojas pastebėjo, kad ant virtuvės stalo stovintis romo butelis jau tuščias. Ar jis pats jį ištuštino prieš eidamas gulti, ar Keitė išmaukė, kiek buvo likę, kai grįžo namo? (Tikriausiai aš, – nusprendė Denis; jis žinojo, kad Keitė romo nemėgsta.)

Denis nunešė Džo į jo miegamąjį ir pakeitė sauskelnes. Jam buvo sunku žiūrėti sūnui į akis; įsivaizdavo atmerktas, sustingusias, nieko nematančias akis – baltutėlėmis sauskelnėmis mūvinčio dvejų metų kūdikio, kuris negyvas guli ant kelio.

– Tada tu ir lioveisi gėręs, ar ne? – paklausė tėvo mažasis Džo. Kol rašytojas pasakojo tą ilgą istoriją, juodu stovėjo nusisukę nuo namo, kuriame kadaise gyveno su Keite.

– To romo likutis buvo paskutinis lašas, – pasakė Denis aštuonerių metų sūnui.

– O mama nesiliovė?

– Mama negalėjo liautis, meiluti... ji tikriausiai tebegeria ir dabar.

– Tai man namų areštas? – dar paklausė Džo.

– Ne – gali eiti, kur tik nori, pėsčias. Arba važiuoti autobusu. Areštas tik tavo dviračiui, – pasakė Denis berniukui. – Gal atiduosim tavo dviratį Maksui. Neabejoju, kad jam praverstų kaip atsarginis, arba jei prireiktų kokių dalių.

Džo pažvelgė aukštyn, į spindinčią rudens dangaus mėlynę. Joks angelas nesileido jo gelbėti iš šitos nemalonios padėties.

– Tu niekada nemanei, kad Dangaus Ponia yra angelas, ar ne? – paklausė berniukas tėčio.

– Aš patikėjau, kai ji pasakė, kad kartais būna angelas, – tarė Denis.

Rašytojas važinėjo po visą Ajova Sitį, ieškodamas to mėlyno mustango, bet niekur jo nerado. To nenaudėlio automobilio neaptiko ir policija. Dabar, Ajovos aveniu, Denis nieko daugiau negalėjo padaryti, tik apkabino aštuonmetį sūnų per petukus.

– Galvok taip, – pasakė berniukui. – Tas mėlynas mustangas tavęs tebeieško. Prieš šešerius metus, kai stovėjai šitoje gatvėje, – nuogas, tik su sauskelnėmis, – tas mėlynas mustangas gal buvo įstrigęs sustojusiame eismo sraute. Už balto furgono stovėjo dar keli automobiliai; gal tas mėlynas mustangas jau tada buvo nusitaikęs į tave.

– Iš tikrųjų jis manęs neieško, ar ne? – paklausė Džo.

– Geriau manyk, kad ieško, – patarė jam tėtis. – Tas mėlynas mustangas taikosi į tave – todėl turi būti atsargus.

– Gerai, – linktelėjo berniukas.

– Ar pažįsti kokį dvejų metų vaiką? – paklausė Denis sūnaus.

– Ne, – atsakė berniukas, – lyg ir ne.

– Na, būtų gerai, jei su bent vienu susipažintum, – tarė jam tėtis, – kad įsivaizduotum, kaip atrodei ant kelio.

Kaip tik tada virėjas, privažiavęs miesto centro link vedančia Ajovos aveniu puse, sustabdė automobilį prie šaligatvio, kur stovėjo tėvas su sūnumi.

– Lipkit, abu, – paragino juos Tonis Andželas. – Išleisiu Džo prie mokyklos, paskui parvešiu tave namo, – pasakė Deniui.

– Džo nepusryčiavęs, – tarė Denis.

– Pridėjau jam daug visko priešpiečiams – galės pusę suvalgyti pakeliui į mokyklą, Denieli. Lipkit, – pakartojo. – Pas mus ten toks... keblumas.

– Kas atsitiko, tėtuk? – paklausė rašytojas.

– Pasirodo, Jun tebėra ištekėjusi, – atsakė virėjas, kai Denis su Džo įsėdo į automobilį. – Jun, pasirodo, turi dvejų metų dukterį ir jos vyras su dukterimi atvyko jos aplankyti – tiesiog pažiūrėti, kaip jai sekasi visas tas rašymas.

– Jie pas mus? – paklausė Denis.

– Laimė, kad atvažiavo, kai Jun jau buvo atsikėlusi. Ji jau buvo savo kambaryje – rašė, – atsakė virėjas.

Denis puikiai įsivaizdavo, kaip, jai išėjus, atrodo jų miegamasis, – kruopščiai sutvarkytas, nelikę jokio Jun buvimo pėdsako, tik po jos pagalve gal pakišti tie melsvai pilki naktinukai, o gal kiti, smėlio spalvos.

– Jun turi dvejų metų vaiką? – dar paklausė tėčio Denis. – Noriu, kad Džo pamatytų jos dukterį.

– Gal pakvaišai? – pasakė sūnui virėjas. – Džo reikia eiti į mokyklą.

– Jun ištekėjusi? – nustebo Džo. – Turi vaiką?

– Pasirodo, kad taip, – tarė Denis; jis galvojo apie Jun romaną – kad jis taip subtiliai parašytas, bet kažko tarsi trūksta. Nors stilius gana aiškus, ta knyga visada buvo kažkokia mįslinga. – Manau, tau tikrai reikia į mokyklą, meiluti, – pasakė Denis sūnui. – Gal kitą kartą susipažinsi su kokiu dvimečiu vaiku.

– Bet tu nori, kad susipažinčiau, ar ne?

– Apie ką čia šnekat? – susidomėjo virėjas; jis jau suko į Džo mokyklą, nelaukdamas prieštaringų nurodymų.

– Tai ilga istorija, – tarė jam Denis. – Kaip atrodo tas vyras? Koks nors gangsteris?

– Jis man pasakojo, kad Korėjoje dirba chirurgu, – atsakė Tonis Andželas. – Atvyko į chirurgų konferenciją Čikagoje, bet pasiėmė ir dukterį, juodu norėjo nustebinti mamytę. Be to, Kjangas manė, kad Jun bus malonu kelias dienas prižiūrėti mažylę, kol jis su kai kuo susitiks. Tai bent nustebino, ar ne?

– Jis vardu Kjangas? – pasitikslino Denis. Jun rašomoje knygoje vyro, to gangsterio, vardas buvo Džinvu; Denis dabar suprato, jog tai tikriausiai ne vienintelė Jun išgalvota pasakojimo detalė, o jis visą laiką manė, kad jos romanas pernelyg autobiografiškas!

– Jos vyras atrodo labai malonus, – pasakė Tonis Andželas.

– Tai aš susipažinsiu su dvimete Jun dukryte? – paklausė Džo, lipdamas iš automobilio.

– Ko nors užkąsk, – priminė vaikaičiui virėjas. – Aš jau paskambinau į mokyklą ir pranešiau, kad truputį vėluosi.

– Taip, tu turbūt susipažinsi su ta mergyte, – pasakė sūnui Denis. – Tačiau ko tu turi saugotis? – dar paklausė jis Džo, atsidariusio priešpiečių dėžutę ir žiūrinčio, ko ten pridėta.

– Mėlyno mustango, – nedvejodamas atsakė Džo.

– Šaunuolis! – pagyrė jį tėvas.

Jie jau buvo beveik privažiavę savo namą Korto gatvėje, kai virėjas sūnui pasakė:

– Mes su I Ing nusprendėm, jog turi atrodyti, kad judu – pora.

– Kodėl mudu su I Ing turėtume būti pora? – nesuprato Denis.

– Nes jūs to paties amžiaus. Kol čia bus tas vyras iš Korėjos, turėtumėte tiesiog apsimesti, kad esate kartu. Net korėjietis chirurgas neįtars, kad aš miegu su jo žmona, – pasakė virėjas. – Aš per senas.

– Ir kaip mes turėtume apsimesti? – paklausė tėčio Denis.

– Tegu apsimeta I Ing, – tarė virėjas.

Vėliau, visa tai prisimindamas, rašytojas vis galvojo, kad apsimetinėjimas nebuvo sunkiausia improvizuotos apgavystės dalis. I Ing labai įtikimai dėjosi Denio drauge – na, kol Korto gatvės name viešėjo Jun vyras. Deniui pasirodė, kad tas chirurgas iš Seulo – tikrai mielas žmogus, patenkintas savimi, bet kartu ir šiek tiek sutrikęs, kad taip „nustebino“ savo rašančią žmoną. O Jun negalėjo nuslėpti, kaip džiaugiasi matydama savo dukrytę, Su. Ta korėjietė rašytoja akimis vis gaudė Denį, lyg laukdama patikinimo, jog viskas gerai, ir Denis tikėjosi, kad jam pavyko ją nuraminti; tiesą sakant, jam netgi palengvėjo, nes jis jau kurį laiką galvojo apie neišvengiamą išsiskyrimą ir jautėsi kažkaip neįprastai kaltas.

Taip, jis tikrai dar bus Ajova Sityje iki šių mokslo metų pabaigos – ir jau klausė Rašytojų studijos, ar negalėtų čia padirbėti dar vienerius metus, – tačiau Denis žinojo, kad tikriausiai negalės čia būti tol, kol Jun baigs rašyti savo romaną. (Denis visą laiką manė, kad kai jis grįš į Vermontą, Jun iškeliaus atgal į Seulą.)

Chirurgas, kuris Čikagoje turėjo būti tik kelias dienas, atsisveikindamas pabučiavo žmoną ir dukterį. Jie visi susipažino ir atsisveikino virtuvėje, kur virėjas elgėsi taip, tarsi tas Korto gatvės namas priklausytų jam, o I Ing du ar tris kartus užlindo už Denio ir apkabino jį abiem rankomis, prisitraukdama prie savęs, ir vieną kartą netgi pabučiavo į sprandą. Kadangi buvo šilta rudens diena, rašytojas vilkėjo tik trumparankoviais marškinėliais ir džinsais – ir jautė, kaip šilkinė I Ing pižama liečiasi prie jo nugaros. Rašytojas suprato, kad tie apkabinimai – atseit šiltų jų santykių išraiška, bet nežinojo, ką apie tokį intymumą mano Jun ir ar I Ing su virėju tai svetimaujančiai korėjietei išvis ką nors pasakė apie savo sumanymą, kad Denis su slaugytoja iš Honkongo turėtų „apsimesti“, jog jie – pora.

Jun dukrytė, Su, buvo tikras angelėlis.

– Ji be sauskelnių? – paklausė Denis chirurgo, prisiminęs tokio amžiaus Džo.

– Mergaitės naudotis tualetu išmoksta anksčiau negu berniukai, mielasis, – pasakė I Ing, rašytojo manymu, pernelyg pabrėždama tą „mielasis“; bet virėjas ėmė juoktis, nusijuokė ir Jun. Vėliau Denis galvojo, kad gal ir Jun pajuto palengvėjimą, kai taip neabejotinai nutrūko jos santykiai su kūrybinio rašymo dėstytoju. (Ar čia dar reikėjo ką nors aiškinti?)

Tos dienos, kai gydytojas iš Korėjos buvo Čikagoje, praėjo gana sklandžiai, ir Džo įsitikino, kokie naivūs būna dvejų metų vaikai, – nieko nežino apie pavojus gatvėse ir tiki, kad iš dangaus gali leistis angelai. Aštuonmetis berniukas pats matė, kad mažoji Su tiki viskuo.

Maloniai kvepiantys naktinukai po pagalve Jun lovos pusėje pasirodė esą smėlio spalvos, ir Denis, nutaikęs tinkamą akimirką, jai juos atidavė. Dabar jo miegamajame jau tikrai neliko jokio jos buvimo pėdsako. Jun su mažyte dukrele miegojo savo rašymo kambaryje; jos abi buvo mažos ir nesunkiai tilpo to atliekamo miegamojo lovoje, nors Denis Jun ir siūlė guldyti Su kitame laisvame miegamajame. (Jis pastebėjo, kad tame kambaryje miegota Jun vyro, vieno.)

– Dvejų metų vaikas neturėtų miegoti be priežiūros, – pasakė Jun Deniui, kuris dabar suvokė, kad seniau neteisingai suprato, kodėl ji taip smalsiai žiūri į Džo; Jun tiesiog buvo įdomu, kokių pokyčių galima tikėtis ir kokia bus jos dukrelė, kai jai sukaks aštuoneri. (O apie ką Jun rašė, ir kodėl, gal niekada ir nepaaiškės, – galvojo Denis.)

Kai Kjangas grįžo iš Čikagos – ir netrukus su mergyte išvyko namo, į Seulą, – Jun nedelsdama susirado kur gyventi ir prieš kitą semestrą perėjo į kito kūrybinio rašymo dėstytojo grupę. Ar ji baigė rašyti savo romaną, rašytojui Deniui Andželui nebuvo svarbu. Ar Jun romanai kada nors bus leidžiami, irgi nelabai rūpėjo Deniui, kuris iš savo patirties žinojo, kad – kai Jun gyveno Ajova Sityje – jai beveik pasisekė sukurti įtikimą istoriją.

I Ing irgi sekėsi – vaidinti Denio draugę – ir ji tai darė šiek tiek ilgiau, negu reikėjo. Ta ligoninės priimamojo slaugytoja iš prigimties nebuvo koketė, bet dar kelis mėnesius ir vėliau, kai jau nebereikėjo apsimesti, kad ji su Deniu – pora, kartais glustelėdavo prie rašytojo arba perbraukdavo pirštais, arba viršutine plaštakos puse, jam per skruostą. Atrodė, kad ji nuoširdžiai užsimiršta, nes tuoj pat liaudavosi – vos pradėjusi glaustytis. Denis abejojo, ar virėjas bent kartą matė ją tai darant; o aštuonmetis Džo, jeigu ir matė, nekreipė į tai dėmesio.

– Gal norėtum, kad po namus vaikščiočiau normaliai apsirengusi? – kartą paklausė I Ing rašytojo. – Na, gal tau jau įkyrėjo mano pižamos?

– Bet tu gi Pižamų Dama – tokia jau esi, – išsisukinėdamas atsakė Denis.

– Supranti, ką turiu omeny, – tarė jam I Ing.

Ji nebevilkėjo pižamomis – na, gal su jomis tik miegodavo. Normalūs drabužiai buvo patikimesnis barjeras tarp jų, o dėl tarytum atsitiktinių prisilietimų – glustelėjimų, kai ji praeidavo jam už nugaros, ar brūkštelėjimų pirštų galiukais arba mažos rankutės krumpliais, – tai netrukus ji nebedarė ir to.

– Pasigendu I Ing pižamų, – vieną rytą pasakė Džo tėčiui, kai šis lydėjo jį į mokyklą.

– Aš irgi, – tarė Denis, tačiau tada rašytojas jau susitikinėjo su kita moterimi.

Kai Jun dingo iš jų gyvenimo, – ypač vėliau, paskutiniais Ajova Sityje praleistais metais, kai jie įsikūrė jau trečiame Korto gatvės name, – visi grįžo prie senų įpročių, tarsi nieko nebūtų nutikę. Trečiasis namas buvo kitoje Korto gatvės pusėje, netoli Samito, kur Denis labai diskretiškai, dienomis, susitikinėjo su viena nelaiminga dėstytojo žmona, kurios vyras buvo neištikimas. Tas užpakalinis skersgatvis, kur Džo apimdavo savigaila, – kai žiūrėdavo, kaip Maksas smaginasi staigiai stabdydamas „atsarginį“ dviratį, – irgi dingo iš jų gyvenimo, kartu su oposumu. „Jokohamos“, Sao ir Kaori, vis dar paeiliui prižiūrėjo Džo, ir visi – tarytum jausdami vis didėjantį poreikį (ar beviltišką norą) bendrauti – susirinkdavo restorane „Pas Mao“.

Virėjas iš anksto žinojo, kad labai ilgėsis brolių Čengų, – beveik taip pat kaip I Ing. O Denis ilgėsis pamąstymų, kaip viskas būtų galėję būti su ta slaugytoja iš Honkongo, nors prieš jam grįžtant į Vermontą baigėsi ir dar kai kas.

Kai jų nuotykiai Ajovoje jau buvo besibaigią, baigėsi – pagaliau – ir Vietnamo karas. Bet neatrodė, kad „Pas Mao“ darbuotojai būtų linkę tikėti laiminga pabaiga. Operacija „Dažnas vėjas“, kaip buvo vadinama Saigone buvusių Amerikos piliečių ir pietų vietnamiečių evakuacija sraigtasparniais, – operacija „Dar viena nesąmonė“, kaip ją vadino Kečumas, – tame azijietiškų ir prancūziškų patiekalų restorane atitraukė visų dėmesį nuo pasirengimo pietums. Visiems rūpintis televizorius nedidelėje virtuvėje šalia Koralvilio kelio kėlė didžiausią nepasitenkinimą.

Tūkstantis devyni šimtai septyniasdešimt penktųjų balandis restoranui „Pas Mao“ buvo nesėkmingas. Keturis kartus kažkas iš pralekiančio automobilio į restorano langą metė plytą – vienąkart stiklą išdaužė šlakbetonio bloko didumo cemento luitas, kitąkart akmuo. „Suknisti kaimo patriotai!“ – taip tuos vandalus vadino Šo Di. Juodu su virėju nevažiavo apsipirkti į kinų kvartalą, nes Šo Di buvo įsitikinęs, kad jų restoranas puolamas arba – dabar, kai žlugo Saigonas, – bus dar labiau apsiaustas priešų. A Gou pritrūko mėgstamiausių ingredientų. (Tonio Andželo dėka dabar valgiaraštyje buvo daugiau patiekalų „iš Italijos“ negu paprastai.)

Visus tuos metus Pietų Vietnamo kareiviai dezertyravo ištisais pulkais. Bėgliai, surinkę savo šeimas, traukė į Saigoną, turbūt tikėjosi, kad ten amerikiečiai jiems padės ištrūkti iš šalies. Per dvi paskutines balandžio savaites Jungtinės Valstijos oro tiltu išgabeno šešiasdešimt tūkstančių užsieniečių ir Pietų Vietnamo gyventojų; dar šimtai tūkstančių netrukus buvo palikti, kad patys ieškotų kokios nors išeities. „Bus visiškas chaosas“, – pranašavo Kečumas. („O ko mes tikėjomės?“ – vėliau sakė senasis medkirtys.)

Ar mums rūpėjo, kas nutiks? – galvojo Denis. Jis su Džo sėdėjo prie atskiro staliuko restorane „Pas Mao“, ir I Ing prisėdo su jais papietauti. Ji praleido budėjimą ligoninės priimamajame, nes buvo peršalusi; nenorėjo dar pabloginti daugybės sergančių ar sužeistų žmonių būklės, kaip sakė Deniui ir Džo.

– Pakaks ir to, kad užkrėsiu judu – ir tėtuką, – pasakė šypsodamasi.

– Labai ačiū, – tarė jai Denis. Džo juokėsi; jis dievino I Ing. Berniukas ilgėsis savo slaugytojos, kai grįš į Vermontą. (Man irgi bus gaila, kad jis nebeturi tokios asmeninės slaugytojos, – pagalvojo Denis.)

Prie vieno staliuko sėdėjo dvi poros, prie kito – trys iš pažiūros lyg ir verslininkai. Tas vakaras „Pas Mao“ buvo ramus, bet dar gana anksti. Lentomis užkaltas langas tikrai nepagražino fasado, – galvojo Denis, kai iš virtuvės išėjo viena iš „Jokohamų“; jos veidas buvo toks pat baltas kaip ir prijuostė, apatinė lūpa drebėjo.

– Jūsų tėtis sako, kad jums reikėtų pažiūrėti, ką rodo per televiziją, – pasakė rašytojui jaunoji japonė. – Televizorius virtuvėje.

Denis pakilo nuo staliuko, bet kai Džo norėjo eiti su juo, I Ing tarė:

– Gal tu geriau pasilik su manimi, Džo.

– Taip, tu pasilik! – paliepė berniukui Sao arba Kaori. – Tau nereikėtų matyti!

– Bet aš noriu pamatyti, ką ten rodo, – paprieštaravo Džo.

– Daryk, kaip liepia Sao, Džo, – aš tuoj grįšiu, – pasakė jam Denis.

– Aš Kaori, – tarė Deniui ta japonė dvynė. Ir apsipylė ašaromis. – Kodėl man atrodo, kad jums, amerikiečiams, visi „siauraakiai“ vienodi?

– Ką rodo per televiziją? – paklausė jos I Ing.

Abi poros iš kažko juokėsi ir negirdėjo, kaip Kaori pratrūko. Tačiau tie lyg ir verslininkai, išgirdę žodį „siauraakiai“, taip ir sustingo su savo alaus bokalais.

Metrdotelio pareigas tą vakarą ėjo protingoji A Gou draugė, Dzu Min. Šo Di pernelyg nervinosi dėl tų plytas mėtančių kaimo patriotų, kad jį būtų buvę galima išleisti iš virtuvės.

– Grįžk į virtuvę, Kaori, – pasakė raudančiai merginai Dzu Min. – Čia verkti negalima.

– Ką rodo per televiziją? – paklausė jos I Ing.

– Džo nereikėtų to matyti, – atsakė Dzu Min. Denis jau buvo pradingęs virtuvėje.

Ten buvo tarsi koks beprotnamis. Šo Di rėkė ant televizoriaus. Sao, kita japonė dvynė, vėmė į didžiąją kriauklę, kurioje indų plovėjas šveisdavo puodus ir keptuves.

Edas, indų plovėjas, stovėjo pasitraukęs į šalį; jis, sveikstantis alkoholikas, buvo Antrojo pasaulinio karo veteranas su keliomis išblukusiomis tatuiruotėmis. Broliai Čengai Edą priėmė į darbą, kai niekas kitas nenorėjo priimti, ir Edas jautėsi jiems ištikimas, nors mažoje jų restorano virtuvėje jį kartais apimdavo klaustrofobija, o „Pas Mao“ darbuotojų šnekos apie politiką jam buvo visiškai svetimos. Edui nereikėjo to, kas svetima; jam atrodė, jog labai gerai, kad jo tėvynainiai traukiasi iš Vietnamo. Jis tarnavo Ramiojo vandenyno laivyne. O dabar viena japonė dvynė vemia į jo kriauklę, o kita plūsta ašaromis. (Edas, ko gero, galvojo apie tai, kad gal bus nužudęs jų giminaičius; jei taip, jis dėl to nesigailėjo.)

– Kaip sekasi, Edai? – užkalbino indų plovėją Denis.

– Dabar tai nekaip, – atsakė Edas.

– Kisindžeris – karo nusikaltėlis! – šaukė Šo Di. (Henris Kisindžeris šmėstelėjo televizoriaus ekrane.) A Gou, kuris smulkino laiškinius svogūnus, ėmė mosikuoti kapokle vos išgirdęs nekenčiamo Kisindžerio pavardę, tačiau dabar per televiziją vėl rodė priešų tankus, riedančius Saigono gatvėmis; tankai ten apsupo Jungtinių Valstijų ambasadą, bent jau taip sakė kažkoks balsas. Buvo jau pati balandžio pabaiga – paskutiniai oro tilto reisai, kitą dieną Saigonas pasidavė. Maždaug septyniasdešimt Amerikos sraigtasparnių kursavo tarp sienomis apsupto ambasados kiemo ir netoli kranto laukiančių Jungtinių Valstijų karo laivų; tą dieną buvo išgelbėti šeši tūkstančiai du šimtai žmonių. Paskutiniais dviem iš Saigono pakilusiais sraigtasparniais išskrido Jungtinių Valstijų ambasadorius ir ambasadą saugoję jūrų pėstininkai. Po kelių valandų Pietų Vietnamas kapituliavo.

Bet ne į tuos nedidelio „Pas Mao“ virtuvėje stovinčio televizoriaus ekrane matomus vaizdus buvo sunkiausia žiūrėti. Žmonių, norinčių išvykti iš Saigono, buvo daugiau negu sraigtasparnių. Šimtai taip ir liko ambasados kieme. Daugybė vietnamiečių laikėsi įsitvėrę į paskutinių dviejų sraigtasparnių pavažas; sraigtasparniams kylant jie nukrito ir užsimušė. Televizija tai vis rodė ir rodė.

– Vargšai žmonės... – pratarė virėjas, o Sao susivėmė į Edo kriauklę.

– Jie ne žmonės, daugumai amerikiečių jie tik siauraakiai! – šaukė Šo Di.

A Gou žiūrėjo į televizoriaus ekraną, o ne į savo svogūnus; jis nusikirto pirmą kairės rankos smiliaus narelį. Kaori, vis dar plūstanti ašaromis, nualpo; virėjas nutempė ją toliau nuo viryklės. Denis stvėrė indų pašluostę ir ja standžiai suveržė A Gou žastą. Didžiojo Brolio piršto galiukas gulėjo kraujo klane tarp susmulkintų laiškinių svogūnų.

– Eik, atvesk I Ing, – tarė virėjas Sao. Edas paėmė drėgną rankšluostėlį ir apšluostė merginai veidą. Atrodė, kad Sao ant kojų laikosi ne ką tvirčiau negu nualpusi jos sesuo, tačiau ji bent jau nebevėmė, taigi dabar – kaip kokia šmėkla – nuslinko į valgomąjį.

Kai tik atsivėrė dvivėrės valgomojo durys, Denis išgirdo vieną iš verslininkų sakant:

– Kas čia per sumautas puspročių restoranas?

– A Gou nusikirto pirštą, – pasakė Sao prie staliuko sėdinčiai I Ing.

Tada durys užsivėrė, ir Denis nebegirdėjo, ką Sao, arba Dzu Min, arba I Ing atsakė tam verslininkui – ir apskritai ar kuri nors iš moterų jam ką nors atsakė. (Tą vakarą, kai žlugo Saigonas, „Pas Mao“ tikrai buvo sumautas puspročių restoranas.)

Valgomojo durys vėl atsilapojo, ir jie visi supuolė į virtuvę: I Ing su mažuoju Džo, Dzu Min ir Sao. Denis šiek tiek nustebo, kad su jais neatlėkė tie trys lyg ir verslininkai ir dvi pietaujančios poros, nors chaotiškoje virtuvėlėje daugiau niekas ir nebūtų tilpęs.

– Ačiū Dievui, jie visi užsisakė perlinės vištos, – tarė virėjas.

Ant grindų tebegulėjusi Kaori atsisėdo.

– Tos dvi poros norėtų perlinės vištos, – pasakė ji. – O verslininkai – raviolių.

– Turėjau omeny tas poras, – tarė Tonis Andželas. – Pirma pamaitinsiu jas.

– Verslininkai jau rengiasi išeiti – įspėju, – pasakė Dzu Min.

I Ing tarp svogūnų surado A Gou piršto galiuką. Šo Di laikė apglėbęs A Gou, kol virėjas pylė degtinę jam ant patrumpinto kairio smiliaus. Didysis Brolis tebeklykė, kai I Ing atkišo surastą piršto narelį, o Tonis Andželas užpylė degtinės ir ant jo; paskui I Ing pridėjo tą piršto galiuką ten, kur jis ir turėjo būti.

– Tiesiog laikyk, – pasakė Didžiajam Broliui, – ir liaukis rėkęs.

Deniui buvo skaudu matyti, kad Džo žiūri televizorių; atrodė, jog dešimtmetis berniukas negali atplėšti akių nuo ekrano, kuriame žmonės kabinosi į sraigtasparnių pavažas, o paskui krito žemyn.

– Kas jiems ten darosi? – paklausė berniukas tėčio.

– Jie miršta, – atsakė Denis. – Sraigtasparniuose jiems nebėra vietos.

Edas užsikosėjo ir išėjo pro užpakalines virtuvės duris. Ten buvo tokia siaura gatvelė, – kuria privažiuodavo automobiliai, atvežantys maisto produktus ir išvežantys šiukšles, – taigi jie visi manė, kad Edas lauke tik surūkys cigaretę. Bet indų plovėjas taip ir negrįžo.

I Ing išsivedė A Gou pro dvivėres duris, per valgomąjį; jis laikė nukirstą galiuką, pridėtą prie likusios smiliaus dalies, tačiau dabar, kai Denis indų pašluoste nebeveržė jam žasto, Didysis Brolis vėl plūdo krauju. Dzu Min ėjo kartu su jais.

– Tai šįvakar priimamajame, matyt, vis tiek visus užkrėsiu sloga, – šnekėjo I Ing.

– Kas, po velnių, čia darosi? – sušuko vienas iš verslininkų. – Ar čia kas nors dirba, ar ne?

– Rasistai! Karo nusikaltėliai! Fašistinės kiaulės! – užrėkė ant jų kraujuojantis A Gou.

Virtuvėje virėjas tarė sūnui ir vaikaičiui:

– Dabar judu būsite mano padėjėjai, tai gal ir pradėkim.

– Aptarnauti turėsim tik du staliukus, tėtuk, – neabejoju, kad mums pavyks, – padrąsino jį Denis.

– Jeigu nekreipsim dėmesio į tuos verslininkus, manau, jie išeis, – pasakė Kaori.

– Niekas neišeis! – riktelėjo Šo Di. – Aš jiems parodysiu, koks čia sumautas puspročių restoranas. Tegu tik pamėgina sakyti, kad nepatinka!

Mažasis Brolis pro dvivėres duris išėjo į valgomąjį, – tuo kvailai atrodančiu turbūt Spaisės rožiniu kaspinu į arklio uodegą surištais plaukais, – ir netgi kai durys užsivėrė, virtuvėje buvo girdėti, ką jis sako:

– Ar norite paragauti geriausio maisto, kokio tik esate ragavę, ar labiau norėtumėte mirti? – šaukė Šo Di. – Azijiečiai miršta, bet jūs galite skaniai pavalgyti! – dar užrėkė ant tų verslininkų.

– Perlinė višta patiekiama su šparagais, gluosninių kreivabudžių rizotu ir riebiu šalavijų padažu, – mokė virėjas Denį ir mažąjį Džo. – Tik būkite geri – netėkškite rizoto į lėkštes.

– O iš kur šitos perlinės vištos, tėtuk? – paklausė Denis.

– Iš Ajovos, žinoma, – nebeturim beveik nieko, kas būtų ne iš Ajovos, – atsakė virėjas.

– Norite pažiūrėti, kaip gaminami jūsų ravioliai su grybais ir maskarponės sūriu? – paklausė Šo Di tų lyg ir verslininkų. – Su parmezanu ir baltųjų trumų aliejumi! Geriausi sumauti ravioliai, daugiau niekur tokių negausite! Gal manote, kad baltųjų trumų aliejus iš Ajovos? Gal norite užeiti į virtuvę ir pažiūrėti, kaip krūva azijiečių miršta? Miršta kaip tik dabar, rodo per televiziją... jei norite pažiūrėti! – šaukė Mažasis Brolis.

Tonis Andželas pasisuko į japones dvynes.

– Eikit, apginkit tuos verslininkus nuo Šo Di, – paliepė joms, – abi.

Virėjas kartu su „Jokohamomis“, nešančiomis toms dviem poroms perlines vištas, išėjo į valgomąjį.

– Tuoj patieksime jums raviolius, – pasakė Tonis verslininkams; jam atrodė keista, kad tie vyrukai taip ramiai klausosi Šo Di tirados. Dabar pamatė, kad Mažasis Brolis į valgomąjį atsinešęs kruviną kapoklę.

– Mums tavęs reikia virtuvėje – ten tavęs baisiai reikia! Mirtinai! – įtikinėjo Šo Di japonės; jos beveik pakibo ant jo, žiūrėdamos, kad neprisiliestų prie kapoklės. Verslininkai tiesiog sėdėjo ir laukė, net kai virėjas (ir Šo Di su Kaori ir Sao) grįžo į virtuvę.

– Ką tos fašistinės kiaulės geria? – paklausė „Jokohamų“ Šo Di.

– Čingdao alų, – atsakė Kaori arba Sao.

– Nuneškit daugiau – tegu nepritrūksta alaus! – paliepė joms Mažasis Brolis.

– Su kuo patiekiami ravioliai, tėtuk? – paklausė Denis.

– Su žirneliais, – atsakė virėjas. – Paimk šaukštą su skylutėmis, kad nebūtų per daug aliejaus.

Džo šefo padėjėjo darbas nesudomino – tik jau ne tada, kai per televiziją teberodė sraigtasparnius. Kai suskambo telefonas, tik Džo rankos buvo laisvos; jis ir pakėlė ragelį. Jie visi žinojo, kad valgomajame nėra metrdotelio, ir manė, kad gal iš Gailestingumo ligoninės skambina I Ing arba Dzu Min, norėdamos pranešti, ar pavyko išgelbėti A Gou pirštą.

– Čia klausia, ar sutinku sumokėti už skambutį, skambina Kečumas, – pasakė Džo.

– Sakyk, kad sutinki, – paliepė senelis.

– Sutinku, – tarė berniukas.

– Tu su juo pasišnekėk, Denieli, – aš užsiėmęs, – paprašė virėjas.

Bet kol Džo padavė telefoną, jie visi išgirdo, ką sako Kečumas – iš Naujojo Hampšyro.

– Šita šiknių šalis...

– Labas, čia aš – Denis, – tarė senajam medkirčiui rašytojas.

– Vis dar gailiesi, kad neiškeliavai į Vietnamą, biče? – suriaumojo Kečumas.

– Ne, nesigailiu, – atsakė Denis, bet jam dar nespėjus ištarti tų žodžių, Kečumas padėjo ragelį.

Visa virtuvė buvo pritaškyta kraujo. Televizoriaus ekrane nevilties apimti vietnamiečiai kurį laiką kabojo, įsitvėrę į sraigtasparnių pavažas, o paskui krito žemyn. Tas sąmyšis bus rodomas per dienų dienas, visame pasaulyje, – galvojo rašytojas, žiūrėdamas į dešimtmetį sūnų, matantį karo, kurio išvengė jo tėtis, pabaigą.

Japonės ramino verslininkus nešdamos daugiau alaus. Šo Di, atlapojęs duris, stovėjo šaldymo patalpoje.

– Beveik nebeturim Čingdao, Toni, – pasakė Mažasis Brolis. Išėjęs iš to didžiulio šaldytuvo iš uždaręs duris, jis pamatė, kad užpakalinės virtuvės durys vis dar atdaros. – Kur dingo Edas? – paklausė Šo Di ir atsargiai žengė į gatvelę. – Gal koks suknistas kaimo patriotas palaikė jį vienu iš mūsų, „siauraakių“ ir nudėjo?!

– Manau, vargšas Edas tiesiog nuėjo namo, – tarė virėjas.

– Aš vėmiau į jo kriauklę – gal todėl, – spėjo Sao. Ji su Kaori atėjo į virtuvę paimti verslininkams išvirtų raviolių.

– Gal galėčiau išjungti televizorių? – paklausė Denis jų visų.

– Taip! Išjunkite! – pritarė jam viena iš „Jokohamų“.

– Edo nebėra! – šaukė iš gatvelės Šo Di. – Tie sumauti patriotai jį pagrobė!

– Galiu parvežti Džo namo ir paguldyti, – pasisiūlė kita dvynė.

– Vaikas pirmiausia turi pavalgyti, – tarė virėjas. – Gal galėtum kurį laiką pabūti metrdoteliu, Denieli?

– Žinoma, galiu, – mielai sutiko rašytojas. Jis nusiplovė rankas bei veidą ir prisijuosė švarią prijuostę. Kai įėjo į valgomąjį, verslininkai tarytum nustebo, kad jis ne azijietis – ir iš pažiūros nelabai piktas.

– Kas ten, virtuvėje, darosi? – nedrąsiai paklausė jo vienas iš tų vyriškių; buvo matyti, jog bijo, kad nenugirstų Šo Di.

– Karo pabaiga, rodo per televiziją, – pasakė jiems Denis.

– Ravioliai tiesiog nuostabūs, kad ir kas čia dėtųsi, – tarė Deniui kitas lyg ir verslininkas. – Komplimentai šefui.

– Aš jam pasakysiu, – linktelėjo Denis.

Vėliau pasirodė keli lyg ir dėstytojai ir keletas išdidžių tėvų, atsivedusių papietauti savo mylimiausius universiteto studentus, – bet neužsukęs į „Pas Mao“ virtuvę ir nepamatęs įpykusių azijiečių, galėjai ir nežinoti, kad karas pasibaigė – ir kaip jis baigėsi. (Tas televizijos reportažas nebuvo rodomas visur; jeigu jį ir rodė, tai labai neilgai – ir toli gražu ne visoje Amerikoje.)

A Gou neprarado piršto galiuko. Tą vakarą Kaori arba Sao parvežė mažąjį Džo namo ir paguldė miegoti, o Denis parvažiavo su I Ing. Virėjas sakė, kad parvažiuos vėliau, kai uždarys „Pas Mao“.

Buvo viena nesmagi akimirka – kai japonė auklė išvažiavo, virėjas dar nebuvo grįžęs, o Džo miegojo antrame aukšte; tada Denis liko trečio Korto gatvės namo virtuvėje vienas su ta slaugytoja iš Honkongo. Kaip ir Denis bei jo tėtis, I Ing negėrė. Ji virėsi arbatos – atseit gydėsi slogą.

– Štai, pagaliau mes vieni, – tarė Deniui I Ing. – Na, beveik vieni, – pridūrė. – Tik tu, aš ir nelemta mano sloga.

Arbatinis dar nebuvo užviręs; I Ing, susinėrusi rankas ant krūtų, įdėmiai žiūrėjo į Denį.

– Ką? – paklausė jis.

– Pats žinai, – tarė ji. Jis pirmas nuleido akis.

– Kaip sekasi tvarkyti visus tuos painius reikalus, kad galėtum čia atsivežti dukterį ir tėvus? – paklausė Denis. Ji pagaliau nusisuko.

– Aš dėl to po truputį jau keičiu savo nuomonę, – atsakė I Ing.

Vėliau virėjas sužinojo, kad ji grįžo į Honkongą ir dirba slaugytoja ten. (Nė vienas iš jų negavo jokios žinios, kaip toliau viskas klojosi „Jokohamoms“, Kaori ir Sao.)

Tą vakarą, kai baigėsi karas, I Ing nusinešė savo arbatą į antrą aukštą, paliko Denį vieną virtuvėje. Deniui labai norėjosi įsijungti televizorių, bet, užuot tai padaręs, jis išėjo į lauką pastovėti ant šaligatvio. Nebuvo labai vėlu – vidurnaktis dar toli, – tačiau dauguma Korto gatvės namų buvo tamsūs, arba degė tik kelios švieselės viršuje. Žmonės skaito lovose arba žiūri televizorių, – įsivaizdavo Denis. Keliuose kaimyniniuose namuose matė blyškią televizorių ekranų šviesą – negyvą melsvai žalią ar melsvai pilką švytėjimą. Ta spalva atrodė kažkokia nenormali.

Balandžio pabaiga Ajovoje buvo gana šilta, kai kurie langai atviri, ir Denis, nors gerai negirdėjo, kas sakoma per televiziją, atpažino monotoniškai skambančius nematomų žinių pranešėjų balsus, – bent jau jam taip atrodė. (Gal kas nors žiūrėjo kokią meilės istoriją ar kitokį filmą, bet iš kur Denis galėjo tai žinoti?)

Gal danguje ir žibėjo žvaigždės, tačiau Denis jų nematė. Jis trejus metus gyveno Korto gatvėje; čia lyg ir nebuvo jokių grėsmių, tik tas mėlynas mustangas be vairuotojo, o dabar rašytojas su šeima jau rengėsi grįžti į Vermontą. „Šita šiknių šalis...“ – tepasakė Kečumas; jis buvo pernelyg piktas arba pernelyg girtas, – arba ir piktas, ir girtas, – kad užbaigtų mintį. Bet ar tai ne per žiaurus įvertinimas? Denis tikėjosi, kad viskas ne taip blogai.

– Prašau – saugok mano tėtį ir sūnelį, – garsiai pasakė rašytojas. Bet į ką jis kreipėsi? Į bežvaigždį dangų virš Ajova Sičio? Į tą budrų, sunerimusį žmogų Korto gatvėje, kuris galbūt jį girdėjo? (Gal I Ing – jeigu ji dar nemiegojo.)

Denis nuo šaligatvio žengė į tuščią gatvę, tarsi mesdamas iššūkį mėlynajam mustangui.

– Prašau – nesužeisk mano tėvo ar sūnaus, – tarė Denis. – Sužeisk mane, jei būtinai turi ką nors sužeisti.

Tačiau kas ten, po nematomu dangaus skliautu, galėjo juos arba saugoti, arba sužeisti?

– Dangaus Ponia? – pašaukė rašytojas, bet Eimė juk niekada nesakė, kad visą laiką būna angelas, ir Denis nebuvo jos matęs jau aštuonerius metus. Niekas neatsiliepė.

VIENUOLIKTAS SKYRIUSMEDUS

Kur dingo mano atmintis? – galvojo virėjas; jam buvo jau beveik šešiasdešimt, ir jis dar labiau šlubavo. Tonis Andželas stengėsi prisiminti tas kinų kvartalo prekyvietes, į kurias jį nusiveždavo Mažasis Brolis. Kam Kuo buvo Mot gatvėje, o Kam Man – Bauerio, o gal atvirkščiai? Nesvarbu, nusprendė virėjas; jis vis dar atsiminė tai, kas buvo daug svarbiau.

Kaip Šo Di suspaudė jį glėbyje, kai jie atsisveikino, – kaip A Gou suktelėjo prisiūtą kairio smiliaus galiuką, kad apsiverktų. She bu de! – šaukė Šo Di. (Broliai Čengai tuos žodžius tarė kiniškai: ŠE BU DE.)

– She bu de! – verkė A Gou, lenkdamas randuotą, kreivoką smiliaus narelį.

She bu de vienas kitam sako imigrantai iš Kinijos, – aiškino virėjui Šo Di per vieną iš šešiolikos valandų maratonų į kinų kvartalą arba atgal, kai jie važiavo 80-ąja magistrale. Sakai she bu de, kai išvyksti iš tėvynės Kinijos – į Niujorką arba San Fransiską, arba kur nors kitur, labai toli, kai žinai, kad, ko gero, niekada nebematysi vaikystės draugų arba savo šeimos. (Šo Di Toniui Andželui tada sakė, kad she bu de apytikriai reiškia: „Man sunku su tavimi atsisveikinti.“ Taip sakai, kai nenori atsisakyti to, ką turi.)

– She bu de, – pats sau sušnibždėjo virėjas išpuoselėtoje „Avellino“ virtuvėje.

– Ką sakote, bose? – paklausė jo padėjėjas, Gregas.

– Kalbėjau su savo kalmarais, – atsakė Tonis. – Moliuskus, Gregai, virti reikia arba tik truputį, arba jau baisiai ilgai. Jeigu vidutiniškai, tai bus kaip guminiai.

Gregas, be abejo, jau buvo girdėjęs tą monologą apie moliuskus.

– Aha, – pritarė Toniui padėjėjas.

Kalmarus savo sūnui, Denieliui, virėjas ruošė tuo antruoju būdu – „baisiai ilgai“. Lėtai troškino su konservuotais pomidorais ir pomidorų tyre – ir dar česnakais, bazilikais, raudonųjų pipirų gabalėliais ir juodosiomis alyvuogėmis. Kedro riešutų ir susmulkintų petražolių pridėjo jau baigdamas troškinti ir patiekė ant penne, ir dar užbėrė smulkiai supjaustytų petražolių. (Ne parmezano – tik jau ne ant kalmarų.) Po šio itališkų makaronų patiekalo jis Denieliui pasiūlys tik šiek tiek gražgarsčių salotų, gal su ožkos pieno sūriu; turėjo visai neblogo Vermonto chèvre.

Tačiau dabar iškepė pepperoni picos, ir virėjas ištraukė jas iš malkinės Stenlio krosnies. (She bu de, – sušnibždėjo tai senai airiškai krosniai, ir Gregas vėl žvilgtelėjo į jį.)

– Tu vėl verki – juk jauti, kad verki, ar ne? – paklausė Tonio Celestė. – Nori apie tai pasišnekėti?

– Turbūt nuo svogūnų, – pasakė jai virėjas.

– Nesąmonė, Toni, – tarė Celestė. – Čia mano dvi pepperoni toms dviem senoms plerzoms? – Nelaukdama atsakymo, ji dar pridūrė: – Tikiuosi, kad mano. Tos senės turbūt tokios alkanos, kad atrodo, jog tuoj suris Denį – vietoj užkandžio.

– Imk, tavo, – pasakė Celestei Tonis Andželas. Jis jau buvo subėręs penne – itališkus makaronus – į verdančio vandens puodą ir dabar skylėtu šaukštu išsigriebė vieną paragauti, akimis sekdamas labai įspūdingai iš virtuvės išeinančią Celestę. Loreta žiūrėjo į jį, lyg stengdamasi iššifruoti kažkokį kodą. – Ką? – paklausė jos virėjas.

– Paslaptingas vyriškis, – tarė Loreta. – Denis irgi paslaptingas, ar ne?

– O tu tokia pat įspūdinga kaip ir tavo motina, – šypsodamasis pasakė jai virėjas.

– Kalmarai jau paruošti, ar jūs jiems dar pasakosit savo gyvenimo istoriją? – paklausė jo Loreta.

Valgomajame Dotė sušuko:

– Vaje, kokia plona plutelė!

– Taip, atrodo tikrai plona, – pritariamai tarė Mei.

– Mūsų virėjas kepa nuostabias picas, – pasakė joms Celestė. – Jo plutelės visada plonos.

– Ko jis deda į tešlą? – paklausė padavėjos Dotė.

– Taigi, koks jo slaptas ingredientas? – pasidomėjo ir Mei.

– Nežinau, ar toks išvis yra, – atsakė Celestė. – Paklausiu. – Senosios plerzos puolė prie valgio, nebekreipė į ją dėmesio. – Tikiuosi, kad jūs, ponios, tikrai alkanos, – dar pridūrė Celestė ir grįžo į virtuvę. Dotė su Mei kimšo picas; dabar buvo ne laikas šnekėtis.

Denis vis labiau stebėdamasis žiūrėjo į tas moteris. Kur jis matė taip valgančius žmones? Tikrai ne Ekseteryje, kur geros manieros prie stalo gal niekam ir nerūpėjo, tačiau maistas buvo pasibaisėtinas. Ekseteryje visi labai įtariai knibinėdavo patiekalus – ir be perstojo šnekėdavo, bent jau tam, kad negalvotų, ką valgo.

Pirmiau tos dvi senės šnekėjo, šnabždėjosi (ir krizeno), sukišusios galvas (kaip kokios dvi varnos); o dabar viena kitai nebepratarė nė žodžio ir netgi nežiūrėjo viena į kitą. Valgė dilbiais atsirėmusios į stalą, palinkusios prie savo lėkščių, nuleidusios galvas. Sėdėjo susikūprinusios, lyg pasirengusios atremti puolimą iš užpakalio, ir Denis įsivaizdavo, kad jeigu būtų arčiau, turbūt girdėtų, kaip jos nejučia niurna ar urzgia, – tas garsas taip natūraliai susijęs su valgymu, kad moterys net nesuvokia jį skleidžiančios ir pačios jau seniai jo nebegirdi.

Rašytojas prisiminė, kad taip niekas tikrai nevalgė ir Nort Ende. Restorane „Vicino a Napoli“ valgymas būdavo tarsi šventė, proga pasišnekėti; žmonės valgydami bendraudavo. Ir „Pas Mao“ visi valgydami ne šiaip šnekėdavo, o tiesiog šūkaudavo. Ir dalydavosi maistu, – o šitos dvi senos plerzos tarytum saugo savo picas viena nuo kitos. Ryja pietus kaip šunys. Denis žinojo, kad jos nepaliks nė trupinėlio.

– Red Sox komanda negalima pasitikėti, – šnekėjo Gregas, bet virėjas buvo sutelkęs dėmesį į kalmarų patiekalą – staigmeną sūnui; jis neišgirdo, kas nutiko per radiją transliuojamose rungtynėse.

– Denieliui patinka, kai užberiu daugiau petražolių, – pasakė virėjas Loretai, kaip tik tą akimirką, kai į virtuvę grįžo Celestė.

– Tos dvi bobos klausia, ar tavo picų tešloje yra koks slaptas ingredientas, Toni, – tarė virėjui Celestė.

– Žinoma, kad yra – medus, – neslėpė Tonis Andželas.

– Niekad nebūčiau atspėjusi, – nustebo Celestė. – Tai bent paslaptis!

Valgomajame rašytojas Denis Andželas staiga prisiminė, kur matė taip gyvuliškai valgančius žmones, kaip šitos senės dabar ryja picas. Taip valgydavo medkirčiai ir lentpjūvės darbininkai – ne tik Tvisted Riverio valgykloje, bet ir tuose kilnojamuosiuose nameliuose, kuriuose juodu su tėvu kadaise maitindavo miško kirtėjus, kai būdavo plukdomi rąstai. Tie vyrai valgydavo nesišnekėdami; kartais netgi Kečumas nepratardavo nė žodžio. Bet šitos iš pažiūros šiurkščios bobos juk negalėjo būti miško kirtėjos, – galvojo Denis, kai Loreta pertraukė jo apmąstymus.

– Staigmena! – tarė padavėja, dėdama priešais jį kalmarų patiekalą.

– Tikėjausi, kad bus kalmarai, – pasakė jai Denis.

– Cha! – šyptelėjo Loreta. – Pasakysiu tavo tėčiui.

Mei pirma suvalgė pepperoni picą, ir jei kas būtų matęs, kaip ji akimis ryja paskutinį Dotės lėkštėje likusį gabaliuką, tikrai būtų Dotę perspėjęs, kad per daug nepasitikėtų senąja bičiule.

– Mano turbūt buvo skanesnė negu tavo, – tarė Mei.

– Mano labai skani, – pilna burna atsakė Dotė, nykščiu ir smiliumi greitai sugriebdama to brangaus paskutinio gabaliuko plutelę.

Mei nusuko akis.

– Tas rašytojas pagaliau kažką valgo, atrodo skaniai, – pasakė. Dotė tik suurzgė, baigdama savo picą.

– Ar nemanai, kad beveik tokia pat skani kaip Virėjuko? – paklausė Mei.

– Ne-e-e, – atsakė Dotė, šluostydamasi burną. – Niekieno pica nėra tokia skani, kaip Virėjuko.

– Sakiau, kad beveik, Dote.

– Na, gal panaši, – tarė Dotė.

– Tikiuosi, ponios, kad pasilikote vietos desertui, – pasakė Celestė. – Kaip matau, picos patiko.

– Koks tas slaptas ingredientas? – paklausė padavėjos Mei.

– Niekada neatspėsit, – atsakė Celestė.

– Galiu lažintis, kad medus, – spėjo Dotė; jiedvi su Mei ėmė krizenti, bet užsičiaupė, kai pamatė, kaip nustebusi padavėja žiūri į jas. (Celestė retai kada netekdavo žado.)

– Palaukite, – tarė Mei. – Tikrai medus?

– Taip sakė virėjas – kad į tešlą deda medaus, – linktelėjo Celestė.

– Taigi, o dabar dar pasakysit, kad virėjas šlubas, – tarė Dotė. Abi senosios plerzos jau plyšo juokais; negalėjo liautis krizenusios, nors ir suprato, ką reiškia apstulbusios Celestės veido išraiška. (Tai buvo tas pats, lyg padavėja būtų viską tiesiog ėmusi ir pasakiusi. Taip, virėjas tikrai šlubas. Šlubas kaip velnias!)

Bet Denis nugirdo kelias jų pokalbio nuotrupas dar prieš toms damoms įsikrizenant. Girdėjo ir kad Celestė kažką pasakė apie tai, kad jo tėtis į picų tešlą deda medaus, o viena iš tų senių dar pasijuokė, kad virėjas gal šlubas. Denis jautriai reaguodavo į šnekas apie tėvo šlubumą; jau buvo prisiklausęs tokių juokelių, ypač bendraudamas su Vest Damerio mulkiais toje sumautoje Pariso medžio apdorojimo įmonės mokykloje. Ir kodėl Celestė staiga taip nustėro? – galvojo rašytojas.

– Jūs, ponios, lyg ir norėjote pyrago ir tešloje keptų vaivorų? – paklausė padavėja.

– Palaukite, – vėl tarė Mei. – Tai sakote, kad virėjas šlubas?

– Šiek tiek šlubčioja, – lyg sudvejojo Celestė, bet iš esmės ji jau buvo tai pasakiusi.

– Turbūt šaipotės? – paklausė padavėjos Dotė.

Celestė atrodė įsižeidusi, tačiau kartu ir išsigandusi; ji jautė, kad kažkas negerai, bet nežinojo, kas ir kodėl. Nežinojo ir Denis, tačiau visiems, kas tik jį matė, rašytojas irgi atrodė išsigandęs.

– Klausykite, mūsų virėjas šlubas, o į picų tešlą deda medaus – didelis čia daiktas! – pasakė Celestė.

– Mums gal ir didelis, – tarė Mei.

– Ar jis mažiukas? – paklausė Dotė.

– Aha... ir kuo jis vardu? – dar pasidomėjo Mei.

– Sakyčiau, mūsų virėjas... smulkaus sudėjimo, – atsargiai atsakė Celestė. – Jo vardas Tonis.

– O, – nusivylė Dotė.

– Tonis, – pakartojo Mei, purtydama galvą.

– Atneškite mums vieną porciją pyrago ir vieną tešloje keptų vaivorų, – pasakė padavėjai Dotė.

– Pasidalinsim, – pridūrė Mei.

Gal čia viskas būtų ir pasibaigę, jei Denis nebūtų prabilęs; išgirdusios jo balsą, Dotė su Mei pažvelgė į jį atidžiau. Iš pradžių, vos jį pamačiusios, jos turbūt nepastebėjo, koks rašytojas panašus į tėvą jaunystėje, tačiau girdėdamos, kaip taisyklingai Denis kalba, ir Dotė, ir Mei prisiminė virėją. Tokiame miestelyje kaip Tvisted Riveris virėjo kalbėsena – ir puiki jo tarsena – iškart patraukdavo visų dėmesį.

– Gal galėčiau paklausti, ar judvi, ponios, esate čionykštės? – kreipėsi Denis į tas dvi senes.

– Dievuliau, Mei, – tarė Dotė. – Ar šitas balsas nenukelia tavęs į praeitį?

– Į tolimą praeitį, – atsakė Mei, įsižiūrėdama į Denį. – Ar nemanai, kad jis labai panašus į Virėjuką?

To žodžio, „Virėjuką“, pakako, kad Denis suvoktų, iš kur atkeliavusios šitos senės ir kodėl jos kankino Celestę klausimais apie medų picų tešloje ir apie virėją – ar jis mažiukas, ar šlubas.

– Tavo vardas buvo Denis, – tarė jam Dotė. – O gal ir tu pasikeitei vardą?

– Ne, – atsakė rašytojas, pernelyg greitai.

– Noriu pamatyt čia šitą virėją, – tarė Mei.

– Gal pasakyk savo tėčiui, kad ateitų su mumis pasilabint, gerai? – paprašė Denio Dotė. – Taip seniai nesimatėm, reikėtų apie daug ką pakalbėt.

Celestė atnešė moterų užsisakytus desertus, bet Denis žinojo, kad jie tik trumpam atitrauks Dotės ir Mei dėmesį.

– Celeste, – tarė Denis, – gal galėtum pasakyti tėtukui, kad čia dvi senos draugės nori jį pamatyti? Pasakyk, kad iš Tvisted Riverio.

– Mūsų virėjo vardas Tonis, – jau beveik apimta nevilties, pasakė toms senoms plerzoms Celestė. Ji jau buvo gana visko prisiklausiusi apie Tvisted Riverį ir tikėjosi, kad daugiau nieko apie jį nebeišgirs. (Virėjas jai buvo sakęs, jog tą dieną, kai Tvisted Riveris jį pasivys, viskas bus baigta.)

– Jūsų virėjo vardas Virėjukas, – paprieštaravo padavėjai Dotė.

– Tiesiog pasakykit jam, kad mes springstam, – tarė Celestei Mei. – Atbėgs paknopstom.

– Turbūt norėjai pasakyt atšlubuos, – pataisė ją Dotė, bet dabar jiedvi krizeno nebe taip garsiai. Jei rašytojui būtų reikėję spėti, jis būtų sakęs, kad šitos moterys nori su jo tėvu suvesti kažkokias sąskaitas.

– O tu kalbi taip pat mandriai kaip ir tavo tėtušis, – pasakė Deniui Mei.

– Indėnė irgi čia? – paklausė Dotė.

– Ne, Džeinė... jos seniai nebėra, – atsakė Denis.

Virtuvėje Celestė dar neašarodama praėjo pro dukterį.

– Tikėjausi, kad man bent kiek padėsi su tais aštuoniais, mama, – papriekaištavo jai Loreta, – be to, dar atėjo trys poros, o tu tik šnekėjai su tomis dviem bobomis.

– Tos bobos iš Tvisted Riverio, – pranešė Celestė virėjui. – Liepė tau pasakyti, kad jos springsta... Virėjuk. – Tokios Tonio Andželo veido išraiškos dar nebuvo mačiusi nei Celestė, nei kas nors kitas iš jų, bet ji, žinoma, pirmą kartą pavadino jį Virėjuku.

– Kas nors negerai, bose? – sunerimo padėjėjas.

– Čia tas medus picų tešloje, ar ne? – paklausė Celestė. – Medus išdavė, kaip suprantu.

– Dotė ir Mei. Viskas baigta, mieloji, – pasakė Tonis Andželas Celestei; ji pravirko.

– Mama? – išsigando Loreta.

– Jūs manęs nepažįstat, – tarė virėjas jiems visiems. – Niekada nesužinosit, kur iš čia išvažiuosiu. – Jis nusirišo prijuostę, ir ji nuslydo ant grindų. – Dabar tu vadovauji, Gregai, – pasakė padėjėjui.

– Jos nežino tavo pavardės, nebent Denis pasakytų, – pro ašaras pratarė Celestė; Loreta laikė ją apkabinusi.

Virėjas išėjo į valgomąjį. Denis stovėjo tarp jo ir tų dviejų šiurkščių bobų.

– Jos nežino Andželo pavardės, tėtuk, – pašnibždėjo jam sūnus.

– Na, bent jau tai gerai, – tarė virėjas.

– Nesakyčiau, kad tik šiek tiek šlubčioja, – ar ne, Mei? – paklausė senosios bičiulės Dotė.

– Sveikos, ponios, – pasisveikino virėjas, bet arčiau nėjo.

– Šlubuoja dar labiau, mano manymu, – atsakė Dotei Mei.

– Kur nors važiuojate, užsukote pakeliui? – paklausė jų virėjas.

– Kurių galų pasikeitei vardą, Virėjuk? – pasidomėjo Dotė.

– Visiems lengviau ištarti „Tonis“ negu „Dominikas“, – paaiškino virėjas, – o skamba taip pat itališkai.

– Atrodai baisiai, Virėjuk, – baltas kaip drobė! Gal miltuotas? – pasakė Mei.

– Virtuvėje saulės ne per daugiausia, – atšovė virėjas.

– Atrodai, lyg būtum lindėjęs po akmeniu, – tarė Dotė.

– Ir kodėl gi judu su Deniu, mus pamatę, taip pridėjot į kelnes? – paklausė Mei.

– Jie visada jautėsi viršesni už mus, – priminė bičiulei Dotė. – Net kai buvai mažas, atrodei toks pasipūtęs snarglius, – pasakė Deniui.

– Kur dabar gyvenate? – pasidomėjo virėjas. Tikėjosi, kad kur nors netoliese, Vermonte arba Niujorko valstijoje, tačiau iš jų kalbėsenos – ir vos pažvelgęs į jas – suprato, kad jiedvi tebegyvena Koaso apygardoje.

– Mailane, – atsakė Mei. – Kartais matom tą tavo bičą, Kečumą.

– Bet Kečumas su mumis, žinoma, nesisveikina, – piktinosi Dotė. – Visi buvot tokie pasipūtę – visi trys – ir dar ta indėnė!

– Na... – buvo besakąs virėjas, bet nutilo. – Aš turiu daug darbo, virtuvėje.

– Iš pradžių norėjai dėt medaus į tešlą, paskui nebe. Vėliau, kaip suprantu, vėl persigalvojai, – tarė Mei.

– Taip ir buvo, – linktelėjo virėjas.

– Einu pažiūrėt į virtuvę, – staiga pareiškė Dotė. – Netikiu nė vienu sumautu žodžiu, ką jie čia mums šneka. Pati pamatysiu, ar Džeinė tebėra su juo! – Nei Denis, nei jo tėtis nė nekrustelėjo, kad ją sulaikytų. Mei laukė su jais, o Dotė nuėjo į virtuvę.

– Ten tos dvi padavėjos, abi žliumbia, ir jaunas virėjas, ir dar tarsi koks padavėjų pagalbininkas, ir kažkoks vaikis plauna indus. Indėnės nėra, – grįžusi pranešė Dotė.

– Vaje, atrodo, kad kiši savo gaiduką, kur nederėtų, Virėjuk! – tarė Mei. – Tu irgi, – kreipėsi į Denį. – Ar turi žmoną, vaikų?

– Nei žmonos, nei vaikų, – atsakė Denis – vėl pernelyg greitai.

– Skiedi, – vyptelėjo Dotė. – Netikiu nė vienu sumautu žodžiu!

– Ir tu, be abejo, nieko nedulkini? – paklausė Mei virėjo. Šis neatsakė; tik žiūrėjo į sūnų, Denielį. Jų mintys jau buvo toli nuo šios akimirkos „Avellino“ restorane. Kada galės išvykti? Kur keliaus šį kartą? Kiek laiko praeis, kol susikirs šitų senų plerzų ir Karlo keliai, ir ką jos, atsitiktinai sutikusios kaubojų, jam pasakys? (Karlas gyveno Berline; Kečumas – Erole. Mailanas buvo tarp jų.)

– Jei klaustum manęs, sakyčiau, kad Virėjukas kruša mūsų padavėją – tą, vyresnę, – pasakė bičiulei Dotė. – Ji labiausiai žliumbia.

Virėjas tiesiog nusisuko ir grįžo į virtuvę.

– Pasakyk joms, kad aš vaišinu, Denieli, – nereikės mokėti nei už picas, nei už desertą, – dar tarė nueidamas.

– Gali nesakyt – girdėjom, – metė Deniui Mei.

– Galėjai tiesiog maloniau elgtis – „džiaugiuosi jus matydamas“ ar kaip nors panašiai! – dar šūktelėjo virėjui Dotė, tačiau jo nebebuvo. – Neprivalai mūsų vaišinti vakariene, Virėjuk! – surėkė Dotė, žiūrėdama į virtuvę, bet virėjui iš paskos nėjo.

Mei jau dėjo pinigus Deniui ant staliuko – per daug, jų vakarienė tiek nekainavo, bet Denis nesistengė jos sustabdyti.

– Be to, pyrago ir tešloje keptų vaivorų mes net nevalgėm! – pasakė ji rašytojui. Paskui pirštu parodė į jo sąsiuvinį: – Tu čia gal koks buhalteris, ar ką? Tvarkai sąskaitas, a?

– Taigi, – atsakė jis.

– Eikit velniop – ir tu, ir tavo tėvas, – niršo Dotė.

– Virėjukas visada buvo toks geresnis už kitus, ir tu visada buvai geresnis už kitus vaikigalis! – pasakė Deniui Mei.

– Atsiprašau, – tarė Denis. Tiesiog norėjo, kad jos išeitų. Tada jis galėtų sutelkti dėmesį į tai, ką juodu su tėčiu turi padaryti, ir pagalvoti, kiek jie tam turi laiko. Pirmiausia reikės pasakyti Kečumui.

O kol kas čia dar buvo neaptarnauta aštuonių žmonių kompanija ir trys apstulbusios poros prie kito stalo. Visi atidžiai stebėjo konfliktą, bet dabar jis baigėsi. Dotė su Mei jau rengėsi išeiti. Žengdamos pro duris, abi moterys Deniui parodė didįjį pirštą. Vieną gluminančią akimirką – kai beveik galėjai pamanyti, kad tos lentpjūvės darbininkų žmonos tik pasivaideno, kad iš tikrųjų jos nebuvo užklydusios į „Avellino“, – senosios damos, išėjusios į Didžiąją gatvę, tarytum nesusigaudė, į kurią pusę sukti. Paskui, matyt, prisiminė, kad automobilį pastatė pakalnėje, už „Latchis“ kino teatro.

Kai tos bjaurios senės išsinešdino, Denis kreipėsi į sutrikusius neaptarnautus nuolatinius restorano klientus:

– Kas nors tuoj pat prie jūsų prieis, – pasakė jiems, iš tikrųjų net nežinodamas, ar tai tiesa; jis suprato, jog nieko nebus, jeigu ir Loreta, ir Celestė tebeplūsta ašaromis.

Virtuvėje viskas buvo blogiau, negu Denis tikėjosi. Verkė net indus plaunantis vaikinukas ir padavėjų padėjėjas. Celestė buvo susmukusi ant grindų, Loreta klūpėjo šalia jos.

– Nerėk ant manęs! – šaukė virėjas į telefono ragelį. – Geriau išvis būčiau tau neskambinęs – nereikėtų dabar tavęs klausytis!

(Denis suprato, kad tėtis kalbasi su Kečumu.)

– Sakyk, ką jiems pasakyti, Gregai, ir aš pasakysiu, – tarė Denis virėjo padėjėjui. – Ten prie vieno stalo aštuoni, prie kito šeši. Ką jiems sakyti?

Grego ašaros lašėjo į rozmarinų ir raudonojo vyno padažą.

– Jūsų tėtis sako, kad „Avellino“ nebėra, – virkavo Gregas. – Sako, čia paskutinis vakaras. Jis restoraną parduos, bet leidžia mums čia dar tvarkytis patiems, kol atsiras pirkėjas, – jeigu sugebėsim, kaip nors.

– Gregai, kaip mes, po velnių, tai sugebėsim? – riktelėjo Celestė.

– Aš ir nesakau, kad galėtume, – sušniurkščiojo Gregas.

– Pirmiausia atsikratykite šitų Red Sox rungtynių, – tarė Denis, perjungdamas radijo stotį. – Jeigu ir toliau taip isteriškai verksite, jums čia reikia kokios nors muzikos – jus girdi visi klientai.

– Taip, žinau, kad visada manei, jog Vermontas, po velnių, nepakankamai toli nuo Naujojo Hampšyro, Kečumai! – rėkė į ragelį virėjas. – Gal geriau pasakyk ką nors, kas būtų naudinga!

– Sakyk, ką pasakyti klientams, Gregai, – prašė Denis šniurkščiojančio virėjo padėjėjo.

– Pasakykite, kad bus geriau, jei rinksis paprastesnius patiekalus, – nusprendė Gregas.

– Sakyk, kad eitų namo, dėl Dievo meilės! – sušuko Loreta.

– Ne, po galais, – tegu pasilieka! – piktai tarė virėjo padėjėjas. – Mes sugebėsim.

– Nebūk toks asilas, Gregai, – proverksmiais pasakė Celestė.

Denis grįžo į valgomąjį, kur aštuonių žmonių kompanija jau ginčijosi, ar išeiti, ar dar luktelėti. Trys prie kito stalo sėdinčios poros atrodė labiau susitaikiusios su likimu ir nusiteikusios palaukti.

– Klausykite, – tarė Denis jiems visiems, – dabar virtuvėje kritiška padėtis – aš nejuokauju. Patarčiau jums arba išeiti, arba užsisakyti ką nors paprasta. Gal picas arba makaronų patiekalus. Beje, ant iešmo kepta jautiena tiesiog puiki. Ir kalmarai.

Jis priėjo prie vyno lentynos ir išrinko du gero raudonojo butelius; nors rašytojas Denis Andželas liovėsi gėręs prieš šešiolika metų, kai dar buvo Denielis Bačiagalupas, jis vis dar atsiminė gero vyno pavadinimus.

– Vynu vaišinu aš, – pasakė jis klientams, atnešęs ir taures. Dar turėjo užeiti į virtuvę ir paprašyti Loretos arba Celestės, kad duotų kamščiatraukį, o vienas vyriškis iš tos aštuonių kompanijos nedrąsiai paklausė, ar galėtų gauti alaus. – Žinoma, – atsakė Denis. – Alaus tikrai netrūksta. Paragaukite „Moretti“.

Dabar Celestė bent jau laikėsi ant kojų, Loreta atrodė geriau.

– Vieną „Moretti“ tam aštuonių stalui. Visiems kitiems daviau vyno – aš vaišinu, – pasakė Denis Loretai. – Ar galėsi ištraukti kamščius?

– Aha, manau, kad jaučiuosi neblogai, – linktelėjo Loreta.

– Aš irgi galiu, – nelabai įtikinamai tarė Celestė.

– Jūs gal geriau atitraukit tėtį nuo telefono, kol jis negavo širdies smūgio, – pasakė Deniui Gregas.

– Dar kartą pavardės tikrai nekeisiu! – rėkė į ragelį virėjas. – Ir neišvyksiu iš savo šalies, Kečumai! Kodėl turėčiau apskritai išvykti iš šalies?

– Leisk man su juo pasišnekėti, tėtuk, – paprašė Denis ir pabučiavo tėtį į kaktą, imdamas iš jo ragelį.

– Čia aš, Kečumai, – tarė rašytojas.

– Dotė ir Mei! – suriaumojo Kečumas. – Dėl Dievo meilės, Deni, – jos gi viską liežuviais peršukuoja! Kai tik tos raganos sutiks Karlą, kaubojus iškart sužinos, kur jūsų ieškoti!

– Kiek mes turim laiko, Kečumai? – paklausė Denis. – Tiesiog sakyk, kaip manai.

– Jums jau vakar reikėjo išvykti, – tarė Kečumas. – Turite kuo greičiau dingti iš šitos šalies!

– Iš šalies?

– Tu gi garsus rašytojas! Kurių galų tau gyventi šitoje šiknių šalyje? – paklausė Kečumas. – Gali rašyti bet kur, argi ne? O Virėjukui ar labai jau toli pensija? Beje, ir jis virti gali bet kur – taip? Tik tegu nedirba italų restorane! Nes kaubojus kaip tik tokiuose ir dairysis. Be to, Virėjukui reikia naujos pavardės.

– Dotė su Mei nežino Andželo pavardės, – pasakė senajam miško kirtėjui Denis.

– Karlas, ko gero, sužinos – kai atvažiuos jūsų ieškoti, Deni. Kad ir kiek laiko bus praėję nuo jūsų išvykimo, kas nors kaubojui vis tiek pasakys tą pavardę.

– Vadinasi, ir aš turėčiau pasikeisti pavardę? Dėl Dievo meilės, Kečumai, – aš gi rašytojas!

– Tai nekeisk, – niauriai tarė Kečumas. – Galvą guldau, kad kaubojus nieko neskaito. Bet Virėjukas negali ir toliau būti Tonis Andželas – tada jau geriau vėl būtų Dominikas Bačiagalupas! Deni, tu žiūrėk, neleisk jam dirbti jokiame itališkai pavadintame restorane – netgi užsienyje.

– Aš turiu sūnų, Kečumai, – jis amerikietis, gal pamiršai? – pasakė senajam medkirčiui Denis.

– Džo mokysis Kolorade, – priminė jam Kečumas. Deniui tai buvo skaudi tema: jis nusivylė sužinojęs, kad Džo ketina studijuoti Kolorado universitete, Boulderyje. Denio nuomone, jo sūnus buvo priimtas ir į geresnius universitetus. Denis manė, kad Džo į Koloradą keliauti nusprendė dėl slidinėjimo, ne dėl mokslo; be to, rašytojas kažkur buvo skaitęs, kad Boulderis – triukšmingų vakarėlių miestas. – Karlas net nežino, kad tu turi vaiką, – dar priminė Deniui Kečumas. – Jei gyvensi užsienyje, aš prižiūrėsiu Džo.

– Kolorade? – paklausė Denis.

– Pirmiausia, Deni, – tarė Kečumas, – dinkit abu velniop iš Vermonto – ir tu, ir tėvas! Aš tuo tarpu prižiūrėsiu tavo sūnų – bent jau kol jis išvyks į Koloradą.

– Gal ir mudu su tėtuku galėtume keliauti į Koloradą, – garsiai mąstė Denis. – Kaip suprantu, Koloradas šiek tiek panašus į Vermontą – irgi kalnai, tik didesni. Boulderis – universiteto miestas, o Ajova Sityje mums visiems patiko. Rašytojams nesunku pritapti universiteto mieste. Virėjas Boulderyje irgi pritaptų, argi ne? Nebūtinai italų...

Kečumas jį pertraukė.

– Tu turbūt kvailas kaip bato aulas, Deni! Judu, vyručiai, pabėgot tą pirmą kartą, tai dabar ir bėkit! Negi manai, kad Karlui rūpi, jog esat šeima? Kaubojus šeimos neturi – jis sumautas žudikas, Deni, vykdantis savo misiją!

– Aš tau pranešiu, ką nuspręsim daryti, Kečumai, – pasakė rašytojas senajam tėvo bičiuliui.

– Karlas nė velnio nežino apie užsienį, – tarė Kečumas. – Velniai griebtų, Bostonas jam nebuvo užtektinai svetimas. Manai, Koloradas būtų per toli, todėl kaubojus jūsų ten nerastų? Koloradas labai panašus į Naująjį Hampšyrą, Deni, – jie ten apsiginklavę, ar ne? Kolorade gali vaikščioti su šautuvu, ir niekas nė neatsigręš – taip?

– Tikriausiai, – nesiginčijo Denis. – Žinau, kad tu mus myli, Kečumai.

– Pažadėjau tavo mamai, kad jumis rūpinsiuosi! – sušuko Kečumas jau beužlūžtančiu balsu.

– Na, tai tu ir rūpiniesi, – dar pasakė Denis, bet Kečumas jau buvo padėjęs ragelį. Rašytojas nepamirš dainos, kuri tada skambėjo per radiją; Nilo Jango „After the Gold Rush“, aštuntojo dešimtmečio daina. (Norėdamas atsikratyti Red Sox rungtynių, Denis netyčia įjungė Grego „Senos, bet geros muzikos“ stotį.)

Vis galvojau,

Ką pasakė man draugas.

Tikėjausi, jog tai netiesa.

Denis matė, kad tėvas vėl maišo padažus; paskui virėjas ėmė kočioti tešlą dar kokioms trims ar keturioms picoms. Gregas kažką kepė ant grotelių, bet akimirką atsitraukė išimti iš orkaitės kažkokio patiekalo. Virtuvėje nebuvo nė vienos padavėjos, bet jų padėjėjas į dvi pintinėles dėjo duoną.

Indų plovėjas laukė nešvarių indų; laukdamas tas iš pažiūros rimtas vaikinukas skaitė knygą plonu viršeliu. Turbūt uždavė mokykloje, pagalvojo Denis; dabar vaikai nedaug skaito savo noru. Jis vaikinuko paklausė, ką šis skaito. Jaunasis indų plovėjas droviai nusišypsojo ir parodė dideliu tiražu išleistą Denio Andželo romaną užlankstytais kampais. Tačiau tas vakaras, – kai Dotė su Mei staiga pasirodė „Avellino“ restorane ir viską sugriovė, – buvo toks sunkus, kad vėliau rašytojas net neprisiminė, kurią jo knygą indų plovėjas skaitė.

Ir tas nelemtas vakaras dar toli gražu nebuvo pasibaigęs; Deniui jis tik prasidėjo.

„Ką nors susirasi“, – pasakė Deniui Kurtas Vonegutas, kai jaunasis rašytojas pirmą kartą rengėsi išvykti iš Ajova Sičio; tada jį buvo ką tik palikusi Keitė. Bet tie žodžiai taip ir neišsipildė – kol kas dar ne. Denis tikėjosi, kad dar spės ką nors susirasti; jam buvo tik keturiasdešimt vieneri, ir jis tikrai negalėjo sakyti, kad nuoširdžiai ieškojo. Negi Denis manė, kad Dangaus Ponia vėl ims ir nusileis į jo gyvenimą – vien todėl, kad jis negali jos pamiršti?

O dėl kitų Voneguto žodžių tada dar nė vienos knygos neišleidusiam rašytojui, – na, kad gal kapitalizmas jam „bus maloningas“, – tai Denis vis galvojo (iš Bratleboro važiuodamas namo, į Patnį), iš kur Kurtas galėjo tai žinoti.

Tą vakarą, kai Dotė su Mei apsilankė „Avellino“ restorane ir Denis su tėčiu suprato, kad netrukus turės vėl kur nors keliauti, garsiojo rašytojo sodyboje Patnyje degė visos šviesos. Visiems, važiuojantiems Hikori Ridž keliu, tos visur – kiekviename kambaryje, visuose pastatuose – plieskiančios šviesos tarytum skelbė, koks maloningas kapitalizmas pasirodė esąs perkamiausių knygų autoriui Deniui Andželui.

Gal sodybą užplūdo kokie linksmybių mėgėjai? Gal visuose senojo ūkininko namo (kuriame dabar įkurdinami svečiai) kambariuose kažkas yra, – kaip ir naujajame name, kurį Denis pasistatydino sau ir Džo? Šviesos degė netgi vadinamojoje „rašymo būdelėje“, tarsi ūžautojai būtų linksminęsi ir ten.

Tačiau Denis tik virtuvėje buvo palikęs degančią šviesą, naujajame pastate; visi kiti kambariai (ir kiti pastatai) skendėjo tamsoje. O dabar visur griaudėjo skirtinga muzika – ji sklido ir iš naujojo pastato, ir iš svečių namo, ir tikriausiai visi langai buvo atdari. Keista, kad niekas nepaskambino policijai dėl triukšmo; artimų kaimynų rašytojas neturėjo, tačiau visi, kas tik važiavo pro šalį, neabejotinai girdėjo kurtinamą muzikos kakofoniją. Denis ją išgirdo – ir pamatė plieskiančias šviesas – dar prieš įsukdamas į savo keliuką, kur sustojo ir išjungė variklį bei priekinius žibintus. Nebuvo matyti jokių kitų automobilių, tik Džo. (Džo automobilis stovėjo atvirame garaže, kur vaikinas jį paliko, kai pastarąjį kartą lankėsi namuose.) Sustojęs keliuko gale, Denis matė, kad netgi garaže dega šviesa. Jeigu Eimė kada nors tiesiog atvažiuotų, o ne nusileistų parašiutu, – galvojo rašytojas, – tai gal šitaip ir praneštų apie savo atvykimą?

O gal čia pokštas? Armandas Desimonas tokių pokštų paprastai nekrėsdavo. O kitų artimų draugų, be Armando, Denis Patnio apylinkėse neturėjo – tikrai nė vieno, kuris jaustųsi galįs ateiti į jo sodybą nekviestas. Gal Dotė su Mei jau paskambino Karlui? Bet tos senos raganos juk nežino, kur Denis gyvena; net jeigu kaubojus vis dėlto būtų kažkaip suradęs Denį Andželą, tas į pensiją išėjęs policininkas turbūt tykotų tamsoje. Buvęs konsteblis ir šerifo pavaduotojas tikrai nebūtų uždegęs visų šviesų ir įjungęs muzikos; Karlas juk nenorėtų šitaip apsiskelbti.

Be to, nebuvo jokios progos netikėtam vakarėliui, – bent jau rašytojas nieko tokio neprisiminė. Gal vis dėlto Armandas, dar galvojo Denis, tačiau tokios muzikos nebūtų pasirinkęs nei Armandas, nei Meri. Desimonai mėgdavo pašokti; jiems patiko The Beatles. O čia griaudėjo lyg ir devintojo dešimtmečio muzika – jos klausydavosi Džo, kai būdavo namuose. (Denis gerai nė nesuprato, kokia čia muzika, bet buvo aišku, kad skamba du įrašai – abu šiurpūs ir baisiai besipjaunantys.)

Denis net pašoko ant sėdynės, kai kažkas žibintuvėliu pabeldė į vairuotojo durelių stiklą. Paskui pamatė, jog tai jo bičiulis Džimis, valstijos policininkas. Džimis turbūt tyliai, užgesinęs priekinius policijos automobilio žibintus, įsuko į keliuką ir sustojo skersai, už Denio; jis irgi išjungė variklį, nors Denis per tą muziką net negirdėjo, kada policininkas atvažiavo.

– Kas ten per muzika, Deni? – paklausė Džimis. – Groja šiek tiek per garsiai, ar ne? Manau, turėtum pritildyti.

– Ne aš įjungiau, Džimi, – atsakė rašytojas. – Ir šviesas, ir muziką.

– Tai kas ten, tavo namuose?

– Nežinau. Aš nieko nekviečiau.

– Gal jų nebėra. Nori, kad pažiūrėčiau? – paklausė Džimis.

– Aš eisiu kartu, – tarė Denis.

– Gal pastaruoju laiku gavai kokių pamišusio garbintojo – ar garbintojos – laiškų? – pasidomėjo Džimis. – O gal grasinimų?

– Jau kurį laiką nieko tokio nebuvo, – atsakė Denis. Jam, kaip visada, rašė tik keli religingi puspročiai ir šiaip visokie mulkiai, kurie nuolat piktindavosi „nepriderama“ rašytojo kalba arba „pernelyg atvirai aprašytu“ seksu.

„Šiais laikais kiekvienas šiknius elgiasi kaip koks cenzorius“, – kartą pasakė Kečumas.

Denis žinojo, kad, kai išeis „Į rytus nuo Bangoro“, – romanas apie abortus, kaip ta knyga bus vadinama, – grasinamų laiškų tikriausiai padaugės. Tačiau pastaruoju laiku jis jokių grasinimų nebuvo gavęs.

– Ir niekas tavęs nemedžioja – na, kiek pats žinai? – dar paklausė Džimis.

– Yra vienas tipas, kuris manosi turįs suvesti sąskaitas su mano tėčiu... pavojingas tipas, – atsakė Denis. – Bet čia negali būti jis.

Pirmiausia Denis paskui policininką įžengė į naujojo namo virtuvę. Ten paliestos buvo tik kelios smulkmenos: atidarytos orkaitės durelės; ant spintelės paguldytas alyvų aliejaus butelis, tačiau dangtelis neatsuktas, aliejus neišsipylęs. Nuėjęs į svetainę, Denis išjungė garsiausiai griaudėjančią, tiesiog galvą skeliančią muziką ir pastebėjo, kad ant kavos stalelio stovėjusi lempa dabar guli ant sofos, bet šiaip lyg ir niekas nesugadinta. Ta tyčia padaryta, bet nedidelė netvarka atrodė tarsi koks piktas pokštas, ne vandalizmas; televizorius irgi buvo įjungtas, tačiau be garso.

Per valgomąjį eidamas į svetainę – vieną iš dviejų muzikos šaltinių – Denis matė tik kad prie stalo apversta viena kėdė. O Džimis ten, prie valgomojo stalo, užtruko ilgiau. Kai Denis išjungė muziką, Džimis paklausė:

– Žinai, kieno čia šuo, Deni? Manau, vienas iš tų dviejų, kurie vis bėgiodavo prie kaimo keliuko, vedančio į Vestminster Vestą. Tie šunys priklauso Rolandui Dreikui. Tu jį, ko gero, pažįsti – jis mokėsi Vindamo koledže.

Negyvas šuo per kelias valandas, praėjusias nuo tada, kai Denis jį paskutinį kartą matė, jau buvo spėjęs sustingti – tas Gaidžio užpjautas haskio ir aviganio mišrūnas. Jis – iššieptu sustingusiu snukiu – tysojo ant valgomojo stalo. Po viena jo priešmirtinių traukulių sutraukta letena buvo pakištas Denio tam hipiuojančiam dailidei parašytas laiškelis. Pabaigoje – kur Denis mašinėle parašė: „Jau gana. Gerai?“ – hipis buvo ranka brūkštelėjęs atsakymą.

– Nesakyk – pamėginsiu atspėti, – tarė policininkui rašytojas. – Galiu lažintis, kad tas šiknius parašė: „Eik velniop!“ – ar ką nors panašaus.

– Kaip tik tai jis ir parašė, Deni, – pasakė Džimis. – Kaip suprantu, tu jį pažįsti.

Rolandas Dreikas – tas šiknius! – galvojo Denis. Armandas Desimonas neklydo. Rolandas Dreikas, nors ir neilgai, bet vis dėlto buvo vienas iš studentų, kuriems Denis Vindamo koledže dėstė kūrybinį rašymą. Dreikas metė tą kursą po pirmo seminaro, kai Denis tam pasipūtusiam pienburniui pasakė, kad retai kada pavyksta ką nors gerai parašyti be peržiūrėjimo ir taisymų. Rolandas Dreikas rašė tik kažkokius juodraštinius niekalus – turėjo neblogą vaizduotę, bet buvo labai jau nerūpestingas. Nekreipė dėmesio į smulkmenas ar į stilių.

– Noriu rašyti, o ne perrašinėti, – tada pareiškė Dreikas Deniui. – Man patinka tik kūrybinė dalis.

– Tačiau perrašinėjimas ir yra rašymas, – pasakė tam vaikinui Denis. – Kartais perrašinėjimas būna kūrybiškiausia darbo dalis.

Rolandas Dreikas niekinamai prunkštelėjo ir išėjo iš Denio kabineto. Tai buvo vienintelis jų pokalbis. Tada tas vaikinas dar nebuvo toks apaugęs plaukais; gal, kai buvo jaunesnis, Dreikas dar taip nesižavėjo hipių įsitikinimais. O Denis išvis sunkiai atpažindavo anksčiau pažinotus žmones. Dėl to dažnai iškyla keblumų, kai esi garsus: nuolat sutinki žmones, kuriuos tariesi matąs pirmą kartą, bet jie prisimena, kad jūs jau pažįstami. Dreikas turbūt įsižeidė ir todėl, kad Denis jo neprisiminė, – ne tik dėl to, kad jis Dreikui liepė prižiūrėti savo šunį (ar šunis).

– Taip, aš pažįstu Rolandą Dreiką, – pasakė Denis Džimiui. Ir papasakojo, kaip viskas buvo – ir kaip Gaidys užpjovė šunį, dabar gulintį ant valgomojo stalo. Iš Denio mašinėle rašyto laiškelio Džimis pats suprato, kad rašytojas mėgino susitaikinti su tuo nelemtu hipiu. Tačiau Rolandas Dreikas, rašantis dailidė, kaip jį pavadino Armandas, nesuvokė, kad jau tikrai gana, – taip pat, kaip nesuprato, kad perrašinėjimas ir yra rašymas ir kad tai kartais būna kūrybiškiausia darbo dalis.

Denis su Džimiu perėjo per visus kitus namo kambarius, išjungdami šviesas ir dėliodami į vietas visokius daiktus. Džo vonios kambaryje vonia buvo prileista vandens. Vanduo šaltas, bet neišsiliejęs per kraštus; niekas nesujaukta ir neišvartyta. Džo miegamajame viena imtynininkų komandos nuotrauka buvo nukabinta nuo sienos ir atremta į lovos galvūgalio lentą (šalia pagalvės). Denio vonios kambaryje, ant dušo užuolaidos skersinio, kabėjo vienas iš jo švarkų (ant pakabo); elektrinis skustuvas ir kostiuminių batų pora buvo tuščioje vonioje, visi vonios rankšluosčiai – sukrauti į krūvą Denio miegamajame, lovos kojūgalyje.

– Dreikas – tik šiaip toks ramybės drumstėjas, Deni, – pasakė policininkas. – Sumautas turčių sūnelis – tokie didelės žalos daryti nedrįsta, nes žino, kad galiausiai už viską turės sumokėti jų tėvai.

Šitaip paišdykauta buvo visur, visame name. Su Džimiu nuėjęs į garažą išjungti šviesos, Denis Džo automobilyje, ant vairuotojo sėdynės, rado dantų pastos tūbelę; dantų šepetėlis buvo užkištas už vairuotojo saulės skydelio.

Tokių pat paaugliškų eibių buvo pridaryta ir svečių name – ir ten muzika atsukta visu garsumu ir įjungtas televizorius, be garso. Lempos paguldytos ant šonų, virtuvės stalas papuoštas lempų gaubtų piramide, keli paveikslai pakabinti kitur (ir dar apversti aukštyn kojomis), lovos sujauktos – taip, kad atrodytų, jog kažkas jose miegojo.

– Visa tai nervina, bet iš esmės tai tik vaikiškos išdaigos, – tarė Denis policininkui.

– Ir aš taip manau, – linktelėjo Džimis.

– Šiaip ar taip, aš čia viską parduodu, – pasakė jam Denis.

– Ne dėl šito, tikiuosi, – nustebo policininkas.

– Ne, bet dabar bus lengviau, – atsakė rašytojas. Gal todėl, kad Denis jau žinojo, jog tuoj išsikraustys ir turės parduoti sodybą Patnyje, tas Rolando Dreiko paišdykavimas, rašytojo asmeninių daiktų perdėliojimas, jam neatrodė toks baisus įsibrovimas, koks iš tikrųjų buvo, – na, kol Denis su Džimiu dar nebuvo nuėję į garsiojo rašytojo „rašymo būdelę“.

Taip, ir ten degė visos šviesos, ir keli popieriai buvo padėti kitur, bet dabar Dreikas jau peržengė ribą; iš tikrųjų pridarė žalos.

Denis skaitė romano „Į rytus nuo Bangoro“ korektūrą. Iš to, kad skilčių paraštėse rašytojas buvo prirašęs itin daug pastabų ir klausimų, buvo galima suprasti, kad jis nuolat jaučia poreikį viską perrašinėti – be galo be krašto tikrinti ir taisyti. Šis akivaizdus įrodymas – na, kad Denis Andželas yra ne tik rašytojas, bet ir redaktorius, – turbūt galutinai įsiutino tokį nevykusį rašytoją (rašantį dailidę) kaip Rolandas Dreikas. Pamatęs, kad Denis dar kai ką perrašinėja ir tuoj turinčio išeiti romano korektūroje, Dreikas nesusitvardė.

Rolandas Dreikas sodriai juodu, neištrinamu „Sharpie“ teksto žymekliu apterliojo nebaigtos skaityti „Į rytus nuo Bangoro“ korektūros viršelį, o toliau, kiekviename puslapyje, prikeverzojo pastabų plonai rašančiu raudonu „Sharpie“ rašikliu. To rašančio dailidės pastabos nebuvo nei įžvalgios, nei gerai apgalvotos, tačiau Dreikas, matyt, neskubėjo – suteršė kiekvieną puslapį; „Į rytus nuo Bangoro“ korektūra buvo daugiau negu keturių šimtų puslapių. Denis jau buvo perskaitęs tris ketvirtadalius, bet – nors ir toks perrašinėtojas – pastabų ir klausimų prirašęs tik penkiolikoje ar dvidešimtyje puslapių. Rolandas Dreikas išbraukė Denio pastabas ir klausimus; užterliojo autoriaus taisymus taip, kad jų nebebuvo galima perskaityti. Dreikas tyčia sudarkė korektūrą, bet normaliomis aplinkybėmis Deniui būtų reikėję papildomai padirbėti tik kokias dvi savaites, o gal netgi trumpiau, nors tas nebaigtos skaityti korektūros sugadinimas atrodė ne tik simbolinis išpuolis.

Tačiau tokiu neramiu laiku, kai virėjui su sūnumi vėl reikėjo sprukti, Rolando Dreiko išpuolis šešto Denio romano, „Į rytus nuo Bangoro“, publikaciją galėjo atitolinti keliais mėnesiais, – gal netgi pusmečiu. Romanas turėjo išeiti aštuoniasdešimt trečiųjų rudenį. (Dabar gal jau ne – knyga, ko gero, pasirodys tik aštuoniasdešimt ketvirtųjų žiemą. Buvo aišku, kad kai viskas Denio gyvenime taip keičiasi, jis šiek tiek užtruks, kol prisimins, ką jau buvo pataisęs, ir ras laiko perskaityti paskutinį korektūros ketvirtadalį.)

„Pataisykit sušiktą pavadinimą!“ – buvo pakeverzojęs Dreikas ant „Į rytus nuo Bangoro“ korektūros viršelio sodriai juodu žymekliu. „Pakeiskit išgalvotą autoriaus pavardę!“

O raudonai visame romane, keturiuose šimtuose su trupučiu puslapių, tas rašantis dailidė, – nors jo kritika nerodė plataus ar nuodugnaus suvokimo, – buvo pabraukęs tam tikras frazes ar apvedęs žodžius ir dar prirašęs nelabai suprantamų pastabų, bet tik po vieną kiekviename puslapyje. Dažniausia jo pastaba buvo: „Šlamštas!“ ir „Perrašyk!“, ir dar „Išmesti!“ ir „Šuns žudikas!“ Kai kur jis dar brūkštelėjo: „Niekalas!“ ir „Skysta!“ Ne kartą per visą puslapį pakeverzojo: „Ištęsta!“ Ir tik du kartus parašė tikrai įsimintiną pastabą: „Ir aš dulkinau Franki!“ (Denis tik dabar pagalvojo, kad gal Dreikas tikrai miegojo su Franki; gal dar ir todėl buvęs kūrybinio rašymo studentas jautė tokį priešiškumą perkamiausių knygų rašytojui.)

– Pažiūrėk, Džimi, – tarė Denis policininkui, paduodamas sudarkytą korektūrą.

– Oho... kaip suprantu, turėsi daugiau darbo, – pasakė Džimis, versdamas lapus. – „Šuns metai šito šlamšto nespausdintų!“ – garsiai perskaitė suglumęs valstijos policininkas. Džimis, jei ko nors nesuprasdavo, visada atrodydavo tarytum įskaudintas – susisielojęs ir sutrikęs. To policininko, jau nušovusio keletą šunų, akys buvo liūdnos kaip labradoro retriverio; dabar Džimis, aukštas ir liesas, pailgo veido, klausiamai žiūrėjo į Denį – laukė kokio nors Rolando Dreiko kliedesių paaiškinimo.

– Šuns metai buvo nedidelis literatūrinis žurnaliukas, – paaiškino Denis. – Jį leido arba Vindamo koledžas, arba keli Vindamo koledžo studentai – dabar nebeprisimenu.

– Franki – mergina? – paklausė Džimis, skaitydamas toliau.

– Taip, – atsakė rašytojas.

– Ta kurį laiką čia gyvenusi jauna moteris, ar ne? – pasitikslino policininkas.

– Taip, ta, Džimi.

– „Skystai rašai!“ – perskaitė Džimis. – Oho...

– Dreikas turėtų pats užkasti savo šunį – ar tu taip nemanai, Džimi? – paklausė Denis policininko.

– Nuvešiu Rolandui jo šunį. Truputį pasišnekėsim, – atsakė Džimis. – Galėtum kreiptis dėl draudimo artintis...

– Nereikia, Džimi... išsikraustau, juk sakiau, – tarė Denis.

– Aš jau žinosiu, kaip šnekėtis su Rolandu, – patikino Denį policininkas.

– Tik saugokis kito šuns, Džimi, – jis puola iš užpakalio, – perspėjo jį Denis.

– Nenušausiu jo, jei nereikės, Deni, – šaudau juos tik kai neturiu kitos išeities, – pasakė policininkas.

– Žinau, – linktelėjo Denis.

– Sunku įsivaizduoti ką nors, medžiojantį tavo tėtį, – išdrįso pradėti kalbą Džimis. – Nesuprantu, kas galėtų norėti suvesti su juo sąskaitas. Nori man apie tai papasakoti, Deni? – paklausė policininkas.

Ir vėl susikerta keliai, galvojo rašytojas. Kas čia per kryžkelės, kur iš anksčiau pasirinkto kelio staiga pasukęs į kairę arba į dešinę matai viliojančią galimybę? Argi Denis su tėčiu negalėjo grįžti į Tvisted Riverį, tarsi Indėnei Džeinei nieko nebūtų nutikę? O paskui, žinoma, į „Vicino a Napoli“ virtuvę su Kečumo dvidešimto kalibro vienašūviu jie pasiuntė Polą Polkarį, o ne ką nors kitą, kas gal būtų paspaudęs suknistą gaiduką!

Na, argi čia ne dar viena proga išsigelbėti nuo pavojaus? Tiesiog papasakok Džimiui viską! Apie Indėnę Džeinę, Karlą ir Šešiaskardinę Pamę, – apie į pensiją išėjusį šerifo pavaduotoją su ilgavamzdžiu 45 kalibro koltu, apie tą sumautą kaubojų! Jeigu neprašysi Kečumo, kad nudėtų tą niekšą, kokią dar turi išeitį? Denis žinojo, kad jeigu jis arba tėtis atvirai paprašytų Kečumo, Kečumas nužudytų kaubojų. Senasis miško kirtėjas neužmušė Laimingojo Pineto lovoje štampavimo plaktuku; Laimingasis tada turbūt miegojo, bet žudikas negalėjo būti Kečumas, kitaip jis dabar tikrai nedvejodamas nudėtų Karlą.

Tačiau Denis savo bičiuliui, valstijos policininkui, tepasakė:

– Čia dėl moters. Kadaise tėtis miegojo su miško kirtėjų gyvenvietės konsteblio drauge. Vėliau tas gyvenvietės konsteblis tapo apygardos šerifo pavaduotoju ir, kai sužinojo, kas nutiko jo draugei, ėmė persekioti mano tėtį. Dabar tas šerifo pavaduotojas jau išėjęs į pensiją, bet mes turim pagrindo manyti, kad jis mūsų tebeieško, – jis pamišęs.

– Pamišęs buvęs policininkas... nieko gero, – tarė Džimis.

– Tas buvęs šerifo pavaduotojas sensta – tai gerai. Turbūt nebeilgai mūsų ieškos, – pasakė Denis policininkui, kuris lyg ir susimąstė; be to, atrodė, kad Džimis kažką įtaria.

Žinoma, čia buvo dar ne visa istorija, ir valstijos policininkas tai tikriausiai suprato iš neįprastai migloto rašytojo pasakojimo. (Kokių nemalonumų Denis galėjo turėti dėl to, kad būdamas dvylikos metų nužudė moterį, kurią palaikė meška?) Tačiau Denis daugiau nieko apie tai nesakė, ir Džimis matė, kad jo bičiulis norėtų išsaugoti tą savo ir tėčio paslaptį. Be to, dar reikėjo atsikratyti negyvo šuns ir pasišnekėti su Rolandu Dreiku; tas neatidėliotinas reikalas valstijos policininkui dabar turbūt atrodė svarbesnis.

– Gal turi didelį šiukšlių maišą? – paklausė Džimis. – Paimsiu šunį. O tu gal bent kiek pamiegok, Deni. Apie tą pamišusį buvusį policininką galėsime daugiau pasišnekėti kitąkart, kai norėsi.

– Ačiū, Džimi, – padėkojo bičiuliui Denis. Štai taip, galvojo rašytojas, ir pralėkiau pro kryžkelę. Tai netgi nebuvo sąmoningas apsisprendimas, tačiau dabar virėjas su sūnumi galėjo tik lėkti toliau. Ir kiek dabar metų tam kaubojui? Karlas buvo tokio pat amžiaus kaip Kečumas ir Šešiaskardinė Pamė – šešiasdešimt šešerių. Dar ne toks senas, kad negalėtų paspausti gaiduko, – dar ne.

Stovėdamas savo keliuko gale, Denis žiūrėjo į užpakalines Hikori Ridž keliu tolstančio valstijos policijos patrulinio automobilio šviesas. Džimis tuoj turėjo įsukti į nebevažiuojančiais kledarais užgriozdintą Rolando Dreiko keliuką, kur lakstė antrasis, išlikęs gyvas, haskio ir aviganio mišrūnas. Staiga Deniui pasidarė labai svarbu žinoti, kas nutiks, kai Džimis tam nelemtam hipiui grąžins negyvą šunį. Ar tai jau tikrai bus pabaiga? Ar kada nors išvis būna gana, ar smurtas niekada nesibaigia – na, kai kas nors pradeda smurtauti?

Denis turėjo tai žinoti. Jis sėdo į savo automobilį ir važiavo Hikori Ridž keliu, kol priekyje pamatė blikčiojant galines policijos automobilio šviesas; tada sumažino greitį. Turėjo paleisti tas šviesas iš akių, bet vis tiek sekė paskui policijos automobilį, iš tolo. Džimis, ko gero, matė Denio priekinius žibintus, bet tik akimirką. Valstijos policininkas, be abejo, pastebėjo, kad kažkas jį seka, ir tikriausiai suprato, jog tai Denis. Tačiau Denis žinojo, kad jam nebūtina matyti, kas nutiks, kai policininkas įsuks į metalo laužu užgriozdintą Rolando Dreiko keliuką. Rašytojas žinojo, jog turi tik būti gana arti, kad išgirstų šūvį, jeigu jis nuaidės.

Kaip vėliau paaiškėjo, Denis su tėčiu turėjo daugiau laiko, negu manė, bet jiems pakako proto, kad tuo nepasikliautų. Šįkart jie klausė Kečumo. Nes argi Kečumas aną kartą nebuvo teisus? Vermontas tikrai nepakankamai toli nuo Naujojo Hampšyro, kaip senasis medkirtys jiems ir sakė. Ar galėjo Dotė su Mei atsitiktinai užklysti į „Pas Mao“, Ajova Sityje? Vargu. Taigi dabar Denis galvojo, ar kas nors iš Koaso apygardos kada nors rastų virėją su sūnumi Boulderyje, Kolorade, kur Džo netrukus turėjo važiuoti mokytis. Tai irgi atrodė vargiai tikėtina, bet rašytojas jau buvo įtikintas, kad nereikėtų taip rizikuoti, nors žinojo, jog išvykti iš šalies, kaip pataria Kečumas, nebus lengva, – nes senasis medkirtys norėjo, kad jie išvyktų visam laikui. (Kečumas jau buvo sugalvojęs ir kur jie turėtų išvykti.)

Kečumas – pagiringas ar dar ne visai išsiblaivęs – virėjui ir jo sūnui paskambino kitą rytą po pražūtingo Dotės ir Mei apsilankymo „Avellino“ restorane. Jis jiems, žinoma, skambino atskirai – pirma vienam, paskui kitam, – bet ir su Deniu, ir su jo tėvu kalbėjo taip, tarsi jį tuo pat metu girdėtų abu, ir tai juos labai erzino.

– Kaubojus trylika metų manė, kad judu Toronte, – nes neabejojo, kad Andželas buvo iš Toronto, taip? Žinoma, kad taip! – subliovė Kečumas.

Dieve mano, – galvojo virėjas savo mieliausioje „Avellino“ virtuvėje, kur buvo išsiviręs labai stiprios espreso kavos; jis niekaip negalėjo suprasti, kodėl Kečumas taip rėkia, lyg bijotų, kad kitaip nebus išgirstas. Anot Kečumo, Dotės ir Mei vaizduotė buvo „šūdo verta“; tos „palaidaliežuvės raganos“ kaubojui tikrai pasakys, ką žino, bet pirmiau dar pasiginčys, kaip ir kada reikėtų jam tai pasakyti. Dotė manys, kad reikia palaukti, kol į pensiją išėjęs šerifo pavaduotojas padarys ką nors itin bjauraus arba šiaip ims pūstis, o Mei iš pradžių norės tik užsiminti, kad kai ką žino, – kad Karlas kraustytųsi iš proto, norėdamas sužinoti ką. Trumpai tariant, dėl tų senų bobų įpročio taip niekšiškai manipuliuoti Denis su tėčiu gal dar turėjo šiek tiek laiko.

Paskambinęs Deniui, Kečumas kalbėjo aiškiau:

– Štai ką judviem pasakysiu. Dabar, kai Karlas jau žino, jog tada išvykot į Bostoną, ne į Torontą, – ir netrukus žinos, kad paskui įsikūrėt Vermonte, – jis nieku gyvu nepatikėtų, kad esate Toronte. Tai paskutinė vieta, kur jis ieškotų, – taigi kaip tik ten jums ir reikia keliauti! Toronte visi kalba angliškai. Tu ten turi leidėją, ar ne, Deni? Ir virėjui, manau, ten nesunku susirasti darbą – tik ne italų restorane, Virėjuk; antraip, prisiekiu, atvažiuosiu ir pats tave nušausiu!

Aš ne Virėjukas, norėjo sakyti Denis, bet tiesiog laikė ragelį prie ausies.

Torontas – ne tokia jau prasta mintis, galvojo rašytojas Denis Andželas, laukdamas, kada vis labiau įsiaudrinantis Kečumas apsiramins. Denis Toronte porą kartų pristatė savo knygas. Jo manymu, tai buvo geras miestas, – na, kiek Deniui apskritai galėjo patikti miestas. (Virėjas gyventi mieste mėgo labiau negu jo sūnus.) Kanada buvo užsienio šalis, taigi atitiko Kečumo reikalavimą, bet Torontas gana arti Jungtinių Valstijų, todėl būtų įmanoma bendrauti su Džo; iš Toronto nebūtų sunku nukakti į Koloradą. Žinoma, Denis dar norėjo žinoti, ar ta mintis patiktų Džo, – ir, be abejo, išgirsti, ką apie Kečumo siūlymą mano virėjas.

Vos tik Kečumas padėjo ragelį, rašytojo telefonas vėl suskambo. Savaime suprantama, Deniui skambino tėtis.

– Nebus ramybės, kol tas pusprotis namie turės telefoną, Denieli, – pasakė sūnui virėjas. – O jeigu jis kada įsigis fakso aparatą, būsim pasmerkti visą likusį gyvenimą skaityti laiškus didžiosiomis raidėmis, su daugybe šauktukų.

– Bet ką tu manai apie Kečumo siūlymą, tėtį? Gal tikrai į Torontą? – paklausė Denis.

– Man vis tiek, kur keliausime, aš tik gailiuosi, kad tave į visa tai įtraukiau. Tada tik stengiausi tave apsaugoti! – pasakė Deniui tėvas ir pravirko. – Aš niekur nenoriu važiuoti, – verkė Tonis Andželas. – Man patinka čia.

– Žinau, kad patinka, – man labai gaila, tėtuk. Bet mums bus gerai Toronte – žinau, kad gerai, – ramino tėvą rašytojas.

– Negaliu prašyti Kečumo, kad nudėtų Karlą, Denieli... tiesiog negaliu, – pasakė sūnui virėjas.

– Žinau – aš irgi negaliu jo prašyti, – tarė Denis.

– Tu tikrai turi leidėją Kanadoje, ar ne, Denieli? – paklausė jo tėtis. Denis tėvo balse pirmą kartą išgirdo kažkokią keistą artėjančios senatvės gaidelę. Virėjui buvo beveik šešiasdešimt, bet jo balsas dabar skambėjo kaip dar vyresnio, jau senyvo žmogaus, ne šiaip sunerimusio, o kone trapaus. – Jeigu Toronte turi leidėją, – tarė tėtis, – tai jis, be abejo, padės mums ten įsikurti, ar ne?

– Ji – Kanadoje mano knygas leidžia moteris, – pasakė tėvui Denis. – Neabejoju, kad ji mums padės, tėtuk, – ten nebus sunku. Be to, įsigysime kokį nors būstą Kolorade, kur galėtume apsistoti, nuvažiavę aplankyti Džo. Ir Džo galės lankytis pas mus. Mums nebūtina manyti, kad išsikraustom visam laikui, – bent jau kol kas. Tiesiog pažiūrėsim, ar patiks Kanadoje, gerai?

– Gerai, – tarė virėjas, tačiau nesiliovė verkęs.

Galėčiau išvažiuoti iš Vermonto kad ir šiandien, galvojo rašytojas. Denis anaiptol nesijautė taip prisirišęs prie savo sodybos Patnyje, kaip jo tėtis prie „Avellino“ ir gyvenimo Bratlebore. Po Dotės ir Mei pasirodymo restorane – ką jau kalbėti apie Rolando Dreiko apsilankymą ir negyvą šunį ant valgomojo stalo – Denis jautė, kad galėtų visam laikui išvykti iš Vermonto ir nė neatsigręžti.

Karlas, po kurio laiko sutikęs tas dvi senes, Dotę ir Mei, į Vermontą atkako per vėlai. Denis, padedamas Armando ir Meri Desimonų, namą ir žemę Patnyje jau buvo pardavęs; rašytojo sodybos prie Hikori Ridž kelio nebebuvo. Ir Vindamo koledžo, kur seniau dėstė rašytojas Denis Andželas, pavadinimas jau buvo kitoks (ir kitokie tikslai) – Lendmarko koledžas, viena iš geriausių aukštojo mokslo įstaigų mokymosi sutrikimų turintiems studentams. Kai kaubojus pasirodė Bratlebore, nebebuvo ir „Avellino“, – nežinia, kur iškeliavo Gregas, virėjo padėjėjas, bet Karlas jo nerado. Virėjo įkalbėta, iš miesto išvyko ir Celestė su dukterimi Loreta (ir jos vaiku). Kaubojus vėl nieko nepešė, bet buvo aišku, kad Dotė su Mei jam išpliurpė viską, ką žinojo.

Ar galėjo Karlas iš tikrųjų būti toks silpnaprotis, kokiu jį laikė Kečumas? Ar kaubojaus, kaip seklio, sugebėjimai tikrai buvo, pasak to nepraustaburnio Kečumo, „šūdo verti“? O gal, kad ir kiek buvęs šerifo pavaduotojas šniukštinėjo Vermonte, niekas taip ir neištarė Andželo pavardės? Atvykęs į Bratleborą, kaubojus apie virėją ir jo sūnų, matyt, neklausinėjo „Knygų rūsyje“!

– Tu žinojai, kad Virėjukas Vermonte, – visą laiką žinojai, ar ne, Kečumai? – kartą paklausė Karlas senojo medkirčio.

– Virėjukas? Jis dar gyvas? – atsakė Kečumas. – Niekad nemaniau, kad toks menkutis raišis šitiek metų ištemps, o tu, Karlai?

– Puiku, Kečumai, varyk taip ir toliau, – supyko Karlas.

– Aha, žinoma, būtinai, – tarė Kečumas.

Denis nekantraudamas laukė, kada galės išvykti iš Vermonto; po to vakaro, kai juodu su Džimiu ant valgomojo stalo rado negyvą šunį, Denis Andželas norėjo kuo greičiau iš ten dingti.

Tą naktį į Vestminster Vestą vedančiu kaimo keliu jis pavažiavo tik iki ilgo įkalnin kylančio Baret keliuko. Ten sustojo, atbulom įvaręs automobilį į tos gyvūnų mylėtojos valdas. Denis žinojo, kad Baret anksti gula ir kad ji nepastebės keliuko gale stovinčio automobilio – taip toli nuo jos ūkio, kad netgi žirgai neturėjo sunerimti. Be to, Denis išjungė variklį ir priekinius žibintus. Jis tiesiog sėdėjo į Vestminster Vestą atgręžtame automobilyje, atsidaręs visus langus.

Naktis buvo šilta, be vėjo. Denis žinojo, kad tokią naktį neabejotinai išgirstų šūvį, net jeigu jis nuaidėtų už poros mylių. Iš pradžių Denis nežinojo tik ar tikrai norėtų jį išgirsti. Ir ką iš tikrųjų reikštų tas išgirstas arba neišgirstas šūvis? Rašytojas įdėmiai klausėsi ne tik todėl, kad norėjo sužinoti, ar liks gyvas, ar žus tas iš užpakalio kandantis Rolando Dreiko haskio ir aviganio mišrūnas.

Denis, jau keturiasdešimt vienerių, vėl jautėsi kaip dvylikametis; negana to, dar pradėjo lyti. Denis prisiminė tą ūkanotą naktį, kai su tėčiu spruko iš Tvisted Riverio, – kaip jis laukė pontiake, pastatytame prie Šešiaskardinės Pamės namo. Tada Denis klausėsi, ar neišgirs Karlo 45 kalibro kolto šūvio, kuris būtų reiškęs, kad jo tėtis negyvas. Išgirdęs šūvį, berniukas būtų bėgęs Šešiaskardinės laiptais į viršų ir prašęs, kad jį įsileistų, o paskui Kečumas būtų juo pasirūpinęs. Toks buvo sumanymas, ir Denis atliko savo vaidmenį; jis sėdėjo automobilyje, lietuje, ir laukė šūvio, kurio taip ir neišgirdo, bet kartais ir dabar dar pasijusdavo jo tebelaukiąs.

Prie kaimo kelio, vedančio į Vestminster Vestą – buvusios meilužės keliuko gale – Denis Andželas klausėsi įtempęs ausis. Jis tikėjosi, kad niekada neišgirs to šūvio – kurtinančio kaubojaus 45 kalibro kolto trenksmo, – bet kaip tik tą šūvį turėdamas omenyje rašytojas leidosi į pavojingas fantazijas, „kas būtų, jeigu...“ Jeigu valstijos policininkui nereikėtų nušauti antrojo Rolando Dreiko šuns, jeigu Džimiui kaip nors pavyktų tą rašantį dailidę ir jo haskio ir aviganio mišrūną įtikinti, kad jau tikrai gana. Ar tai reikštų, kad nebebus jokio smurto ir grasinimų smurtu?

Kaip tik tada rašytojas suvokė, ko iš tikrųjų laukia: nieko. Jis tikėjosi, kad neišgirs nieko. Nenuaidėjęs šūvis turbūt reikštų, kad jo tėtis bus saugus, – kad kaubojus, kaip kadaise Polas Polkaris, taip ir nepaspaus gaiduko.

Denis stengėsi negalvoti apie tai, ką jam pasakė Džimis – apie dantų pastos tūbelę ir šepetėlį Džo automobilyje. Kad tuos daiktus ten, ko gero, padėjo ne Rolandas Dreikas; dantų pasta ir šepetėlis gal nebuvo dar viena Dreiko išdaiga.

„Man labai nesmagu tau tai sakyti, Deni, tačiau esu pričiupęs nemažai automobiliuose išgėrinėjusių vaikigalių, – tarė policininkas. – Tokie jaunuoliai dažnai po ranka turi dantų pastos ir šepetėlį – kad, kai grįš namo, tėvai neužuostų, jog jie gėrė.“ Bet Denis vis dėlto labiau norėjo manyti, jog ta dantų pasta ir šepetėlis – dar vienas vaikiškas Dreiko paišdykavimas. Rašytojui buvo nemalonu įsivaizduoti sūnų geriantį, o paskui vairuojantį automobilį.

Ar Denis buvo prietaringas? (Dauguma rašytojų, kuriems svarbus knygos siužetas, labai prietaringi.) Denis stengėsi negalvoti ir apie tai, ką kadaise mažajam Džo pasakė Dangaus Ponia. „Jei kada nors pateksi į bėdą, aš grįšiu“, – tarė ji, bučiuodama dvejų metų berniuką į kaktytę. Na, tik ne tokią tamsią naktį, galvojo rašytojas. Tokią tamsią naktį joks parašiutininkas – netgi Dangaus Ponia – nematytų, kur leistis.

Dabar lietus užtemdė ir blankią mėnesieną; vandens lašai tiško pro atdarus Denio automobilio langus ir tarsi karoliukai riedėjo per priekinį stiklą, todėl tamsa pasidarė išvis nepermatoma.

Valstijos policininkas, be abejo, jau įvažiavo į metalo laužu užgriozdintą Dreiko keliuką. O ką Džimis darė toliau? – galvojo Denis. Tiesiog sėdėjo patruliniame automobilyje, kol Dreikas jį pastebėjo ir išėjo į lauką pasišnekėti? (Ar Rolandas išėjo vienas, ar su tuo iš pasalų kandančiu šunimi?) Bet juk lyja lietus; kad tam hipiuojančiam dailidei nereikėtų eiti į lauką, juoba kad jau taip vėlu, policininkas tikriausiai išlipo iš automobilio ir pasibeldė į Dreiko duris.

Kaip tik tą akimirką pasigirdo beldimas į Denio automobilio keleivio pusės dureles; kažkas žibintuvėliu pašvietė rašytojui į veidą.

– O, nurimk, širdie, – čia tik tu, – išgirdo jis sakant Baret. Buvusi meilužė, su šautuvu rankoje, atidarė dureles ir klestelėjo šalia Denio. Ji avėjo ilgaauliais guminiais arklidžių batais ir buvo užsimetusi neperšlampamą apsiaustą. Įsėdusi į automobilį, atsismaukė gobtuvą; ilgi baltutėliai jos plaukai buvo išpinti – tarsi ji jau prieš kelias valandas būtų atsigulusi miegoti, o paskui staiga pabudusi. Baret šlaunys buvo plikos; apsiaustą ji, matyt, užsimetė ant nuogo kūno. (Denis, be abejo, žinojo, kad Baret miega nuoga.) – Pasiilgai manęs, Deni? – paklausė ji.

– Taip vėlai nemiegi? – nusistebėjo Denis.

– Prieš kokią valandą turėjau pribaigti vieną žirgą – kviesti sumautą veterinarą jau buvo per vėlu, – pasakė Baret. Ji sėdėjo kaip vyras, plačiai išsižergusi; karabiną žemyn nuleistu vamzdžiu laikė tarp dailių tarsi šokėjos kojų. Tai buvo senas remingtonas su pasisukančia spyna – .30-06 kalibro „Springfildas“, kaip prieš keletą metų paaiškino Deniui, kai pasirodė jo sklype Patnyje, kur medžiojo elnius. Baret ir dabar ten medžiodavo; ten buvo toks neprižiūrimas obelų sodas, kuriame ji sakėsi nušovusi ne vieną elnią. (Kaip virėjas ją pavadino – „kai kurių“ gyvūnų mylėtoja? Denis pažinojo daug tokių kaip ji.)

– Užjaučiu dėl žirgo, – tarė Denis.

– Atsiprašau dėl ginklo – žinau, kad tu jų nemėgsti, – pasakė Baret. – Bet neatpažinau tavo automobilio – turbūt naujas, – o kai savo keliuke matau svetimus vyrus, turiu būti atsargi.

– Taip, pasiilgau tavęs, – pamelavo Denis. – Išvykstu iš Vermonto. Gal prieš išvykdamas tiesiog norėjau prisiminti.

Pastarieji žodžiai buvo tiesa. Be to, rašytojas tokiai kai kurių gyvūnų mylėtojai juk negalėjo pasakoti istorijos apie negyvą šunį, – ką jau kalbėti apie tai, kad tikisi išgirsti, koks bus antrojo šuns likimas, – tik jau ne tokią niūrią naktį po Dotės ir Mei apsilankymo.

– Išvyksti? – nustebo Baret. – Kodėl? Maniau, tau čia patinka. Tavo tėtis tai tiesiog įsimylėjęs tą savo restoraną Bratlebore, argi ne?

– Abu išvykstam. Mes... turbūt jaučiamės vieniši, – pasakė Denis.

– Aš tai jau tikrai suprantu, – tarė Baret; atrėmusi šautuvo buožę į šlaunį, ji paėmė Denio ranką ir pasikišo po apsiaustu, uždėjo ant krūties.

Ji buvo tokia smulki – tokia pat miniatiūrinė kaip Keitė, dabar dingtelėjo rašytojui, – ir balti jos plaukai pritemdytoje sidabrinėje mėnesienoje, kone visiškai tamsiame automobilio salone, spindėjo tartum kokios Keitės šmėklos.

– Turbūt norėjau atsisveikinti, – pasakė jai Denis. Jis iš tiesų norėjo – dabar nemelavo. Argi nebūtų jauku gulėti šiltame šitos lanksčios vyresnės moters glėbyje ir apie nieką daugiau negalvoti?

– Tu toks mielas, – tarė jam Baret. – Pernelyg liūdnas, kad man patiktum, bet labai mielas.

Denis pabučiavo ją į lūpas; susitaršiusių baltutėlių plaukų apgaubtas pailgas jos veidas vaiduokliškai švytėjo, kai ji atlošė galvą ir užmerkė šaltas kaip ledas pilkšvas akis. Dabar Denis galėjo jai per petį žiūrėti pro atdarą langą; jis nenorėjo pražiopsoti Džimio automobilio, jeigu Džimis važiuos keliu.

Kiek laiko reikia, kad atiduotum savininkui negyvą šunį ir dar išdrožtum tam sumautam hipiui pamokslą? – galvojo Denis. Jei policininkui būtų tekę nušauti antrąjį Dreiko šunį, Denis, ko gero, jau būtų išgirdęs šūvį; jis įdėmiai klausėsi, ar jo neišgirs, netgi kalbėdamasis su Baret. (Denis nusprendė, kad bus geriau, jeigu ją bučiuos, o ne kalbėsis; tada bent jau niekas nedrums tylos. Jis tikrai išgirs, jeigu šūvis nuaidės.)

– Važiuojam į viršų, pas mane, – sumurmėjo Baret, atitraukdama lūpas. – Aš ką tik nušoviau savo žirgą – noriu išsimaudyti vonioje.

– Žinoma, – tarė Denis, bet neištiesė rankos ir nepasuko uždegimo raktelio. Policijos automobilis dar nepravažiavo pro Baret keliuką ir nebuvo šūvio.

Rašytojas mėgino juos įsivaizduoti – Džimį ir tą rašantį dailidę. Gal policininkas su Rolandu Dreiku, nelemtu turčių sūneliu, sėdi prie hipio virtuvės stalo. Gal Džimis glosto haskio ir aviganio mišrūną arba kaso jam švelnius paausius – daugumai šunų tai labai patinka. Tačiau Deniui buvo sunku tai įsivaizduoti; todėl jis ir delsė, dar neužvedė automobilio.

– Kas yra? – paklausė Baret.

Šūvis buvo garsesnis, negu jis tikėjosi; Dreiko keliukas buvo už dviejų ar trijų mylių, bet Denis pirmiau deramai neįvertino Džimio ginklo. (Jis manė, kad policininkas nešiojasi 38 kalibro pistoletą. Denis, – nieko nenutuokiantis apie ginklus, ypač pistoletus, – nežinojo, kad Džimiui patinka .475 Wildey Magnum, dar vadinamas „Išliekančiuoju“.) Trenksmas, nors ir prislopintas, buvo baisus – dar garsesnis negu kaubojaus 45 kalibro kolto. Denis pajuto, kaip Baret, krūptelėjusi jo glėbyje, pirštais apčiuopė savo remingtono gaiduką, bet tik vos vos prie jo prisilietė.

– Prakeiktas brakonierius – iš ryto paskambinsiu Džimiui, – pasakė Baret ir vėl suglebo Denio glėbyje.

– Kodėl Džimiui? – paklausė jos Denis. – Kodėl ne gamtos apsaugos inspektoriui?

– Inspektorius niekam tikęs – tam mulkiui kinkos dreba, kai pamato brakonierių, – tarė Baret. – Be to, Džimis pažįsta visus brakonierius. Jie visi jo bijo.

– O, – tepratarė Denis. Jis nieko nežinojo apie brakonierius.

Denis užvedė automobilį; įjungė priekinius žibintus bei valytuvus, juodu su Baret užsidarė visus langus. Tada rašytojas apsisuko ir ilgu įkalnin kylančiu keliuku nuvažiavo žirgų ūkio link – nežinodamas, kurios dėlionės dalies dar trūksta, kuris pasakojimo skirsnis dar nesibaigė.

Dabar, kai Baret sėdėjo šalia jo, karabiną jau pasidėjusi ant kelių, trumpą to lengvo šautuvėlio vamzdį nukreipusi į automobilio keleivio dureles, buvo aišku tik kad niekada nebus gana; smurtas niekada nesibaigs.

IVTORONTAS, 2000

DVYLIKTAS SKYRIUSMĖLYNASIS MUSTANGAS

Jango gatvėje esantis restoranas buvo netoli Rosdeilio, kur virėjas su sūnumi rašytoju gyveno triaukščiame keturių miegamųjų name. Tačiau būdamas jau tokio amžiaus – septyniasdešimt šešerių – ir nuo vaikščiojimo miesto šaligatviais per septyniolika metų dar labiau apšlubęs, Dominikas Bačiagalupas, pagaliau susigrąžinęs savo vardą ir pavardę, judėjo lėtai.

Dabar virėjas šlubikščiavo slidžiu šaligatviu; žiema niekada nebuvo jo draugė. O šiandien Dominikas dar nervinosi dėl dviejų naujų kooperatinių namų, statomų beveik jų užpakaliniame kieme. O jeigu kuris nors iš tų namų užstos pro Denielio darbo kambario langą matomą Samerhilo gėrimų parduotuvės laikrodžio bokštą?

„Kai sėdėdamas prie rašomojo stalo nebematysiu laikrodžio bokšto, mums bus laikas keltis kitur“, – kadaise sakė tėčiui Denis.

Nežinia, ar sūnus kalbėjo rimtai, ar juokavo, bet keltis kur nors kitur virėjui tikrai nesinorėjo; jis ir taip jau daug kartų kėlėsi. Dominikui pro namo Kliuni alėjoje langus matomi vaizdai nerūpėjo. Alkoholio jis negėrė jau daugiau nei penkiasdešimt šešerius metus; taigi jam pačiam buvo nei šilta, nei šalta, kad per tuos statomus namus, ko gero, nebematys Samerhilo gėrimų parduotuvės.

Ar todėl, kad vėl geria, Denielis taip nenori prarasti vaizdo į gėrimų parduotuvę? – galvojo Dominikas. Ir kiek laiko dar tos statybos badys akis? – niršo virėjas. (Dominikas buvo tokio amžiaus, kai baisiai nervina bet kokia netvarka.) Bet jam patiko gyventi Rosdeilyje; labai patiko ir restoranas, kuriame jis dirbo.

Dominikui Bačiagalupui patiko ir teniso kamuoliukų taukšėjimas, kurį nuolat girdėdavo šiltuoju metų laiku, kai namo Kliuni alėjoje langai būdavo atdari, nes juodu su sūnumi gyveno prie pat Toronto lauko teniso klubo aikštyno; vasarą iš ten atsklisdavo ir plaukymo baseine besiturškiančių vaikų balsai. Netgi žiemos mėnesiais, kai visi langai būdavo uždaryti, Dominikas su Denieliu užmigdami girdėdavo, kaip tarp Toronto centro ir pakraščių prašliaužia traukiniai, skersai Jango gatvės einančia estakada, kuri dabar, kaip virėjas matė, buvo papuošta kalėdinėmis lemputėmis, pagyvinančiomis niauriai pilką ankstyvą popietę.

Buvo gruodžio mėnuo dideliame mieste. Visur mirgėjo šventiniai žiburiai, visokios puošmenos, zujo apsipirkti išėję žmonės. Norėdamas pereiti Jango gatvę ir laukdamas, kada užsidegs žalia šviesa, Dominikas net krūptelėjo, staiga prisiminęs, kad Kalėdoms į Torontą atvažiuos Kečumas; nors tai buvo jau anaiptol ne pirmas kartas, virėjas niekaip negalėjo priprasti prie keistai atrodančių senojo medkirčio viešnagių mieste. Nuo tada, kai rašytojas Denis Andželas ir jo tėtis Kalėdas praleisdavo Kolorade su Džo, jau buvo praėję keturiolika metų. (Kečumas ten nekeliaudavo. Važiuoti iš Naujojo Hampšyro į Koloradą buvo per toli, o apie tai, kad galėtų skristi, Kečumas nenorėjo nė pagalvoti.)

Tomis žiemomis, kai Džo studijavo Boulderio universitete, Denielis Vinter Parke nuomojosi slidininkų namelį. Kelias nuo Didžiojo ežero, einantis per Uolinių kalnų nacionalinį parką, žiemą būdavo uždarytas, taigi iš Boulderio reikėdavo važiuoti kokias dvi valandas – 70-ąja magistrale ir 40-uoju greitkeliu, per Bertodo perėją, – bet Džo mėgo slidinėti Vinter Parke, o tėtis jį lepino. (Bent jau taip dabar atrodė virėjui, Jango gatvėje laukiančiam, kada pagaliau užsidegs žalia šviesa.)

Tos Kalėdos Kolorade būdavo gražios, tačiau namas Vinter Parke pernelyg viliojo Džo – ypač likusiais slidinėjimo sezono mėnesiais, kai jaunojo studento tėvas ir senelis jau būdavo grįžę į Torontą. Savaime suprantama, vaikinas kartais praleisdavo paskaitas – gal netgi kiekvieną kartą, kai ten, kur driekėsi slidinėjimo trasos, bent kiek pasnigdavo. Vien galimybė netoliese paslidinėti būtų viliojusi kiekvieną Boulderyje studijuojantį jaunuolį, o namas Vinter Parke, kurį Džo turėdavo savo žinioje ir iš kurio galėdavo pėsčias nueiti prie keltuvų, tai jau tikrai buvo jo pražūtis. (Oi, Denieli, kur buvo tavo protas? – galvojo Dominikas Bačiagalupas.)

Pagaliau įsižiebė žalia šviesoforo akis, ir virėjas jau šlubavo per Jango gatvę, galvodamas apie tuos nutrūktgalvius miesto vairuotojus, žūtbūt norinčius rasti vietą automobiliui prie Samerhilo gėrimų parduotuvės arba prie alinės. Kaip jo sūnus, rašytojas, kartą pavadino tą rajoną? O, taip, prisiminė Dominikas: „hedonistų apsipirkimo vieta“.

Ten buvo kelios prašmatnios maisto parduotuvės; iš tikrųjų – geriausios kokybės produktai, šviežia žuvis, puikios dešros ir kiti mėsos gaminiai, bet viskas, virėjo nuomone, absurdiškai brangu, – o dabar, švenčių dienomis, Dominikui atrodė, kad visi nevykę miesto vairuotojai perka gėralą! (Jis nekaltino savo mielojo Denielio, kad šis vėl geria; virėjas suprato, kodėl jo sūnus neatsilaikė.)

Čaižomas nuo Ontarijo ežero per visą ilgą Jango gatvę švilpiančio ledinio vėjo, Dominikas mėgino su pirštinėmis sugraibyti užrakintų restorano durų raktą. Padavėjai ir dauguma virtuvės darbuotojų į virtuvę įeidavo iš Krauns skersgatvio – už restorano lygiagrečiai su Jango gatve nutiestos gatvelės, – o virėjas turėjo savo raktą. Nusigręžęs nuo vėjo, jis šiaip taip atsirakino paradines duris.

Koaso apygardoje – ir Vindamo apygardoje, Vermonte, – žiemos buvo šaltesnės, tačiau dabar nuo ežero pučiantis drėgnas, skvarbus vėjas Dominikui Bačiagalupui priminė, kaip šalta jam būdavo Bostono Nort Ende. Kita vertus, jį ten šildė Karmela, – prisiminė virėjas. Jis jos ilgėjosi – tik jos, tik Karmelos, – bet apskritai kokios nors moters savo gyvenime Dominikas, kad ir kaip keista, nepasigesdavo. Dabar, sulaukęs tokio amžiaus, jau nebe.

Kodėl nesiilgiu Rouzės? – susigriebė galvojąs Dominikas. „Dabar, Virėjuk, – sykį pasakė Kečumas, – man kartais atrodo, kad jos nesiilgiu. Ar gali tai įsivaizduoti?“ Taip, Dominikas turėjo prisipažinti, kad gali. O gal ir Kečumas, ir virėjas tiesiog nebenorėjo prisiminti, kokie įtempti buvo jų trijulės santykiai – ir kaip griežtai juos smerkė Džeinė, ir kaip jie viską slėpė nuo Denielio?

Restorane Dominiko nosį iškart pasiekė, pasak jaunojo virtuvės šefo Silvestro, „pagrindinių padažų“ kvapas. Veršienos sultinys – visų pagrindinių padažų pagrindas – buvo užkaistas dar iš vakaro, pietų laiku. Prieš galutinį virimą jis būdavo užvirinamas du kartus. Kitais dviem pagrindiniais Silvestras vadino pomidorų padažą ir bešamelį. Virėjas, kabindamas paltą bei šaliką – ir atsainiai mėgindamas pasitaisyti Džo mėgstamiausios slidinėjimo kepuraitės priplotus plaukus, – kažkaip iš karto užuodė visus pagrindinius padažus.

„Senasis profas“ – taip jį visi vadino virtuvėje, nors Dominikas jautėsi patenkintas tikro virtuvės meistro Silvestro, kuris buvo ir saucier, ir ruošė visus mėsos patiekalus, padėjėjo pareigomis. Kristina ir Džoisė virė sriubas ir taisė žuvį – jos buvo pirmos šefės, moterys, su kuriomis virėjas dirbo, – o Skotas rūpinosi duona ir desertais. Dominikas, jau pusiau išėjęs į pensiją, virtuvėje dirbo visokius darbus; vienus pradėdavo, kitus užbaigdavo, kada tik reikėdavo, kartais pakeisdavo ir padažus bei mėsos patiekalus ruošiantį Silvestrą. „Visų galų meistras“ – bendradarbiai jį vadino ir taip. Jis buvo gerokai vyresnis už juos visus, – ne tik už Silvestrą, energingą jaunąjį šefą, kurį Dominikas tiesiog dievino. Silvestras man kaip antras sūnus, galvojo virėjas, – bet jis, žinoma, niekada to nesakė savo mielajam Denieliui.

Apie tai, kad į jaunąjį Silvestrą žiūri kaip į sūnų, Dominikas stengėsi neužsiminti ir Kečumui – iš dalies todėl, kad senasis medkirtys jį jau daug metų kankino faksais. Faksus virėjui ir jo sūnui Kečumas siuntė nuolat ir be jokios tvarkos. (Kartais perskaitydavai visą puslapį ar netgi daugiau, nežinodamas, kam tas faksas adresuotas!) Kečumo faksai iš aparato lįsdavo dieną naktį; kad galėtų išsimiegoti, Denis su tėčiu tą aparatą turėjo laikyti savo namo virtuvėje.

Be to, Kečumas su virėju dėl Silvestro kartais pasiginčydavo; senajam miško kirtėjui nepatiko per daug itališkas jaunojo šefo vardas. Nebūtų buvę gerai, jei Kečumas būtų sužinojęs, kad jo bičiulis Virėjukas Silvestrą mintyse vadina „antruoju sūnumi“, – ne, Dominikas tikrai nenorėjo gauti krūvos Kečumo faksų su priekaištais dar ir dėl to. Jam jau akys raibo ir nuo įprastinių Kečumo priekaištų.

MANIAU, KAD TEN PRANCŪZŲ RESTORANAS, – KURIAME TU DAR ŠIEK TIEK DIRBI PRIEŠ IŠEIDAMAS Į PENSIJĄ, VIRĖJUK. JUK NEKETINATE KEISTI RESTORANO PAVADINIMO? TIK JAU NE Į ITALIŠKĄ, TIKIUOSI! TAS NAUJOKAS, JAUNASIS ŠEFAS, APIE KURĮ ŠNEKI, – SILVESTRAS? ČIA JO VARDAS? NA, MANO MANYMU, SKAMBA NELABAI PRANCŪZIŠKAI! O RESTORANO PAVADINIMAS TEBĖRA „PATRICE“, TAIP?

Ir taip, ir ne, galvojo virėjas; jis ne šiaip sau neatsakė į pastarąjį Kečumo faksą.

Restorano savininkas ir metrdotelis, Patrisas Arno, buvo Denielio amžiaus – penkiasdešimt aštuonerių. Arno, – gimęs Lione, bet užaugęs Marselyje, – būdamas šešiolikos įstojo į viešbučių vadybos mokyklą Nicoje. Restorano „Patrice“ virtuvėje kabėjo sena sepijos atspalvių nuotrauka: paauglys Arno su balta virtuvės šefo apranga. Tačiau Arno ateitis vis dėlto buvo susijusi su vadyba; jis labai patiko svečiams, kai dirbo vieno paplūdimio klubo restorane Bermudoje, kur susipažino su garsiojo Toronto „Wembley“ viešbučio valdytoju.

Kai virėjas atvyko į Torontą, aštuoniasdešimt trečiaisiais, Patrisas Arno vadovavo „Maxim’s“ kavinei – visų mėgstamai susitikimų vietai Bei ir Bluro gatvių rajone. Tuo laiku „Maxim’s“ buvo jau trečią kartą pertvarkyta kiek apšepusio senojo „Wembley“ viešbučio kavinė-restoranas. Dominiką Bačiagalupą, kuris tebekrūpčiojo prisimindamas griežtą Kečumo perspėjimą, jog turėtų visiškai atsiriboti nuo italų restoranų, Patrisas Arno ir „Maxim’s“ neabejotinai sužavėjo, – ypač gerai buvo tai, kad nei Arno, nei „Maxim’s“ neturėjo nieko bendra su italais. Tiesą sakant, Patrisas buvo iš Marselio atsiviliojęs savo brolį Marselį ir paskyręs jį „Maxim’s“ – labai prancūziškos kavinės – virtuvės šefu.

„Bet laivas jau skęsta, Dominikai“, – įspėjo virėją Patrisas; jis norėjo pasakyti, kad Torontas labai greitai keičiasi. Būsimiesiems restoranų lankytojams reikės ko nors naujo, ne senamadiškų viešbučių restoranų. (Kai Arno su broliu išėjo iš „Maxim’s“, senasis „Wembley“ viešbutis tapo daugiaaukšte automobilių stovėjimo aikštele.)

Paskui virėjas dešimt metų dirbo brolių Arno restorane vakarinėje Karalienės gatvės dalyje, – tas rajonas tada išgyveno pereinamąjį laikotarpį ir atrodė šiek tiek apleistas, tačiau restoranas, kurį Patrisas pavadino „Bastringue“, klestėjo. Per priešpiečius ir pietus būdavo aptarnaujama po penkiasdešimt klientų; Marselis tada buvo virtuvės šefas, ir Dominikui labai patiko iš jo mokytis. Iš Prancūzijos jie gaudavo foie gras^17 ir šviežių Fine de Claire austrių. (Virėjas ir čia neišmoko ruošti desertų; jam niekada nepavykdavo Marselio tarte tatin^18 su Calvados sabayon.)

„Bastringue“ – taip paryžiečių argot vadinama triukšminga šokių salė su baru, kur patiekiamas maistas ir vynas, – išsilaikė net per tūkstantis devyni šimtai devyniasdešimtųjų ekonomikos nuosmukį. Linines staltieses jie pridengė vaškuotu popieriumi ir pavertė restoraną užkandine – kepė visokius kepsnius su prancūziškomis bulvytėmis, troškino midijas su baltuoju vynu ir porais, – tačiau devyniasdešimt penktaisiais baigėsi nuomos terminas; vakarinė Karalienės gatvės dalis, kadaise buvusi apleista, per tuos dešimt metų pasidarė nuobodžiai naujoviška. („Bastringue“ tapo batų parduotuve; Marselis grįžo į Prancūziją.)

Virėjas ir Patrisas Arno laikėsi drauge; abu vienerius metus dirbo restorane „Avalon“, bet Arno Dominikui sakė, kad jie tik „laukia geros progos“. Patrisas norėjo vėl turėti savo restoraną ir devyniasdešimt septintaisiais įsigijo kažkokio bankrutavusio restorano patalpas Jango gatvėje netoli Samerhilo. O Silvestras tai tikrai atvyko iš Italijos, bet jis buvo kalabrietis, dirbęs Londone ir Milane; Arno manė, kad labai svarbu keliauti. („Tai reiškia, kad gali daug ko išmokti“, – pasakė Patrisas Dominikui, nusprendęs jaunąjį Silvestrą paskirti virtuvės šefu.)

O dėl naujojo restorano pavadinimo, „Patrice“, – na, kaip dar Arno galėjo jį pavadinti? „Tu tikrai nusipelnei, – pasakė Patrisui Dominikas. – Neturėtum nesmagiai jaustis dėl to, kad tai tavo vardas.“

Pirmus kelerius metus „Patrice“ – ne tik pavadinimas, bet gal ir pats restoranas – atrodė kaip tik toks, kokio reikėjo. Arno su Dominiku išmokė Silvestrą ruošti kai kuriuos pagrindinius Marselio patiekalus: omarą su garstyčių putėsiais, Bretanės žuvienę, ančių foie gras paštetą su šaukštu portveino drebučių, otą en papillote, côte de boeuf dviem, ant grotelių keptas veršiuko kepenis su spirgučiais, perliniais svogūnėliais ir aromatingu rudu glajumi. Savaime suprantama, Silvestras valgiaraštį papildė savais patiekalais – ravioliais su sraigėmis ir česnakais bei kitokiais prieskoniais pagardintu sviestu, veršienos eskalopu su citrininiu padažu, lakštiniais su marinuota antiena ir porcini grybais, triušiena su polenta gnocchi. (Kelis savo įprastus patiekalus pridėjo ir Dominikas.) Tas 1158-ame Jango gatvės name atidarytas restoranas buvo naujas, bet ne visai prancūziškas – ir tame rajone neturėjo tokio didžiulio pasisekimo, kokio Arno tikėjosi.

– Čia ne tik dėl pavadinimo, bet pavadinimas irgi niekam tikęs, – pasakė Patrisas Dominikui ir Silvestrui. – Aš tikrai pramoviau su Rosdeiliu – šitam rajonui nereikia brangaus prancūzų restorano. Turime būti paprastesni ir pigesni! Kad klientai ateitų du ar tris kartus per savaitę, o ne vienąkart per du mėnesius.

Per Kalėdų atostogas „Patrice“ paprastai būdavo uždarytas – šįmet nuo gruodžio dvidešimt ketvirtos iki sausio antros, taigi laiko Arno planuojamiems atnaujinimams turėjo pakakti. Minkštasuoliai bus šviesesni, apmušti naujais apmušalais; citrinų geltonumo sienos iš naujo nuglaistytos. Kabės senosios „Prancūzų linijos“19 plakatai. „Havras, Sautamptonas, Niujorkas – Compagnie Générale transatlantique!“ – paskelbė Patrisas; be to, jis rado porą Tulūzo-Lotreko plakatų, kuriuose buvo pavaizduotos Mulen Ružo šokėjos bei dainininkės Guliu ir Žana Avril. Valgiaraštis bus papildytas žuvimi su keptų bulvių šiaudeliais ir totorišku kepsniu su gruzdintomis bulvytėmis; ir maisto, ir vyno kainos sumažės dvidešimt penkiais procentais. Restoranas vėl bus tarytum kokia užkandinė, – koks buvo „Bastringue“ tais nuostabiais ekonomikos nuosmukio laikais, – bet žodžio „užkandinė“ Patrisas nebevartos. („Užkandinė“ – pernelyg dažnai vartojamas žodis – jis jau nieko nebereiškia!“ – pasakė Arno.)

Patrisas Arno suprato, kad atsinaujinimas restoranų versle – itin svarbi gudrybė.

– O pavadinimas? – paklausė boso Silvestras. Dominikas žinojo, kad tas kalabrietis nori kai ką pasiūlyti.

– Man atrodo, kad „Patrice“ – pernelyg prancūziškas, – atsakė Patrisas. – Per daug primena senos mados restoranus ir paveldėtus pinigus. Jį reikia pakeisti. – Arno buvo sumanus ir lipšnus; su visais kalbėjo tarytum nerūpestingai, bet maloniai. Dominikas jį mylėjo ir juo žavėjosi, bet virėjas jau seniai baiminosi dėl tokio persitvarkymo – prisitaikymo prie išsidabinusių Rosdeilio snobų.

– Jūs žinot, ką manau, – tarė Silvestras, tarsi atsainiai, bet nenuoširdžiai gūžtelėdamas pečiais; jis buvo gražus ir visada pasitikintis savimi – kaip tik toks, kokį norėtum matyti savo sūnų.

Jaunajam virtuvės šefui didelį įspūdį padarė matinis stiklas į Jango gatvę išeinančio didžiulio restorano lango apačioje. Šaligatviu žingsniuojantys praeiviai per tą stiklą negalėjo matyti prie staliukų sėdinčių restorano klientų. Tačiau viršutinė stiklo pusė buvo skaidri; pietautojai matė kitapus Jango gatvės virš Samerhilo gėrimų parduotuvės plevėsuojančioje Kanados vėliavoje pavaizduotą raudoną klevo lapą – ir (netrukus) matys tuos du aukštus kooperatinius namus, statomus būsimoje Skrivnerio aikštėje. Apatinė, matinė, lango stiklo dalis buvo tarsi užtraukta užuolaida – šitaip painiai Silvestras ir paaiškino, kodėl restoranui sugalvojo tokį naują pavadinimą.

– „La Tenda“, – jausmingai tarė Silvestras. – „Užuolaida“.

– Mano manymu, skamba kažkaip grėsmingai, – pasakė jaunajam šefui Dominikas. – Nenorėčiau valgyti taip pavadintame restorane.

– Man atrodo, Silvestrai, šitą pavadinimą turėtum pasilikti pirmajam savo paties restoranui – tam, kuris priklausys tau, o taip tikrai bus! – tarė Arno.

– „La Tenda“, – švelniai pakartojo Silvestras, ir jo šiltos rudos akys sudrėko nuo ašarų.

– Pernelyg itališkas, – pasakė jausmingajam vaikinui Dominikas Bačiagalupas. – Šitas restoranas gal ir ne visai prancūzų, bet ir ne italų.

Jei „Patrice“ būtų pakeistas į kokį nors itališką pavadinimą, ką pasakytų Kečumas? – galvojo virėjas, nors ir suvokė, kaip kvailai skamba toks argumentas, – juk po Kalėdų atostogų į supaprastintą valgiaraštį bus įrašytas ir jo siciliškas maltos mėsos kepsnys, ir itališki makaronai alla puttanesca.

Suglumęs Patrisas ir priblokštas Silvestras spoksojo į virėją. Jie visi jautėsi patekę į aklavietę. Dominikui dingtelėjo: „Reikėtų paprašyti Denielio, kad sugalvotų pavadinimą, – jis gi rašytojas!“ Kaip tik tada Silvestras nutraukė tylą.

– Gal tiktų jūsų pavardė, Dominikai? – pasiūlė jaunasis šefas.

– Tik jau ne „Bačiagalupas“! – sušuko išsigandęs virėjas. (Dominikas puikiai suprato, kad jeigu jo nenužudys kaubojus, tai nudės pats Kečumas!)

– Čia tai jau tikrai būtų pernelyg itališkas pavadinimas! – draugiškai tarė Arno.

– Turiu omeny jūsų pavardės reikšmę, Dominikai, – paaiškino Silvestras. Patrisas Arno dar nežinojo, ką Bačiagalupo pavardė reiškia, nors tie žodžiai panašiai skamba ir prancūziškai. – „Vilko bučinys“, – lėtai ištarė Silvestras – vienodai pabrėždamas ir žodį „vilko“, ir „bučinys“.

Arno net krūptelėjo. Jis buvo nedidelio ūgio, tvirto sudėjimo vyriškis trumpai nukirptais žilais plaukais, gudriai besišypsantis; vilkėjo visada elegantiškais, bet prasegtais marškiniais ir tamsiomis gerai sulaidytomis kelnėmis. Jo ceremoningumas atrodė visiškai natūralus; Patrisas, labai mandagus ir mąslus, buvo restorano savininkas, puikiai suprantantis, kuriuos senamadžius dalykus verta išlaikyti, ir iškart pajuntantis, kada reikia keistis.

– O, tikrai – „Vilko bučinys“! – kodėl man nesakei, Dominikai? – šelmiškai paklausė Arno savo ištikimo bičiulio. – Čia tai bent pavadinimas! Ir gundantis, ir šiuolaikiškas, bet kartu ir turi tam tikro cinkelio!

Na, „Vilko bučinys“ tikrai turi cinkelio, – galvojo virėjas, – bet tai nebūtų įsimintiniausi žodžiai, Kečumo pasakyti apie naująjį restorano pavadinimą. Dominikas nenorėjo net įsivaizduoti, kaip, apie tai išgirdęs, pratrūktų senasis medkirtys. „Tikrų tikriausia šūdo krūva!“ – turbūt pasakytų Kečumas, arba kaip nors dar bjauriau.

Negi virėjas dar per mažai rizikavo susigrąžindamas savo tikrąją pavardę? Kokį pavojų šiame interneto pasaulyje kelia tai, kad vėl atsirado Dominikas Bačiagalupas? (Kečumas bent jau pajuto šiokį tokį palengvėjimą sužinojęs, kad, pernelyg pasikliaudama savo fonetiniu suvokimu, Nuncė klaidingai parašė žodį Baciodilupo!)

Bet ar į pensiją išėjęs Naujojo Hampšyro Koaso apygardos šerifo pavaduotojas iš tikrųjų gali išsiaiškinti, kad Toronte, Ontarijo provincijoje, esančio restorano pavadinimas – „Vilko bučinys“ – yra į anglų kalbą išversta kadaise Nuncės sugalvota ir fonetiškai užrašyta Bačiagalupo pavardė? Ir nepamiršk, – ramino pats save virėjas, – kad kaubojui tiek pat metų kiek Kečumui – aštuoniasdešimt treji!

Jeigu aš nesaugus dabar, tai jau niekada ir nebūsiu, – galvojo Dominikas, įeidamas į ankštą restorano „Patrice“, kuris tuoj turėjo būti pavadintas „Vilko bučiniu“, virtuvę. Na, šiame pasaulyje juk tiek daug nelaimingų atsitikimų. Tokiame pasaulyje nuolat keičiasi ne tik pavadinimai.

Denis Andželas nuoširdžiai gailėjosi, kad kadaise atsisakė Denielio Bačiagalupo pavardės, – ne todėl, kad norėjo vėl būti toks palyginti naivus, koks buvo seniau, ir netgi ne todėl, kad Denielis Bačiagalupas buvo jo tikras vardas ir pavardė (vienintelė, kurią tėvai jam davė), o tiesiog dėl to, kad penkiasdešimt aštuonerių metų romanistas manė, jog tai tinkamesnė pavardė rašytojui. Ir kuo labiau Denis artėjo prie šešiasdešimties, tuo aiškiau jautė, kad iš tikrųjų jis ne Denis ir ne Andželas; dabar sūnus vis geriau suprato, kodėl tėtis jį visada vadino tik Denieliu. (Nors gyventi su septyniasdešimt šešerių metų tėvu jau beveik šešiasdešimties sulaukusiam namie dirbančiam ir apskritai namisėdai rašytojui kartais būdavo nelengva. Juodu neretai atrodydavo kaip kokia pasiginčyti mėgstanti pora.)

Kadangi tuo laiku vyko labai abejotini Jungtinių Valstijų prezidento rinkimai, Kečumo faksai dažnai būdavo itin maištingi; tai, kad Džordžas V. Bušas po šališko Aukščiausiojo teismo balsavimo 5 - 4 iš Alo Goro „nugvelbė“ prezidento postą, Kečumas pavadino tiesiog „Floridos fiasko“. Goras juk laimėjo rinkėjų balsavimą. Ir Denis, ir jo tėtis manė, kad respublikonai pavogė pergalę, tačiau virėjas su sūnumi vis dėlto nepritarė radikaliems Kečumo įsitikinimams – na, kad jie „gyvena geriau, nes yra kanadiečiai“, ir kad Amerika, kurią Kečumas tebevadino „šiknių šalimi“, nusipelnė tokio likimo.

KUR VISI SAMDOMI ŽUDIKAI, KAI JŲ REIKIA?

Toks buvo Kečumo faksas. Senasis medkirtys turėjo omenyje ne Džordžą V. Bušą; Kečumas manė, kad kas nors turėtų nužudyti Ralfą Naderą. (Goras Floridoje būtų nugalėjęs Bušą, jei Naderas nebūtų netikėtai sugadinęs jo šansų.) Kečumui atrodė, kad Ralfą Naderą reikėtų surišti, užkimšti burną – „gal kokioje prastai pagamintoje vaiko automobilinėje kėdutėje“20 – ir paskandinti Androskogino upėje.

Per antruosius rinkiminius Bušo ir Goro debatus Bušas kritikavo prezidentą Klintoną, panaudojusį JAV karines pajėgas Somalyje ir Balkanuose. „Nemanau, kad mūsų karinės pajėgos turėtų būti naudojamos vadinamajam tautos ugdymui“, – šnekėjo būsimas prezidentas.

GAL NORITE PALAUKTI IR PAŽIŪRĖTI, KAIP TAS APSIMELAVĘS NIEKŠELIS SUGALVOS PANAUDOTI MŪSŲ KARINES PAJĖGAS? NORITE LAŽINTIS, KAD NE „TAUTOS UGDYMUI“? – rašė Kečumas.

Tačiau Denis nesidžiaugė dėl artėjančios Amerikos gėdos – ypač žvelgdamas iš Kanados. Juodu su tėčiu niekada nenorėjo išvykti iš savo šalies. Denis Andželas, kiek buvo įmanoma tokiam visame pasaulyje garsiam perkamiausių knygų autoriui, stengėsi nesureikšminti pilietybės keitimo ir garsiai nereikšti savo politinių įsitikinimų, nors tai pasidarė sunkiau, kai aštuoniasdešimt ketvirtaisiais pasirodė „Į rytus nuo Bangoro“; Denio romanas apie abortus buvo neabejotinai politinis.

Denio ir jo tėčio tapimo naujais Kanados piliečiais procesas pasirodė esąs gana lėtas. Denis prašymą parašė kaip žmogus, turintis laisvą profesiją; jam atstovaujantis imigracijos advokatas jį priskyrė prie „asmenų, dalyvaujančių pasaulinio lygio kultūrinėje veikloje“. Denis uždirbdavo pakankamai, kad išsilaikytų pats ir išlaikytų savo tėvą. Buvo patikrinta abiejų sveikata. Kol jie Toronte gyveno su lankytojų vizomis, kas pusę metų turėdavo kirsti sieną, kad tos vizos galiotų toliau; be to, dėl Kanados pilietybės suteikimo jie turėjo kreiptis į kurį nors Kanados konsulatą Jungtinėse Valstijose. (Bafalas buvo arčiausiai Toronto esantis Amerikos miestas.)

Ambasados patarėjo imigracijos ir pilietybės klausimais pavaduotojas jiems nepatarė prašyti suteikti pilietybę vadinamąja „skubos tvarka“. Ir kurgi jie skuba? Garsiajam rašytojui juk nebūtina kuo greičiau tapti kitos šalies piliečiu? (Imigracijos advokatas Denį buvo perspėjęs, kad kanadiečiams sėkmė dažnai kelia įtarimą; jie linkę už tai bausti, o ne apdovanoti.) Tiesą sakant, kad išvengtų nereikalingo dėmesio, virėjas su sūnumi pasirinko patį lėčiausią Kanados pilietybės gavimo procesą. Visa tai truko ketverius, beveik penkerius metus. Tačiau dabar, po Floridos fiasko, Kanados žiniasklaida ėmė reikšti nuomonę, kad rašytojas Denis Andželas „dezertyravo“; atseit dėl to, kad „nusivylė Jungtinėmis Valstijomis“, daugiau negu prieš dešimt metų, dabar galima manyti, jog rašytojas „daug ką numatė iš anksto“, – bent jau taip rašė Toronto laikraštis „Globe and Mail“.

Padėties nepagerino tai, kad neseniai – devyniasdešimt devintaisiais – kino teatruose buvo pradėta rodyti romano „Į rytus nuo Bangoro“ ekranizacija ir kad tas filmas dutūkstantaisiais laimėjo porą Amerikos kino akademijos apdovanojimų. Du tūkstančiai pirmųjų pradžioje per bendrą Kongreso sesiją bus patvirtinti rinkimų rezultatai; dabar, kai jau buvo aišku, jog Jungtinėms Valstijoms vadovaus prezidentas, nepritariantis abortų įteisinimui, nei Denis, nei jo tėvas nesistebėjo, kad žiniasklaida vėl prabilo apie liberalų rašytojo požiūrį į abortus. Be to, Kanados žiniasklaida apskritai labiau negu Jungtinių Valstijų domėjosi rašytojais – ne tik tuo, ką jie rašo, bet ir ką sako ar daro.

Denis vis dar jautriai reaguodavo į tai, ką perskaitydavo apie save Amerikos spaudoje, kur dažnai būdavo vadinamas „antiamerikiečiu“ – ir dėl to, ką parašė, ir todėl, kad emigravo į Torontą. Kituose pasaulio kraštuose – Europoje ir Kanadoje tai tikrai – tariamas Denio antiamerikanizmas buvo vertinamas teigiamai. Laikraščiai rašė, kad emigravęs rašytojas „juodina“ gyvenimą Jungtinėse Valstijose – na, savo romanuose. Be to, buvo pranešama, kad Amerikoje gimęs romanų autorius į Torontą persikėlė norėdamas „išreikšti savo poziciją“. (Denis Andželas gerai uždirbdavo, tačiau jam teko susitaikyti su tuo, kad Kanadoje turi mokėti didesnius mokesčius, negu mokėdavo Jungtinėse Valstijose.) Bet, kaip romanų rašytojas, Denis jautėsi vis nesmagiau, kai būdavo smerkiamas arba giriamas už atseit antiamerikietiškus politinius įsitikinimus. Savaime suprantama, jis negalėjo pasakyti, – juo labiau žurnalistams, – kodėl persikėlė į Kanadą.

Tačiau Denis visiems sakė, kad tik du iš septynių išleistų jo romanų iš tikrųjų galima vadinti politiniais; jis jautė, kaip taip sakydamas tarytum teisinasi, bet tai buvo neabejotina tiesa. Ketvirtoje savo knygoje, „Kenedžio tėčiuose“, Denis rašė apie Vietnamą – jo romanas buvo suprantamas kaip protestas prieš tą karą. Šešta Denio knyga, „Į rytus nuo Bangoro“, buvo didaktinis romanas, – kai kurių kritikų nuomone, polemika apie moterų teisę darytis abortą. Bet kodėl ir kitos penkios knygos buvo vadinamos politinėmis? Nenormalios šeimos; žalojanti lytinė patirtis; įvairiai prarandama nekaltybė – ir dėl to visada gailimasi. Tie pasakojimai buvo nedidelės – šeimų – tragedijos, be jokio visuomenės ar valdžios smerkimo. Denio Andželo romanuose pagrindinis neigiamas veikėjas – jeigu ką nors išvis galėjai taip vadinti – dažniausiai būdavo žmogaus prigimtis, o ne Jungtinės Valstijos. Denis niekada nebuvo joks aktyvistas.

„Visi rašytojai tarytum pašaliečiai, – kartą pasakė Denis Andželas. – Persikėliau į Torontą, nes man patinka būti pašaliečiu.“ Bet niekas juo netikėjo. Be to, pasakojimas apie tai, kad visame pasaulyje garsus rašytojas atsižadėjo Jungtinių Valstijų, buvo įdomesnis.

Denio manymu, jo persikėlimą į Kanadą žurnalistai tyčia pavertė sensacija ir nežmoniškai išpūtė tariamą asmeninio jo ir tėvo sprendimo politinę potekstę. Tačiau rašytojui didesnį nerimą kėlė tai, kad jo romanai sumenkinti. Denio Andželo kūriniuose buvo karštligiškai ieškoma menkiausių autobiografinių detalių; jo knygos smulkiausiai išnagrinėtos ir apsvarstytos, ar nėra jose ko nors, ką būtų galima vertinti kaip užslėptus memuarus. Tačiau ko Denis tikėjosi?

Žiniasklaidai tikras gyvenimas visada atrodo svarbesnis negu pasimanymai; tos romano vietos, kurios bent kiek pagrįstos asmenine patirtimi, plačiąją visuomenę domina labiau negu tai, kas rašytojo „paprasčiausiai“ išgalvota. Argi grožinės literatūros kūrinyje tai, kas iš tiesų nutiko rašytojui – arba kam nors, ką rašytojas artimai pažinojo, – nėra autentiškiau ir įrodomai tikriau negu viskas, ką galima įsivaizduoti? (Daugelis žmonių laikėsi tokios nuomonės, nors grožinės literatūros rašytojas iš tikrųjų turi kuo tiksliau įsivaizduoti visą istoriją, – kaip Denis daug kam prieštaraudamas sakydavo, kai tik jam pasitaikydavo proga apginti grožinės literatūros rašytojų teisę kai ką išgalvoti, – nes tikros istorijos niekada nebūna visiškai užbaigtos ir tokios išsamios, kokie gali būti romanai.)

Tačiau kas girdėjo, ką sako Denis Andželas ar kuris nors kitas romanų autorius, ginantis grožinės literatūros rašytojų teisę kai ką išgalvoti? Kūrybinio rašymo studentai? Tam tikro amžiaus moterys knygų klubuose, nes argi dauguma knygų klubų narių nėra tam tikro amžiaus moterys? Kam dar prasimanymai rūpėjo labiau negu vadinamasis tikras gyvenimas? Tik jau ne Denį Andželą kalbinantiems žurnalistams; jie visada pirmiausia paklausdavo, kas viename ar kitame romane yra „tikra“. Ar yra koks nors realus asmuo, pagal kurį rašytojas sukūrė pagrindinį veikėją? Ar tai, kas romane įsimintiniausia (tai yra didžiausia, labiausiai visus pribloškusi nelaimė), iš tikrųjų nutiko kam nors iš rašytojo pažįstamų arba kadaise pažinotų žmonių?

Na, ir vėl, ko Denis tikėjosi? Argi jis pats nesiprašė, kad jam pateiktų tokį klausimą? Kad ir pastarasis jo romanas, „Kūdikis ant kelio“; kaip, Denio manymu, žiniasklaida turėjo tai suprasti? Jis tą knygą, jau septintą romaną, pradėjo rašyti dar prieš išvykdamas iš Vermonto. Aštuoniasdešimt septintųjų kovo mėnesį Denis jau buvo beveik užbaigęs rankraštį. Džo žuvo tų metų kovo pabaigoje. Kolorade dar nebuvo prasidėjęs purvo sezonas. („Velniai griebtų, jau buvo beveik purvo sezonas“, – šnekėjo Kečumas.)

Džo Boulderyje tada mokėsi jau paskutinius metus; jam buvo ką tik suėję dvidešimt dveji. Ironiška atrodė tai, kad „Kūdikis ant kelio“ buvo knyga apie mylimo vienintelio vaiko žūtį. Tačiau romane, kurį Denis jau buvo beveik užbaigęs, vaikas žūsta dar labai mažas, kai jam dar reikia sauskelnių, – dvejų metų kūdikį ant kelio suvažinėja automobilis, beveik taip pat, kaip galėjo nutikti mažajam Džo tą dieną Ajovos aveniu. Nebaigtame romane Denis rašė apie tai, kaip to vaiko žūtis sugriauna dviejų į Denį ir Keitę, kaip neabejotinai būtų sakęs ir virėjas, ir Kečumas, panašių veikėjų, po skyrybų pasukančių pražūtingais keliais, gyvenimą.

Savaime suprantama, tame romane paskui kai kas buvo pakeista. Po sūnaus žūties Denis Andželas ilgiau negu metus išvis nieko nerašė. Kaip sakė savo bičiuliui Armandui Desimonui, jam buvo sunku ne rašyti, o įsivaizduoti. Kiekvieną kartą, kai mėgindavo ką nors įsivaizduoti, Denis matydavo tik kaip žuvo Džo; be to, rašytojui prieš akis nuolat iškildavo visokios smulkmenos, menkiausios detalės, kurias gal buvo galima pakeisti, ir tada jo sūnus gal būtų likęs gyvas. (Jei tik Džo būtų daręs taip, o ne anaip... jei virėjas su sūnumi tada būtų buvę ten, o ne Toronte... jei Denis būtų nusipirkęs arba nuomojęsis namą Boulderyje, o ne Vinter Parke... jei Džo išvis nebūtų išmokęs slidinėti... jei, kaip patarė Kečumas, jie apskritai nebūtų gyvenę Vermonte... jei sniego griūtis būtų užvertusi kelią per Bertodo perėją... jei Džo būtų buvęs pernelyg girtas, kad vairuotų, o ne visiškai blaivus... jei su juo būtų važiavęs koks nors vaikinas, o ne ta mergaitė... jei Denis nebūtų įsimylėjęs...) Na, ar buvo kas nors, ko rašytojas nebūtų galėjęs įsivaizduoti?

Atrodė, jog Denis visko prisigalvoja, kad dar labiau kankintųsi. Jis negalėjo atgaivinti Džo; negalėjo pakeisti to, kas nutiko jo sūnui, kaip rašytojas gali peržiūrėti ir pataisyti savo romaną.

Paskui, kai praėjo tie metai ir Denis Andželas pagaliau prisivertė iš naujo perskaityti, ką parašė romane „Kūdikis ant kelio“, jam ta atsitiktinė sauskelnėmis mūvinčio dvejų metų kūdikio žūtis, aprašyta pačioje knygos pradžioje, pasirodė beveik nereikšminga, – ką jau kalbėti apie vėlesnes žuvusio mažylio tėvų kančias. Argi nėra dar baisiau, kai vaikas tą pirmą kartą išvengia mirties, užauga – ir žūsta jau būdamas jaunas vaikinas, pačiame gyvenimo gražume? Ir jeigu jis romane viską šitaip dar pablogins, – kad viskas, kas nutinka, atrodytų dar skaudžiau, – na, ar tai nebus geresnė istorija? Denis, be abejo, manė, kad geresnė. Jis perrašė „Kūdikį ant kelio“ nuo pradžios iki pabaigos. Tam sugaišo dar penkerius, beveik šešerius metus.

Nieko keista, kad romano tema nepasikeitė. Kaip ji galėjo pasikeisti? Denis suprato, kad vaiko netektis visada pribloškia labai panašiai; ir beveik nesvarbu, kad smulkmenos šiek tiek skiriasi.

Romanas „Kūdikis ant kelio“ pirmą kartą buvo išleistas tūkstantis devyni šimtai devyniasdešimt penktaisiais, kai nuo „Į rytus nuo Bangoro“ publikacijos jau buvo praėję vienuolika metų, o nuo Džo žūties – aštuoneri. Perrašytame romane dvimetis mažylis užauga ir tampa rizikuoti mėgstančiu vaikinu; jis žūsta būdamas Džo amžiaus, dvidešimt dvejų, dar nebaigęs studijų universitete. Nusprendžiama, kad jo žūtis – nelaimingas atsitikimas, nors tai galėjo būti ir savižudybė. Kitaip negu Džo, septinto Denio romano veikėjas žūsta girtas; be to, jis dar nurijęs galai žino kiek barbitūratų. Tas vaikinas įkvepia nemažą sumuštinio su kumpiu kąsnį ir mirtinai užspringsta savo vėmalais.

Iš tiesų Džo, kai mokėsi paskutiniame universiteto kurse, tą savo nutrūktgalviškumą atrodė jau išaugęs. Ir gėrė ne per daug. Slidėmis nuo kalno skriedavo gal per greitai, bet nė karto nebuvo susižeidęs. Be to, jis buvo geras vairuotojas; per ketverius metus, kai važinėjo Kolorade, nėkart nebaustas už greičio viršijimą. Net ir su mergaitėmis Džo nebebuvo toks greitas – bent jau taip atrodė jo tėvui ir seneliui. Virėjas su sūnumi, žinoma, nesiliovė nerimavę dėl to berniuko; bet kai Džo studijavo universitete, jiems iš tikrųjų retai kada būdavo pagrindo dėl jo jaudintis. Net Džo pažymiai buvo geri – geresni negu Nortfild Maunt Hermono mokykloje. (Kaip ir daugelis kitų jaunuolių, kurie mokėsi nevalstybinėje internatinėje mokykloje, Džo visada tvirtino, kad universitete daug lengviau.)

Kaip romano autorius, Denis Andželas stengėsi, kad tas galbūt nusižudęs „Kūdikio ant kelio“ veikėjas būtų kuo nepanašesnis į Džo. Tas vaikinas knygoje labai jausmingas, meniškos prigimties. Be to, jis silpnos sveikatos – nuo pat pradžių atrodo, kad jam lemta mirti jaunam, – ir visai nesportuoja. Romano veiksmas vyksta Vermonte, ne Kolorade. Perrašytame romane palaida vaikino motina vis dėlto ne tokia palaida, kad būtų panaši į Keitę, bet ji, kaip ir pasmerktasis jos sūnus, per daug geria. Į Denį panašus veikėjas, sielvartaujantis vaikino tėvas, perrašytoje knygoje nesiliauja gėręs, bet jis ne alkoholikas. (Negeria tiek, kad susikompromituotų ar nebegalėtų dirbti; jis tiesiog jaučiasi prislėgtas.)

Pirmus kelerius metus po Džo žūties virėjas kartais dar mėgindavo perkalbėti sūnų, kad šis liautųsi gėręs.

– Pasijustum geriau, jei negertum, Denieli. Ilgainiui tikrai gailėsies, kad vėl pradėjai.

– Čia mano tiriamasis darbas, renku medžiagą knygai, tėtuk, – atsakydavo Denis, tačiau dabar toks atsakymas nebetiko – romanas „Kūdikis ant kelio“ jau buvo perrašytas, užbaigtas prieš penkerius metus. O naujo romano, kurį Denis dabar rašė, pagrindiniai veikėjai negėrė; Denio gėrimas nebuvo „tiriamasis darbas“ – niekada.

Tačiau virėjas matė, kad Denis geria saikingai. Porą bokalų alaus prieš pietus – jam visada patiko alaus skonis – ir ne daugiau kaip vieną ar dvi taures raudonojo vyno valgydamas. (Neišgėręs vyno neužmiega.) Dominikui buvo aišku, kad jo mielasis Denielis negirtuokliauja taip, kaip girtuokliaudavo seniau.

Be to, Dominikas pats matė, kad jo sūnų tebekankina liūdesys. Po Džo žūties Kečumas sakė, kad tas Denio liūdesys turbūt niekada nepraeis. Netgi žurnalistai ar šiaip žmonės, su kuriais rašytojas susipažindavo, iškart pastebėdavo, koks jis liūdnas. Nieko keista, kad daugelyje Denio interviu po įvairių „Kūdikio ant kelio“ publikacijų klausimai apie svarbiausią romano temą – vaiko žūtį – buvo labai asmeniški. Kiekviename romane yra pačiam autoriui nemaloniai artimų dalykų; tai tikriausiai tie išgyvenimai, apie kuriuos rašytojas nenorėtų kalbėti.

Ar nepakako to, kad Denis nuoširdžiai stengėsi atitrūkti nuo savo patirties? Jis daug ką pagražino, perdėjo, padarė istoriją tokią dramatišką, kokią tik galėjo, neperžengdamas tikroviškumo ribų, – jo kuo tiksliausiai įsivaizduotiems veikėjams nutinka baisiausios nelaimės. („Vadinamieji tikri žmonės niekada nebūna aprašyti taip išsamiai kaip išgalvoti veikėjai“, – nuolat visiems sakydavo rašytojas.) Tačiau žurnalistai apie „Kūdikio ant kelio“ siužetą ir veikėjus Denio Andželo beveik neklausinėjo; jiems rūpėjo, kaip Denis „apsipranta“ su sūnaus žūtimi. Ar po šios „tikrojo gyvenimo tragedijos“ rašytojas nepakeitė nuomonės apie prasimanymų svarbą – apie to, kas „paprasčiausiai“ įsivaizduota, reikšmę ir reliatyvią vertę?

Tokie klausimai Denį Andželą varė iš proto, bet jis per daug tikėjosi iš žurnalistų; dauguma jų neturi tokios lakios vaizduotės, kad patikėtų, jog tai, kas romane visai įtikima, iš tikrųjų yra „tiesiog įsivaizduota“. O tie buvę žurnalistai, kurie vėliau ima rašyti romanus, pritaria įkyrėjusiam Hemingvėjaus posakiui, kad reikia rašyti apie tai, ką tikrai žinai. Kas čia per nesąmonė? Romanai turėtų būti apie žmones, kuriuos pažįsti? Kiek nuobodžių, bukinamai tikroviškų romanų parašyta klausant šio nevykusio ir visiškai neįkvepiančio patarimo?

Bet ar nebuvo galima sakyti, kad Denis turėjo nujausti, jog žurnalistai, klausinėsiantys jį apie „Kūdikį ant kelio“, pateiks daug asmeninio pobūdžio klausimų? Netgi nieko neskaitantys žmonės buvo girdėję apie avariją, per kurią žuvo garsaus rašytojo sūnus. (Kečumas lengviau atsiduso supratęs, kad kaubojus tą naujieną lyg ir pražiopsojo.) Buvo galima numatyti ir kad bus straipsnių apie pražūtingą garsenybių vaikų gyvenimą, – Džo atveju tai buvo nesąžininga, nes neatrodė, kad ta avarija būtų įvykusi dėl jo kaltės, be to, Džo vairavo blaivus. Tačiau Denis turėjo tikėtis ir to: kol dar nebuvo patvirtinta, kad nelaimė įvyko ne dėl girtumo, kai kas iš žiniasklaidos nusprendė, kad Džo buvo girtas.

Tada, iškart po nelaimės, – ir vėliau, kai išėjo romanas „Kūdikis ant kelio“, – Dominikas kaip galėdamas stengėsi apsaugoti sūnų nuo garbintojų laiškų. Denis leido tėčiui pirmam skaityti visus laiškus, suprasdamas, kad virėjas nuspręs, kuriuos jo sūnus turėtų pamatyti, o kurių ne. Šitaip ir pradingo Dangaus Ponios laiškas.

– Turi keistų skaitytojų, – kartą nusiskundė virėjas. – Be to, daugelis garbintojų į tave kreipiasi vardu, tarsi būtų tavo draugai! Mane tai nervintų, – kad visi tie žmonės, kurių tu nepažįsti, manosi pažįstą tave.

– Pateik bent vieną pavyzdį, tėtuk, – paprašė Denis.

– Na, nežinau... – tarė Dominikas. – Išmetu daugiau laiškų, negu tau parodau, supranti. Buvo vienas toks aną savaitę – ji gal kokia striptizo šokėja, kiek aš galiu suprasti. Vardas tai tikrai buvo kaip striptizo šokėjos.

– Koks? – paklausė tėčio Denis.

– Dangaus Ponia, – atsakė virėjas. – Mano manymu, tikrai iš kokio striptizo klubo.

– Manau, jos tikrasis vardas Eimė, – tarė Denis; jis stengėsi išlikti ramus.

– Tu ją pažįsti?

– Pažįstu tik vieną Dangaus Ponią.

– Atsiprašau, Denieli... tiesiog pamaniau, kad ji kuoktelėjusi.

– Ką ji rašė, tėtuk, – gal prisimeni?

Virėjas, žinoma, neprisiminė smulkmenų – tik kad ta moteris jam pasirodė įžūli ir ne viso proto. Rašė kažkokias nesąmones apie tai, kad gynė Džo nuo kiaulių; ir kad nebeskraido, tarsi seniau būtų galėjusi skraidyti.

– Ar ji norėjo, kad jai atrašyčiau? – paklausė Denis tėvo. – Gal prisimeni, iš kur buvo atsiųstas tas laiškas?

– Na, tikrai buvo atgalinis adresas – jie visi nori, kad jiems atrašytum! – sušuko virėjas.

– Nesijaudink, tėtuk, – aš tavęs nekaltinu, – tarė Denis. – Gal ji dar parašys.

(Iš tikrųjų jis taip nemanė, ir jam skaudžiai suspaudė širdį.)

– Nė nenumaniau, kad tu nori gauti žinių iš moters, vardu Dangaus Ponia, Denieli, – stebėjosi virėjas.

Eimei turbūt kažkas nutiko; Denis galvojo, kas jai galėjo nutikti. Šiaip jau moteris juk nešokinėtų nuoga iš lėktuvo.

– Buvau įsitikinęs, kad ji pamišusi. – Dominikas kiek patylėjo. – Rašė, kad ir ji neteko vaiko, – pasakė sūnui virėjas. – Maniau, kad bus geriau, jei neskaitysi tokių laiškų. Jų buvo daug.

– Gal kitąkart man juos vis dėlto parodyk, tėti, – tarė Denis.

Po to, kai sužinojo, kad jam rašė Dangaus Ponia, Denis gavo dar kelis vaikų netekusių skaitytojų laiškus, bet nesugebėjo atsakyti nė į vieną iš jų. Tiesiog nėra žodžių, kuriais galėtum kreiptis į tuos žmones. Denis tai žinojo, nes pats buvo vienas iš jų. Jis vis galvojo, kaip Eimė tai ištvėrė; Denis nemanė, kad šitame naujame gyvenime, be Džo, jam būtų sunku nuogam iššokti iš lėktuvo.

Denio Andželo darbo kambaryje, trečiame Kliuni alėjoje stovinčio namo aukšte, buvo ir stoglangis, ne tik tas langas, pro kurį jis matė Samerhilo gėrimų parduotuvės laikrodžio bokštą. Kadaise čia buvo Džo miegamasis, užimantis visą trečią aukštą, su vonios kambariu, bet be pačios vonios, tik dušo kabina. Dušo kabina buvo kaip tik tai, ko reikėjo tokiam jaunam studentui kaip Džo, bet virėjas abejojo, ar jam reikia tokio didžiulio miegamojo, – ką jau kalbėti apie puikų vaizdą pro langą. Ar verta visa tai skirti vaikinui, studijuojančiam Jungtinėse Valstijose? (Džo retai kada ištaikydavo laiko pabūti Toronte.)

Bet Denis sakė, jog nori, kad Džo turėtų geriausią miegamąjį, nes gal tada sūnui labiau norėsis atvykti į Kanadą. Tas miegamasis trečiame aukšte buvo pats nuošaliausias; be to, – dėl saugumo – joks trečio aukšto kambarys negalėjo būti be atsarginio išėjimo, todėl Denis jį ir įrengė. Taigi į tą kambarį buvo galima patekti tiesiai iš lauko. Kai Džo žuvo, Denis jo miegamąjį pertvarkė į darbo kambarį, tačiau sūnaus daiktus rašytojas paliko ten, kur jie buvo; išnešė tik lovą.

Sieninėje spintoje ir komodoje liko visi Džo drabužiai – netgi batai. Atraišiotais raišteliais. Džo nė karto nenusiavė batų pirma atsirišęs raištelius. Jis batus tiesiog nusikratydavo nuo kojų, o raišteliai taip ir likdavo tvirtai surišti, dvigubu mazgu, tarsi Džo tebebūtų mažas berniukas, kuriam jie dažnai atsiriša. Denis jau seniai buvo papratęs atraišioti sūnui tuos dvigubais mazgais surištus batraiščius. Po Džo žūties jau buvo praėję keli mėnesiai, kai Denis atrišo paskutinius jo batų raištelius.

Dar ir dėl to, kad ant sienų kabėjo besiimančio ir slidinėjančio Džo nuotraukos, vadinamasis darbo kambarys atrodė tarsi kokia žuvusio vaikino šventovė. Virėjo manymu, sūnus elgėsi mazochistiškai, nusprendęs rašyti kaip tik ten, bet, būdamas toks šlubas, Dominikas negalėjo nuolat lankytis tame trečio aukšto kambaryje; jis retai kada išdrįsdavo ten užeiti, netgi kai Denielio nebūdavo namuose. Kadangi nebebuvo lovos, daugiau niekas tame kambaryje nemiegojo – Denis, matyt, kaip tik to ir norėjo.

Kai Džo viešėdavo pas juos Toronte, ir virėjas, ir jo sūnus girdėdavo, kaip jiems virš galvų krinta (tarsi du akmenys) vaikino nusispirti batai – ir kaip girgžčioja grindų lentos, kai Džo vaikšto po kambarį (nors ir basas arba tik su kojinėmis). Visuose trijuose antro aukšto miegamuosiuose būdavo girdėti ir kaip šniokščia tas trečiame aukšte įrengtas dušas. Visi antro aukšto miegamieji buvo su vonios kambariais; virėjo miegamasis viename ilgo koridoriaus gale, Denielio – kitame. Taigi tėvas ir sūnus turėjo šiek tiek privatumo, nes tarp jų dar buvo svečių kambarys.

Tas svečių miegamasis su šalia esančiu vonios kambariu dabar buvo gražiai sutvarkytas – paruoštas netrukus, kaip jau kasmet per Kalėdas, turinčiam atvykti Kečumui, – ir kadangi durys buvo atdaros, Denis su tėčiu negalėjo nepastebėti, kad namų tvarkytoja gerai matomoje vietoje, ant tualetinio staliuko, pastatė vazą su ką tik nuskintomis gėlėmis. Puokštė atsispindėjo tualetinio staliuko veidrodyje, todėl – žiūrint iš antro aukšto koridoriaus – atrodė, jog ten stovi dvi vazos su gėlėmis. (Bet Kečumas turbūt nepastebėtų ir deramai neįvertintų, net jei ten stovėtų dešimt vazų su gėlėmis, – galvojo rašytojas.)

Deniui atrodė, kad namų tvarkytoja, ko gero, įsimylėjusi Kečumą, nors virėjas sakė, jog Lupitai tikriausiai gaila medkirčio – dėl to, kad jis toks senas.

– Tą puokštę ji ten gal pastatė nujausdama, kad Kečumas tuoj mirs, – jau visai kvailai šnekėjo Dominikas, – taip, kaip žmonės padeda gėlių ant kapo.

– Iš tikrųjų tu taip nemanai, – pasakė tėčiui Denis.

Tačiau tos gėlės ir Lupitos jausmai buvo tikra mįslė. Namus tvarkanti meksikietė nė karto nebuvo pastačiusi vazos su gėlėmis jokiam kitam Rosdeilyje viešėjusiam svečiui, o tame svečių kambaryje juk gana dažnai kas nors nakvodavo – ne tik per Kalėdas. Kartais, kai būdavo Toronte, ten apsistodavo ir Salmonas Rušdis – rašytojas, kuriam grasinama mirtimi, – ir kiti pasisvečiuoti atvykstantys Denio Andželo draugai rašytojai, ir iš Europos, ir iš Jungtinių Valstijų. Bent porą kartų per metus į Torontą atkeliaudavo Armandas su Meri – ir visada apsistodavo pas Denį ir jo tėtį.

Kadangi Denis buvo pasaulinio garso rašytojas, tame svečių kambaryje nakvojo ir nemažai jo leidėjų iš užsienio; dauguma knygų tame kambaryje buvo Denio Andželo romanų vertimai. Be to, ten kabėjo įrėmintas prancūziško „Kūdikio ant kelio“ leidimo – Bébé dans la rue – plakatas. (O šalia esančiame vonios kambaryje – didžiulis to paties romano, išversto į vokiečių kalbą, plakatas: Baby auf der Strasse.) Tačiau, namus tvarkančios meksikietės manymu, tik Kečumas buvo nusipelnęs gėlių.

Lupita buvo sužeista siela ir neabejotinai įžvelgdavo kitų žmonių kančią. Tvarkydama Denio darbo kambarį, ji visada apsiverkdavo, nors Džo nepažinojo; tais metais, kai atvykdavo į Torontą iš Kolorado, Džo niekad neviešėdavo ilgai; be to, Denis ir jo tėtis tada dar nebuvo susipažinę su šita moterimi, kurią virėjas vadino „meksikietišku stebuklu“. Tais metais jie turėjo daugybę prastai dirbusių namų tvarkytojų.

Lupita buvo palyginti naujas radinys, bet ji akivaizdžiai jautė gailestį šiems dviem liūdniems ponams, netekusiems, atitinkamai, sūnaus ir vaikaičio. Virėjui ji sakė, kad jaudinasi dėl Denio, bet pačiam Deniui tik tardavo:

– Jūsų berniukas danguje – aukščiau negu trečiame aukšte, senjore Andželai.

– Pasikliauju jūsų žodžiais, Lupita, – kartą atsakė Denis.

– ¿Enfermo? – nuolat klausdavo Lupita – ne septyniasdešimt šešerių metų virėjo, o jo baisiai nusiminusio penkiasdešimt aštuonerių metų sūnaus.

– Ne, nesergu, Lupita, – visada atsakydavo Denis. – Yo sólo soy un escritor.

(„Aš tik esu rašytojas“, – tarsi taip jis būtų galėjęs paaiškinti, kodėl atrodo toks nelaimingas.)

Lupita irgi buvo praradusi vaiką; su Deniu ji negalėjo apie tai kalbėtis, bet pasakė virėjui. Smulkmenų nepasakojo – ir tik užsiminė apie to vaiko tėvą, kanadietį. Jei Lupita apskritai kada turėjo vyrą, tai buvo netekusi ir jo. Deniui neatrodė, kad Toronte būtų daug meksikiečių, bet netrukus jų tikriausiai privažiuos daugiau.

Matydamas lygią, rusvą Lupitos odą ir ilgus juodus plaukus, negalėjai suprasti, kokio ji amžiaus, bet Denis su tėčiu spėjo, kad Lupita gal būtų kažkur tarp jų – šešiasdešimt kelerių metų. Ji nebuvo aukšta ir stambi, tačiau svėrė tikrai per daug – atrodė apkūni, nors niekas nebūtų sakęs, kad negražiai stora.

Kadangi Lupita buvo labai dailaus veido ir įpratusi batus palikti pirmame namo aukšte (viršuje vaikščiodavo basa arba tik su kojinėmis), Denis tėvui kartą pasakė, kad ji jam primena Indėnę Džeinę. Virėjas nematė jokio panašumo; jis tik papurtė galvą. Arba Denio tėtis nenorėjo pripažinti, kad Lupita labai panaši į Džeinę, arba Denio atsiminimai apie indėnę indų plovėją buvo apgaulingi, – kokie dažnai būna grožinės literatūros rašytojų atsiminimai.

Neretai pavakary, kai virėjas restorane „Patrice“ ruošdavo pietus, Denis išeidavo iš trečiame aukšte esančio darbo kambario – kaip tik kai pro stoglangį imdavo spingčioti paskutiniai saulės spinduliai, jei ta diena apskritai būdavo saulėta. Šią niūrią gruodžio popietę saulė nešvietė, todėl rašytojui buvo lengviau atsiplėšti nuo rašomojo stalo. Vakaruose dar matoma šviesa jau sunkiai beprasiskverbė į antro aukšto koridorių. Denis tik su vienomis kojinėmis nutapsėjo į tėvo miegamąjį. Kai virėjo nebūdavo namuose, sūnus dažnai užeidavo į tą kambarį pažiūrėti momentinių nuotraukų, kurias Dominikas buvo prismeigęs prie penkių ant sienų kabančių skelbimų lentų.

Tėčio miegamajame stovėjo senoviškas rašomasis stalas su stalčiais; Denis žinojo, kad tuose stalčiuose guli šimtai nuotraukų. Lupitos padedamas, Dominikas vis pakeisdavo prie skelbimų lentų prismeigtus atvaizdus; jis neišmetė nė vieno – nusegtus nuo lentų sudėdavo į kurį nors stalčių. Paskui jau antrą (ar trečią) kartą prismeigtos nuotraukos vėl atrodydavo kaip naujos, – kad jos ne pirmąkart atsidūrė ant sienų, galėjai suprasti tik iš daugybės beveik neįžiūrimų skylučių.

Prie skelbimų lentų prismeigtos kai kur viena ant kitos užeinančios nuotraukos buvo kažkaip keistai sudėliotos, bet gal pagal temą, – Denis galvojo, ar jas taip sudėlioti nusprendė Dominikas, ar Lupita, nes jis suprato, jog be meksikietės namų tvarkytojos pagalbos tėtis negalėtų taip dažnai nukrapštyti vienų nuotraukų ir prismeigti kitų. Tai buvo nelengvas darbas; be to, kadangi skelbimų lentos kabėjo gana aukštai, reikėjo užsiropšti ant sofos atramos arba pasistoti ant kėdės, kad pasiektum patį viršų, – vargu ar šlubas virėjas būtų galėjęs tai padaryti. (Turėdamas omeny, kiek Lupita sveria ir kiek jai gali būti metų, Denis baiminosi, kad ji nenuvirstų, balansuodama ant sofos arba ant kėdės.)

Nors jo vaizduotė buvo tikrai laki, Denis Andželas niekaip neperprato tėvo mąstymo; viena ant kitos užeinančių nuotraukų seka atrodė nepaaiškinama nei chronologiškai, nei vizualiai. Senoje nespalvotoje fotografijoje stulbinamai jaunas Kečumas Tvisted Riveryje, virėjo namo virtuvėje, kurią Denis kuo aiškiausiai prisiminė, lyg ir šoko su Indėne Džeine. Tai, kad ši sena fotografija sugretinta su Ajovoje daryta (spalvota) Denio ir Džo (dar tik pradedančio vaikščioti) nuotrauka, buvo tiesiog nesuvokiama, – Denis tik prisiminė, jog toje nuotraukoje buvo ir Keitė; virėjas ją gudriai uždengė Karmelos ir Polo Polkario, stovinčių priešais picų kepimo krosnį „Vicino a Napoli“ restorane, atvaizdu; juos tada tikriausiai fotografavo Tonis Molinaris arba senasis Džiuzė Polkaris.

Lygiai taip pat Vermontas iš dalies dengė Bostoną, arba atvirkščiai, – „Avellino“ ir „Pas Mao“ vaizdai buvo, matyt, dažnai sukeičiami, o azijiečių veidai iš paties virėjo interliudo Ajovoje atsidūrę šalia dabar pažįstamų torontiečių. Senoji „Maxim’s“ kavinė ir „Bastringue“ vakarinėje Karalienės gatvės dalyje – prismeigtos greta Kečumo viename ar kitame savotiškame namelyje ant ratų, pikapo kėbule, arba šalia Džo, Kolorado universiteto studento, dažnai su slidėmis arba dalyvaujančio kalnų dviračių lenktynėse. Buvo netgi viena Makso, su kuriuo Džo draugavo Ajova Sityje, nuotrauka, – to Makso, kurio (kartu su Džo) skersgatvyje už Korto gatvės namo vos neužmušė pralėkęs mėlynas mustangas. Abiejų aštuonmečių berniukų portretas kažkodėl buvo prismeigtas šalia jaunojo kulinarijos meistro Silvestro, į abu skruostus bučiuojamo padėjėjų – Džoisės ir Kristinos.

Denis galvojo, ar gali būti, kad daugumą nuotraukų Lupita prismeigė ne tik savo putliomis rankomis, bet ir pagal savo nuožiūrą? Tada būtų aišku, kodėl nuotraukos sudėliotos tarytum kaip pakliūva, – na, jei tą koliažą Lupita kūrė, kaip pati norėjo, jei virėjas beveik nesikišo. (Rašytojui dar dingtelėjo, jog tada būtų aišku ir kodėl nė vienas Kečumo atvaizdas nebuvo padėtas į stalčių – nuo to laiko, kai Lupita pradėjo dirbti jųdviejų su tėčiu namuose.)

Kaip aštuoniasdešimt trejų metų medkirtys galėjo padaryti tokį romantišką įspūdį septintą dešimtį pradėjusiai meksikietei namų tvarkytojai? – galvojo Denis. Virėjui ta mintis, regis, kėlė šleikštulį; juk Lupita Kečumą matė gal tik du ar tris kartus.

– Čia viskas todėl, kad Lupita tokia uoli katalikė! – kartą sušuko Dominikas.

Denis žinojo, kad, jo tėčio manymu, sveiko proto moteris žavėtis Kečumu gali nebent dėl kokių nors prietarų arba dar absurdiškesnių priežasčių.

Dabar, jau savo miegamajame, Denis persirengė mankštos drabužiais. Jo miegamajame Džo nuotraukų nebuvo; Denis Andželas sunkiai užmigdavo ir be žuvusio sūnaus atvaizdų. Jis retai kada išeidavo iš namo Kliuni alėjoje, nebent vakarais – papietauti arba pažiūrėti kokio filmo, – o jo tėtis vakarais dažniausiai dirbdavo. Kadangi buvo jau beveik pensininkas, Dominikas darbą restorane paprastai baigdavo ir namo miegoti kiekvieną vakarą grįždavo iki pusės vienuoliktos ar vienuoliktos, netgi kai „Patrice“ būdavo sausakimšas; taip elgdamasis Dominikas iš tikrųjų jautėsi jau pusiau išėjęs į pensiją.

Kai Denis kur nors iškeliaudavo pristatyti savo knygos arba šiaip būdavo išvykęs iš Toronto, virėjas užeidavo į jo miegamąjį – tiesiog tam, kad prisimintų, kaip viskas galėjo būti, jei Džo nebūtų žuvęs. Dominikui Bačiagalupui būdavo skaudu matyti, kad jo mielasis Denielis savo miegamajame neturi jokių kitų nuotraukų, tik scenaristės Šarlotės Terner, kuri buvo penkiolika metų už jį jaunesnė, – o iš pažiūros tai dar daugiau. Šarlotei buvo tik dvidešimt septyneri, kai ji susipažino su keturiasdešimt dvejų metų Denieliu – aštuoniasdešimt ketvirtaisiais. (Netrukus po to, kai virėjas su sūnumi persikėlė į Kanadą. Tada buvo ką tik išleistas romanas „Į rytus nuo Bangoro“, o Džo baigė pirmą Kolorado universiteto kursą.) Šarlotė buvo tik aštuoneriais metais vyresnė už Džo, labai jaunai atrodanti dvidešimt septynerių metų mergina.

O dabar ji – jaunai atrodanti keturiasdešimt trejų metų moteris, galvojo virėjas. Dominikas nuliūsdavo, žiūrėdamas į Šarlotės nuotraukas ir prisimindamas, kaip jam patiko ta mergina; virėjas neabejojo, kad Šarlotė būtų buvusi puiki žmona vienišam jo sūnui.

Tačiau taip jau jie susitarė. Šarlotė norėjo vaikų. „Nors vieno vaikelio, jeigu daugiau negali“, – sakė ji Deniui, ir Denis pažadėjo, kad ją apvaisins ir turės su ja vaiką. Buvo tik viena sąlyga. (Na, gal žodis „sąlyga“ čia netinka, gal tai buvo tiesiog prašymas.) Ar Šarlotė galėtų palaukti, kol Džo baigs universitetą? Tada Džo buvo likę dar trys Kolorado universiteto kursai, bet Šarlotė sutiko palaukti; jai bus tik trisdešimt, kai Džo gaus bakalauro laipsnį. Be to, kaip virėjas prisiminė, Šarlotė su Denieliu nepaprastai mylėjo vienas kitą. Juodu jautėsi labai laimingi drauge; tie treji metai neatrodė toks jau ilgas laikas.

Dvidešimt septynerių metų Šarlotė Terner mėgdavo sakyti, labai dramatiškai, kad „visą savo gyvenimą“ gyveno Toronte. Dar svarbiau buvo tai, kad ji niekada negyveno su jokiu „draugu“ – netgi neturėjo vaikino, su kuriuo būtų draugavusi ilgiau negu pusę metų. Tada, kai susipažino su Deniu, Šarlotė gyveno savo mirusios senelės name Forest Hile; jos tėvai norėjo senelės namą parduoti, tačiau ji juos įkalbėjo, kad leistų jai tą namą nuomotis. Kai ten gyveno senelė, namas buvo netvarkingas, užgriozdintas visokiais daiktais, bet Šarlotė senus baldus išpardavė iš varžytynių, pirmame aukšte įsirengė darbo kambarį ir nedidelę filmų peržiūros salytę; viršuje, kur buvo tik viena vonia, tris mažus, iš esmės niekam nereikalingus kambarius pertvarkė į vieną didelį miegamąjį. Namuose valgio Šarlotė neruošė, o vakarėliams tas namas išvis nebuvo tinkamas; taigi senovišką senelės virtuvę ji paliko, kokia buvo, – jai visiškai pakako ir tokios. Nė vienas iš epizodinių Šarlotės vaikinų nė karto nenakvojo tame name, – Denis buvo pirmas, – ir Šarlotė iš tikrųjų taip ir neapsigyveno su Deniu jo namuose Kliuni alėjoje.

Virėjas siūlėsi išsikraustysiąs. Jis bijojo, kad trukdys sūnui; Dominikas žūtbūt troško, kad Denielio santykiai su Šarlote klostytųsi sėkmingai. Bet Šarlotė nenorėjo net girdėti kalbų apie Denio tėčio „iškeldinimą“, kaip ji sakė, – bent jau iki vestuvių, kurias jie planavo iš anksto, nors iki numatyto laiko – aštuoniasdešimt septintųjų birželio, kai Džo bus baigęs universitetą, – dar buvo likę dveji metai. Džo turėjo būti Denio pabrolys.

Tada atrodė, kad jie elgiasi protingai, atidėdami vestuves – ir Šarlotės nėštumą, ir kūdikio atsiradimą namuose. Denis norėjo „paganyti“ Džo, kol šis baigs studijas, – taip rašytojas sakė. Tačiau Toronte buvo žmonių, šį tą žinančių apie ankstesnius Šarlotės santykius su vyrais; jie būtų galėję lažintis, kad dvejus metus atidėliojamos vestuvės išvis neįvyks arba kad jaunoji scenaristė, išvykusi į vieną iš daugybės savo kelionių į Los Andželą, tiesiog negrįš. Vargu ar per tuos trumpus trejus metus, kai jie bendravo, Šarlotė buvo į Denio miegamojo spintą pasidėjusi kokį drabužėlį, nors jo namuose Kliuni alėjoje ji nakvodavo dažniau negu Denis pas ją, Forest Hile. Bet Denio vonios kambaryje ji laikė kelis savo tualeto reikmenis ir nemažai kosmetikos.

Ir Šarlotė, ir Denis keldavosi anksti, ir kol Šarlotė rūpindavosi savo plaukų bei odos grožiu, – virėjas staiga prisiminė, kad jos oda buvo itin graži, – Denis paruošdavo pusryčius. Paskui Šarlotė iš Jango gatvės metro traukiniu važiuodavo iki Sent Klero, o iš ten pėsčia grįždavo į savo namus Forest Hile, kur dirbdavo visą dieną.

Šarlotė visada sakydavo, kad netgi kai jie susituoks, ji turės darbo vietą kur nors kitur, ne namuose Kliuni alėjoje. („Be to, čia netilptų visi mano drabužiai, – kartą pasakė ji Deniui. – Net kai tavo tėtis išsikraustys, man reikės bent jau kokio nors kabineto, jeigu ne viso namo, kur galėčiau laikyti drabužius.“)

Tie Šarlotės drabužiai darė apgaulingą įspūdį, dažnai prisimindavo Dominikas, – ypač kai žiūrėdavo į jos nuotraukas. Iš tiesų, kaip ir Denis romanus, Šarlotė savo scenarijus rašė apimta tikrų tikriausios darbo manijos, – taip buvo ir kai ji pasisiūlė inscenizuoti „Į rytus nuo Bangoro“; kaip tik dėl to Šarlotė ir susipažino su Deniu.

Šarlotė žinojo, kaip tvirtai Denis Andželas laikosi savo nuostatos dėl teisių kurti filmus pagal jo romanus pardavimo; ji buvo mačiusi visus interviu, kur Denis sakė, kad kas nors pirmiau turėtų parašyti „daugmaž tinkamą adaptaciją“, ir tik tada jis galbūt parduotų teisę kurti filmą pagal vieną ar kitą savo knygą.

Ta aukšta dvidešimt septynerių metų mergina – virėjas prisiminė, kad ji buvo visa galva aukštesnė už Denielį, taigi ir ūgiu, ne tik amžiumi, artimesnė Džo negu Deniui ar jo tėčiui, – sutiko parašyti pirmąjį „Į rytus nuo Bangoro“ scenarijaus variantą paprasčiausiai „bandydama laimę“. Kol kas niekas niekam nemokės jokių pinigų ir neperleis jokių teisių; jeigu Šarlotės parašytas scenarijus Deniui nepatiks, ji tiesiog žinos, kad jai nepasisekė.

– Turbūt jau aiškiai įsivaizduojate, kaip šitą romaną paversite filmu, – tarė Denis Šarlotei, kai jie susipažino. (Jis jai buvo sakęs, kad nepriešpiečiauja. Juodu susitiko papietauti „Bastringue“ restorane, kur – tais laikais – Denis valgydavo gal tris ar keturis vakarus per savaitę.)

– Ne, aš tik noriu tai padaryti – dar nežinau kaip, – atsakė Šarlotė. Ji, su akiniais tamsiais rėmeliais, atrodė labai stropi, tačiau jos kūnas – anaiptol ne kaip knygų graužikės; Šarlotė buvo ne tik aukšta, bet ir gundomai apkūni. (Turbūt svėrė keliais kilogramais daugiau negu Denielis, kaip dabar prisiminė virėjas.) Keista, kad tokia apkūni mergina vilki rausva suknele, pagalvojo Denis tą pirmą vakarą. Šarlotės lūpos buvo padažytos tokia pat rausva spalva, bet Šarlotė juk dažnai su darbo reikalais lankydavosi Los Andžele; netgi aštuoniasdešimt ketvirtaisiais ji atrodė kaip Los Andželo, o ne Toronto gyventoja.

Deniui iš tikrųjų patiko pirmasis jos parašyto „Į rytus nuo Bangoro“ scenarijaus variantas – taip patiko, kad jis net nusprendė teisę kurti filmą pagal šį romaną Šarlotei Terner parduoti už vieną Kanados dolerį, kuris tada buvo maždaug septyniasdešimt penkių JAV centų vertės. Juodu drauge aptarė visus paskesnius scenarijaus variantus, taigi Denis pats matė, kaip stropiai Šarlotė dirba. Tada Denio darbo kambarys buvo pirmame namo aukšte – dabar jis ten įsirengęs nedidelę sporto salę. Juodu su Šarlote dirbdavo ir ten, ir jos senelės name Forest Hile. Filmas buvo sukurtas tik po penkiolikos metų, tačiau „Į rytus nuo Bangoro“ scenarijų jie parašė per keturis mėnesius; per tą laiką Šarlotė Terner ir Denis Andželas tapo pora.

Denio miegamajame, kuris buvo tarsi koks Šarlotės memorialinis muziejus, kaip trečiame aukšte esantis darbo kambarys – Džo šventovė, virėjas dažnai stebėdavosi, kaip švariai Lupita nušluosto dulkes nuo visų įrėmintų sėkmę pelniusios scenaristės nuotraukų. Dauguma tų nuotraukų buvo darytos per tuos trejus metus, kuriuos Denielis praleido su Šarlote; daugelyje įamžintos trumpų vasaros mėnesių prie Huronų ežero akimirkos. Kaip ir kai kurios kitos torontiečių šeimos, Šarlotės tėvai Karaliaus Jurgio įlankoje turėjo nuosavą salą; Šarlotės senelis atseit laimėjo tą salą lošdamas pokerį, bet kai kas sakė, kad jis ją gavo mainais už automobilį. Kadangi Šarlotės tėvas sirgo mirtina liga, o jos motina (gydytoja) jau buvo beišeinanti į pensiją, Šarlotė turėjo paveldėti tą salą, esančią netoli Puant o Barilio stoties. Virėjas prisiminė, kad Denielis labai mėgo tą salą. (Dominikas toje Karaliaus Jurgio įlankos saloje buvo tik vieną kartą; jam ten nepatiko.)

Savo miegamajame virėjas prie skelbimų lentų vis prismeigdavo tik tas Šarlotės nuotraukas, kuriose ji buvo su Džo, nes Denielis nebūtų galėjęs užmigti, jeigu jo miegamajame būtų buvę žuvusio sūnaus atvaizdų. Virėjas žavėjosi matydamas, kaip nepavydžiai Šarlotė mylėjo Džo; ir Džo suprato, koks jo tėvas laimingas su ja; Džo Šarlotė patiko nuo pat pradžių.

Šarlotė nemokėjo slidinėti, bet neprieštaraudavo dėl žiemos savaitgalių ir Kalėdų atostogų Vinter Parke, kur virėjas kalno papėdėje stovinčiame slidininkų namelyje ruošdavo nuostabius pietus. Vinter Parko restoranai buvo neblogi – pakankamai geri Džo ir jo draugams iš universiteto, – bet jie neatitiko virėjo reikalavimų; be to, Dominikas Bačiagalupas džiaugdavosi galėdamas taisyti pietus savo vaikaičiui; berniukas pernelyg retai atvažiuodavo į Kanadą, bent jau Dominiko manymu. (Taip manė ir rašytojas Denis Andželas.)

Dabar vėlyvos gruodžio popietės šviesa jau galutinai išblėso; Denis, išsitiesęs ant kilimėlio savo sporto salėje, pro langus matė ir tamsą, ir joje išryškėjusius miesto žiburius. Kadangi seniau čia buvo jo darbo kambarys, – o Denis, jau būdamas vyresnis, rašydavo tik dieną, – ant langų nebuvo užuolaidų. Žiemos mėnesiais Denis dažniausiai mankštindavosi jau sutemus, tačiau jam nerūpėjo, kad kaimynai galbūt mato, kaip jis naudojasi aerobiniais treniruokliais arba kilnoja svarmenis. Ir kai čia buvo darbo kambarys, ir vėliau, kai Denis įsirengė sporto salę, jis kaip tik čia buvo fotografuojamas ir kalbėdavosi su žurnalistais, nes niekada jų neįsileisdavo į savo darbo kambarį trečiame aukšte.

Šarlotė sakydavo, kad kai tik jie susituoks, ji tame kambaryje pakabins užuolaidas arba portjeras, bet kadangi vedybos buvo atšauktos, – o kartu ir visa kita, – to kambario langai taip ir liko pliki. Tai buvo keistoka sporto salė, nes palei sienas tebestovėjo knygų lentynos; netgi išsikraustęs dirbti į buvusį Džo miegamąjį, į trečią aukštą, Denis daugelį savo knygų paliko tame pirmo aukšto kambaryje.

Kai Denis su tėčiu namuose Kliuni alėjoje rengdavo kviestinius pietus, svečiai sporto salėje palikdavo paltus; užmesdavo juos ant bėgtakio turėklų, ant „StairMaster“ žingsniuoklio arba ant stacionaraus dviračio ir dar sukraudavo į krūvą ant svorių kilnojimo suoliuko. Negana to, tame kambaryje visada būdavo pora rašomųjų lentelių su spaustukais, didelė balto rašomojo popieriaus šūsnis ir daugybė rašiklių. Kartais Denis, pavakary mindamas stacionaraus dviračio pedalus arba eidamas bėgtakiu, kai ką užsirašydavo. Jo kelių sąnariai jau buvo susidėvėję nuo besaikio bėgiojimo, bet jis vis dar galėjo gana greitai eiti bėgtakiu, o mindamas dviratį arba mankštindamasis ant „StairMaster“ žingsniuoklio išvis nejausdavo kelių skausmo.

Kaip penkiasdešimt aštuonerių metų vyriškis, Denis buvo dar visai neblogos sportinės formos; dar gana lieknas, nors ir priaugęs kelis kilogramus nuo tada, kai vėl pradėjo gerti alų ir raudonąjį vyną, kad ir saikingai. Jei Indėnė Džeinė būtų buvusi gyva, ji Deniui būtų sakiusi, kad tiek mažai sveriančiam žmogui netgi pora bokalų alaus ir viena ar dvi taurės raudonojo vyno jau yra per daug. („Na, jeigu jau kalbam apie ugninį vandenį, tai ta indėnė tikrai būdavo griežta“, – visada sakydavo Kečumas; jis pats nejautė jokio saiko, netgi būdamas aštuoniasdešimt trejų.)

Nežinia, kada Kečumas atvažiuos švęsti Kalėdų, – dabar galvojo Denis, iš lėto kilnodamas kojas ant „StairMaster“ žingsniuoklio; Kečumas prieš Kalėdas tiesiog pasirodydavo, nieko iš anksto nepranešęs. Buvo keista, kad Kečumas, kuris kaip koks pamišėlis keliolika kartų per savaitę siuntė Deniui ir jo tėčiui faksus ir vis dar skambindavo jiems kada sugalvojęs, ir dieną, ir naktį, šitaip slapukauja prieš leisdamasis į keliones – ne tik į Torontą švęsti Kalėdų, bet ir medžioti į kitas Kanados vietas. (Važiuodamas medžioti, – ne į Kvebeką, o į Ontarijo provincijos šiaurę, – Kečumas kartais užsukdavo ir į Torontą.)

Medžioti Kečumas pradėdavo rugsėjo mėnesį – tada Koaso apygardoje prasideda meškų sezonas. Senasis medkirtys tvirtino, kad Naujajame Hampšyre gyvena gerokai daugiau negu penki tūkstančiai juodųjų meškų, o kasmet „tų padarų“ sumedžiojama „tik kokie penki ar šeši šimtai“; daugiausia meškų nušaunama šiaurėje ir centrinėje valstijos dalyje, ir Baltuosiuose kalnuose. Su šunimi, minėtuoju „puikiu gyvuliu“, – dabar jau buvo galima spėti, kad to pirmo „puikaus gyvulio“ vaikaičiu (arba provaikaičiu), – Kečumas meškas medžioti galėdavo nuo antros rugsėjo savaitės iki spalio pabaigos.

Tą šunį, mišrūną, Kečumas vadino Volkerio mėlynkailiu. Jis buvo aukštas, ilgakojis kaip Volkerio fokshaundas, bet melsvai pilko dėmėto kailio – ir toks pat greitas, kokie būna mėlynkailiai kunhaundai. Kečumas visus savo Volkerio mėlynkailius pirko kažkokioje šunų veisykloje Tenesyje; visada išsirinkdavo patiną ir pavadindavo Drąsium. Tas šuo niekad nelodavo, bet urgzdavo per miegus, – Kečumas tvirtino, kad jo šuo išvis nemiega, – o persekiodamas mešką Drąsius liūdnai skalydavo.

Naujajame Hampšyre meškų medžioklės sezono pabaiga beveik sutapdavo su elnių medžiokle pro žiotis užtaisomais šautuvais – tas laikas buvo neilgas, tik spalio pabaiga ir pirma lapkričio savaitė. Įprastiniais šautuvais elniai dar būdavo medžiojami visą lapkritį, iki gruodžio pradžios, bet nušovęs elnią Koaso apygardoje (visada bent vieną paklodavo pro žiotis užtaisomu šautuvu), Kečumas iškart lėkdavo į šiaurę, į Kanadą; ten elnių medžioklė įprastiniais šautuvais baigdavosi anksčiau.

Virėjo senasis medkirtys taip ir nesudomino elnių medžiokle; Dominikui nepatiko nei šautuvai, nei elnienos skonis, be to, ir šlubuoti po miškus jam būtų buvę nelengva. Bet kai Denis su tėčiu persikėlė į Kanadą ir susipažino su Šarlote Terner, jie Kečumą pasikvietė į Šarlotės salą Huronų ežere; tai buvo pirma Denio ir Šarlotės, kaip poros, vasara; jų pakviestas, toje Karaliaus Jurgio įlankos saloje tada svečiavosi ir virėjas. Kaip tik tada ir ten – Ternerių saloje, tūkstantis devyni šimtai aštuoniasdešimt ketvirtųjų rugpjūčio mėnesį – Kečumas Denį įkalbėjo pamėginti medžioti elnius.

Dominikas Bačiagalupas negalėjo pakęsti neišvengiamo vasarotojų gyvenimo tose Karaliaus Jurgio įlankos salose kaimiškumo – aštuoniasdešimt ketvirtaisiais Šarlotės šeima vis dar naudojosi lauko išviete. Vasarnamyje buvo įtaisytos propaninės lempos, jie turėjo propaninį šaldytuvą, bet vandens, kiek reikėdavo, atsinešdavo (kibirais) iš ežero.

Be to, atrodė, kad ir pagrindinį vasarnamį, ir du greta esančius miegamuosius namelius Šarlotės šeima apstatė iš namų Toronte kažin kada kartu su apdužusiais indais atgabentomis nebereikalingomis sofomis ir baisiai nepatogiomis lovomis; dar blogiau, virėjo manymu, buvo tai, kad Karaliaus Jurgio įlankos saliečiai tarytum iš tradicijos laikėsi tokios nemalonios gyvensenos. Į visas naujoves – tokias kaip elektra, karštas vanduo ar klozetas – jie kažkodėl žiūrėjo niekinamai.

Bet labiausiai virėjas pasibaisėjo pamatęs, ką jie valgo. Maisto produktai, kuriais galėjai apsirūpinti Puant o Barilio stotyje, – ypač tie, kurie buvo laikomi „šviežiais“, – pasirodė esą tik patys paprasčiausi, ir visi viską kepė ant rėmo virš atviros ugnies lauke, degino iki juodumo.

Tą pirmą ir vienintelį kartą svečiuodamasis Ternerių saloje, Dominikas elgėsi mandagiai ir padėjo tvarkytis virtuvėje, – kiek galėjo tai pakęsti, – bet po ilgo savaitgalio virėjas grįžo į Torontą ir lengviau atsiduso, žinodamas, kad niekada nebeklibikščiuos per tas šlykščias uolas ir išvis nebekels kojos ant Puant o Barilio stoties prieplaukos.

„Čia viskas per daug primena Tvisted Riverį – Virėjukas tokių vietų nemėgsta“, – paaiškino Kečumas Šarlotei ir Deniui, kai Dominikas išvyko atgal į miestą. Medkirtys tai pasakė lyg prašydamas, kad jie nepyktų ant jo seno bičiulio, tačiau ir Denis į gyvenimą saloje iš pradžių žiūrėjo beveik taip pat kaip jo tėtis. Skirtumas buvo tik tas, kad Denis su Šarlote jau buvo aptarę, ką saloje pakeis, – kai Šarlotės tėtis numirs (o gal ir anksčiau) ir kai jos mama nebegalės saugiai įlipti bei išlipti iš katerio ir per tas dantytas uolas nusigauti nuo prieplaukos iki pagrindinio vasarnamio.

Denis vis dar rašė senoviška rašomąja mašinėle; jis turėjo penkias ar šešias „IBM Selectrics“ mašinėles, kurios nuolat gesdavo ir būdavo taisomos. Toms mašinėlėms reikėjo elektros. Šarlotei norėjosi karšto vandens – ji seniai svajojo apie tokius prabangos dalykus kaip lauko dušas ir didžiulė vonia, ką jau kalbėti apie kelis klozetus. Būtų malonu kartais ir pasišildyti elektra, nusprendė Denis su Šarlote, nes naktimis neretai būdavo šalta, netgi vasarą, – jie buvo toli šiaurėje, – be to, jie juk netrukus turės kūdikį.

Denis dar norėjo pasistatyti „rašymo būdelę“, kaip jis vadino, – neabejotinai prisimindamas tą, kurią turėjo buvusioje ūkininko sodyboje, Vermonte, – o Šarlotė svajojo apie didžiulę dengtą verandą su tinkleliais nuo vabzdžių, tokią didelę, kad sujungtų pagrindinį vasarnamį su abiem greta esančiais miegamaisiais nameliais, kad niekam nereikėtų lįsti į lauką, kai lyja lietus (arba susidurti su uodais, visada užplūstančiais sutemus).

Kitaip sakant, Denis su Šarlote planavo, ką ten darys, – kaip planuoja visos įsimylėjėlių poros. Šarlotė nuo vaikystės mėgo leisti vasaras toje saloje; o Denį turbūt žavėjo tos vietos galimybės, gyvenimas su Šarlote, kokį jis įsivaizdavo.

O, planai, planai, planai – mes visada planuojame, ką darysime ateityje, neabejodami, kad ta ateitis bus! Tiesą sakant, įsimylėjėlių pora nelaukė, kada Šarlotės tėtis numirs, o mama nebepajėgs įveikti gyvenimo Huronų ežero saloje sunkumų. Per kitus dvejus metus Denis su Šarlote įsivedė elektrą, pasirūpino, kad būtų karšto vandens, įsirengė klozetus – netgi Šarlotės išsvajotą lauko dušą ir didžiulę vonią, ką jau kalbėti apie milžinišką dengtą verandą. Be to, buvo ir dar keli – Kečumo pasiūlyti – patobulinimai; senasis medkirtys, kai pirmą kartą svečiavosi Karaliaus Jurgio įlankoje, Ternerių saloje, apie tai kalbėdamas kaip tik ir vartojo žodį „patobulinimai“. Aštuoniasdešimt ketvirtųjų vasarą Kečumas buvo guvus šešiasdešimt septynerių metų vyriškis – dar gana jaunas, kad ir pats dar šį tą planuotų.

Tą vasarą Kečumas atsivežė šunį. Tas „puikus gyvulys“ buvo budrus kaip voverė, nuo pat pirmos akimirkos, kai tik jo letenos atsidūrė ant pagrindinės salos prieplaukos.

– Kažkur čia yra meška – Drąsius iškart pajunta meškas, – tarė Kečumas. Kaklą įtempusio šuns gūbrys (ta vieta, kur šiaip būna daug laisvos odos) pasišiaušė; šuo nė per žingsnį nesitraukė nuo Kečumo, sekė jį kaip šešėlis. Drąsius buvo tikrai ne toks šuo, kokius norisi paglostyti.

Kečumui vasaros nepatikdavo; jis nežvejojo, netupinėjo apie valtis. Senasis rąstų plukdytojas nelabai mokėjo plaukti. Karaliaus Jurgio įlankoje, Ternerių saloje, Kečumas tiesiog įsivaizdavo, kaip ta vieta turėtų atrodyti vėlyvą rudenį ir visą ilgą žiemą, ir pavasarį, kai suaižėja ledas.

– Galiu lažintis, kad čia daug elnių, – tarė senasis medkirtys; jis tebestovėjo ant prieplaukos, buvo ką tik atvykęs, dar nepasiėmęs iš katerio savo daiktų. Atrodė, kad Kečumas, kaip ir jo šuo, uodžia orą, tikėdamasis suuosti mešką. – Indėnų žemė, – pritariamai pasakė Kečumas. – Na, bent jau buvo indėnų, kol tie prakeikti misionieriai nesugalvojo apkrikštyti sumautų miškų.

Kečumas vaikystėje buvo matęs kelias senas, nespalvotas Gor Bėjuje, prie Manitulino salos susigrūdusios plukdomos medienos nuotraukas. Dvidešimto amžiaus pradžioje medienos verslas Karaliaus Jurgio įlankoje klestėjo; Kečumas buvo daug apie tai girdėjęs ir puikiai įsiminęs miško ruošos ciklus. (Rudens mėnesiais kerti medžius, tiesi kelius ir ruoši upių intakus pavasariniam plukdymui – visa tai darai iki pirmo sniego. Žiemą toliau kerti medžius ir per sniegą tempi arba rogėmis veži rąstus prie vandens. Pavasarį upeliais ir upėmis plukdai juos į įlanką.)

– Tačiau iki dešimtojo dešimtmečio visi jūsų miškai upėmis plaukė į Jungtines Valstijas – argi ne? – paklausė Kečumas Šarlotės. Tas klausimas ją nustebino; ji nežinojo, užtat žinojo Kečumas.

Šiaip ar taip, miško ruoša visur panaši. Didieji miškai buvo iškirsti; fabrikai sudegė iki pamatų arba buvo nugriauti. „Fabrikai sunyko tik per aplaidumą“, – sakydavo Kečumas.

– Gal meška kurioje nors gretimoje saloje, – dairydamasis tarė Kečumas. – Drąsius ne toks sunerimęs, koks būtų, jeigu ji vaikščiotų kur nors čia.

(Deniui ir Šarlotei tas lieknas medžioklinis šuo atrodė jau toks sunerimęs, tarsi meška vaikščiotų ant prieplaukos.)

Vėliau paaiškėjo, kad tą vasarą meška pastebėta Barklio saloje. Jai nebūtų buvę sunku atplaukti iš tos netolimos salos, – Denis su Kečumu pamėginę pamatė, kad gali ten tiesiog nubristi, – tačiau Ternerių saloje meška taip ir nepasirodė, gal todėl, kad užuodė Kečumo šunį.

– Ką nors išsikepę, nudeginkite nuo grotelių riebalus, – patarė Kečumas. – Neišneškite šiukšlių į lauką, vaisius laikykite šaldytuve. Palikčiau jums Drąsių, bet man jo reikia, kad mane prižiūrėtų.

Šalia užpakalinės prieplaukos stovėjo negyvenamas rąstinis namelis, pirmas Ternerių saloje suręstas pastatas. Šarlotė jį aprodė Kečumui. Tinkleliai nuo vabzdžių buvo šiek tiek apiplyšę, viena dviaukštės lovos dalis nukelta nuo kitos, abi suglaustos, sukaltos vinimis, uždėtas platus, šonuose išsikišęs čiužinys. Antklodė ant lovos sukapota kandžių, čiužinys apipelijęs; tame namelyje niekas neapsistodavo nuo tada, kai Šarlotės senelis nustojo lankęsis saloje.

Šarlotė sakė, jog tai buvo jo namelis, o kai senukas mirė, joks kitas Ternerių šeimos narys nė artyn nėjo prie to aptriušusio pastato, kuriame, pasak Šarlotės, vaidenosi (bent jau ji taip manė, kai buvo maža).

Šarlotė patraukė į šalį nubrizgusį, purviną kilimą; norėjo Kečumui parodyti slaptas nuleidžiamąsias duris grindyse. Namelis stovėjo ant cementinių polių, nekiek aukštesnių už šlakbetonio blokus, – be pamatų, – o po slaptomis durimis nebuvo nieko, tik plika žemė, per kokias tris pėdas žemiau grindų. Kadangi aplinkui augo pušys, jų spyglių vėjas buvo prinešęs ir po nameliu, todėl žemė atrodė apgaulingai minkšta.

– Mes taip ir nežinom, kam seneliui reikėjo šitų durų, – pasakė Kečumui Šarlotė, – bet kadangi jis mėgo lošti kortomis, įtariam, jog čia slėpė pinigus.

Drąsius uostinėjo tą duobę po grindimis, kai Kečumas paklausė:

– Gal tavo senelis buvo medžiotojas, Šarlote?

– O, taip! – sušuko Šarlotė. – Kai mirė, pagaliau išmetėm visus jo šautuvus.

(Kečumas krūptelėjo.)

– Na, tai čia mėsos sandėliukas, – pasakė jis Šarlotei. – Neabejoju, kad tavo senelis čia lankydavosi ir žiemą.

– Taip, tikrai! – sužavėta tarė Šarlotė.

– Gal po elnių medžioklės sezono, kai įlanka būdavo užšalusi, – garsiai mąstė Kečumas. – Manau, kad kai nušaudavo elnią... o jūsų raitieji farai tikrai išgirsdavo, kai kas nors šaudydavo, nes čia žiemą, kai visur šitiek sniego, turėtų būti itin tylu... ir kai tie farai atlėkdavo ir klausdavo, į ką jis šovė, tavo senelis tikriausiai ką nors sugalvodavo. Sakydavo, kad šovė į orą, kokiai nors voverei virš galvos, nes tos voverės krebždėjimas jį varė iš proto, arba kad elnių banda skabė jo mėgstamus kedrus, todėl jis šovė jiems virš galvų, kad eitų skabyti kedrų kieno nors kito saloje... ir visą tą laiką, kol jis kalbėdavo, elnias, kurį tavo senelis jau būdavo išdarinėjęs virš šitos duobės, kad sniege nebūtų kraujo... virš duobės, kurioje paskui šaldė mėsą... na, supranti, ką noriu pasakyti, Šarlote? – paklausė Kečumas. – Šita duobė – brakonieriaus mėsos sandėliukas! Juk sakiau – čia daug elnių, galiu lažintis.

Kečumas su Drąsium apsistojo tame aptriušusiame namelyje – jiems nerūpėjo, kad ten gal vaidenasi. („Po velnių, daugumoje vietų, kur gyvenau, vaidenasi“, – pasakė Kečumas.) Naujesni miegamieji nameliai senajam medkirčiui nepatiko; o dėl apiplyšusių senojo rąstinio namelio langų tinklelių, tai Kečumas pareiškė: „Jei neįkanda nė vienas uodas, negali sakyti, kad esi miške.“ Toje užpakalinėje įlankėlėje buvo daugiau vandens paukščių – narų, – nes ten plaukiojo mažiau valčių; Kečumas ir tai pastebėjo jau pačią pirmą dieną. Jam patiko narų klykavimas. „Be to, Drąsius baisiai gadina orą – juk nenori, kad tau prismardintų miegamuosius, Šarlote!“

Viską apsvarsčiusi, Šarlotė apsiprato su mintimi, kad jos senelis buvo brakonierius. Jis mirė prasigėręs; lošimo skolos ir viskis jį visai nukamavo. Dabar bent jau buvo aišku, kam reikėjo tų durų grindyse; be to, visa tai matydamas, Kečumas netrukus sugalvojo, ką galima patobulinti. Senajam rąstų plukdytojui nė į galvą neatėjo, kad Šarlotė niekada nemąstė apie tai, jog savo mėgstamoje saloje galėtų gyventi ir šaltais žiemos mėnesiais, kai be perstojo pučia žvarbus vėjas, visam laikui nulenkęs medžius, – kai įlanka būna užšalusi ir storai užpustyta, kai aplinkui nėra nė gyvos dvasios, tik retkarčiais pasirodo koks poledinės žūklės mėgėjas ar tie puspročiai, lakstantys ant ežero sniego motociklais.

– Didįjį namą paruošti žiemai nebūtų labai brangu, – pradėjo kalbą Kečumas. – Tik, kai įsirengsite klozetus, būtinai įtaisykite du nuotekų valymo rezervuarus – pagrindinį ir dar vieną, mažesnį, apie kurį niekam nereikia žinoti. Apie miegamuosius namelius nė negalvokite; jų šildymas tikrai daug kainuotų. Apsiribokite didžiuoju namu. Šiokio tokio elektrinio šildymo pakaks, kad neužšaltų klozetas ir kriauklė – ir ta didžiulė vonia, kurios tu nori, Šarlote. Tik reikės apšiltinti vamzdžius, einančius į mažąjį rezervuarą. Tada galėsite naudotis klozetu ir išleisti vandenį iš kriauklės – ir iš vonios. Tik negalėsite pumpuoti iš ežero ir šildyti – bent jau ne propaniniu šildytuvu. Turėsite prasikirsti eketę ir atsinešti vandens kibirais; kiek reikės maudytis ir indams plauti, pasišildysit ant dujinės viryklės. Miegosite, žinoma, didžiajame name – ir jį šildysite daugiausia kūrendami krosnį malkomis. Malkomis kūrenamos krosnies reikės ir tavo „rašymo būdelėje“, Deni, bet daugiau nieko. Užpakalinė įlankėlė – arčiau kranto – užšals pirmiausia; maisto galėsite atsivežti sniego motociklo tempiamomis rogėmis; taip pat į miestelį išvešite šiukšles. Po velnių, nuo kranto į šitą salą galima atšliuožti slidėmis arba ateiti su sniegbačiais, – pridūrė Kečumas. – Tik nereikėtų artintis prie pagrindinio laivakelio, vedančio iš Puant o Barilio stoties. Vargu ar jis saugiai užšąla.

– Kurių galų mums čia lankytis žiemą? – paklausė senojo medkirčio Denis; Šarlotė tik žiūrėjo į Kečumą, nieko nesuprasdama.

– Na, gal apsilankykim šią žiemą, Deni? – pasiūlė rašytojui Kečumas. – Parodysiu, kodėl tau galėtų patikti.

Iš tikrųjų Kečumas norėjo pasakyti ne „žiemą“ – na, ne visai. Jis turėjo omeny elnių medžioklės sezoną, lapkričio mėnesį. Tą pirmą elnių sezoną, kai Denis su Kečumu susitiko Puant o Barilio stoties miestelyje, ledas dar nebuvo tiek storas, kad jie galėtų nuo kranto per užpakalinę įlankėlę nusigauti į Ternerių salą; net su sniegbačiais ar kroso slidėmis nebūtų buvę saugu, o Kečumo sniego motociklas tai jau tikrai būtų nuskendęs. Kečumas atsivežė ne tik tą sniego motociklą bei visokios kelionėse prastu oru praverčiančios įrangos, bet ir šautuvus, o Drąsių paliko namie, – na, tikriau sakant, jis tą „puikų gyvulį“ paliko pas Šešiaskardinę Pamę. Šešiaskardinė turėjo šunų, o Drąsius, pasak Kečumo, jos šunis „pakentė“. (Kečumas dar paaiškino, kad elnių medžioklė šunims „netinka“.)

Tai, kad jie tais pirmais metais negalėjo nusigauti į Šarlotės salą, šiaip ar taip, nebuvo svarbu. Statybininkas visus patobulinimus turėjo baigti tik kitą vasarą; taigi teko atidėti ir Kečumo sumanytą vasarvietės paruošimą žiemai. Statybininką Endį Grantą Kečumas meiliai vadino „vietiniu vaikinu“. Tiesą sakant, Šarlotė su juo užaugo – jie buvo vaikystės draugai. Prieš keletą metų Endis Šarlotės tėvams suremontavo didįjį namą, o vėliau atnaujino abu miegamuosius namelius – taip, kaip norėjo Šarlotė.

Endis Grantas Kečumui ir Deniui pasakė, kur – apie Beifildą – laikosi elniai, o Kečumas jau pažinojo vieną tokį vyruką, pavarde Lablankas, kuris sakėsi esąs medžioklės gidas; Lablankas Kečumui su Deniu parodė vietovę į šiaurę nuo Puant o Barilio, netoli Bing Inleto ir Stil Riverio. Bet neatrodė, kad Kečumui svarbu, kur medžioti; elnių čia buvo visur.

Denis iš pradžių šiek tiek įsižeidė pamatęs, kokį šautuvą Kečumas jam parinko: „Ranger“ modelio vinčesterį, pagamintą Niu Heivene, Konektikute, devintojo dešimtmečio viduryje, – vėliau jų gamyba buvo nutraukta. Tai buvo daugiašūvis dvidešimto kalibro šautuvas su stūmokline spyna, – pasak Kečumo, „pompa“. Denis iš pradžių įsižeidė todėl, kad tas vinčesterio modelis skirtas jaunimui.

– Tu čia nesiraukyk, – pasakė rašytojui Kečumas. – Čia puikus šautuvas naujokui. Kai pradedi medžioti, nereikia jokių įmantrybių. Mačiau keletą bičų, išsitaškiusių kojų pirštus.

Denis spėjo, kad kaip tik dėl kojų pirštų saugumo Kečumas jam patarė visada vinčesteryje turėti tris šovinius – vieną lizde ir dar du vamzdinėje dėtuvėje.

– Nepamiršk, kiek šūvių turi, – mokė Denį Kečumas.

Denis žinojo, kad pirmose dviejose tūtelėse yra stambūs šratai, o toliau jau elninė kulka, kurią Kečumas vadino „žudike“. Nėra jokios prasmės užtaisyti šautuvą daugiau negu trim šoviniais; nesvarbu, kiek telpa.

– Jeigu reikia ketvirto ar penkto šūvio, tai jau aišku, kad nepataikei, – šnekėjo Kečumas. – Elnias seniai nurūkęs.

Naktį Denis gerokai pavargo, stengdamasis neprileisti Kečumo prie baro šiek tiek į pietus nuo Puant o Barilio stoties, palei Šešiasdešimt devintąjį kelią, esančioje „Lario smuklėje“, kur buvo ir motelis. Motelio sienos buvo tokios plonos, kad jie puikiai girdėjo, kaip kažkas gretimame kambaryje dulkinasi.

– Kažkoks šiknius sunkvežimio vairuotojas su kekše, – tą pirmą naktį pareiškė Kečumas.

– Nemanau, kad Puant o Barilyje būtų kekšių, – suabejojo Denis.

– Tai gal čia koks vienos nakties romanas, – spėjo Kečumas. – Tikrai neatrodo, kad būtų susituokę.

Kažkurią kitą naktį kažkokia moteris kniaukė ir kniaukė, kaip katė.

– Ne taip kaip vakar ir užvakar, – tarė Kečumas.

Kad ir kas buvo ta moteris, ji niekaip neužsičiaupė. „Baigiu! Baigiu!“ – vis kartojo.

– Užfiksavai laiką, Deni? Gali būti rekordas, – pasakė Kečumas, bet netrukus nuogas išėjo į koridorių ir padaužė į ilgiausiu pasaulyje orgazmu besimėgaujančių kaimynų duris.

– Klausyk, biče, – tarė senasis rąstų plukdytojas. – Ji tikrai vaidina.

Duris atidaręs vyrukas atrodė grėsmingas ir nusiteikęs muštis, tačiau muštynės – jeigu tai galima taip pavadinti – tuoj pat baigėsi. Kečumas suėmė to vaikino, tespėjusio jam gal tik porą kartų suduoti kumščiu, kaklą kabliu iš už nugaros ir ėmė smaugti.

– Aš nevaidinau! – iš tamsaus kambario suriko moteris, bet dabar jau netgi tas vaikinas ja nebetikėjo.

Denis ne taip įsivaizdavo stovyklavimą be jokių patogumų ir elnių medžioklę su Kečumu. Beje, jeigu jau kalbame apie medžioklę, tai tam, kad Beifilde paklotų savo pirmą elnią, patiną, Deniui prireikė visų trijų šovinių – ir šratų, ir „žudikės“.

– Na, rašytojai turėtų žinoti, kad kartais numirti ne taip jau lengva, Deni, – tepasakė Kečumas.

Kečumas elnią, irgi patiną, nušovė prie Bing Inleto, vienu dvylikto kalibro šautuvo šūviu. Kitą elnių medžioklės sezoną Ontarijo provincijoje jie vėl paklojo du patinus – abu netoli Stil Riverio. Tada Šarlotės saloje jau buvo baigti visi vadinamieji patobulinimai, didysis namas jau paruoštas žiemai. Dar kartą Kečumas su Deniu į Puant o Barilio stotį atvyko vasario pradžioje, kai arčiau kranto esanti įlankėlė jau buvo apsitraukusi dviejų pėdų storumo ledu. Šiek tiek pavažiavę iš Puant o Barilio vedančiu Peino keliu, jie įsuko į sniego motociklų trasą ir, toliau lėkdami ledu, per vėjo pustomą sniegą, pasiekė užpakalinę prieplauką ir Šarlotės senelio namuką.

Elnių medžioklės sezonas jau buvo pasibaigęs, bet Kečumas vis tiek atsivežė savo dvylikto kalibro šautuvą.

– Dėl visa ko, – pasakė Deniui.

– Dėl ko? – paklausė jo Denis. – Tikrai nebrakonieriausim, Kečumai.

– Na, jei kartais pasirodytų koks kitas padaras, – atsakė Kečumas.

Vėliau Denis pamatė Kečumą kepant porą elnienos kepsnių – ant grotelių, kurias Endis buvo įtaisęs virš propaninės viryklės naujojoje Šarlotės verandoje; žiemą veranda buvo apkalta lentomis, kad vėjas neprineštų sniego, nes ten jie laikė lauko baldus ir dvi kanojas. Kečumas, Deniui nežinant, buvo atsivežęs ir savo lanką.

Denis tik dabar prisiminė, kad Kečumas medžioja ir lanku – ir kad elnių medžioklė lankais Naujajame Hampšyre trunka tris mėnesius; Kečumas buvo įgudęs lankininkas.

– Čia jau brakonieriavimas, – papriekaištavo medkirčiui Denis.

– Raitieji farai juk negirdėjo jokių šūvių, ar ne? – atsakė Kečumas.

– Vis tiek brakonieriavimas, Kečumai.

– Jei nieko negirdi, tai gal gali sakyti, kad nieko ir nebuvo, Deni. Žinau, kad Virėjukas elnienos nemėgsta, bet šitaip pakepta, mano manymu, labai skani.

Iš tikrųjų Deniui elnių medžioklė nepatiko, – ypač tas žudymas, – bet jis džiaugėsi galėdamas pabūti su Kečumu; be to, tą aštuoniasdešimt šeštųjų vasarį, kai juodu kelias naktis nakvojo Ternerių saloje, didžiajame name, Denis pamatė, kad žiema Karaliaus Jurgio įlankoje tiesiog nuostabi.

Iš naujosios „rašymo būdelės“ Denis matė vėjo išlankstytą pušį; kone stačiu kampu nulenkta viršūne. Krintant sniegui, kai aplinkui viskas buvo beveik vien tik balta, – uolėtas krantas visiškai susiliejęs su užšalusios įlankos plyne, – Deniui Andželui atrodė, jog tas mažas medelis tvirtai, bet kartu ir labai rizikingai laikosi, kad išgyventų.

Denis nė nekrustelėdamas sėdėjo savo „rašymo būdelėje“, įsmeigęs akis į tą vėjo nulenktą pušį; dabar jis iš tikrųjų įsivaizdavo, kaip viskas būtų, jeigu visą žiemą gyventų šitoje Huronų ežero saloje. (Be abejo, jis žinojo, kad Šarlotė tokio gyvenimo nepakęstų ilgiau negu vieną savaitgalį.)

Į „rašymo būdelę“ atėjo Kečumas; jis iš ežero nešė vandenį ir jau buvo ant dujinės viryklės beveik užvirinęs kelis makaronų puodus. Dabar užsuko paklausti, ar Denis norėtų maudytis pirmas, ar po jo.

– Matai tą medį, Kečumai? – tarė Denis, rodydamas į mažąją pušelę.

– Turbūt turi omeny tą vėjo susuktą pušį? – pasitikslino Kečumas.

– Taip, tą, – linktelėjo Denis. – Ką ji tau primena?

– Tavo tėtį, – nedvejodamas atsakė Kečumas. – Tiesiog žiūriu į tą medį ir matau Virėjuką, bet jis atsilaikys, Deni, – kaip ir tavo tėtis. Virėjukui viskas bus gerai.

Kečumas su Deniu prie Puant o Barilio medžiojo ir aštuoniasdešimt šeštųjų lapkričio mėnesį, – tai buvo trečias ir paskutinis jų drauge praleistas elnių sezonas, – be to, jie dar nuvyko į Ternerių salą „pastovyklauti“, kaip abu sakydavo, aštuoniasdešimt septintųjų sausio pabaigoje. Kadangi Denis atkakliai priešinosi, Kečumas ne sezono laiku daugiau nemedžiojo, kad ir kaip jam tai nepatiko. Vietoj lanko ir medžioklinių strėlių Kečumas tąkart atsivežė Drąsių – ir, dėl visa ko, tą savo dvylikto kalibro šautuvą, iš kurio taip nė karto ir neiššovė.

Denio manymu, sakydamas, kad jo lokinis šuo baisiai gadina orą, Kečumas viską šiek tiek perdėjo; tą sausį Kečumas vėl atseit dėl šuns miegojo nešildomame rąstiniame Šarlotės senelio namelyje. Didžiajame name, puikiai paruoštame žiemai, senajam medkirčiui buvo truputį per šilta (ir pernelyg patogu); jis sakė, kad jam patinka naktį matyti iškvepiamą orą – kai apskritai gali ką nors matyti. Denis neįsivaizdavo, ką Kečumas gali įžiūrėti naktį tame namelyje, nes ten nebuvo nei elektros, nei propaninių lempų. Eidamas miegoti, medkirtys pasiimdavo žibintuvėlį, bet nešdavosi jį kaip kokią lazdą; Denis nematė, kad Kečumas bent kartą būtų tą žibintuvėlį įsijungęs.

Vasarą Kečumas Šarlotės saloje svečiavosi tik vieną kartą – tą patį, kai ten trumpam pasirodė ir virėjas. Šarlotė nė neįtarė, kad Kečumas ir tada buvo atsivežęs savo dvylikto kalibro šautuvą, bet Denis žinojo. Jis girdėjo, kaip Kečumas prie užpakalinės prieplaukos nušovė barškuolę. Šarlotė buvo kateriu išplaukusi į Puant o Barilio stotį; ji šūvio neišgirdo.

– Barškuolės saugomos – kaip nykstanti rūšis, manau, – pasakė Denis senajam rąstų plukdytojui. Kečumas gyvatę jau buvo nulupęs ir nusipjovęs barškutį.

Vasarą Šarlotės katerio techninė priežiūra būdavo atliekama „Desmasdon’s“ katerių pardavimo ir remonto įmonėje; ten žiemą kateriai laikomi sausajame doke. Dabar, žiūrėdamas, kaip Kečumas lupa gyvatę, Denis prisiminė „Desmasdon’s“ salone, ant ledų šaldytuvo, matytą plakatą – jame buvo pavaizduotos įvairios Ontarijo provincijoje gyvenančios gyvatės, tarp jų ir tokia mažoji barškuolė – masasauga. Denis mėgino Kečumui paaiškinti, kad šitos barškuolės iš tikrųjų saugomos, bet medkirtys jį pertraukė.

– Drąsius nežioplas, jam sumauta gyvatė neįkąs, Deni, – jo man saugoti nereikia, – pareiškė Kečumas. – Bet dėl judviejų su Šarlote tai nesu toks ramus. Vaikštot po visą salą – pats mačiau! – tiesiog šnekėdamiesi ir nežiūrėdami, kur einat. Įsimylėjėliai barškuolių nesidairo; jie jų ir negirdi. Be to, judu su Šarlote juk turėsit kūdikį, argi ne? Taigi ne barškuoles čia reikia saugoti, Deni. – Tai sakydamas Kečumas Brauningo peiliu nupjovė gyvatei galvą. Įrėmęs jos dantis į akmenį, išleido nuodus; paskui nuo prieplaukos nusviedė tą galvą į vandenį. – Maistas žuvims, – tarstelėjo. – Kartais aš tikras gamtos mylėtojas. – Gyvatės odą užmetė ant namelio stogo, pasakęs, kad ten saulė ją išdžiovins, ir dar pridūrė: – Jei pirmiau nepačiups koks kiras ar varna.

Paukščiai tą odą pačiupo kitą rytą, labai anksti, ir pešdamiesi sukėlė tokį triukšmą, kad Kečumas jau norėjo vėl iššauti iš savo dvylikto kalibro šautuvo, šįkart, kad nubaidytų nuo rąstinio namelio stogo visus tuos kirus ir varnas. Bet susilaikė, žinodamas, kad šūvį išgirstų Šarlotė; Kečumas tik išėjo į lauką ir apmėtė paukščius akmenimis. Jis matė, kaip vienas kiras nuskrido su gyvatės odos liekanomis. („Niekas nenueina veltui“, – vėliau pasakė apie tai Deniui senasis miško kirtėjas.)

Tądien savo kateriu pro šalį plaukę farai užsuko paklausti apie praėjusią dieną nuaidėjusį šūvį. Gal kuris nors iš jų girdėjęs? Kažkas iš Barklio salos sakė, kad jie lyg ir girdėjo šūvį Ternerių saloje.

– Aš irgi girdėjau, – prabilo Kečumas ir iškart patraukė abiejų jaunų farų dėmesį. Kečumas netgi labai tiksliai prisiminė, kada tas šūvis pasigirdo, bet jis tvirtino, kad garsas atsklido nuo ežero kranto. – Mano manymu, dvylikto kalibro šautuvo šūvis, – pasakė senasis medkirtys, – bet virš vandens šūvis gali skambėti garsiau, arba garsas pakinta. – Abu farai linktelėjo, pritardami tokiai išmintingai pastabai; gražioji Šarlotė, nieko neįtardama, irgi linktelėjo.

Paskui žuvo Džo, ir Denis išvis nebenorėjo nieko žudyti. O kai Denis prarado Šarlotę, juodu su Kečumu suprato, kad niekada viduržiemį nebekeliaus į Karaliaus Jurgio įlankoje esančią Ternerių salą.

Denis nepamiršo Puant o Barilio, nors ten nebevažiavo. Tiesą sakant, su Šarlote jis išsiskyrė labai kultūringai – ji netgi pasiūlė jam ir toliau vasaroti jos saloje, nors jie nebe pora. Gal jis galėtų ten būti liepos mėnesį, o ji rugpjūtį? Šiaip ar taip, juk jis irgi įdėjo pinigų į visus tuos patobulinimus. (Šarlotė tai siūlė nuoširdžiai; ne tik dėl pinigų.)

Tačiau ne pačią Karaliaus Jurgio įlanką vasarą Denis taip mėgo. Jam patiko ten būti su ja, – su Šarlote jam būtų patikę būti bet kur, – bet kai jos nebebuvo, prisimindamas Huronų ežerą Denis daugiausia galvodavo apie tą vėjo nulenktą pušelę viduržiemį. Kaip jis galėjo Šarlotės prašyti, kad leistų jam žiemą iš „rašymo būdelės“ žiūrėti į tą medį – į tą audrų niokojamą pušį, kurią jis dabar mato tik savo vaizduotėje?

Ir kaip Denis galėjo turėti kitą vaiką, praradęs Džo? Jau tą pačią dieną, kai žuvo Džo, jis suprato, jog praras ir Šarlotę, nes beveik iškart pajuto, kad jo širdis nepakeltų ir kito vaiko netekties; jis nebeiškęstų to nerimo arba tokios baisios pabaigos.

Tai suprato ir Šarlotė – netgi anksčiau, negu jis, sutelkęs drąsą, jai pasakė.

– Neversiu tavęs laikytis pažado, – tarė ji, – net jeigu tai reiškia, kad man reikės žengti toliau.

– Tu turėtum žengti toliau, Šarlote, – pasakė Denis. – Aš tiesiog negaliu.

Netrukus ji ištekėjo už kito vyriškio, labai malonaus. Denis su juo susipažino, ir tas vyriškis jam patiko. Jis buvo žmogus iš kino pramonės, prancūzų režisierius, gyvenantis Los Andžele. Ir amžiumi daug artimesnis Šarlotei. Dabar ji jau turėjo vieną kūdikį, mergytę, ir laukėsi antro vaiko, – o tai jau vienu daugiau, negu Denis buvo jai pažadėjęs.

Šarlotė nepardavė savo salos Karaliaus Jurgio įlankoje, bet išsikraustė iš Toronto ir dabar gyveno Los Andžele. Į Torontą ji sugrįždavo kiekvieną rugsėjį, kai vykdavo kino festivalis, ir tas metų laikas – rudens pradžia – Deniui visada atrodė labai tinkamas išvykti iš miesto. Juodu vis dar kalbėdavosi telefonu, – skambindavo visada Šarlotė; Denis jai nepaskambino nė karto, – bet turbūt abiem buvo lengviau bendrauti nesibaiminant, kad gali atsitiktinai susitikti.

Šarlotė Terner buvo jau labai pastebimai nėščia, – jau tuoj turėjo gimdyti pirmą vaiką, – kai per Kino akademijos apdovanojimų ceremoniją dutūkstantųjų metų kovo mėnesį gavo „Oskarą“ už geriausią adaptuotą scenarijų, pagal „Į rytus nuo Bangoro“. Denis su tėčiu žiūrėjo, kaip Šarlotei įteikiama statulėlė. („Patrice“ sekmadienių vakarais visada būdavo uždarytas.) Matyti ją per televiziją, – būnant Toronte, kai Šarlotė Los Andžele, – na, tai juk buvo ne tas pats, kas iš tikrųjų ją matyti, ar ne? Ir virėjas, ir Denis jai linkėjo sėkmės.

Jiems tiesiog nepasisekė. „Nevykusiai pasirinktas laikas, a?“ – sakė Kečumas. (Jei Džo būtų žuvęs bent trim mėnesiais vėliau, Šarlotė gal jau būtų buvusi nėščia nuo Denio. Tikrai nevykusiai pasirinktas laikas.)

Boulderyje Džo ir ta mergaitė kartu lankė kai kurias paskaitas, – ji tais metais irgi turėjo baigti universitetą, – o jų kelionė į Vinter Parką gal buvo pavėluota gimtadienio dovana, kurią Džo nusprendė pasidovanoti. Anot bendrų jųdviejų bičiulių, Džo su ta mergaite miegoti buvo pradėjęs dar visai neseniai. Juodu pirmą kartą vieni važiavo į slidininkų namelį Vinter Parke, nors ir Denis, ir jo tėtis prisiminė, jog ta mergaitė porą naktų nakvojo pas juos per praėjusias Kalėdų atostogas, kai Džo draugų kompanija iš universiteto – vaikinų ir merginų, tarp kurių lyg ir nebuvo porų (bent jau kiek matė virėjas ir jo sūnus), – svečiavosi tame jų namelyje Vinter Parke.

Tačiau tas slidininkų namelis buvo nemažas, todėl – kaip sakė Šarlotė, amžiumi artimesnė Džo bei jo bičiuliams negu Denis ir Dominikas, – buvo sunku suprasti, kas su kuo miega. Jų buvo tiek daug, ir atrodė, kad visi draugauja nuo pat vaikystės. Per tas paskutines Kalėdas Kolorade vaikai pasiėmė čiužinius iš visų miegamųjų, susidėjo svetainėje ir visi – berniukai ir mergaitės – susiglaudę miegojo priešais židinį.

Vis dėlto, nors jų buvo toks didelis būrys, ir visi paeiliui prausėsi dušuose, – Denis su tėčiu stebėjosi matydami, kad kai kurios mergaitės prausiasi drauge, – virėjas ir jo sūnus įsidėmėjo tą mergaitę, ne tokią kaip kitos. Šarlotė to nematė. Tai buvo tik akimirka ir gal nieko nereiškė, bet vėliau, kai Džo žuvo su ta mergaite, ir rašytojas, ir virėjas tai vis prisimindavo.

Ji buvo graži, mažutė, kone miniatiūrinė, ir Džo, savaime suprantama, tėvui ir seneliui iškart pasakė, kad su Mege susipažino per piešimo iš natūros pratybas, kur ji pozavo.

– Vieno žvilgtelėjimo į tą mergaitę nepakanka – tikrai ne, – pasakojo virėjas Kečumui netrukus po tų Kalėdų.

Svarbu atrodė ne tik tai, kad Megė buvo ekshibicionistė, nors tuo niekas neabejojo; kaip ir į Keitę, – kaip Denis pats įsitikino, – į Megę tiesiog negalėjai nežiūrėti. (Ją pamatęs, negalėjai nusukti akių.)

– Ta mergaitė labai blaško dėmesį, – pasakė Denis tėčiui.

– Tikra nelaimė, – pritarė jam virėjas.

Juodu ėjo to slidininkų namelio Vinter Parke antro aukšto koridoriumi. Svečių miegamieji buvo L formos priestate – tokiame keistame, kad tiesiog negalėjai pasukti už kampo nepažvelgęs į svečių sparno koridorių; kaip tik dėl to Denis su Dominiku ir atkreipė dėmesį į kažkokį sambrūzdį. Kita vertus, gal jie į tą pusę žvilgtelėjo todėl, kad ten skardžiai juokėsi jaunos merginos, – virėjas su sūnumi ne kasdien girdėdavo tokį juoką.

Megė su kažkokia kita mergaite kaip tik išėjo iš vieno svečių miegamojo, abi susivyniojusios į rankšluosčius. Šlapiais plaukais – turbūt ką tik iš dušo – jos nutipeno prie kito svečių miegamojo durų ir ta kita mergaitė iškart žengė į vidų, o Megė akimirką liko viena svečių sparno koridoriuje, kaip tik kai iš už kampo pasirodė Džo. Viskas nutiko taip greitai, kad Džo net nepastebėjo tėvo su seneliu, – į juos neatkreipė dėmesio ir Megė. Ji žiūrėjo tik į Džo, ir jis tikrai ją matė, ir prieš šmurkštelėdama į tą svečių kambarį ir uždarydama duris, – iš ten vėl pasigirdo skardus juokas, – Megė, stovinti priešais Džo, praskleidė rankšluostį.

– Tiesiog papurtė jam prieš akis savo papukus! – vėliau pasakojo virėjas Kečumui.

– Tikrai labai blaško dėmesį, – tada tepasakė Denis.

Tai buvo, Šarlotės žodžiais tariant, tik šiaip tokia „replika į šalį“ – žodžiai scenarijuje, kurie pasakomi lyg tarp kitko, – bet po avarijos, per kurią žuvo Džo su Mege, žodis „blaško“ vis būdavo prisimenamas.

Na, pavyzdžiui, kodėl jie nebuvo užsisegę saugos diržų? Gal ta mergaitė jam čiulpė? Tikriausiai; Džo užtrauktukas buvo atsegtas, jo varpa kyšojo iš kelnių, kai jį rado. Jis buvo išsviestas iš automobilio ir žuvo akimirksniu. Megei ne taip pasisekė. Mergaitę rado dar gyvą, bet keistai pakreipta galva ir persuktu kaklu; ji buvo įstrigusi tarp stabdžio ir akceleratoriaus pedalų. Megė mirė greitosios pagalbos automobilyje, pakeliui į ligoninę.

Iš pradžių atrodė aišku, kodėl Džo su Mege nusprendė praleisti dviejų dienų paskaitas ir važiuoti į Vinter Parką; tačiau tai, kad dvi dienas be perstojo snigo, nebuvo svarbiausia priežastis. Be to, tada krito tipiškas kovo pabaigos sniegas, šlapias ir sunkus, – slidės turbūt šliuožė lėtai, matomumas ant kalno buvo apgaulingas. Ir iš to, kaip atrodė Vinter Parko slidininkų namelis, – na, kol valytoja dar nebuvo paskubomis visko aptvarkiusi, – galėjai suprasti, jog Džo su ta mergaite daugiausia laiko praleido viduje. Vargu ar jie daug slidinėjo. Gal tai buvo taip pat nereikšminga kaip dauguma jaunatviškų eksperimentų, bet juodu lyg ir sumanė pažaisti: miegojo visose lovose.

Savaime suprantama, liko daug klausimų, į kuriuos jau niekas negalėjo atsakyti. Jeigu jie Vinter Parke neslidinėjo, kodėl laukė iki kitos dienos vakaro ir tik tada susirengė grįžti į Boulderį? Džo žinojo, kad kiekvieną kartą, kai gresia sniego griūtis, kalnų patruliai per Bertodo perėją vedantį 40-ąjį greitkelį nuo vidurnakčio iki aušros laiko uždarytą; kadangi prikrito tiek sunkaus, šlapio sniego ir buvo kaip tik tas metų laikas, kai kyla griūtys, Džo turbūt nenorėjo važiuoti kitą rytą, dar neišaušus, kai virš Bertodo perėjos gal dar bus sprogdinamos sniego sankaupos. Įsimylėjėliai, žinoma, galėjo palaukti, kol prašvis, bet gal Džo su Mege pamanė, jog gana ir to, kad dvi dienas nedalyvavo paskaitose.

Kai jie išvyko, Vinter Parke smarkiai snigo, tačiau 40-uoju greitkeliu 70-osios magistralės link beveik niekas nevažiavo, nors paprastai tuo greitkeliu važiuoja daug slidininkų. (Na, buvo šiokiadienio vakaras; daugumoje mokyklų ir universitetų kovo mėnesio atostogos jau pasibaigusios.) Pačiame Bertodo perėjos viršuje Džo su Mege pralenkė plūginį sniego valytuvą; valytuvo vairuotojas vėliau prisiminė Džo automobilį, nors sakė pastebėjęs tik vairuotoją. Keleivės jis turbūt nematė; gal ji jau čiulpė. Bet Džo pamojavo valytuvo vairuotojui, ir šis, kaip prisiminė, pamojavo Džo.

Po kelių akimirkų valytuvo vairuotojas pamatė kitą automobilį, – važiuojantį priešinga kryptimi, nuo 70-osios magistralės, – ir dar pagalvojo, jog ten „kažkoks šiknius iš Denverio“. Todėl, kad tas automobilis per tokią beveik pūgą lėkė tikrai per greitai. Valytuvo vairuotojo manymu, Džo vairavo saugiai, – bent jau važiavo gana lėtai, kaip ir reikia važiuoti, kai apsnigtas kelias toks slidus. O tas automobilis iš Denverio, – jeigu jis tikrai buvo iš Denverio, – lėkdamas per Bertodo perėją slidinėjo į visas puses. Valytuvo vairuotojas jį įspėjo žybtelėdamas žibintais, tačiau tas automobilis nesumažino greičio.

„Mačiau tik kad mėlynas, – sakė valytuvo vairuotojas, duodamas parodymus policijai. (Kokio mėlynumo? – paklausė jo policininkas.) – Kai taip snigo, gerai neįžiūrėjau spalvos“, – prisipažino valytuvo vairuotojas, bet Denis visada įsivaizduos, kad tas kitas automobilis buvo neįprastos mėlynos spalvos – nudažytas pagal užsakymą, anot Makso.

Šiaip ar taip, tas paslaptingas automobilis tiesiog dingo; valytuvo vairuotojas taip ir nepamatė, kas jį vairavo.

Paskui sniego valytuvas perėjos šlaitu ėmė leistis į pakalnę – 70-osios magistralės link – ir tada jo vairuotojas 40-ajame greitkelyje pamatė apvirtusį Džo automobilį. Daugiau per perėją tada niekas nevažiavo, valytuvo vairuotojas būtų pastebėjęs, taigi jis tikriausiai neklydo aiškindamas, ką reiškė sniege matytos padangų šliaužimo žymės. Tas kitas automobilis – užsiskersinęs, prasisukančiais ratais – slydo iš į kalną einančios kelio juostos į vedančią žemyn, kuria važiavo Džo. Iš sniege likusių žymių valytuvo vairuotojas suprato, jog Džo buvo priverstas pasukti į kitą juostą – kad išvengtų susidūrimo kaktomuša. Tačiau automobiliai išvis nesusidūrė; apsikeitė kelio juostomis nė neprisilietę vienas prie kito.

Valytuvo vairuotojas žinojo, kad šlapiu, apsnigtu keliu važiuojant įkalnin, į šoną slystantį automobilį dar galima suvaldyti, – reikia tik nukelti koją nuo akceleratoriaus pedalo, tada greitis sumažės ir automobilis nebeslys. O į pakalnę važiavusio Džo automobilis, žinoma, slydo ir slydo; jis atsitrenkė į didžiulę pusnį, kuri slėpė apsauginę 40-ojo greitkelio tvorelę toje vietoje, kur per Bertodo perėją važiuojantys vairuotojai nemėgsta žiūrėti žemyn. Toje kelio atkarpoje šlaitas labai aukštas, tačiau iš pažiūros minkšta pusnis iš tikrųjų buvo kietai suspausta ir apšalusi; nuo jos atšokęs Džo automobilis vėl atsidūrė į kalną einančioje 40-ojo greitkelio juostoje ir apvirto. Iš tų slydimo žymių valytuvo vairuotojas suprato, kad Džo automobilis ant stogo čiuožė stačiausia to greitkelio nuokalne. Atsidarė ir vairuotojo, ir keleivio durelės.

Kaip vienas iš žurnalistų galėjo Deniui Andželui pateikti tą klausimą?

– Ar nemanote, pone Andželai, kad jūsų sūnus ir jo mergina, – kadangi važiavo lėtai ir nesusidūrė su tuo kitu automobiliu, – per tą avariją tikriausiai nebūtų žuvę, jei būtų užsisegę saugos diržus?

– Tikriausiai, – pakartojo Denis.

Policininkai sakė, jog vargu ar to kito automobilio vairuotojas nesuvokė, kokioje beviltiškoje padėtyje atsidūrė Džo su Mege; netgi slidinėdamas į visas puses, vadinamasis „šiknius iš Denverio“ turėjo matyti, kas nutiko Džo automobiliui. Bet jis nesustojo, kad ir kas jis (ar ji) buvo. Pasak sniego valytuvo vairuotojo, tas kitas automobilis dar padidino greitį, lyg sprukdamas iš avarijos vietos.

Denis su tėčiu retai kada kalbėdavo apie pačią avariją, bet virėjas, be abejo, žinojo, apie ką mąsto jo sūnus – rašytojas. Kai vaiko netenka žmogus, turintis lakią vaizduotę, tą netektį lydi itin skaudus prakeiksmas. Dominikas suprato, kad jo mielasis Denielis savo Džo netenka kasdien – gal kiekvieną kartą vis kitaip. Be to, Denis vis galvojo, ar tą kitą automobilį išvis kas nors vairavo, nes tai tikrai buvo tas mėlynas mustangas. Visus šiuos metus tas nelemtas automobilis ieškojo Džo. (Kai Bertodo perėjoje įvyko ta avarija, buvo praėję beveik keturiolika metų nuo anos vos neįvykusios nelaimės Ajova Sityje, skersgatvyje už Korto gatvės namo, kai ir Maksas, – mėlynąjį mustangą matęs ne vieną kartą, – ir pats aštuonmetis Džo tvirtino, kad nėra jokio vairuotojo.)

Tai buvo mėlynas mustangas be vairuotojo, ir jis vykdė savo misiją. Kaip Denis kadaise įsivaizdavo Ajovos aveniu užmuštą sauskelnėmis mūvintį dvejų metų kūdikį, taip iš Vinter Parko važiavęs sniego valytuvo vairuotojas iš tikrųjų ir rado Džo – negyvą ant kelio.

TRYLIKTAS SKYRIUSVILKŲ BUČINIAI

Šeštadienį 7.30 – gruodžio dvidešimt trečią, paskutinį vakarą prieš restorano uždarymą Kalėdų atostogoms, – „Patrice“ buvo sausakimšas. Arno džiūgavo, sveikinosi su visais prie visų staliukų tarsi su šeimos nariais. Savininko jaudulys atrodė užkrečiamas. Visiems pietautojams buvo pranešta apie būsimus restorano pokyčius; po Naujųjų metų čia bus laisvesnė atmosfera ir paprastesnis valgiaraštis. „Ir mažesnės kainos!“ – žadėjo Arno, spausdamas visiems rankas ir draugiškai bučiuodamas į skruostus. Kai jis vėl atidarys restoraną, netgi pavadinimas bus kitas.

– Daugiau jokio „Patrice“, – skelbė Arno, grakščiai laviruodamas nuo vieno staliuko prie kito. – Naujasis pavadinimas toks, kokio lengvai nepamiršite. Na, manau, turi tam tikro cinkelio!

– Naujojo restorano pavadinimas – „Cinkelis“? – įtariai paklausė prancūzo Kečumas. Senasis medkirtys vis prasčiau girdėjo – ypač dešine ausimi, o Arno šnekėjo sustojęs prie Kečumo iš dešinės. (Tą vakarą žmonių prisigrūdusiame restorane buvo baisus triukšmas.)

Vis per tą šaudymą, galvojo Denis Andželas. Kečumą vargino, pasak jo paties, „šaulio ausis“, bet rašytojas žinojo, kad Kečumas prikurtęs nuo grandininio pjūklo, abiem ausimis. Tikriausiai nebuvo svarbu, prie kurios jo ausies Patrisas palinkęs.

– Ne, ne – ne „Cinkelis“, o „Vilko bučinys“! – surėkė Arno, ir dabar Kečumas jau išgirdo naująjį pavadinimą.

Denis su medkirčiu sėdėjo prie dviviečio staliuko palei langą su vaizdu į Jango gatvę, kiek jos buvo matyti virš matinio stiklo. Kai restorano savininkas nulaviravo prie kito staliuko, Kečumas pervėrė Denį įdėmiu žvilgsniu.

– Girdėjau, ką sakė tas prancūzas, – tarė senasis rąstų plukdytojas. – Sumauto vilko bučinys! Velniai griebtų – tokį pavadinimą sugalvoti galėjo tik rašytojas!

– Tikrai ne aš, – pasakė jam Denis. – Čia Silvestro mintis, o Patrisui labai patiko. Tėtis čia irgi niekuo dėtas.

– Tikrų tikriausia šūdo krūva, – dalykiškai pareiškė Kečumas. – Galima pamanyti, kad judu, vaikinai, norite būti sugauti!

– Niekas mūsų nesugaus vien dėl tokio restorano pavadinimo, – paprieštaravo medkirčiui Denis. – Nebūk juokingas, Kečumai. Kaubojus šitaip mūsų neras.

– Karlas jūsų tebeieško – tik tai norėjau pasakyti, Deni. Nesuprantu, kodėl norite padėti kaubojui jus surasti.

Denis daugiau nieko nebesakė; jo supratimu, buvo absurdiška manyti, kad Karlas kada nors įžvelgs „Vilko bučinio“ sąsają su Bačiagalupo pavarde. Į pensiją išėjęs šerifo pavaduotojas juk nemoka itališkai!

– Mačiau nemažai vilkų. Kelis ir nudėjau, – tarė Deniui senasis medkirtys. – Pasakysiu, kaip atrodo vilko bučinys. Vilkas išplėšia tau gerklę. Jei tave – ar kokį gyvūną – seka visa ruja, tai apstoja iš visų pusių, bet visada yra vienas, pasirengęs išplėšti tau gerklę, – jie tik ir taikosi griebti už gerklės. Vilkų bučiniai ne tokie jau malonūs!

– Ko norėtum valgyti? – paklausė Denis, kad pakeistų pokalbio temą.

– Negaliu apsispręsti, nors persiplėšk, – atsakė Kečumas. Jis buvo su skaitymo akiniais – tik įsivaizduokit! – bet ir su jais neatrodė raštingas. Nuo smūgio dvidešimties centimetrų skersmens ketaus keptuve likęs randas buvo labai jau aiškiai matomas ir barzda per daug vešli. Languotos vilnonės flanelės marškiniai ir avies vilnos liemenė pernelyg priminė Tvisted Riverį, kad Kečumas būtų bent kiek panašus į miestietį ar – juo labiau – elegantiško restorano klientą. – Mąsčiau apie ant grotelių keptus prancūziškus avienos muštinius arba veršiuko kepenis su Jukono frites, – pasakė medkirtys. – Kas čia, po velnių, per Jukono frites? – paklausė.

– Didelės bulvės, – atsakė Denis. – Dideliais gabalais supjaustytos ir iškeptos gelsvos Jukono bulvės.

– Mane dar sudomino côte de boeuf, – toliau šnekėjo medkirtys.

– Côte de boeuf – patiekalas dviem, – paaiškino jam Denis.

– Todėl ir atkreipiau dėmesį, – tarė Kečumas. Jis pirma gėrė iš statinės pilstomą „Steam Whistle“, paskui perėjo prie „Alexander Keith“ iš butelio; tas šviesusis alus buvo ypatingas. – Dievuliau aukštielninkas! – staiga sušuko Kečumas. – Vynas, kainuojantis šimtą šešiasdešimt aštuonis dolerius!

Denis matė, jog tai „Barolo Massolino“ iš Pjemonto.

– Jo ir išgerkim, – pasiūlė rašytojas.

– Tik jei tu moki, – tarė Kečumas.

Virtuvėje buvo tikras beprotnamis, kaip visada. Virėjas padėjo Skotui kepti profitrolius, kurie buvo patiekiami su karameliniais ledais ir karčiojo šokolado padažu; tuo pat metu Dominikas dar kepino skrebučius ir maišė rouille padažą Džoisės ir Kristinos žuvienei. Šiek tiek anksčiau virėjas turėjo paruošti lakštinių veršienos eskalopui; be to, šįvakar lakštiniai bus patiekiami ir su Silvestro marinuotomis ančių šlaunelėmis. Bet lakštinius Dominikas paruošė tada, kai restorane (ir virtuvėje) dar buvo ramu, ir pradėjo virti raudonojo vyno padažą su rozmarinais.

Tą šeštadienio vakarą triukšmo virtuvėje buvo daugiau negu paprastai, nes Dorotėjos, naujosios indų plovėjos, dešinys riešas ir nykštys buvo sugipsuoti ir ji vis išmesdavo kokią keptuvę. Visi lažinosi, ko užsisakys Kečumas. Silvestras sakė, kad reikėtų paruošti ypatingojo cassoulet, tačiau Dominikas pareiškė, kad joks sveiko proto medkirtys nevalgys troškintų pupelių, – na, jei gali rinktis ką nors kita. Virėjas numatė, kad Kečumas pageidaus côte de boeuf dviem; Džoisė su Kristina manė, kad senasis rąstų plukdytojas užsisakys ir avienos muštinių, ir veršiuko kepenų.

– Arba côte de boeuf pasidalys su Denieliu ir dar norės arba avienos muštinių, arba veršiuko kepenų, – spėjo Dominikas.

Šilta keptuvės, kurioje garavo raudonojo vyno padažas, rankena kažkodėl blaškė virėjo dėmesį, bet jis niekaip nesuprato, kas iš tikrųjų neleidžia jam susikaupti. Pastaruoju laiku vis pastebėdavo, jog tai, kas įvyko kadaise, prisimena daug aiškiau – vaizdžiau – negu palyginti nesenus įvykius, jeigu tai iš tikrųjų įmanoma. Dabar, pavyzdžiui, staiga prisiminė, kad Rouzė kažką pasakė Kečumui, kai jie visi jau buvo bežengią ant ledo, o gal iškart po to. Bet gal Kečumas pirmiau tarė: „Duok man ranką“? Virėjui atrodė, kad taip, bet jis nebuvo tuo įsitikinęs.

Rouzė labai aiškiai pasakė: „Ne tą ranką – čia ne ta ranka.“ Ji tuoj pat atsitraukė nuo Kečumo, bet ar tai buvo prieš tą nelemtą šokį ant ledo, ar kai jie jau šoko? Dominikas lyg ir prisiminė, lyg ir ne, – todėl, kad buvo girtesnis ir už Rouzę, ir už Kečumą.

Šiaip ar taip, kas čia per „ne ta ranka“? – vis galvojo virėjas; nenorėjo klausti Kečumo. Be to, ką aštuoniasdešimt trejų metų medkirtys galėtų prisiminti apie tą naktį? Kečumas juk tebegeria!

Viena iš jaunesnių padavėjų išdrįso spėti, kad senasis rąstų plukdytojas išvis nieko neužsisakys pietums. Jis jau išgėrė tris bokalus pilstomo „Steam Whistle“ ir porą butelių „Alexander Keith“; pietūs senajam medkirčiui tiesiog nebetilptų. Tačiau ta jauna padavėja nepažinojo Kečumo.

Į virtuvę užbėgo Patrisas.

– Oho, Dominikai, – tarė. – Ką tavo sūnus švenčia? Denis užsisakė „Barolo Massolino“!

– Nieko baisaus, – atsakė virėjas. – Denielis gali tiek mokėti, ir neabejoju, kad beveik visą vyną išgers Kečumas.

Tą paskutinį vakarą virtuvėje prieš ilgas atostogas visi dirbo išsijuosę, bet visų nuotaika buvo puiki. Tik Dominikas niekaip nesuprato, kas jam neleidžia susikaupti; jis vis čiupinėjo įprastą šiltos keptuvės rankeną. Kas? – galvojo. Kas negerai?

Namuose Kliuni alėjoje, virėjo miegamajame, daugybė prie skelbimų lentų prismeigtų nuotraukų beveik atitraukdavo žvilgsnį (ir mintis) nuo dvidešimties centimetrų skersmens ketaus keptuvės. Tačiau ta keptuvė keliavo iš vienos valstijos į kitą, o paskui netgi kirto dviejų valstybių sieną; jos vieta neabejotinai buvo virėjo miegamajame, nors dabar atrodė, kad ta legendinė keptuvė iš esmės jau tik simbolis (kaip sakė Karmela), o ne tikras ginklas.

Ta dvidešimties centimetrų skersmens ketaus keptuvė Dominiko miegamajame kabėjo prie pat durų, kur jos beveik niekas nepastebėdavo. Kodėl Dominikas apie ją nuolat galvoja – bent jau nuo tada, kai Kečumas (kaip visada iš anksto nepranešęs) atvyko švęsti Kalėdų?

Dominikas nežinojo, kad pastaruoju laiku ir Denis vis galvoja apie tą seną keptuvę. Ta nelemta keptuvė buvo visada tokia pat ir nekintanti. Ji tiesiog kabėjo tėčio miegamajame. Ta keptuvė rašytojui turėjo kažką priminti, tačiau ką?

Gerai, tai buvo ta pati keptuvė, kuria jis užmušė Indėnę Džeinę; taigi ji privertė Denį ir Dominiką bėgti. Ta pačia keptuve Dominikas užtvojo meškai – tokia buvo pasakos pradžia. Iš tikrųjų tai buvo ta pati dvidešimties centimetrų skersmens ketaus keptuvė, kuria Denio tėtis trenkė Kečumui – ne meškai. Bet Kečumo taip paprastai nenužudysi. („Tik Kečumas gali nužudyti Kečumą“, – kadaise sakė virėjas.)

Denis su tėčiu galvojo ir apie tai: netgi dabar, jau aštuoniasdešimt trejų, tik Kečumas gali nužudyti Kečumą.

Ta pati jauna padavėja grįžo į virtuvę.

– Dičkis nori côte de boeuf dviem! – pagarbiai pranešė. Dominikas išspaudė šypseną; jis nusišypsojo ir kai po kurio laiko į virtuvę vėl užsuko Patrisas, tiesiog norėdamas jam pasakyti, kad jo sūnus užsisakė antrą „Barolo Massolino“ butelį. Virėjas žinojo, kad netgi côte de boeuf dviem ir nežinia kiek butelių „Barolo“ nenužudys Kečumo. Tai padaryti gali tik pats Kečumas.

Virtuvėje buvo baisiai karšta, todėl jie pradarė – tik truputėlį – užpakalines duris, atsiveriančias į skersgatvį, tačiau itin šaltą naktį pučiantis neįprastai smarkus vėjas tas duris vis atlapodavo. Šaltu oru Krauns skersgatvyje, už restorano, trainiodavosi benamiai. Toje vietoje, kur virto restorano ventiliatoriaus išpučiamas garas, buvo šilta – ir skaniai kvepėjo. Kartais koks benamis pasirodydavo prie virtuvės durų, tikėdamasis gauti karšto maisto.

Virėjas neprisiminė, kuri – ar Džoisė, ar Kristina – buvo rūkalė, bet vieną iš tų jaunų šefių, išėjusią į skersgatvį surūkyti cigaretės, kartą baisiai išgąsdino alkanas benamis. Nuo tada visi virtuvės darbuotojai ir padavėjai turėjo omeny, kad prie virtuvės durų yra šilumos ir galbūt kokio kąsnelio ieškančių benamių. (Be to, pro tas duris būdavo įnešami į „Patrice“ atvežti maisto produktai, bet vakarais, žinoma, niekas nieko neveždavo.)

Dabar Dominikas dar kartą nuėjo uždaryti durų, kurias žvarbus vėjas vėl buvo atlapojęs, ir pamatė ten vienaakį Pedrą – benamį, kurį labiausiai mėgo visi „Patrice“ darbuotojai, nes jis, gavęs maisto, visada pagirdavo šefą (arba šefus). Tikrasis Pedro vardas ir pavardė buvo Ramzis Farnamas, bet Farnamai – sena, gerbiama Toronto šeima, garsūs meno globėjai – jo išsižadėjo. Ramzis, dabar jau bebaigiąs penktą dešimtį, o gal ir pradėjęs šeštą, Farnamų šeimai nuolat pridarydavo nemalonumų. Paskutinis lašas, perpildęs Farnamų kantrybės taurę, buvo Ramzio pranešimas, – per kažkokį šiaip jau nereikšmingą kultūros renginį į netikėtą spaudos konferenciją susirinkusiems žurnalistams, – kad jis visą jam priklausantį palikimą aukoja Toronte statomiems ŽIV ligonių slaugos namams. Be to, Ramzis tvirtino, kad baigia rašyti memuarus, kuriuose aiškina, kodėl pats save pusiau apakino. Atseit nuo tada, kai subrendo, jis geidė savo motinos ir, nors niekad su ja nesimylėjo – ir nenužudė tėvo, – iš tikrųjų norėjo tai padaryti. Todėl išsidūrė tik vieną akį, kairę, ir pasivadino Pedru – ne Oidipu.

Niekas nežinojo, ar Pedras raiščiu dengia tuščią akiduobę, ar visiškai sveiką kairę akį, ir kodėl jis pasivadino Pedru. Jis buvo švaresnis negu dauguma benamių; tėvai nenorėjo su juo turėti nieko bendra, bet gal kiti, labiau užjaučiantys Farnamų šeimos nariai leisdavo Ramziui (dabar jau Pedrui) retkarčiais išsimaudyti vonioje ir išsiskalbti drabužius. Žinoma, Pedras buvo psichiškai nesveikas, bet gavęs puikų išsilavinimą; jis kalbėjo tiesiog neįtikimai taisyklingai. (O dėl memuarų, tai tas darbas, matyt, buvo nepabaigiamas, arba Pedras apskritai dar nebuvo parašęs nė žodžio.)

– Labas vakaras, Dominikai, – pasveikino virėją vienaakis Pedras, kai Dominikas galynėjosi su vėjo atlapotomis virtuvės durimis.

– Kaip laikaisi, Pedrai? – paklausė virėjas. – Manau, tokį šaltą vakarą tau reikėtų užvalgyti šiek tiek karšto maisto.

– Aš irgi apie tai mąsčiau, Dominikai, – tarė Pedras, – ir nors žinau, jog sprendžiant iš ventiliatoriaus išpučiamo oro galima suklysti, man atrodo, kad šįvakar užuodžiu kai ką ypatinga, ko nėra valgiaraštyje, ir jei nosis manęs neapgauna, Silvestras vėl pranoko pats save – ruošdamas cassoulet.

Dominikas neprisiminė, kad Pedro nosis kada nors būtų jį apgavusi. Virėjas davė tam benamiui džentelmenui nemažą cassoulet porciją ir perspėjo, kad nenudegtų pirštų, prisilietęs prie karšto troškintų pupelių indo. Atsidėkodamas Pedras pasisiūlė koja palaikyti virtuvės duris vos vos praviras.

– Man būtų garbė uosti „Patrice“ virtuvės aromatus tiesiogiai, nesufalsifikuotus ventiliatoriaus, – patikino Pedras Dominiką.

– Nesufalsifikuotus, – pakartojo virėjas sau panosėje, o Pedrui pasakė: – Žinai, mes keičiam pavadinimą – po Kalėdų.

– „Po Kalėdų“ – keistokas pavadinimas restoranui, Dominikai, – mąsliai tarė benamis. – Ne visi švenčia Kalėdas, suprantate. Antiena, beje, rafinuoto skonio... ir labai skani dešra! – pridūrė Pedras.

– Ne, ne – nepavadinsim restorano „Po Kalėdų“! – sušuko virėjas. – Naujasis pavadinimas – „Vilko bučinys“. – Benamis liovėsi valgęs ir įsistebeilijo į virėją. – Ne aš sugalvojau, – greitai pasakė jam Dominikas.

– Jūs tikriausiai juokaujate, – tarė Pedras. – Juk tai garsus pornografinis filmas – vienas iš bjauriausių pornografinių filmų, kokius tik esu matęs, bet labai garsus. Neabejoju, kad toks ir yra jo pavadinimas.

– Tu turbūt klysti, Pedrai, – pasakė Dominikas. – Gal itališkai skamba geriau, – kažkodėl pridūrė.

– Tas filmas ne italų! – surėkė benamis. Ir atidavė Dominikui nebaigtą valgyti cassoulet; troškintų pupelių indas antienos ir dešros prikrautoje lėkštėje slystelėjo į šoną. (Akimirką prisilietęs, nudegino virėjui nykščius.)

– „Vilko bučinys“ negali būti pornografinis filmas, – tarė Dominikas, bet Pedras jau traukėsi tolyn, purtydamas vešlius gaurus ir žilstelėjusią barzdą.

– Mane tuoj supykins, – pasakė Pedras. – Niekada nepamiršiu to filmo – jis buvo šlykštus! Ne apie seksą su vilkais, suprantate, Dominikai...

– Aš nenoriu žinoti, apie ką tas filmas! – sušuko virėjas. – Neabejoju, kad tu klysti dėl pavadinimo! – dar pasakė nueinančiam benamiui, kuris jau buvo bedingstąs tamsiame skersgatvyje.

– Kai ko tiesiog negali pamiršti, Dominikai! – šūktelėjo Pedras, kai virėjas jo nebematė. – Svajonių apie incestą, geidulio, kurį jautei savo motinai... bjauraus oralinio sekso! – dar surėkė tas beprotis, ir virėjas išgirdo vėjo blaškomus jo žodžius, nors čia pat garsiai ūžė ventiliatorius.

– Pedrui nepatiko cassoulet? – paklausė Silvestras, kai virėjas grįžo į virtuvę su pilna lėkšte ir pupelių indu.

– Jis susinervino dėl pavadinimo, – tepasakė Dominikas, tačiau jam atrodė, kad šis incidentas – blogas ženklas „Vilko bučiniui“, net jeigu Pedras tikrai klysta dėl to šlykštaus pornografinio filmo pavadinimo.

Vėliau nei virėjas, nei jo sūnus rašytojas nerado jokio pornografinio filmo, kurio pavadinimas būtų „Vilko bučinys“. Net Kečumas tokio nebuvo matęs, o jis tvirtino, kad matė viską – bent jau visą pornografiją, kurią galima pamatyti Naujajame Hampšyre.

– Manau, būčiau įsiminęs tokį pavadinimą, Virėjuk, – tarė senasis medkirtys. – Tiesą sakant, neabejoju, kad būčiau atsiuntęs tą filmą tau. Bet kas jau ten tokio ypatingo tame filme rodoma? – paklausė.

– Nežinau, kas ten rodoma, – ir nenoriu žinoti! – sušuko virėjas. – Man tik įdomu, ar toks filmas išvis yra!

– Na, nedėk į kelnes, – ramino jį Kečumas.

– Tikriausiai nėra – bent jau kol kas, – pasakė tėčiui Denis. – Juk žinai, kad Pedras kvanktelėjęs, tėtuk, – žinai, ar ne?

– Be abejo, žinau, kad kvanktelėjęs, Denieli! – šaukė virėjas. – Bet vargšas Pedras buvo toks įsitikinęs – atrodė, kad jo žodžiais galima tikėti.

Tą šeštadienio vakarą prieš Kalėdų atostogas – paskutinį vakarą, kai „Patrice“ dar buvo „Patrice“, – Denis su Kečumu užsisakė tris „Barolo Massolino“ butelius. Kaip virėjas ir sakė Arno, beveik visą vyną išgėrė Kečumas, bet Kečumas irgi skaičiavo.

– Sakai, kad pietaudamas išgeri porą bokalų alaus ir vieną ar dvi taures raudonojo vyno, Deni, bet šįvakar išgėrei keturias taures. Netgi trys taurės vyno, po dviejų bokalų alaus, tokiam nedideliam vyrukui jau lyg ir per daug. – Kečumas Denio nekaltino, jis tik norėjo, kad viskas būtų aišku, bet Denis tuoj pat ėmė gintis.

– Nežinojau, kad tu skaičiuoji, kiek išgeriu, Kečumai.

– Nebūk toks, Deni, – tarė medkirtys. – Aš tik dirbu savo darbą – rūpinuosi jumis, vaikinai.

Kečumas jau buvo pareiškęs pastabą dėl to, kad Denis, kai grįžta papietavęs, neužsirakina namo Kliuni alėjoje durų. Tačiau daugumą vakarų virėjas pareidavo vėliau už sūnų, ir Dominikui labai nepatikdavo apgraibomis ieškoti rakto. Taigi paradines duris užrakindavo namo grįžęs virėjas, prieš eidamas miegoti.

– Bet išgėręs vyno greit apsnūsti, ar ne, Deni? – tada paklausė medkirtys. – Manau, kad vakarais dažniausiai užmiegi neužrakintame name, kai tėtis dar nebūna grįžęs.

– Tikrų tikriausia šūdo krūva, kaip tu sakai, Kečumai, – atšovė Denis.

Virėjas su sūnumi senajam rąstų plukdytojui paaiškino, jog Toronte taip elgtis įprasta. Ir Denis, ir jo tėtis seniau ne kartą grįžę negalėjo įeiti į namus, nes kitas būdavo užsirakinęs; tai tikrai nemalonu. Dabar išeidami jie palieka namą nerakintą; o vakare, kai abu jau būna namie, tas, kuris vėliau eina gulti, užrakina nelemtas duris.

– Man šiek tiek neramu dėl to raudonojo vyno, Deni, – tarė rašytojui Kečumas. – Jo išgėręs miegi kaip užmuštas – nieko negirdi.

– Jei geriu tik alų, visą naktį nesumerkiu akių, – pasiskundė Denis.

– Man tai labiau patinka, – tepasakė medkirtys.

Tačiau ne raudonasis vynas buvo didžiausia bėda. Taip, Denis kartais išgerdavo daugiau negu vieną ar dvi taures – ir apsnūsdavo. Bet vynas buvo tik vienas iš prie viso to prisidėjusių veiksnių, o naujasis restorano pavadinimas su tuo, kas atsitiko, išvis nebuvo susijęs. Blogiausia buvo tai, kad po visų jų pastangų pasprukti nuo kaubojaus – po tų abejotinų vardų ir pavardžių keitimų, kurie, kaip paaiškėjo, buvo išvis beprasmiai, – Kečumą paprasčiausiai pasekė.

Kaubojus Kečumą sekė ir seniau, bet nieko iš to nepešė. Į pensiją išėjęs šerifo pavaduotojas du kartus vilkosi paskui medkirtį, kai šis važiavo medžioti į Kvebeką; vieną žiemą Karlas Kečumą atsekė net į Puant o Barilio stotį, bet pamanė, kad tas jaunesnis vyriškis, su kuriuo senasis medkirtys stovyklauja, tik šiaip kažkoks Ontarijo kaimo stuobrys. Kaubojus nė nenutuokė, kas yra Denis ir kuo jis užsiima; Karlas padarė išvis beprotišką išvadą, kad Kečumas gal „žydras“, o tas jaunesnis vyriškis – jo meilužis! Kadangi tose nuotykingose kelionėse nė karto nepasirodė joks šlubis, Karlas galiausiai liovėsi sekęs Kečumą.

Viską pakeitė vienas žodis – ir dar tai, kad ir Kečumas, ir kaubojus padangas keisdavo tame pačiame Mailano automobilių servise. Padangos, ypač žieminės, Naujojo Hampšyro šiaurėje labai svarbios. „Twitchell’s“ – taip vadinosi tas servisas, kuriame dažnai lankėsi ir Kečumas, ir kaubojus, nors liežuvio neprilaikęs mechanikas buvo jaunas prancūzakalbis kanadietis, pavarde Kroto.

– Čia lyg ir Kečumo gelda, – užkalbino Karlas tą kanadietį – iki Kalėdų buvo likusi gal kokia savaitė, ir kaubojus „Twitchell’s“ remonto dirbtuvėje, ant keltuvo, pastebėjo Kečumo sunkvežimį. Kroto jam keitė visas keturias padangas.

– Aha, – linktelėjo Kroto. Buvęs šerifo pavaduotojas matė, kad kanadietis nuima dygliuotas Kečumo sunkvežimio padangas ir mauna paprastas žiemines.

– Gal Kečumui koks vidinis balsas sako, kad žiema bus nešalta? – paklausė Karlas Kroto.

– Ne-e, – atsakė Kroto. – Jis tik nekenčia to dyglių garso, kai važiuoji magistrale, o tarp čia ir Toronto beveik vien tik magistralės.

– Toronto, – pakartojo kaubojus, tačiau tai buvo dar ne tas viską pakeitęs žodis.

– Kečumas vėl užsimauna dygliuotas, kai po Kalėdų grįžta namo, – paaiškino šerifo pavaduotojui Kroto, – bet kai važiuoji greitkeliu, dyglių nereik, magistralėj pakanka paprastų žieminių.

– Kečumas važiuoja į Torontą švęsti Kalėdų? – paklausė kanadiečio Karlas.

– Visą laiką, kiek aš atsimenu, – atsakė Kroto. Kaubojui neatrodė, kad tai labai ilgas laikas. Kroto buvo gal dvidešimt su trupučiu; padangas keisti jis pradėjo tik baigęs vidurinę mokyklą.

– Gal Kečumas Toronte turi kokią moterį? – pasidomėjo Karlas. – O gal vaikiną?

– Ne-e, – tarė Kroto. – Kečumas sakė, kad ten turi šeimą.

Viską pakeitė žodis „šeima“. Buvęs šerifo pavaduotojas žinojo, kad Kečumas šeimos neturi, – juo labiau Kanadoje. Kadaise turėjo, bet prarado; niekam nebuvo paslaptis, kad Kečumas nebendrauja su savo vaikais. Kečumo vaikai tebegyveno Naujajame Hampšyre, Karlas žinojo ir tai. Jie jau buvo suaugę, jau patys turėjo vaikų, bet niekur neišsikėlė iš Koaso apygardos; tiesiog nutraukė ryšius su Kečumu.

– Kečumas negali turėti šeimos Toronte, – pasakė kaubojus tam kvailam kanadiečiui.

– Na, Kečumas taip sakė, – kad turi šeimą ten, Toronte, – užsispyręs tvirtino Kroto.

Vėliau Denis buvo labai sujaudintas, kai sužinojo, kad senasis medkirtys jį ir jo tėtį laikė savo šeima; tačiau kaip tik tai ir išdavė juos Karlui. Kiek kaubojus prisiminė, Kečumui daugiau niekas taip nepatiko, – jis su niekuo kitu taip artimai, kaip su šeimos nariu, nebendravo, – tik su virėju. Į pensiją išėjusiam farui nebuvo sunku nepastebimai sekti Kečumo sunkvežimį. Tas sunkvežimis degino daug tepalo; iš išmetamojo vamzdžio rūkstančių juodų dūmų debesis gaubė paskui jį važiuojančius automobilius, o Karlas apdairiai išsinuomojo niekuo iš kitų neišsiskiriantį džipą su žieminėmis padangomis. Tą gruodį magistraliniais Jungtinių Valstijų šiaurės rytų greitkeliais važiavęs kaubojaus automobilis (į Kanadą jie įvažiavo iš Bafalo, per Taikos tiltą) buvo visiškai neįsidėmėtinas. Šiaip ar taip, Karlas juk dirbo policininku; jis mokėjo sekti žmones.

Be to, Karlui nebuvo sunku slapta stebėti namą Kliuni alėjoje. Netrukus jis jau žinojo, kada jie ateina ir išeina, – ne tik virėjas su sūnumi, bet ir Kečumas. Kaubojus, be abejo, suprato, kad Kečumas tik svečiuojasi. Karlą turbūt ėmė pagunda nudėti visus tris, bet jis gal nenorėjo taip rizikuoti – susiremti su senuoju medkirčiu; Karlas žinojo, kad Kečumas ginkluotas. Tas namas Kliuni alėjoje dieną niekad nebūdavo rakinamas, vakare irgi – kol paskutinis iš jų, paprastai virėjas, paršlubuodavo ir susiruošdavo gulti.

Kaubojui nebuvo sunku įeiti į vidų ir viską gerai apžiūrėti; šitaip Karlas išsiaiškino, kas kuriame kambaryje miega. Bet kai ko jis vis dėlto nežinojo.

Vienintelis ginklas buvo svečių miegamajame, kur, be abejo, nakvojo Kečumas. Kaubojui tas šautuvas atrodė keistokas, pernelyg paprastas ginklas tokiam tipui kaip Kečumas, – dvidešimto kalibro vinčesteris, skirtas jaunimui. (Sumautas vaikiškas šautuvėlis, galvojo Karlas.)

Iš kur buvęs šerifo pavaduotojas galėjo žinoti, kad „Ranger“ modelio vinčesteris – Kečumo kalėdinė dovana Deniui? Senasis medkirtys nemanė, kad dovaną reikėtų įvynioti į popierių, taigi tas dvidešimto kalibro šautuvas su stūmokline spyna buvo užtaisytas ir pakištas po Kečumo lova – kaip tik ten, kur ginklą būtų slėpęs ir pats kaubojus. Karlui nė į galvą neatėjo, kad senasis rąstų plukdytojas to vinčesterio atgal į Naująjį Hampšyrą nesiveš, kai pagaliau grįš į Koaso apygardą. Kaubojus nusprendė tiesiog palaukti, kol Kečumas išvažiuos, – o tada jau imtis veiksmų.

Karlas numatė kelis veikimo būdus. Jis atrakino Denio darbo kambaryje, trečiame aukšte, esančias atsarginio išėjimo duris; jei rašytojas nepamatys, kad tos durys atrakintos, kaubojus galės įeiti pro jas. O jei pamatys ir užrakins, Karlas įeis pro nerakinamas paradines duris – bet kuriuo laiku vakare, kai virėjo ir jo sūnaus nebus namie. Kaubojus pastebėjo, kad papietavęs Denis negrįžta į savo darbo kambarį trečiame aukšte. (Taip buvo dėl to alaus ir raudonojo vyno; išgėręs rašytojas nenorėdavo net užeiti į kambarį, kuriame rašo.)

Nesvarbu, ar Karlas įeis pro atsarginio išėjimo duris, ar pro paradines, jis vis tiek galės saugiai slėptis tame trečio aukšto kambaryje; tik turės stengtis per daug nevaikščioti, bent jau kol virėjas su sūnumi užmigs. Karlas atkreipė dėmesį į tai, kad to kambario grindys girgžda; kaip ir laiptai, vedantys į antro aukšto koridorių. Bet kaubojus bus tik su kojinėmis. Pirmiausia nudėsiu virėją, galvojo Karlas, – o paskui ir jo sūnų. Karlas matė dvidešimties centimetrų skersmens ketaus keptuvę, kabančią virėjo miegamajame; jis, be abejo, jau žinojo, kad Indėnė Džeinė buvo užmušta ta keptuve, – Šešiaskardinė jam papasakojo. Karlas patenkintas įsivaizdavo, kaip, nušovęs virėją, stovės to suskio miegamajame ir lauks, kada jo vaikas atlėks gelbėti tėtušio su ta kvaila keptuve! Na, jei viskas taip ir bus, tai gerai. Karlui svarbiausia buvo nušauti juos abu ir pervažiuoti Jungtinių Valstijų sieną pirmiau, negu kas nors aptiks nužudytuosius. (Jeigu pasiseks, kaubojus tada jau bus Koaso apygardoje.)

Senasis šerifo pavaduotojas šiek tiek nerimavo, kad nesusidurtų su meksikiete namų tvarkytoja, kuri ateidavo ir išeidavo ne taip lengvai nuspėjamu laiku kaip virėjas ar savo įpročių nekeičiantis jo sūnus rašytojas. Palyginti su Lupitos, netgi Kečumo dienos režimas buvo gana pastovus. Medkirtys kasdien porą valandų praleisdavo Jango gatvėje esančioje tekvondo salėje. Tą salę, vadinamą „Čempionų centru“, Kečumas atsitiktinai rado prieš kelerius metus; pagrindiniu instruktoriumi ten dirbo kažkoks buvęs Irano imtynininkas, o dabar boksininkas ir kikboksininkas. Kečumas sakė, kad ten gerina savo „spardymosi įgūdžius“.

– Dievulėliau, – niurnėjo virėjas. – Kam aštuoniasdešimt trejų metų vyriškiui mokytis kovos meno?

– Iš tiesų tai ten kelių kovos menų derinys, Virėjuk, – paaiškino Kečumas. – Bokso ir kikbokso – ir imtynių. Man tik įdomu, kaip dar galėčiau partiesti kokį tipą ant žemės. Kai partiesiu, tada jau žinau, ką toliau daryti.

– Bet kam tau to reikia, Kečumai? – sušuko virėjas. – Į kiek dar muštynių ketini įsivelti?

– Čia ir yra visa esmė, Virėjuk, – niekas neketina įsivelti į muštynes. Tiesiog turi būti pasirengęs!

– Dievulėliau, – vėl suniurnėjo Dominikas.

Deniui visada atrodė, kad Kečumas nuolat rengiasi karui. Tai tarytum patvirtino ir Kečumo kalėdinė dovana rašytojui – „Ranger“ modelio vinčesteris, kuriuo Denis buvo nušovęs tris elnius.

– Kam man reikia šautuvo, Kečumai? – paklausė Denis senojo medkirčio.

– Elnių medžiotojas tai tu nekoks, Deni... turiu pripažinti... ir gal niekada jų nebemedžiosi, – pasakė Kečumas, – bet kiekvienuose namuose turėtų būti dvidešimto kalibro šautuvas.

– Kiekvienuose namuose, – pakartojo Denis.

– Gerai, gal ypač šiuose namuose, – tarė Kečumas. – Tau reikia po ranka turėti patogų greitašaudį ginklą – tokį, su kokiu neprašausi, iš arti.

– Iš arti, – pakartojo virėjas, iškeldamas į viršų rankas.

– Nežinau, Kečumai... – suabejojo Denis.

– Tiesiog paimk šitą šautuvą, Deni, – tarė medkirtys. – Žiūrėk, kad visada būtų užtaisytas... pasidėk po lova ir ten laikyk.

Denis žinojo, kad pirmose dviejose tūtelėse yra stambūs šratai, o toliau – elninė kulka. Jis dėkodamas apčiupinėjo vinčesterį – ne tik tam, kad suteiktų malonumo Kečumui, bet ir todėl, kad žinojo, jog paimdamas šautuvą suerzins tėtį. Denis puikiai mokėjo sukiršinti tėvą su Kečumu.

– Dievulėliau, – vėl ėmė reikšti nepasitenkinimą virėjas. – Aš išvis neužmigsiu, žinodamas, kad namuose yra užtaisytas ginklas!

– Mano manymu, tai labai gerai, Virėjuk, – tarė Kečumas. – Tiesą sakant, būtų idealu, jeigu tu išvis neužmigtum, iš tikrųjų.

Tas „Ranger“ modelio vinčesteris buvo su beržo buože bei apsodu ir gumine buožės pagalvėle, kurią rašytojas dabar priglaudė prie peties. Denis turėjo prisipažinti, kad jam patinka klausytis tėčio ir Kečumo kivirčų.

– Velniai tave griebtų, Kečumai, – pyko virėjas. – Kurią nors naktį atsikelsiu nusičiurkšti, ir sūnus mane nušaus, palaikęs kaubojumi!

Denis nusijuokė.

– Nagi, judu... juk Kalėdos! Pasistenkim linksmai atšvęsti Kalėdas, – tarė rašytojas.

Bet Kečumui nebuvo linksma.

– Denis tavęs nenušaus, Virėjuk, – pasakė medkirtys. – Aš, po velnių, tik noriu, kad jūs, vaikinai, būtumėt pasirengę!

IN-UK-ŠUK – kartais per miegus murmėdavo Denis. Šarlotė jį buvo išmokiusi tarti tą indėnišką žodį; o gal Kanadoje reikėjo sakyti, jog tai inuitų^21 žodis? (Denis dar buvo girdėjęs ir žodį Inuk^22; jis nė nenutuokė, kuris iš jų taisyklingas.) Šarlotė jam girdint dažnai vartodavo žodį „inukšukas“.

Pabudęs kitą rytą po Kalėdų, Denis pagalvojo, kad gal reikėtų virš lovos galvūgalio kabančią Šarlotės nuotrauką pakabinti kitur – arba sukeisti vietomis su kuria nors kita. Toje nuotraukoje maudymosi kostiumėliu vilkinti Šarlotė – visa varvanti, susiėmusi rankomis – šypsosi, bet atrodo, kad jai šalta. Tolumoje matyti pagrindinė salos prieplauka – Šarlotė ką tik ten maudėsi, – bet arčiau aukštos Šarlotės figūros, tarp jos ir prieplaukos, stovi paslaptingasis inukšukas. Ta akmenų krūva – kernas – buvo lyg ir žmogaus pavidalo, bet šiaip nelabai panaši į žmogų. Žiūrėdamas iš ežero, ją galėjai palaikyti navigacijos ženklu; kai kurie inukšukai iš tikrųjų buvo navigacijos ženklai, bet ne šitas.

Du dideli akmenys, vienas ant kito, atrodo lyg žmogaus koja; ant tokių kojų uždėta tarsi kokia lentyna ar stalviršis tikriausiai būtų klubai arba liemuo. Keturi mažesni akmenys – pilvota viršutinė kūno dalis. Bet tos būtybės, jeigu ją norėta padaryti panašią į žmogų, rankos labai jau keistai, neproporcingai nutrumpintos, o kojos pernelyg ilgos. Galva, jeigu ten tikrai galva, pavaizduota su vėjo visam laikui sutaršytais plaukais. Tas akmeninis kernas buvo toks pat žemaūgis kaip ir žiemos iškankintos Karaliaus Jurgio įlankos salų pušys. Jo viršus vos siekė Šarlotės klubus, o toje virš Denio lovos galvūgalio kabančioje nuotraukoje dėl perspektyvos, – nes priekyje stovėjo Šarlotė, – inukšukas atrodė dar žemesnis, negu buvo iš tikrųjų. Tačiau vis tiek nesugriaunamas; gal todėl Denis pabudo tardamas tą žodį.

Tose salose buvo daugybė inukšukų – ir dar daugiau palei Šešiasdešimt devintąjį kelią, tarp Pari Saundo ir Puant o Barilio, kur Denis prisiminė matęs ženklą: PIRMOJI TAUTA, ODŽIBVIŲ ŽEMĖ^23. Keli įspūdingi inukšukai stovėjo prie Šavanagų indėnų rezervacijos, netoli Mėnesienos įlanką, kurioje Denis su Šarlote vieną kaitrią dieną plaukiojo kateriu, supančių vasarnamių.

Bet kas jie iš tikrųjų? – dabar galvojo rašytojas, gulėdamas lovoje kitą rytą po Kalėdų. Net pati Šarlotė nežinojo, kas pastatė inukšuką jos saloje. Tą vasarą, kai buvo statomi abu miegamieji nameliai, Endžio Granto brigadoje dirbo dailidė iš Šavanagų indėnų rezervacijos. Kitą vasarą, kaip Denis prisiminė, vienas iš vyrukų, atgabenusių į salą propano bakus, turėjo katerį, kurio pavadinimas buvo „Pirmoji tauta“. Jis Deniui sakė esąs grynakraujis odžibvis, bet Šarlotė pareiškė, jog tai „nepanašu į tiesą“; Denis jos nepaklausė, kodėl ji taip skeptiškai nusiteikusi.

– Gal tavo senelis pastatė šitą inukšuką, – kartą pasakė Denis Šarlotei. Jis dar pagalvojo, kad gal visokie indėnai, tai vienais, tai kitais metais dirbę Ternerių saloje, vis pataisydavo tą akmeninį kerną, kai koks akmuo nusirisdavo žemyn.

– Tie akmenys labai tvirtai laikosi, – patikino Denį Šarlotė. – Senelis čia niekuo dėtas. Mūsų inukšuką pastatė kažkoks čiabuvis – jis niekada nesugrius.

– Tačiau ką jie iš tiesų reiškia? – paklausė jos Denis.

– Jie simbolizuoja pradžią, pagarbą, ištvermę, – atsakė Šarlotė, tačiau toks atsakymas buvo pernelyg miglotas, kad patenkintų rašytoją Denį Andželą; jis prisiminė, jog labai stebėjosi, kad Šarlotei lyg ir pakanka tokio netikslaus apibūdinimo.

O ką reiškia būtent tas ar kitas inukšukas... „Na, velniai griebtų, – kartą pasakė Kečumas, – atrodo, kad viskas priklauso nuo to, kurio indėno paklausi.“ (Kečumas manė, kad kai kurie inukšukai – tiesiog bereikšmės akmenų krūvos.)

Denis įsižiūrėjo į po lova pakištą vinčesterį. Kaip Kečumas ir liepė, užtaisytas šautuvas gulėjo atvirame dėkle; pasak Kečumo, dėklas turėjo būti neužsegtas, nes „kiekvienas įsibrovęs asilas išgirs užtrauktuką“.

Be abejo, buvo aišku, kokį įsibrovusį asilą Kečumas turi omeny: į pensiją išėjusį šerifo pavaduotoją, aštuoniasdešimt trejų metų senį, atsitrenkusį iš sumauto Naujojo Hampšyro!

– O saugiklis? – paklausė Kečumo Denis. – Gal ir saugiklis turi būti išjungtas? – Spaudžiant saugiklio mygtuką, esantį priešais gaiduko išėmą, pasigirsdavo tylus spragtelėjimas, bet saugiklį Kečumas Deniui liepė laikyti įjungtą.

Senasis medkirtys pasakė:

– Jeigu kaubojus išgirs saugiklio spragtelėjimą, vadinasi, jis jau per arti.

Denis pirma gerai įsižiūrėjo į Šarlotės ir už jos stovinčio inukšuko nuotrauką, paskui į po lova gulintį dvidešimto kalibro šautuvą. Gal ir tas akmeninis kernas, ir „Ranger“ modelio vinčesteris simbolizuoja apsaugą – šautuvas, žinoma, daug konkretesnę. Denis jautėsi visai patenkintas, gavęs ginklą, nors jam atrodė, kad per kiekvienas Kalėdas jie panyra į kažkokius liguistus apmąstymus, – kartais visus taip nuteikia Kečumas (kaip dabar, su šituo vinčesteriu), bet neretai dėl to kaltas būna ir Denis arba jo tėtis. Šį Kūčių vakarą, pavyzdžiui, į vis slogesnį liūdesį juos pradėjo gramzdinti virėjas.

– Tik pagalvokite, – tarė Dominikas sūnui ir Kečumui. – Jei Džo būtų gyvas, jau būtų įpusėjęs ketvirtą dešimtį... gal jau turėtų bent porą vaikų.

– Džo būtų vyresnis, negu buvo Šarlotė, kai su ja susipažinau, – prabilo ir Denis.

– Tiesą sakant, Denieli, – toliau šnekėjo tėvas, – Džo būtų tik dešimčia metų jaunesnis, negu buvai tu... na, kai Džo žuvo.

– Tprū! Gana šitų nesąmonių! – sušuko Kečumas. – Jei Indėnė Džeinė tebebūtų gyva, jai, po velnių, būtų aštuoniasdešimt aštuoneri! Vargu ar ji apskritai su mumis kalbėtų, – nebent kaip nors pasistengtume, kad mūsų pokalbis būtų linksmesnis.

Tačiau kitą dieną Kečumas Deniui padovanojo dvidešimto kalibro šautuvą, – ir nuo tol jų pokalbiai tikrai nepasidarė linksmesni ir nepakrypo kita linkme, – o virėjas tarytum nei iš šio, nei iš to dar ėmė niurzgėti dėl „tiesiog liguistų“ Denielio knygų dedikacijų.

Iš tikrųjų, „Kūdikį ant kelio“ (kaip ir buvo galima tikėtis) Denis dedikavo: „Sūnui Džo – in memoriam.“ Tai buvo jau antra dedikacija Džo – ir trečia „in memoriam“. Dominikui atrodė, kad visa tai labai slegia.

– O ką aš padarysiu, kad visi mano pažįstami miršta, tėtuk, – tarė Denis.

Kečumas visą tą laiką rodė, kaip veikia stūmoklinė vinčesterio spyna; išstumti šoviniai skriejo į visas puses. Vienas iš jų (elninė kulka) pradingo tarp popieriaus, į kurį buvo įvyniotos kitos kalėdinės dovanos, skiaučių, bet Kečumas vis dėjo ir stūmė lauk šovinius, lyg norėdamas išguldyti iš visų pusių jį apspitusius užpuolikus.

„Jei gyvename per ilgai, tampame savo pačių karikatūromis“, – dabar pats sau garsiai pasakė Denis – tarytum rašydamas tuos žodžius, nors iš tikrųjų nieko nerašė. Rašytojas tebegulėjo lovoje, persikreipęs stebeilijo į Šarlotės ir paslaptingojo inukšuko nuotrauką – na, kai atplėšdavo akis nuo grėsmingai, bet kartu ir jaudinamai atrodančio po lova pakišto užtaisyto šautuvo.

Antroji Kalėdų diena Kanadoje dar vadinama Dovanų diena. Vienas Denio pažįstamas rašytojas tą dieną visada rengdavo pobūvį. Virėjas per kiekvienas Kalėdas Kečumui dovanodavo kokių nors šiltų lauke dėvimų drabužių, – pirktų „Eddie Bauer“ arba „Roots“ parduotuvėje, – Kečumas jais ir apsivilkdavo eidamas į Dovanų dienos pobūvį. Dominikas mielai padėdavo virtuvėje; virtuvė – nesvarbu kieno – visada būdavo antrieji virėjo namai. Denis sukinėdavosi tarp į pobūvį susirinkusių bičiulių, stengdamasis nesutrikti dėl Kečumo politikavimo protrūkių. Bet Deniui ir nebūdavo pagrindo sutrikti – Kanadoje antiamerikietiškas senojo medkirčio burnojimas visiems labai patikdavo.

– Kažkoks vaikinas iš CBC *<*Kanados televizijos korporacija.> norėjo, kad dalyvaučiau radijo pokalbių laidoje, – pasakė Kečumas Deniui ir jo tėčiui, kai virėjas po Dovanų dienos pobūvio vežė juos namo.

– Dievulėliau, – vėl sudejavo Dominikas.

– Vien todėl, kad esi blaivus, dar nemanyk, jog esi geras vairuotojas, Virėjuk, – nesikišk į mudviejų su Deniu pokalbį, geriau žiūrėk, kokia čia maišalynė gatvėse.

Tą naktį kaubojus būtų galėjęs nudėti juos visus, bet Karlas buvo bailys; jis nedrįso lįsti į namus, kuriuose yra Kečumas. Šerifo pavaduotojas nežinojo, kad dvidešimto kalibro šautuvas jau guli po Denio, o ne po Kečumo lova, ir nė neįsivaizdavo, kiek senasis medkirtys per tą pobūvį išgėrė. Kaubojus būtų galėjęs prasišauti duryse skylę ir įeiti į vidų; vargu ar Kečumas būtų pabudęs. Nebūtų pabudęs ir Denis. Tai buvo vienas iš tų vakarų, kai jis pietaudamas išgėrė ne vieną ar dvi taures raudonojo vyno, kaip sakydavo, o keturias ar penkias. Tą naktį Denis tik vieną kartą pramerkė akis, ir jam smilktelėjo, jog reikėtų pažiūrėti, ar palovėje tebėra šautuvas; bežiūrėdamas iškrito iš lovos, bet nei jo tėtis, nei knarkiantis medkirtys gana garsaus dunkstelėjimo neišgirdo.

Po Kalėdų Kečumas Toronte ilgai neužsibūdavo. Gaila, kad jis tąkart neatsivežė Drąsiaus ir – dėl kokios nors priežasties – išvykdamas nepaliko šuns pas virėją ir jo sūnų. Karlas nebūtų galėjęs įeiti į namą Kliuni alėjoje ir pasislėpti darbo kambaryje trečiame aukšte, jei Drąsius, tas „puikus gyvulys“, būtų ten buvęs. Tačiau Kečumo šuo buvo Koaso apygardoje, pas Šešiaskardinę Pamę, – terorizavo jos šunis, kaip vėliau paaiškėjo, – o Kečumas ankstų kitos dienos rytą išvyko į Naująjį Hampšyrą.

Denis atsikėlęs (anksčiau už tėtį) ant virtuvės stalo rado Kečumo paliktą raštelį. Denio nuostabai, tas raštelis buvo gražiai išspausdintas. Kečumas užlipo į darbo kambarį, į trečią aukštą, ir ten pasinaudojo Denio mašinėle, bet Denis negirdėjo nei grindų virš jo miegamojo, nei laiptų girgždesio. Nei jis, nei virėjas neišgirdo ir rašomosios mašinėlės, – tai buvo negeras ženklas, senasis medkirtys būtų galėjęs jiems tai pasakyti. Tačiau Kečumo raštelyje apie tai nebuvo nė žodžio.

ŠĮKART JAU UŽTEKTINAI SU JUMIS, VAIKINAI, PRISIBENDRAVAU!

PASIILGAU SAVO ŠUNS, VAŽIUOJU PABENDRAUTI SU JUO.

KAI GRĮŠIU NAMO, JAU BŪSIU PASIILGĘS IR JŪSŲ!

NEPADAUGINK RAUDONOJO VYNO, DENI. KEČUMAS.

Karlas apsidžiaugė matydamas, kad Kečumo sunkvežimis išvažiuoja. Kaubojus turbūt jau nekantravo, bet dar palaukė, kol atėjo ir išėjo meksikietė namų tvarkytoja; kad nebūtų jokių abejonių. Pamatęs, kad svečių miegamasis jau tuščias, – Lupitos gražiai sutvarkytas, jis atrodė kaip naujai įrengtas, – Karlas įsitikino, kad Kečumas negrįš. Tačiau kaubojus turėjo palaukti dar vieną naktį.

Gruodžio dvidešimt septintosios vakarą virėjas su sūnumi pietavo namuose. Dominikas mėsos turguje buvo radęs europietiškos kaimiškos dešros, vadinamos kielbasa; jis tą dešrą pakepino alyvų aliejuje, paskui ištroškino su susmulkintais pankoliais, svogūnais, žiediniais kopūstais ir pomidorų padažu, pagardintu sutrintomis pankolių sėklomis. Troškinį patiekė su šiltos, šviežios rozmarinais ir alyvuogėmis paskanintos duonos kepalėliu ir daržovių mišraine.

– Kečumui toks troškinys būtų labai patikęs, tėtuk, – pasakė Denis.

– A, taip – Kečumas geras žmogus, – tarė Dominikas, nustebindamas sūnų.

Nežinodamas, kaip reguoti, Denis toliau gyrė dešros troškinį; pareiškė manąs, kad tokiu patiekalu būtų galima papildyti paprastesnį „Vilko bučinio“ valgiaraštį.

– Ne, ne, – paprieštaravo virėjas. – Šita dešra pernelyg kaimiška – netgi „Vilko bučiniui“.

Denis tik tarė:

– Čia puikus patiekalas, tėti. Manau, tiesiog karališkas.

– Turėjau jį paruošti Kečumui – niekada neruošiau, – tepasakė Dominikas.

Paskutinį savo gyvenimo vakarą virėjas su Denieliu valgė portugalų restorane netoli Mažosios Italijos. Tas restoranas – „Chiado“ – buvo vienas iš Dominiko mėgstamiausių Toronte. Jį Dominikui parodė Arno, kai juodu dirbo miesto centre, vakarinėje Karalienės gatvės dalyje. Tą ketvirtadienio vakarą, gruodžio dvidešimt aštuntą, ir Denis, ir jo tėtis užsisakė triušienos.

Kalėdinės Kečumo viešnagės dienomis snigo ir lijo – viskas sušalo, paskui atitirpo ir vėl sušalo. Kai virėjas su sūnumi, išėję iš „Chiado“, taksi važiavo namo, vėl pradėjo snigti. (Dominikas nemėgo vairuoti miesto centre.) Kaubojaus pėdos plutele apsitraukusiame sename sniege ant lauke esančių atsarginio išėjimo laiptų buvo vos įžiūrimos netgi dieną; o dabar – tamsoje, krintant sniegui – Karlo pėdsakai visiškai pradingo. Buvęs faras buvo nusivilkęs kailinę striukę ir nusiavęs batus. Jis gulėjo ant sofos Denio darbo kambaryje, trečiame aukšte, keturiasdešimt penkto kalibro koltą prispaudęs sau prie krūtinės, – pagal scenarijų, kurį įsivaizdavo, revolverio dėklo senajam šerifo pavaduotojui nereikėjo.

Karlą pasiekė iš virtuvės sklindantys virėjo ir jo sūnaus rašytojo balsai, tačiau mes niekada nesužinosime, ar kaubojus suprato jų pokalbį.

– Būdamas penkiasdešimt aštuonerių, turėtum būti vedęs, Denieli. Turėtum gyventi su žmona, ne su tėvu, – pasakė virėjas.

– O tu, tėtuk? Argi tau nereikėtų žmonos? – paklausė Denis.

– Aš turėjau progų, Denieli. Sulaukęs septyniasdešimt šešerių, nesmagiai jausčiausi, gyvendamas su žmona, – nuolat jos atsiprašinėčiau! – tarė Dominikas.

– Dėl ko? – nustebo Denis.

– Gal dėl to, kad kartais nelaikau šlapimo. Ir, žinoma, dėl to, kad gadinu orą, – ką jau kalbėti apie šnekėjimą per miegus, – prisipažino sūnui virėjas.

– Tau reikia susirasti žmoną, kuri neprigirdėtų – kaip Kečumas, – pasiūlė Denis. Jie abu ėmė juoktis; kaubojus turėjo girdėti jų juoką.

– Aš nejuokavau, Denieli. Tau reikėtų bent jau palaikyti nuolatinius ryšius su kokia nors moterimi, turėti tikrą draugę, – toliau kalbėjo Dominikas, kai juodu užlipo į antro aukšto koridorių. Netgi būdamas trečiame aukšte, Karlas, be abejo, atpažino keistą virėjo klibikščiavimą laiptais.

– Aš turiu draugių, – buvo besakąs Denis.

– Kalbu ne apie tavo garbintojas, Denieli.

– Garbintojų neturiu, tėtuk... jau nebeturiu.

– Yra daug jaunų tavo knygų mėgėjų. Nepamiršk, kad skaičiau tau rašytus laiškus...

– Aš į tuos laiškus neatsakau, tėti.

– Jaunų – kaip ten jas vadina? – gal „jaunesniųjų redaktorių“? Ir jaunų knygų pardavėjų, Denieli... Mačiau tave su jomis. Jaunomis leidyklų darbuotojomis!

– Jaunos merginos dažniau būna laisvos, – paaiškino tėčiui Denis. – O dauguma mano amžiaus moterų – ištekėjusios arba našlės.

– O kuo tau nepatinka našlės? – paklausė tėvas. (Ir jie abu vėl juokėsi, tik šįkart jau ne taip ilgai.)

– Nenoriu užmegzti nuolatinių santykių, – pasakė Denis.

– Matau. Kodėl? – pasidomėjo Dominikas. Jie stovėjo priešinguose antro aukšto koridoriaus galuose, savo miegamųjų tarpduriuose. Kalbėjo garsiau; dabar kaubojus jau tikrai girdėjo kiekvieną žodį.

– Aš irgi turėjau progų, tėtuk, – pasakė tėvui Denis.

– Aš tik noriu tau visko, kas geriausia, Denieli, – tarė virėjas.

– Tu visada buvai geras tėvas – pats geriausias.

– Ir tu buvai geras tėvas, Denieli...

– Galėjau labiau pasistengti, – greitai nutraukė tėtį Denis.

– Aš tave myliu! – tarė Dominikas.

– Ir aš tave myliu, tėti. Labanakt, – pasakė Denis; jis įėjo į savo miegamąjį ir tyliai užsidarė duris.

– Labanakt! – dar sušuko iš koridoriaus virėjas. Tai buvo toks nuoširdus palaiminimas; kaubojui turbūt irgi norėjosi palinkėti jiems abiem labos nakties. Bet Karlas virš jų gulėjo nė nekrustelėdamas, tylut tylutėliai.

Ar buvęs šerifo pavaduotojas palaukė bent valandą po to, kai išgirdo juos valantis dantis? Turbūt ne. Ar Denis vėl sapnavo tą vėjo nulenktą pušį Šarlotės saloje, Karaliaus Jurgio įlankoje, – tą nedidelį, bet ištvermingą medį, kurį matydavo iš savo „rašymo būdelės“? Tikriausiai. Ar virėjas melsdamasis prašė daugiau laiko? Turbūt ne. Tokiomis aplinkybėmis toks žmogus kaip Dominikas Bačiagalupas tikriausiai daug neprašė – na, jeigu išvis meldėsi. Geriausiu atveju Dominikas gal išreiškė viltį, kad vienišas jo sūnus „ką nors susiras“, – tik tiek.

Ar grindys jiems virš galvų sugirgždėjo po nutukusio kaubojaus kojomis, kai Karlas nusprendė, kad jau laikas veikti? Gal, bet jie negirdėjo; o jei Denis ką ir išgirdo, tai gal palaimingai įsivaizdavo (per miegus), kad Džo grįžo iš Kolorado.

Nežinodamas, ar labai tamsu bus tame name naktį, kaubojus jau anksčiau pamėgino užsimerkęs nulipti iš trečio aukšto žemyn vedančiais laiptais; be to, jis suskaičiavo, kiek žingsnių reikės žengti antro aukšto koridoriumi iki virėjo miegamojo durų. Ir įsidėmėjo, kur šviesos jungiklis, – kambaryje, prie pat durų, šalia tos dvidešimties centimetrų skersmens ketaus keptuvės.

Paaiškėjo, kad Denis laiptinėje tarp virtuvės ir antro aukšto koridoriaus visada palieka degančią lempą, taigi šviesos pakako ir koridoriuje. Kaubojus tyliai, tik su kojinėmis, prislinko prie Dominiko miegamojo ir atidarė duris.

– Staigmena, Virėjuk! – tarė Karlas, spustelėdamas elektros jungiklį. – Tau laikas mirti.

Gal Denis tai išgirdo; o gal ir ne. Bet jo tėtis atsisėdo lovoje – mirksėdamas nuo staiga įsižiebusios ryškios šviesos – ir pasakė, labai garsiai:

– Kur taip ilgai užtrukai, mulki? Tu, matyt, iš tiesų bukas kaip bato aulas, kaubojau, – kaip Džeinė visada ir sakydavo.

(Tai Denis jau tikrai girdėjo.)

– O tu tikras šiknius, Virėjuk! – surėkė Karlas. Denis išgirdo ir tai; jis jau klūpėjo ant grindų, traukė iš neužsegto dėklo, iš palovės, savo vinčesterį.

– Bukas kaip bato aulas, kaubojau! – šaukė jo tėtis.

– Ne toks jau bukas, Virėjuk! Mirsi tu, o ne aš! – rėkė Karlas; jis neišgirdo nei Denio išjungiamo saugiklio spragtelėjimo, nei atbėgančio baso rašytojo žingsnių koridoriuje. Kaubojus nusitaikė ir iš savo keturiasdešimt penkto kalibro kolto šovė virėjui tiesiai į širdį. Dominikas Bačiagalupas atsitrenkė į lovos galvūgalio lentą; mirė akimirksniu, ant pagalvių. Šerifo pavaduotojas nespėjo suvokti, ką reiškia keista virėjo šypsena, nuo kurios išsitempė baltas randelis ant jo apatinės lūpos, ir tik Denis suprato, ką jo tėtis pasakė prieš nušaunamas.

– She bu de, – dar ištarė Dominikas, kaip jį buvo išmokę A Gou ir Šo Di. Tas she bu de reiškė „man sunku su tavimi atsisveikinti“.

Bet Karlui, kuris staiga apsisuko, pamatė tarpduryje nuogą vyriškį ir turbūt beveik suprato, kodėl virėjas mirė šypsodamasis, tas kiniškas posakis, žinoma, nereiškė nieko. Dominikas žinojo ne tik kad rėkaudamas išgelbės sūnų, bet ir tai, kad jo bičiulis Kečumas Denieliui parūpino geresnį ginklą negu ta dvidešimties centimetrų skersmens ketaus keptuvė. Ir kaubojaus akyse tarytum blykstelėjo šioks toks suvokimas, kai jis paskutinę akimirką pamatė, kad Denis jau nusitaikė į jį Kečumo vinčesteriu – tuo pačiu taip niekintu vaikišku šautuvėliu.

Ilgas Karlo keturiasdešimt penkto kalibro kolto vamzdis tebebuvo nukreiptas į grindis, kai pirmas stambių šratų pliūpsnis išplėšė jam pusę gerklės; to pliūpsnio nublokštas kaubojus užvirto ant naktinio stalelio, ten švietusi elektros lemputė sprogo jam tarp menčių. Antras Denio iš dvidešimto kalibro vinčesterio iššautas šratų užtaisas ištaškė antrą kaubojaus gerklės pusę. Elninės kulkos, vadinamosios „žudikės“, iš tiesų net nereikėjo, tačiau Denis – dabar jau visai prikišęs šautuvą – į sudarkytą Karlo kaklą paleido ir trečią, paskutinį, šovinį, tarytum žiojinti žaizda būtų jį pritraukusi kaip koks magnetas.

Jei buvo galima tikėti Kečumu, – na, jeigu jis sakė tiesą, pasakodamas, kaip vilkai nužudo savo auką, – tai ar tie trys dvidešimto kalibro vinčesterio šūviai nebuvo visai kaip vilkų bučiniai? Tikrai ne tokie jau malonūs!

Denis, vis dar nuogas, nulipo žemyn. Iš virtuvės paskambino policijai – pasakė, kad atrakins paradines duris ir kad jie ras jį antrame aukšte, su tėvu. Atrakinęs duris, grįžo į viršų, savo miegamajame apsimovė senomis treningo kelnėmis ir užsitempė sportinį nertinį. Dar norėjo skambinti Kečumui, bet paskui pagalvojo, kad jau labai vėlu ir nėra jokio reikalo skubėti. Vėl įėjęs į tėčio miegamąjį, negalėjo nepastebėti kaubojų į gabalus suplėšiusių vilkų bučinių pėdsakų, – Karlas atrodė tarsi išpurkštas iš kokios žarnos, – bet Denis tik akimirką pasigailėjo, kad pridarė Lupitai tiek darbo. Kraujo prisigėręs kilimas, krauju aptaškytos sienos, kruvinos prie skelbimų lentos, kabančios virš sulaužyto naktinio stalelio, prismeigtos nuotraukos... na, Denis neabejojo, kad Lupita visa tai sutvarkys. Jis žinojo, kad ji yra patyrusi ir didesnę nelaimę: ji neteko vaiko.

Dėl raudonojo vyno Kečumas neklydo, – galvojo rašytojas, atsisėdęs ant lovos šalia tėvo. Jeigu jis būtų gėręs tik alų, gal būtų išgirdęs kaubojų keliomis akimirkomis anksčiau; gal būtų spėjęs iššauti Karlui dar nepaspaudus gaiduko. „Nesigraužk dėl to, Deni, – vėliau sakys jam Kečumas. – Kaubojus atsekė paskui mane. Turėjau tai numatyti.“

„Tai tu dėl to nesigraužk, Kečumai“, – ramins Denis senąjį medkirtį, bet Kečumas, žinoma, graušis.

Kai atvažiavo policija, gretimuose namuose jau pliekė visos šviesos, lojo daugybė šunų; paprastai tokiu laiku Rosdeilyje būna labai tylu. Dauguma kaimynų, gyvenančių netoli dvigubo šaudymo vietos, dar niekada nebuvo girdėję tokių garsių ir kraupių šūvių – kai kurie šunys lojo iki aušros. Bet įėję policininkai Denį rado ramiai laikantį ant kelių tėčio galvą; juodu buvo lovos galvūgalyje, ant krauju permirkusių pagalvių. Jaunas žmogžudysčių skyriaus detektyvas savo raporte rašė, kad garsusis rašytojas jų laukė antrame namo aukšte, – ten, kur ir sakė lauksiąs, – ir kad jis nužudytam tėvui tarytum dainavo, o gal deklamavo kokį eilėraštį.

– She bu de, – vis kartojo Denis tėčiui į ausį. Nei virėjas, nei jo sūnus taip ir nesužinojo, ar A Gou ir Šo Di gerai išvertė tuos žodžius iš literatūrinės kinų kalbos, – na, ar she bu de iš tikrųjų reiškia „man sunku su tavimi atsisveikinti“, – bet argi tai buvo svarbu? „Man sunku su tavimi atsisveikinti“, – buvo tai, ką rašytojas manėsi sakąs tėvui, saugojusiam mylimą sūnų nuo kaubojaus beveik keturiasdešimt septynerius metus; prieš tiek metų jie abu išvyko iš Tvisted Riverio.

Dabar, pagaliau, – kai pasirodė policija, – Denis pravirko. Tik dabar pradėjo atsisveikinti. Prie namo Kliuni alėjoje stovėjo vienas greitosios pagalbos ir du policijos automobiliai; ryškiai žybčiojo jų šviesos. Pirmieji policininkai, įėję į virėjo miegamąjį, jau daugmaž žinojo, kas atsitiko, kaip buvo pranešta telefonu: ginkluotas įsibrovėlis nušovė garsiojo rašytojo tėvą; paskui rašytojas nušovė įsibrovėlį. Tačiau tai tikrai dar ne viskas, galvojo jaunasis žmogžudysčių skyriaus detektyvas. Jis labai gerbė poną Andželą ir tokiomis aplinkybėmis norėjo duoti tiek laiko, kiek tik reikės, kad rašytojas nusiramintų. Bet to šautuvo šūviais – ne vienu, o keliais, ir dar iš taip arti, – padarytos žaizdos buvo tokios didelės, kad detektyvas turbūt jautė, jog šis įsibrovimas ir žmogžudystė, ir garsiojo rašytojo atsakomieji veiksmai buvo tikrai ne be pagrindo.

– Pone Andželai? – prabilo jaunasis žmogžudysčių skyriaus detektyvas. – Jeigu jūs pasirengęs, pone, gal galėtumėte man papasakoti, kaip tai nutiko.

Denis ne šiaip ašarojo; jis verkė, kaip verktų dvylikametis berniukas, – tarsi Karlas būtų kažkaip nušovęs jo tėtį tą paskutinę naktį Tvisted Riveryje. Kalbėti Denis negalėjo, bet dar pajėgė parodyti pirštu; tas daiktas buvo šalia tėvo miegamojo durų.

Jaunasis detektyvas jį ne taip suprato.

– Taip, žinau, šovėte stovėdamas ten, tarpduryje, – tarė žmogžudysčių skyriaus policininkas. – Bent jau pirmą kartą. Paskui priėjote arčiau, ar ne?

Denis iš visų jėgų purtė galvą. Kitas jaunas policininkas buvo pastebėjęs miegamajame, prie pat durų – labai jau neįprastoje vietoje – kabančią dvidešimties centimetrų skersmens ketaus keptuvę; jis smiliumi pabarbeno į tos keptuvės dugną.

– Taip! – kūkčiodamas įstengė pasakyti Denis.

– Atnešk tą keptuvę čia, – paprašė kolegos žmogžudysčių skyriaus detektyvas.

Nepaleisdamas tėvo, – atsargiai tebelaikydamas virėjo galvą ant kelių, – Denis ištiesė dešinę ranką ir, kai jo pirštai suspaudė tos dvidešimties centimetrų skersmens ketaus keptuvės rankeną, liovėsi verkęs. Jaunasis žmogžudysčių skyriaus detektyvas laukė; jis matė, kad šito pasakojimo nepaskubinsi.

Dešine ranka kilstelėjęs sunkią keptuvę, Denis padėjo ją ant lovos.

– Pradėsiu nuo šitos dvidešimties centimetrų skersmens ketaus keptuvės, – pagaliau tarė, lyg rengdamasis pasakoti ilgą istoriją, kurią jau moka atmintinai.

VKOASO APYGARDA, NAUJASIS HAMPŠYRAS, 2001

KETURIOLIKTAS SKYRIUSKEČUMO KAIRĖ RANKA

Kečumas medžiojo meškas. Savo sunkvežimiu nuvažiavo į Vilsons Milsą, į Meiną, o paskui juodu su Drąsium „Suzukio“ visureigiu šiek tiek palėkėjo atgal į Naująjį Hampšyrą – kirto sieną maždaug lygiagrečiai su prie Negyvosios Deimantų upės esančiu Half Mail Folsu, kur Kečumas paklojo didelį juodąjį lokį. Meškas jis medžiojo tokiu pat lengvu trumpavamzdžiu šautuvu, kokiu Denio draugė Baret (prieš daug metų) medžiodavo elnius: remingtonu su pasisukančia spyna, .30-06 kalibro „Springfildu“ – karabinu, kurį Kečumas vadino savo „senu, bet patikimu šiknium“. (To modelio remingtonų gamyba buvo nutraukta tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimtaisiais.)

Kečumui buvo nelengva persivežti lokį per sieną, nors jis ir turėjo visureigį. „Na, sakykime, kad Drąsiui teko paėjėti pėsčiomis“, – vėliau pasakojo Deniui Kečumas. Tas Kečumo „paėjėti“ turbūt reiškė, kad šuo visą kelią bėgo. Tačiau tai buvo pirmas meškų medžioklės su šunimis savaitgalis; jaudulio apimtas puikusis gyvulys tikriausiai nesipiktino tuo, kad turi bėgti paskui Kečumo visureigį. Šiaip ar taip, ant atviro visureigio, kuriuo važiavo Kečumas su negyvu lokiu, sėdynės Drąsiui nebebuvo vietos.

– Ko gero, jau bus sutemę, kai mudu su Drąsium pirmadienį grįšim namo, – įspėjo Denį Kečumas.

Tą ilgą savaitgalį senojo medkirčio niekas nebūtų suradęs; Denis nė nemėgino. Kečumas po truputį priprato prie telefono ir fakso, bet mobiliojo telefono buvęs rąstų plukdytojas – dabar jau sulaukęs aštuoniasdešimt ketverių – taip ir neįsigijo. (Mobiliųjų telefonų Didžiuosiuose šiaurės miškuose du tūkstančiai pirmaisiais apskritai buvo nedaug.)

Be to, Denio skrydis iš Toronto buvo atidėtas; kai pagaliau nusileido Bostone ir išsinuomojo automobilį, užuot ramiai, kaip ketino, išgėręs kavos su Polu Polkariu ir Toniu Molinariu, Denis spėjo tik greitosiomis papriešpiečiauti. Iš Nort Endo Denis su Karmela del Popolo išvyko jau po vidurdienio. Žinoma, keliai dabar buvo geresni negu tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt ketvirtaisiais, kai virėjas su dvylikamečiu sūnumi keliavo į priešingą pusę, tačiau Naujojo Hampšyro šiaurė vis dar atrodė „gana toli“ (kaip sakydavo Kečumas) nuo Bostono Nort Endo, ir diena jau vakarėjo, kai Denis su Karmela pralėkė pro Pontuko vandens telkinį ir Šešioliktuoju keliu, palei Androskogino aukštupį, važiavo toliau – į Erolą.

Važiuodamas pro Pontuko telkinį, Denis atpažino Damerio tvenkinio kelią, – seniau juo važinėdavo miškavežiai, – bet Karmelai tepasakė:

– Rytoj čia atvažiuosim su Kečumu.

Karmela linktelėjo; ji pro keleivio pusės langą žiūrėjo į Androskoginą. Kai jie nuvažiavo dar kokias dešimt mylių, Karmela tarė:

– Iš pažiūros galinga upė. – Denis džiaugėsi, kad ji tą upę mato ne kovo ar balandžio mėnesį; prasidėjus purvo sezonui, Androskoginas pavirsdavo nesuvaldomu srautu.

Kečumas Deniui buvo sakęs, kad rugsėjo mėnuo būtų tinkamiausias laikas jų – ypač Karmelos – apsilankymui. Galima tikėtis, kad bus giedras oras, naktys vis šaltesnės, vabzdžių nebėra, bet dar neturėtų snigti. Tačiau taip toli šiaurėje, Koaso apygardoje, medžių lapai pradeda gelsti jau rugpjūčio pabaigoje. Tą antrą rugsėjo pirmadienį ten viskas atrodė labai rudeniška ir pavakary jau buvo juntamas gnaibantis šaltukas.

Kečumas nerimavo, ar Karmela galės eiti per mišką.

– Aš privešiu gana arti, bet vis tiek reikės šiek tiek paėjėti, kad pasiektume tą vietą ant upės kranto, – pasakė Kečumas.

Denis prieš akis taip ir matė tą vietą, kurią Kečumas turėjo omeny, – kalvą, nuo kurios atsiveria šiek tiek aukščiau upės vingio esanti įlanka. Jam tik buvo sunku įsivaizduoti, kaip ten viskas pasikeitę – dabar, kai nebėra virėjo namo ir visas Tvisted Riverio miestelis sudegęs iki pamatų. Bet Dominikas Bačiagalupas nenorėjo, kad jo pelenai būtų išbarstyti ten, kur buvo namas, arba kur nors arti miestelio; virėjas prašė jo pelenus nuskandinti upėje – įlankoje, kur jo netikra pusseserė Rouzė pradingo po lūžinėjančiu ledu. Tai buvo beveik ta pati vieta, kur po rąstais įsmuko Angelù del Popolas. Kaip tik todėl, žinoma, Karmela ir atvažiavo; prieš daugybę metų (trisdešimt ketverius, jei Denis gerai suskaičiavo) Kečumas Karmelą pakvietė atvykti į Tvisted Riverį.

„Jei kada nors norėtumėte pamatyti tą vietą, kur žuvo jūsų berniukas, man būtų garbė jums parodyti“, – tada pasakė jai Kečumas. Karmela labai norėjo pamatyti upės įlanką, kurioje nutiko ta nelaimė, bet ne rąstus; ji žinojo, kad jei pamatytų rąstus, to jau būtų per daug. Tik upės krantą, kur stovėjo jos mielasis Gamba su mažuoju Deniu ir matė, kaip viskas buvo, – ir gal dar tą vietą vandenyje, kur jos vienturtis Angelù taip ir neiškilo į paviršių. Taip, kada nors tikriausiai norėsiu tai pamatyti, tada galvojo Karmela.

„Ačiū, pone Kečumai“, – padėkojo ji tą dieną, kai senasis medkirtys su virėju išvyko iš Bostono. „Jei kada norėsi mane pamatyti...“ – buvo besakanti Dominikui. „Žinau“, – tada tarė virėjas, bet nė nežvilgtelėjo į ją.

Dabar, kai Denis turėjo į Tvisted Riverį atvežti tėvo pelenus, Kečumas primygtinai prašė, kad jis atsivežtų ir Karmelą. Kadaise, pirmą kartą matydamas Andželo mamą, dvylikametis Denis atkreipė dėmesį į dideles jos krūtis, plačius klubus ir plačią šypseną, – jis tada iškart pastebėjo, jog tik Karmelos šypsena platesnė negu Indėnės Džeinės. Dabar rašytojas žinojo, kad Karmelai tiek pat metų kiek Kečumui, o gal ir kiek daugiau; ji tikriausiai jau įpusėjusi devintą dešimtį, spėjo Denis. Jos plaukai jau buvo baltutėliai, net antakiai pražilę, – įspūdingai kontrastuojantys su gelsvai rusva veido spalva ir, matyt, kuo puikiausia sveikata. Karmela buvo baisiai stora, bet vis dar moteriškesnė, negu kada nors atrodė Džeinė. Ji laimingai gyveno su tuo kitu vyriškiu, – Polas Polkaris ir Tonis Molinaris tebetvirtino, kad ji laiminga, – tačiau neatsisakė Del Popolo pavardės, gal iš pagarbos nuskendusiam žvejui ir mieliausiam vieninteliam vaikui.

Bet dabar, taip ilgai važiuodama į šiaurę, Karmela neverkšleno dėl savo mielojo Angelù – ir apie virėjo mirtį tepasakė: „Aš savo Gambos netekau prieš daug metų, Secondo... o dabar jį praradai ir tu!“ – Karmelos akyse sublizgo ašaros. Bet ji greitai susitvardė; jiedviem keliaujant toliau, Deniui neatrodė, kad Karmela galvotų apie tai, kur ir kodėl važiuoja.

Dominiką Karmela tebevadino pravarde, Gamba, o Denį – Secondo, tarsi jis jai tebebūtų tarsi sūnus; atrodė, jog ji Deniui seniai atleido už tai, kad jis žvilgčiodavo į ją, kai ji maudydavosi vonioje. Jis negalėjo įsivaizduoti savęs darančio tai dabar, bet jai to nesakė; Denis tik gana oficialiai atsiprašė Karmelos, kad anuomet taip negražiai elgėsi.

– Niekis, Secondo... tai turbūt glostė mano savimeilę, – automobilyje tarė jam Karmela, atlaidžiai mostelėdama putlia ranka. – Aš tik nerimavau, kad tas vaizdas gali tau pakenkti... kad paskui tave visada ir trauks storos, vyresnės moterys.

Denis suprato, jog Karmela turbūt nori, kad jis dabar ją patikintų nejaučiąs (ir niekada nejautęs) potraukio prie tokių moterų, bet iš tikrųjų – po tiesiog antgamtiškai smulkios Keitės – daugelis jo moterų buvo storos. Deniui dingtelėjo, kad, vertinant pagal šiuolaikinės plonų kaip šakaliukai moterų mados normas, galima sakyti, jog netgi Šarlotė – neabejotina jo gyvenimo meilė – svėrė per daug.

Kaip ir tėtis, Denis buvo smulkaus sudėjimo, ir nors dabar rašytojas nieko neatsakė Karmelai, vis dėlto pagalvojo, kad jam gal tikrai lengviau bendrauti su stambesnėmis moterimis. (Bet jis nemanė, kad su tuo kaip nors susijęs žvilgčiojimas į besimaudančią Karmelą ar Indėnės Džeinės nužudymas keptuve!)

– Įdomu, ar dabar su kuo nors susitikinėji... ar turi kokią artimą draugę? – paklausė Karmela, kai jie nuvažiavo dar kokią mylią ar šiek tiek daugiau.

– Ne, draugės neturiu, – atsakė Denis.

– Jeigu aš dar moku skaičiuoti, tau jau turėtų būti beveik šešiasdešimt, – tarė Karmela. (Deniui buvo penkiasdešimt devyneri.) – Tavo tėtis visada norėjo, kad susirastum tinkamą moterį.

– Buvau susiradęs, bet ji turėjo žengti toliau, – pasakė Denis.

Karmela atsiduso. Į automobilį ji pasiėmė ir savo liūdesį; Karmelos liūdesys – ir kažkoks nepritarimas Deniui – buvo juntamas visą kelią, nuo pat Bostono. Tai, kad Karmela jam dėl kažko nepritaria, Denis jautė taip pat aiškiai kaip ir nuo jos sklindantį malonų kvapą – arba kažkokių švelnių kvepalų, arba šiaip kažkokį, visiems patinkamą, koks būna, pavyzdžiui, ką tik iškeptos duonos kvapas.

– Be to, – toliau kalbėjo Denis, – ir tėtis neturėjo artimos draugės – bent jau nuo tada, kai jam buvo tiek metų, kiek dabar man. – Kiek patylėjęs, kadangi Karmela nieko nesakė, Denis pridūrė: – Ir apskritai tėtukas niekada neturėjo kitos tokios tinkamos moters, kokia buvote jūs.

Karmela vėl atsiduso, tarsi norėdama parodyti (labai neaiškiai), kad yra kartu ir patenkinta, ir ne, – nepatenkinta todėl, kad jai nepavyko pakreipti kalbos ten, kur ji norėjo. Buvo matyti, jog tai, dėl ko Karmela nepritaria Deniui, ją labai slegia. Dabar Denis laukė, ką ji dar pasakys; jis žinojo, kad anksčiau ar vėliau Karmela pradės keblesnį pokalbį apie tai, kuo jai nepatinka Denio kūryba.

Šnekėtis su Karmela visą kelią iš Bostono Deniui buvo nuobodu – jos senatviškas įsitikinimas savo teisumu varė į neviltį. Kalbėdama ji painiojosi, o paskui dėl to kaltino Denį; atseit jis nelabai klauso, ką ji sako, arba tyčia ją trikdo. Denis suprato, kad jo tėtis buvo dar palyginti aštraus proto. Nors Kečumas kasdien darėsi vis kurtesnis ir vis garsiau burnojo, – senasis medkirtys buvo beveik to paties amžiaus kaip Karmela, – Denis jam instinktyviai atleido. Šiaip ar taip, Kečumas visada atrodė pamišęs. Argi jis nesielgė kaip koks pusprotis, kai buvo jaunas? – galvojo Denis.

Kaip tik tada, kontrastingoje pavakario šviesoje, jie pravažiuodami pamatė nedidelę iškabą: ANDROSKOGINO IŠKAMŠOS.

– Dievuliau – „Parduodami briedžių ragai“, – garsiai perskaitė Karmela, mėgindama įžiūrėti ir smulkesnes raides. (Visą kelią į šiaurę taip ir dievuliuoja, – vis labiau irzo Denis.)

– Gal norite sustoti ir nusipirkti kokį nors iškimštą negyvą žvėrį? – paklausė jis Karmelos.

– Kol nesutemo, galim sustoti! – nusijuokė Karmela; ji meiliai paplekšnojo jam per kelį, ir Denis susigėdo dėl to, kad bodisi jos draugija. Juk jis mylėjo ją, kai buvo mažas berniukas ir vėliau vaikinas, ir neabejojo, kad Karmela myli jį – ir tikrai dievino jo tėtį. Tačiau dabar ji Deniui atrodė įkyri, jis nenorėjo jos vežtis. Bet Kečumas sumanė jai parodyti, kur žuvo Andželas; dabar Denis suvokė, kad norėjo pabūti su Kečumu vienas. Pamatyti, kaip tėčio pelenai skęsta Tvisted Riveryje, – nes tėtis to norėjo, – Deniui buvo svarbiau negu tai, kad Kečumas ištesės savo pažadą palydėti Karmelą prie šiek tiek aukščiau upės vingio esančios įlankos, kur pradingo jos Angelù. Dėl to, kad į Karmelą žiūri kaip į dėmesį blaškančią naštą, Denis jautėsi esąs savanaudis; jis suprato, kad taip galvoti negražu, bet pagaliau patikėjo, kad Polas Polkaris ir Tonis Molinaris sakė tiesą. Karmela, matyt, tikrai laiminga – su tuo kitu vyriškiu, gyvendama savo gyvenimą. (Daugiau niekuo, tik laime, buvo galima paaiškinti, kodėl ji tokia nuobodi!)

Bet argi Karmela neprarado trijų vyrų, kuriuos mylėjo? Vienas iš jų buvo virėjas, kitas – jos vienintelis vaikas. Kaip galėjo Denis, irgi praradęs vienintelį vaiką, nesijausti artimas Karmelai? Jis, žinoma, jautėsi jai artimas! Denis tik nenorėjo bendrauti su Karmela, juo labiau dabar, kai jam visiškai pakako ir dviejų misijų – reikėjo nuskandinti tėčio pelenus ir pabūti su Kečumu.

– Kur jie? – paklausė Karmela, kai juodu įvažiavo į Erolą.

– Kur kas? – nesuprato Denis. (Juodu ką tik kalbėjo apie iškamšas! Ar ji klausia, kur tie iškimšti negyvi žvėrys?)

– Kur Gambos palaikai – jo pelenai?

– Nedūžtamame inde... jis iš tokio plastiko, ne stiklinis, – kiek išsisukinėdamas atsakė Denis.

– Tavo lagamine, bagažinėje? – paklausė Karmela.

– Taip. – Denis nenorėjo jai daugiau pasakoti apie tą indą – kas jame buvo pirmiau, ir panašiai. Be to, juodu įvažiavo į miestą, – nors ir ne per didžiausią, – todėl Denis, kol nesutemo, norėjo susiorientuoti ir bent kiek apsidairyti. Kad iš ryto būtų lengviau rasti Kečumą.

– Susitiksime ankstų antradienio rytą, – sakė senasis medkirtys.

– O kada bus tas „ankstus rytas“? – paklausė Denis.

– Prieš septynias, vėliausiai, – tarė Kečumas.

– Prieš aštuonias, jeigu mums pasiseks, – pasakė jam Denis. Jis nežinojo, kokio ankstumo rytą galės atsikelti Karmela ir kada ji išsijudins, – ką jau kalbėti apie tai, kad juodu ketino nakvoti už kelių mylių nuo miesto. Kečumas Denį patikino, kad Erole nėra padoraus viešbučio, kuriame jie galėtų apsistoti. Medkirtys rekomendavo viešbutį atostogaujantiems, esantį Diksvil Nočo kaimelyje.

Iš to, ką matė Erole, Denis su Karmela suprato, kad Kečumas sakė tiesą. Jie pasuko Umbeigogo link vedančiu keliu, pro universalinę parduotuvę, kur buvo parduodami ir gėrimai; rytiniame miesto pakraštyje buvo tiltas per Androskoginą, o šiek tiek į vakarus nuo jo – gaisrinė, ten Denis apsisuko. Grįždami pravažiavo pro Erolo pradžios mokyklą – pirmiau jos nepastebėjo. Erole buvo ir restoranas – „Northern Exposure“, – bet iš pažiūros labiausiai klestėjo sporto prekių parduotuvė „L. L. Cote“.

– Sustokim pasižvalgyti, – pasiūlė Denis Karmelai.

– Kol nesutemo, galim sustoti! – vėl tarė ji. Karmela buvo viena iš pirmųjų Denį erotiškai jaudrinusių moterų. Kaip ji galėjo tapti tokia sena nuoboda? – dabar galvojo Denis.

Juodu baimingai pažvelgė į užrašą ant sporto prekių parduotuvės durų.

PRAŠYTUME Į VIDŲ NESINEŠTI UŽTAISYTŲ ŠAUTUVŲ

– Dievuliau, – persigando Karmela; prieš įeidami abu akimirką sudvejojo.

„L. L. Cote“ pardavinėjo sniego motociklus ir visureigius; be to, viduje buvo iškimštų tame krašte gyvenančių žvėrių – gana daug, kad suprastum, jog vietos iškamšų meistrui darbo netrūksta. (Meška, elnias, lūšis, lapė, kiaunė žuvautoja, briedis, dygliakiaulė, skunkas – daug visokių „padarų“, pasak Kečumo, – ir dar galybė ančių ir plėšriųjų paukščių.) Ginklų buvo daugiau negu kitų prekių; Karmela pasibaisėjusi atšoko nuo tokios žudymo įrankių parodos. Matydamas daugybę visokiausių Brauningo peilių, Denis pagalvojo, kad Kečumas tą savo didžiulį Brauningo peilį turbūt pirko čia. Parduotuvėje buvo ir nemažai žmogaus kvapą naikinančių drabužių; Denis mėgino Karmelai paaiškinti, kas tai per daiktai.

– Kad medžiotojai neskleistų žmogaus kvapo, – pasakė jai Denis.

– Dievuliau, – nustebo Karmela.

– Gal galėčiau padėti, bičiuliai? – įtariai užkalbino juos kažkoks senyvas vyriškis.

Labai jau keistos išvaizdos pardavėjas – kūningas, su Brauningo peiliu prie diržo. Jo pilvas buvo nukabęs virš diržo sagties, o raudonai ir juodai languotos flanelės marškiniai beveik tokie pat, kokius paprastai vilkėdavo Kečumas, – tik pardavėjas dar buvo su vilnone maskuojamųjų spalvų liemene. (Kečumas nieku gyvu nebūtų vilkęsis maskuojamųjų spalvų drabužiais. „Čia juk ne karas, – kartą pasakė medkirtys. – Tie padarai negali atsišaudyti.“)

– Norėčiau jus paklausti kelio, – tarė Denis pardavėjui. – Mums reikia rasti Prarastos Tautos kelią, bet tik rytoj rytą.

– Taip nieks nebevadina – seniai, – atsakė pardavėjas, žiūrėdamas dar įtariau.

– Man sakė, kad į jį reikia įsukti iš kelio, vedančio prie Akerso tvenkinio... – norėjo paaiškinti Denis, bet pardavėjas jį pertraukė.

– Taip, bet to keliuko nieks nevadina Prarastos Tautos keliu – beveik nieks, bent jau dabar.

– Yra koks nors naujas pavadinimas? – pasidomėjo Denis.

Pardavėjas nemaloniai spoksojo į Karmelą.

– Nėr ten jokio pavadinimo, tik ženklas, kur kažkas parašyta apie variklių taisymą. Važiuodami Akerso tvenkinio keliu jį tuoj ir pamatysit – tikrai nepražiopsosit, – pasakė tas senis, bet nelabai drąsinamai.

– Na, neabejoju, kad rasim, – tarė Denis. – Ačiū.

– O pas ką jūs važiuojat? – pasmalsavo pardavėjas, tebespoksodamas į Karmelą.

– Pas poną Kečumą, – atsakė Karmela.

– Kečumas tą keliuką vadina Prarastos Tautos keliu! – pabrėžtinai tarė pardavėjas, tarsi iš to jau būtų aišku, kodėl šis pavadinimas netinka. – Kečumas jūsų laukia? – paklausė Denio.

– Taip, laukia, bet tik rytoj rytą, – pakartojo Denis.

– Nelįsčiau į svečius pas Kečumą, jeigu jis nelaukia, – pasakė pardavėjas. – Jumis dėtas, tikrai nelįsčiau.

– Dar kartą dėkoju, – tarė tam seniui Denis, imdamas Karmelą už parankės. Jie jau buvo beeiną iš parduotuvės, bet pardavėjas juos sustabdė.

– Tik indėnas tą keliuką gali vadinti Prarastos Tautos keliu, – tarė. – Iš to ir aišku!

– Kas aišku? – paklausė Denis. – Kečumas ne indėnas.

– Cha! – nusišiepė pardavėjas. – Mišrūnai – vis tiek indėnai!

Denis jautė vis didėjantį Karmelos pasipiktinimą – beveik taip pat aiškiai kaip ir jos svorį, lenkiantį žemyn jo ranką. Jis jau buvo privedęs ją prie sporto prekių parduotuvės durų, kai pardavėjas šūktelėjo:

– Tas tipas, Kečumas, ir pats kaip prarasta tauta! – Paskui, tarytum susigriebęs, kad negerai pasakė, ir staiga išsigandęs, dar pridūrė: – Tik nesakykit jam, kad aš taip sakiau.

– Turbūt Kečumas čia kartais apsiperka? – paklausė Denis; jam buvo malonu matyti to storo pardavėjo išgąstį.

– Jo pinigai tokie pat kaip bet kieno kito, ar ne? – atšovė suirzęs pardavėjas.

– Pasakysiu jam, kad taip sakėt, – tarė Denis, vesdamasis Karmelą pro duris.

– Ar ponas Kečumas – indėnas? – paklausė ji Denio, kai juodu įsėdo į automobilį.

– Nežinau – gal iš dalies, – atsakė Denis. – Niekada jo neklausiau.

– Dievuliau – niekad nemačiau barzdoto indėno, – stebėjosi Karmela. – Bent jau filmuose tai tikrai.

Juodu važiavo iš miesto į vakarus einančiu Dvidešimt šeštuoju keliu. Ten buvo kažkoks lyg ir restoranas – „Errol Cream Barrel & Chuck Wagon“ – ir tarsi kokia nepriekaištingai prižiūrima stovyklavietė bei priekabų parkas, pavadintas „Pjuvenų alėja“. Paskui dar pravažiavo pro „Umbeigogo sniego motociklų asociaciją“. Čia Erolas ir baigėsi. Denis nesuko iš greitkelio į Akerso tvenkinio kelią; tik įsidėmėjo, kur jis yra. Neabejojo, kad kitą rytą nesunkiai ras Kečumą, – nesvarbu, ar ten Prarastos Tautos kelias, ar ne.

Po akimirkos, kai jau temo, jie važiavo palei aukšta tvora aptvertą lauką. Karmela, žinoma, garsiai perskaitė ant tvoros kabantį užrašą.

– „Prašytume neerzinti bizonų“ – na, dievuliau, kas drįstų juos erzinti? – tarė ji, kaip visada pasipiktinusi. Bet jie nematė nė vieno bizono – tik tvorą ir tą užrašą.

Tas Diksvil Noče esantis viešbutis atostogaujantiems vadinosi „The Balsams“ – Denis spėjo, kad šiltu metų laiku jame apsistoja pėstieji turistai ir golfo žaidėjai. (O žiemą, be abejo, slidininkai.) Jis buvo didžiulis, penktadienio vakare apytuštis. Valgomajame Denis su Karmela pietavo beveik vieni; kai užsisakė patiekalus, Karmela sunkiai atsiduso. Ji išgėrė taurę raudonojo vyno. Denis – bokalą alaus. Po tėčio mirties jis liovėsi gėręs raudonąjį vyną, nors dėl to, kad nusprendė gerti tik alų, Kečumas jam nuolat duodavo velnių.

– Dabar tau nebereikia atsisakyti raudonojo vyno! – šaukė Kečumas.

– Man vis tiek, net jei niekada nebeužmigsiu, – kartą pasakė senajam medkirčiui Denis.

Dabar Karmela atsidususi tarytum sulaikė kvapą – prieš prabildama.

– Manau, savaime aišku, kad perskaičiau visas tavo knygas – ne vieną kartą, – netrukus tarė.

– Tikrai? – paklausė Denis, dėdamasis nesuprantąs, kur ji suka.

– Žinoma, kad perskaičiau! – sušuko Karmela.

Dėl ko ji, tokia laiminga, taip pyksta ant manęs? – galvojo Denis, kai Karmela pasakė:

– Oi, Secondo, tavo tėtis taip didžiavosi tavimi, kad tu toks garsus rašytojas... ir taip toliau.

Dabar jau Denis atsiduso ir akimirką sėdėjo sulaikęs kvapą.

– O jūs? – paklausė Karmelos, jau nebeapsimesdamas, kad nieko nesupranta.

– Na, tavo pasakojimai ir, kartais, veikėjai tokie – koks čia tas žodis? – nemalonūs, – pradėjo šnekėti Karmela, bet tikriausiai kažką įžvelgė Denio akyse, dėl ko staiga nutilo.

– Suprantu, – tarė Denis.

Jis į ją gal žiūrėjo taip, tarytum ji būtų dar viena žurnalistė, deramai nepasirengusi pokalbiui, ir Karmela – kad ir ką iš tikrųjų manė apie jo knygas – staiga suvokė, jog neverta jam to sakyti, – tik jau ne mielajam Secondo, kuris jai tarsi sūnus, – nes argi gyvenimas jo nenuskriaudė taip pat, kaip nuskriaudė ją?

– Papasakok, ką rašai dabar, Secondo, – staiga paprašė Karmela ir meiliai nusišypsojo. – Vėl praėjo daug laiko nuo ankstesnės knygos pasirodymo, ar ne? Papasakok, ką sugalvojai? Man taip smalsu, kas bus toliau!

Po kurio laiko, kai Karmela nuėjo miegoti, keli vyrai prie baro žiūrėjo „Pirmadienio vakaro futbolą“, bet Denis jau buvo savo kambaryje, kur nejungė televizoriaus. Be to, jis neužtraukė užuolaidų, – pasikliaudamas tuo, kad kietai neįminga, neabejojo, kad ryto šviesa jį pažadins. Tik truputį nerimavo, ar pavyks anksti rytą pakelti ir išjudinti Karmelą; Denis žinojo, kad Kečumas nekantraus, jeigu jie vėluos. Kai Denis atsigulė, ant naktinio stalelio švietė lempa, o šalia jos stovėjo indas, į kurį buvo supilti virėjo pelenai. Denis žinojo, jog tai jo paskutinė naktis su tėvo pelenais, ir atsigulęs žiūrėjo į juos, – tarsi jie būtų galėję staiga prabilti ar kaip nors kitaip išreikšti paskutinius tėčio norus.

– Ką gi, tėtuk, žinau, jog sakei, kad to nori, ir tikiuosi, kad neapsigalvojai, – prakalbo Denis viešbučio kambaryje. O dėl pelenų, tai jie buvo supilti į „Amoso niujorkietiškų kepsnių prieskonių“ indą, – pagrindiniai to mišinio ingredientai kadaise buvo jūros druska, pipirai ir įvairios prieskoninės žolelės, – virėjas tuos prieskonius, matyt, pirko savo mėgstamame prašmatniame mėsos turguje, tame Toronto rajone, kuriame gyveno, nes etiketėje buvo parašyta „Olliffe“.

Denis didesnę tų prieskonių dalį išbėrė lauk, bet ne visus; kai supylė tėvo pelenus, dar liko vietos, taigi šiek tiek prieskonių buvo galima grąžinti atgal į indą, Denis taip ir padarė. Jei kas nors JAV muitinėje būtų ėmęs klausinėti, kas yra tame inde, – jeigu jie būtų jį atidarę ir pauostę, – mišinys vis tiek būtų kvepėjęs kepsnių prieskoniais. (Pipirų įkvėpęs muitininkas gal būtų ėmęs čiaudėti!)

Bet Denis su virėjo pelenais JAV muitinę perėjo be jokio klausinėjimo. Dabar, atsisėdęs lovoje, jis atidarė indą ir atsargiai pauostė. Žinodamas, kas čia per mišinys, Denis nebūtų norėjęs jo barstyti ant kepsnio, bet kvapas tikrai buvo kaip pipirų bei visokių žolelių – ir netgi atrodė tas mišinys kaip sutrintos prieskoninės žolelės, o ne kaip žmogaus pelenai. Kaip simboliška, kad virėjo palaikai galiausiai atsidūrė „Amoso niujorkietiškų kepsnių prieskonių“ inde!

Dominikas Bačiagalupas, – galvojo jo sūnus rašytojas, – tikriausiai būtų sužavėtas.

Denis užgesino ant naktinio stalelio stovinčią lempą ir gulėjo tamsoje.

– Paskutinė proga apsigalvoti, tėtuk, – sušnibždėjo tyliame kambaryje. – Jeigu daugiau nieko nenori pasakyti, grįžtam į Tvisted Riverį.

Bet virėjo pelenai, kartu su žolelėmis bei kitais prieskoniais, ir toliau tylėjo.

Denis Andželas kartą ištisus vienuolika metų nieko neišleido – tarp „Į rytus nuo Bangoro“ ir „Kūdikio ant kelio“. Ir dabar dėl šeimos nario mirties jam susitrukdė darbas, bet Karmela klydo sakydama, kad „vėl praėjo daug laiko nuo ankstesnės knygos pasirodymo“. Nuo pastarojo romano publikacijos buvo praėję tik šešeri metai.

Kaip ir po Džo žūties, po virėjo nužudymo romanas, kurį Denis tada rašė, jam staiga pasirodė nereikšmingas. Bet šį kartą Denis nė nemanė perrašinėti knygos – jis ją tiesiog išmetė, visą. Ir beveik tuoj pat pradėjo rašyti kitą, visiškai kitokį romaną. Šis naujas kūrinys buvo sumanytas tais mėnesiais, kai rašytojas galutinai neteko privatumo; pats rašymo procesas dabar buvo tarsi kraštovaizdis, staiga išniręs iš tiršto rūko.

– Visas tas viešumas buvo pasibaisėtinas, – tiesiai pasakė Karmela, kai jie pietavo. Tačiau šį kartą Denis žinojo, kad viešumo neišvengs. Šiaip ar taip, nužudytas garsaus rašytojo tėvas, ir pats rašytojas nušovė žudiką, – be jokios abejonės, tai buvo būtinoji gintis. Negana to, Denis Andželas su tėvu beveik keturiasdešimt septynerius metus slapstėsi. Visame pasaulyje garsus perkamiausių knygų autorius iš Jungtinių Valstijų persikėlė į Kanadą, bet ne dėl politinių priežasčių, – kaip Denis visada ir tvirtino, neatskleisdamas tikrųjų aplinkybių. Juodu su tėčiu bėgo nuo pamišusio buvusio policininko!

Savaime suprantama, kai kas iš Amerikos žiniasklaidos sakė, jog virėjas su sūnumi iš pat pradžių turėjo eiti į policiją. (Ar jie neatkreipė dėmesio į tai, kad Karlas ir buvo policija?) Kanados spauda, žinoma, piktinosi tuo, kad „amerikietiškas smurtas“ atsekė paskui garsųjį rašytoją ir jo tėvą netgi į užsienį. Iš tikrųjų čia buvo užuomina apie pačius ginklus – tą absurdišką kaubojaus keturiasdešimt penkto kalibro koltą ir Kečumo kalėdinę dovaną Deniui, dvidešimto kalibro vinčesterį, kurio šūviais Denis buvusiam šerifo pavaduotojui ištaškė gerklę. Kanadoje daug triukšmo kilo ir dėl to, kad rašytojas šautuvą laikė nelegaliai. Bet galiausiai Denis išvengė kaltinimų. Kečumo „Ranger“ modelio vinčesteris buvo konfiskuotas – tuo viskas ir baigėsi.

– Tas šautuvas tau išgelbėjo gyvybę! – surėkė Deniui Kečumas. – Ir tai buvo dovana, dėl Dievo meilės! Kas jį konfiskavo? Ištaškysiu jam kiaušus!

– Tiek to, Kečumai, – ramino jį Denis. – Man nereikia šautuvo, dabar jau nebereikia.

– Tu turi garbintojų – ir tų, kad ir kaip jie vadinami, kurie elgiasi priešingai, – argi ne? – priminė jam senasis medkirtys. – Neabejoju, kad kai kurie iš jų šlykštūs padarai.

Vis dėlto dažniausiai ir Amerikos, ir Kanados žurnalistų Deniui pateikiamas klausimas buvo: „Ar ketinate apie tai rašyti?“

Jis išmoko į tą nuolat girdimą klausimą atsakyti lediniu balsu. „Ne tuoj pat“, – visada tarstelėdavo Denis.

– Bet ar ketini apie tai rašyti? – paklausė jo ir Karmela, kai jie pietavo.

Užuot atsakęs, jis ėmė jai pasakoti apie dabar rašomą knygą. Jam sekėsi kuo puikiausiai. Tiesą sakant, jis rašė vienu vėju – žodžiai liete liejosi. Tai bus dar vienas ilgas romanas, bet Denis nemanė, kad ilgai užtruks jį rašydamas. Ir nežinojo, kodėl jam taip lengva rašyti; nuo pat pirmo sakinio visa istorija rutuliojosi tarytum savaime. Jis pacitavo tą pirmą sakinį Karmelai. (Vėliau Denis suprato, koks kvailas buvo: tikėjosi, kad tas sakinys jai padarys įspūdį!) „Tamsioje uždaryto restorano virtuvėje, jau po darbo valandų, triūsė mirusio virėjo sūnus – vienintelis išlikęs gyvas maestro šeimos narys.“ Prie tokios paslaptingos pradžios Denis priderino ir romano pavadinimą: „Restorane po darbo valandų“.

Rašytojo manymu, Karmelos reakcija buvo tokia pat nuspėjama kaip ir visas pokalbis su ja.

– Čia apie Gambą? – paklausė ji.

Denis mėgino jai paaiškinti, kad ne; tai bus pasakojimas apie vyriškį, gyvenusį garsaus tėvo šešėlyje; tas tėvas, puikus virėjas, neseniai mirė – paliko vienturtį sūnų (jau šešiasdešimt kelerių metų), tokį pasimetusį slapuką. Visų manymu, virėjo sūnus protiškai atsilikęs. Jis visą gyvenimą gyveno su tėvu; dirbo jo padėjėju restorane, kurį tas labai gerbiamas virėjas ir išgarsino. Sūnus, dabar likęs vienas, dar nė karto pats neapmokėjo savo sąskaitų, nesipirko drabužių. Restorano savininkai kol kas jo nemeta iš darbo, gal todėl, kad gedi mirusio virėjo, tačiau sūnus, kaip virtuvės šefo padėjėjas, be tėvo vadovavimo visai niekam tikęs. Netrukus savininkai turės jį atleisti arba perkelti į žemesnę indų plovėjo vietą.

Tačiau sūnus staiga supranta, kad gali „susisiekti“ su mirusio tėvo dvasia vakarais plušėdamas virtuvėje, – bet tik kai restoranas jau uždarytas. Ten, seniai po darbo valandų, sūnus slapta pluša, norėdamas išmokti taisyti valgį pagal tėčio receptus, – viską, ko neišmoko, kai garsusis virėjas buvo gyvas. Ir kai buvęs šefo padėjėjas išmoksta vieną ar kitą patiekalą ruošti taip, kaip nori jo tėtis, mirusio virėjo dvasia ima sūnų mokyti praktiškesnių dalykų: pataria, kur nusipirkti drabužių, kurias sąskaitas apmokėti pirmiausia, kaip dažnai ir į ką kreiptis dėl techninės automobilio priežiūros. (Sūnus netrukus supranta, kad tėvo dvasia kai ką pamiršo, – pavyzdžiui, tai, kad protiškai atsilikęs sūnus taip ir neišmoko vairuoti.)

– Gamba – dvasia? – sušuko Karmela.

– Romano pavadinimas galėjo būti „Protiškai atsilikęs šefo padėjėjas“, – kandžiai tarė Denis, – bet paskui pagalvojau, kad „Restorane po darbo valandų“ gal geriau skamba.

– Secondo, kas nors gali pamanyti, jog tai valgių gaminimo knyga, – perspėjo Denį Karmela.

Na, ką jis galėjo atsakyti? Žinoma, kad niekas nepamanys, jog naujas Denio Andželo romanas yra valgių gaminimo knyga! Denis Karmelai daugiau nebepasakojo siužeto; kad ją nuramintų, pasakė, kokia bus dedikacija. „Skiriu savo tėvui, Dominikui Bačiagalupui, – in memoriam.“ Tai bus jau antra dedikacija tėčiui – ir ketvirta „in memoriam“. Karmela, kaip ir galima buvo tikėtis, apsipylė ašaromis. Matydamas jos ašaras, galėjai pasijusti saugus, jos veikė kažkaip raminamai; verkianti Karmela atrodė beveik laiminga; na, sielvartas bent jau šiek tiek sumažino jos nepritarimą Deniui.

Dabar, gulėdamas lovoje, bet nelabai tikėdamasis, kad pavyks užmigti, Denis vis galvojo, kodėl taip stengėsi Karmelai paaiškinti, apie ką rašo. Kam jam to reikia? Gerai, ji paklausė, ką jis rašo, – netgi sakė, kad jai labai smalsu, kas bus toliau! Bet jis juk visada buvo pasakotojas; Denis visada mokėjo pakeisti pokalbio temą.

Grimzdamas – nors ir labai lėtai – į miegą, Denis įsivaizdavo tą sūnų (tą nedrąsų šefo padėjėją), po darbo valandų plušantį restorano virtuvėje, mokomą tėvo dvasios. Kaip ir Kečumas, kai dar nemokėjo skaityti, virėjo sūnus susirašo žodžius, kuriuos nori įsiminti, kad kitąkart atpažintų; šiąnakt jis kaip apsėstas kala makaronų pavadinimus. „Orecchiette, – rašo, – reiškia „ausytės“. Šitie makaronai – kaip maži diskeliai.“ Šefo padėjėjas pamažu taps virėju, – jeigu dar ne per vėlu, jei mirusio tėvo restoranas duos jam daugiau laiko pasimokyti! „Farfalle, – rašo protiškai atsilikęs sūnus, – reiškia „peteliškės“, bet tėtis tokius makaronus dar vadino varlytėmis.“

Jau pusiau miegodamas Denis priėjo prie skyriaus, kur virėjo dvasia su sūnumi kalba labai asmeniškai. „Aš taip norėjau, kad tu vestum, turėtum vaikų. Tu būtum puikus tėvas! Bet tau patinka moteris, kuri...“

Kokia? – galvojo Denis. Dvasios lankomame restorane įdarbinta nauja padavėja; ji kaip tik „tokia moteris“, kokių virėjo dvasia nori patarti sūnui saugotis. Bet rašytojas galiausiai užmigo; tik tada nutrūko tas pasakojimas.

Policijos tyrimas dėl dvigubo šaudymo Toronte buvo baigtas; net didžiausi žiniasklaidos mulkiai pagaliau atsitraukė. Šiaip ar taip, skerdynės įvyko prieš beveik devynis mėnesius – po jų praėjo bemaž tiek pat laiko, kiek trunka nėštumas. Tik Denio gaunamuose laiškuose visa tai tebebuvo aptarinėjama – ir užjaučiančių garbintojų laiškuose, ir tų, kad ir kaip jie vadinami, kurie elgiasi priešingai.

Laiškai apie virėjo nužudymą ir paskesnius šūvius į jo žudiką vis ėjo ir ėjo – daugiausia užuojautos, nors ne visi tie laiškai buvo malonūs. Denis skaitė visus, kiekvieną žodį, bet dar nebuvo gavęs to laiško, kurio laukė, – tiesą sakant, nelabai ir tikėjosi, kad Dangaus Ponia jam kada nors dar parašys. Bet vis tiek nuolat galvojo apie ją – apie tą statmeną rusvų gaktos plaukų ruoželį, aiškiai matomą baltą cezario pjūvio randą, apie įsivaizduojamas paslaptingų jos tatuiruočių istorijas. Mažasis Džo ją pavadino tarsi kokios didvyrės vardu, bet ar Dangaus Ponia iš tikrųjų kovotoja, o gal buvo kovotoja ankstesniame gyvenime? Denis galėjo tik įsivaizduoti, kad Eimės gyvenimas kadaise buvo kitoks. Argi kas šoktų nuogas iš lėktuvo, jei nieko nebūtų nutikę pirmiau? O kai jau iššoki, kas dar tau gali nutikti? – galvojo Denis.

Tai, kad Eimė jam kartą jau rašė, po Džo žūties, ir kad ji taip pat neteko vaiko... na, tai buvo viena iš pražiopsotų gyvenimo sąsajų, argi ne? Kadangi jis jai neatrašė, kodėl ji turėtų jam rašyti dar kartą? Bet Denis vis tiek skaitė laiškus, visus, – nors nė į vieną neatsakė, – dar turėdamas šiek tiek vilties, kad gaus kokią nors žinią iš Eimės. Denis net nežinojo, kodėl nori gauti žinią iš Eimės, bet negalėjo jos pamiršti.

„Jei kada nors pateksi į bėdą, aš grįšiu, – kadaise pasakė Dangaus Ponia mažajam Džo, bučiuodama jį, dvejų metų berniuką, į kaktytę. – O kol kas rūpinkis savo tėčiu.“ Štai ko verti iš dangaus krintančių nuogų angelų pažadai! Nors teisybės dėlei reikia prisiminti, kad Eimė sakė, jog angelas ji būna tik „kartais“. Denio sapnuose Dangaus Ponia iš tikrųjų ne visada būdavo angelas; ji, matyt, nebuvo angelas ir aną snieguotą vakarą, kai Džo su ta padūkusia čiulpike, važiuodami per Bertodo perėją, sutiko mėlynąjį mustangą.

„Norėčiau tave dar kartą pamatyti, Eime“, – garsiai pasakė Denis Andželas, jau nugrimzdęs į trapų miegą, tačiau tamsoje nebuvo nieko, kas jį išgirstų, – tik tylintys tėčio pelenai. Tą naktį tame viešbučio kambaryje suvaidintoje dramoje virėjo pelenai, – besiilsintys „Amoso niujorkietiškų kepsnių prieskonių“ inde, – tikriausiai atliko vaidmenį be žodžių.

Denis krūptelėjęs pabudo; ankstaus ryto šviesa atrodė pernelyg ryški. Jį nusmelkė mintis, kad gal jau pavėlavo į susitikimą su Kečumu, bet iš tiesų dar nebuvo taip vėlu. Denis paskambino Karmelai. Nustebo išgirdęs, kaip žvaliai ji šneka, tarytum jau būtų laukusi jo skambučio.

– Vonia čia gerokai per maža, Secondo, bet šiaip taip sutilpau, – pasakė Karmela.

Ji jau laukė jo erdviame ir beveik tuščiame valgomajame, kai jis nulipo į apačią pusryčiauti.

Kečumas neklydo, patardamas jiems atvykti rugsėjo mėnesį; ta diena Jungtinių Valstijų šiaurės rytuose turėjo būti gana graži. Netgi tokį ankstų rytą, kai Denis su Karmela išvažiavo iš „The Balsams“, saulė jau švietė, dangus buvo ryškiai mėlynas, be jokio debesėlio. Pirmieji nukritę klevų lapai mirguliavo ant Akerso tvenkinio kelio kaip raudonos ir geltonos dėmės. Denis su Karmela viešbutyje pasakė, kad Diksvil Noče praleis dar vieną naktį.

– Gal šįvakar su mumis pietaus ir ponas Kečumas, – automobilyje tarė Deniui Karmela.

– Gal, – atsakė Denis; jis abejojo, ar Kečumas mėgsta tokius viešbučius. „The Balsams“ atrodė kažkoks per didelis; tokios aplinkos gal reikėjo čia vykstantiems suvažiavimams; Kečumas buvo ne toks žmogus, kokiems patinka didelės erdvės ir minios.

Netrukus jie privažiavo ženklą su užrašu TAISOME VARIKLIUS ir rodykle, rodančia į visai padorų gruntkelį. „Aš pačiame kelio gale“, – telefonu tepasakė Deniui Kečumas, bet dabar Denis nematė ženklo, kad čia būtų aklakelis. Užtat toliau buvo lentelė, kurioje parašyta (tokia pat gražia rašysena) PIKTAS ŠUO. Tačiau nebuvo jokio šuns – ir jokio namo ar automobilių. Gal ta lentelė su užrašu ten buvo tiesiog tam, kad jie žinotų, kas gali nutikti, – na, jeigu važiuotų tuo keliu toliau, tai tikrai pamatytų šunį, bet tada jau būtų per vėlu juos perspėti.

– Manau, kad pažįstu tą šunį, – pasakė Denis, norėdamas nuraminti Karmelą. – Jis vardu Drąsius, iš tikrųjų ne toks ir piktas, bent jau kiek aš mačiau.

Toliau keliukas siaurėjo – ir galiausiai pasidarė toks siauras, kad nebebuvo kur apsisukti. Gal čia ne tas kelias, galvojo Denis. Gal kažkur vis dėlto tebėra Prarastos Tautos kelias, bet tas kvanktelėjęs senis, sporto prekių pardavėjas, tyčia juos suklaidino; jis Kečumo atžvilgiu tikrai atrodė nusiteikęs priešiškai, tačiau senasis medkirtys nuolat užsitraukdavo netgi iš pažiūros visiškai normalių žmonių nemalonę.

– Atrodo, kad čia aklakelis, – tarė Karmela; ji putliomis rankomis įsirėmė į prietaisų skydą, tarsi saugodamasi neišvengiamo susidūrimo. Tačiau keliukas baigėsi proskynoje, kurią galėjai palaikyti sąvartynu arba metalo laužo – nebevažiuojančių sunkvežimių ir senų priekabų – supirkimo aikštele. Daugelis sunkvežimių buvo išnarstyti, išimtos kai kurios dalys. Netoliese stovėjo keli plačiai išsimėtę pastatai; viena nutriušusi būdelė buvo tarsi kokia rąstinė rūkykla – pro plyšius tarp rąstų skverbėsi tiek dūmų, jog atrodė, kad visa ta būdelė tuoj užsiliepsnos. Plonesnis, ne toks išsitaršęs dūmų stulpas kilo iš metalinio dūmtraukio virš vienos gyvenamosios priekabos – Denis atpažino, jog tai buvęs kilnojamasis miško ruošos darbininkų namelis. Tame namelyje turbūt kūrenosi krosnis.

Denis išjungė automobilio variklį ir klausėsi, kur šuo. (Buvo pamiršęs, kad Drąsius neloja.) Karmela atsisuko langą.

– Ponas Kečumas tikriausiai kažką verda, – pasakė, uosdama orą. Matydamas meškos kailį, ištemptą ant skalbinių virvės tarp dviejų priekabų, Denis spėjo, kad nudirta meška kabo rūkykloje, o ne „verda“.

„Vienas pažįstamas bičas man išdarinėja meškas, jeigu duodu jam šiek tiek mėsos, – kartą pasakojo Deniui Kečumas, – bet paprastai, ypač kai šilta, aš jas pirma išrūkau.“ Užuodęs ore tvyrantį kvapą, Denis suprato, kad rūkykloje tikrai meška. Jis atsargiai pravėrė vairuotojo pusės dureles: dairėsi Drąsiaus, neabejodamas, jog tas šuo mano, kad saugoti rūkomą mešką – jo pareiga. Tačiau joks šuo neišlėkė nei iš kurio nors ūkinio pastato, nei iš už kokios metalo laužo krūvos.

– Kečumai! – pašaukė Denis.

– Kas manęs ieško? – išgirdo jie šūktelint Kečumą ir atsidarė priekabos, iš kurios dūmtraukio rūko dūmai, durys. Kečumas greitai padėjo į šalį šautuvą. – Na, jūs ne tokie jau vėlyvi! – draugiškai pasisveikino. – Malonu vėl jus matyti, Karmela, – pridūrė, beveik flirtuodamas.

– Malonu matyti jus, pone Kečumai, – tarė Karmela.

– Užeikit, išgerkit kavos, – pakvietė Kečumas. – Atsinešk Virėjuko pelenus, Deni. Noriu pažiūrėti, į kokį indą supylei.

Karmelai irgi buvo smalsu pamatyti tą indą. Eidami į priekabą, jie turėjo praeiti pro ant skalbinių virvės pakabintą dvokiantį meškos kailį; Karmela nusuko akis nuo atkirstos meškos galvos, kuri nebuvo visai atskirta nuo kailio, bet kabėjo nosimi – su pridžiūvusiu sukrešėjusio kraujo burbulu – beveik liesdamasi prie žemės. Iš meškos šnervių lašėjęs kraujas dabar atrodė tarsi kalėdinės eglutės papuošalas, prisegtas prie negyvo žvėries snukio.

– „Amoso niujorkietiški kepsnių prieskoniai“, – iškilniai perskaitė Kečumas, vienoje rankoje laikydamas indą. – Na, puikiai parinkai. Jei neprieštarauji, Deni, perpilsiu pelenus į stiklainį – pamatysi, kodėl, kai ten nuvažiuosim.

– Ne, neprieštarauju, – tarė Denis. Tiesą sakant, jis pajuto palengvėjimą; kaip tik galvojo, kad norėtų pasilikti tą plastikinį kepsnių prieskonių indą.

Kavą Kečumas virė taip, kaip senieji medkirčiai virdavo savo kilnojamuosiuose nameliuose. Į prikaistuvį pridėjo kiaušinių lukštų, maltos kavos, pripylė vandens ir užvirino ant malkomis kūrenamos krosnies. Kiaušinių lukštai atseit pritraukia kavos tirščius; gali pilti kavą tiesiai iš prikaistuvio, ir beveik visi tirščiai lieka ant dugno kartu su lukštais. Virėjas kadaise įrodė, jog toks virimo būdas niekam tikęs, bet Kečumas kavą vis tiek virdavo tik taip. Jo kava būdavo stipri, su cukrumi, – nesvarbu, ar norėdavai cukraus, ar ne, – stipri ir saldi, su nuosėdomis.

– Kaip turkiška kava, – dabar pasakė Karmela.

Ji Kečumo namelyje labai stengėsi nesidairyti, tačiau visokiais daiktais (nors ir tvarkingai sudėliotais) tiesiog stulbinamai užgrūsti pakampiai pernelyg traukė akį. Deniui, rašytojui, labiau norėjosi įsivaizduoti, kur yra fakso aparatas, o ne iš tikrųjų pamatyti. Bet jis negalėjo nepastebėti, kad čia iš esmės tik didelė virtuvė ir joje dar stovi lova, kurioje Kečumas (turbūt) miega, apsikrovęs šautuvais, lankais ir strėlėmis, ir daugybe peilių. Denis spėjo, kad kur nors yra dar daugiau ginklų, kurių jis nemato, na, bent pora pistoletų ar revolverių, nes namelis apskritai atrodė kaip koks ginklų sandėlis, – tarsi Kečumas būtų neabejojęs, kad anksčiau ar vėliau jį kas nors užpuls.

Tarp graižtvinių ir šratinių šautuvų, kur Volkerio mėlynkailis, matyt, geriausiai jautėsi, buvo drobinis šuns guolis – kedrų drožlių prikimštas čiužinukas. Karmela aiktelėjo, pamačiusi ant to čiužinuko gulintį Drąsių, nors šuns žaizdos nebuvo tokios jau pavojingos, tik iš pažiūros labai baisios. Meška jam buvo nagais perdrėskusi dėmėtą – melsvai pilką – šoną. Dabar kraujas nebebėgo, ir žaizdelės ant Drąsiaus šlaunies jau buvo apsitraukusios šašais, bet šuo ant čiužinuko, matyt, kraujavo visą naktį; jis atrodė pastėręs iš skausmo.

– Iš pradžių net nesupratau, kad Drąsius neteko pusės ausies, – pasakojo Kečumas. – Vakar buvo tiek kraujo, maniau, kad ausis tebėra. Tik kai kraujavimas apstojo, pamačiau, kad pusės nebėr!

– Dievuliau... – buvo besakanti Karmela.

– Ar nereikėtų jo nuvežti pas veterinarą? – paklausė Denis.

– Drąsius su veterinaru nelabai sutaria, – atsakė Kečumas. – Važiuodami prie upės, užvešim Drąsių pas Šešiaskardinę. Pamė turi tokios lipnios košės, kuri gerai gydo įdrėskimus, o ausiai aš turiu antibiotikų – kol užgis, kas iš jos liko. Taip tau ir reikia, Drąsiau! – kreipėsi į šunį. – Juk sakiau – per toli nuo manęs nubėgai! Šitas kvailas šuo puolė mešką, kai aš dar buvau toliau negu per šūvio atstumą, – paaiškino Kečumas Karmelai.

– Vargšas gyvuliukas, – tegalėjo pasakyti Karmela.

– O, jis pasveiks – duosiu jam meškos mėsos! – tarė Kečumas. – Važiuojam, – pasakė Deniui, imdamas ant dviejų į sieną įkaltų kablių kabantį remingtoną, .30-06 kalibro „Springfildą“; pasikišęs karabiną po pažastimi, žengė prie namelio durų. – Eikš, Drąsiau, – pašaukė, ir šuo, sunkiai pakilęs nuo čiužinuko, iššlubavo paskui jį.

– Kam tau šautuvas? Mešką, kaip suprantu, jau sumedžiojai, – tarė Denis.

– Pamatysi, – atsakė jam Kečumas.

– Juk jūs nieko nenušausite, ar ne, pone Kečumai? – paklausė Karmela.

– Tik jeigu pasipainios koks padaras, kurį reikia nušauti, – pasakė Kečumas. Paskui, lyg norėdamas pakeisti pokalbio temą, tarė Deniui: – Nemanau, kad būtum kur matęs nudirtą mešką be galvos. Šitaip patvarkyta, meška labai panaši į žmogų. Jums, mano manymu, nereikėtų matyti, – greitai pridūrė medkirtys, žiūrėdamas į Karmelą. – Stok! – staiga paliepė Drąsiui, ir šuo sustingo šalia Karmelos, kuri irgi sustojo.

Nudirta meška rūkykloje, virš rusenančios ugnies duobės, kabėjo kaip milžiniškas šikšnosparnis. Šitokia, be galvos, meška tikrai atrodė panaši į dramblotą žmogų, – nors rašytojas, žinoma, nebuvo matęs nudirto žmogaus.

– Net kvapą užima, ar ne? – tarė Kečumas Deniui, kuris žiūrėjo netekęs žado.

Išėję iš rūkyklos, juodu pamatė, kad Karmela su šunimi tebestovi kaip įkasti, – Deniui dingtelėjo, kad gal tik smarki oro permaina būtų privertusi juos bent kiek pakeisti pozas.

– Eikš, Drąsiau, – pašaukė Kečumas; paskui šunį sunkvežimio link klusniai žengė ir Karmela, tarsi senasis rąstų plukdytojas būtų komandavęs ir jai. Kečumas įkėlė sužeistą šunį į pikapo kėbulą.

– Turėsi atleisti Šešiaskardinei, Deni, – tarė Kečumas, kai jie sulipo į jo sunkvežimiuko kabiną. Karmela, įsitaisiusi viduryje, užėmė daugiau negu vieną vietą. – Pamė nori kai ką jums abiem pasakyti, – toliau šnekėjo Kečumas. – Šešiaskardinė – neblogas žmogus, ir aš manau, kad ji tiesiog nori atsiprašyti. Aš pats kaltas, kad nemokėjau skaityti, nepamiršk. Niekad nekaltinau Pamės dėl to, kad ji Karlui papasakojo, kas iš tikrųjų nutiko Indėnei Džeinei. Tai buvo vienintelis jos ginklas prieš kaubojų, ir jis, be abejo, ją privertė tuo ginklu pasinaudoti.

– Aš irgi niekad nekaltinau Šešiaskardinės, – pasakė Denis Kečumui; jis mėgino Karmelos veide įžvelgti, apie ką ji galvoja; Karmela atrodė mažumėlę įsižeidusi, bet nieko nesakė. Kabinoje tvyrojo kažkoks nemalonus kvapas, gal jis ir erzino Karmelą.

– Šiaip ar taip, ilgai neužtruksim – Šešiaskardinė turės pasirūpinti Drąsium, – šnekėjo Kečumas. – Drąsius sunkiai pakenčia Pamės šunis, kai nebūna visas sudraskytas. Šįryt gali būti įdomu.

Jie išsuko iš keliuko, kurio pradžioje stovėjo ženklas su užrašu, jog čia taisomi varikliai, nors Denis kažkodėl nemanė, kad tai Kečumo ženklas ir kad Kečumas kada nors taisė variklius; savo automobilio gal ir pasitaisydavo, bet Denis neklausė. Tas dvokas tiesiog rietė nosį; tikriausiai meškos, tačiau kaip meška atsidūrė kabinoje?

– Kalbėjom su vienu tokiu vyriškiu, kuris tave pažįsta, „L. L. Cote“ pardavėju, – pasakė Denis Kečumui.

– Tikrai? – paklausė senasis rąstų plukdytojas. – Ar ten buvo malonus bičas, ar, kaip suprantu, kalbėjotės su ten dirbančiu šiknium?

– Manau, kad su juo, pone Kečumai, – tarė Karmela. Pasibaisėtinas dvokas nesisklaidė; meška tikrai buvo kabinoje.

– Su tokiu storuliu, vilkinčiu maskuojamųjų spalvų drabužiais... su tuo šiknium? – pasitikslino Kečumas.

– Taip, – tarstelėjo Denis; nuo meškos dvoko jis jau beveik žiaukčiojo. – Tas tipas berods mano, kad tu pusiau indėnas.

– Aš nežinau, kas esu – ar kokia ten ta trūkstama mano pusė! – sugriaudėjo Kečumas. – Aš nieko prieš, jei esu pusiau indėnas – ar trim ketvirčiais indėnas, tiesą sakant! Visi indėnai – prarasta tauta, dėl to irgi nesiginčysiu!

– Tas tipas lyg ir mano, kad tavo keliukas nebevadinamas Prarastos Tautos keliu, – dar pasakė senajam medkirčiui Denis.

– Tam tipui reikėtų nudirti kailį ir išrūkyti kartu su meška! – sušuko Kečumas. – Bet žinot ką? – vėl beveik flirtuodamas kreipėsi į Karmelą.

– Ką, pone Kečumai? – bailiai paklausė ji.

– Tas tipas nebūtų toks skanus kaip meška! – juokdamasis surėkė Kečumas. Jie įsuko į Akerso tvenkinio kelią ir nuvažiavo greitkelio link. Stiklainį su tėčio pelenais Denis tvirtai laikė ant kelių, o ankstesnį indą, dabar jau tuščią – suspaudęs tarp kojų, ant sunkvežimio kabinos grindų. Stiklainis buvo didesnis; virėjo pelenai kartu su prieskoniais užėmė tik du trečdalius jo tūrio. Iš etiketės Denis suprato, kad anksčiau tame stiklainyje buvo obuolių sultys.

Kečumas važiavo į tą šalia Dvidešimt šeštojo kelio, netoli Erolo, esantį nepriekaištingai prižiūrimą priekabų parką – į „Pjuvenų alėjos“ stovyklavietę, kur Šešiaskardinė Pamė turėjo gyvenamąją priekabą. Tiesą sakant, Šešiaskardinės namas, jau nebekilnojamas, – pastatytas ant šlakbetonio blokų ir pusiau apsuptas daržo, – buvo ne viena, o dvi sujungtos priekabos. Kad nelįstų į daržą, šunys buvo uždaryti voljere, iš kurio pro nemažas atverčiamąsias duris, kokios paprastai įtaisomos katėms, galėjo kada panorėję patekti į namą.

– Mėginau Šešiaskardinei paaiškinti, kad pro tas sumautas šunų duris gali įlįsti ir suaugęs bičas, nors manau, kad niekas iš čionykščių tikrai nedrįstų, – tarė Kečumas. Drąsius, kai Kečumas jį iškėlė iš kėbulo, atrodė nusiteikęs priešiškai. – Tu čia nesiraukyk, – pasakė Kečumas šuniui.

Denis su Karmela ne iš karto pastebėjo darže klūpančią Šešiaskardinę. Atsiklaupusi Šešiaskardinė atrodė beveik tokio pat ūgio kaip stovinti Karmela. Paskui Pamė atsistojo – netvirtai, pasiremdama grėbliu. Denis tik dabar prisiminė, kokia ji didelė, – nestora, bet stambių kaulų ir beveik tokia pat aukšta kaip Kečumas.

– Kaip tavo klubas? – paklausė jos Kečumas. – Atsistoti nuo žemės su tokiu klubu turbūt nelabai malonu.

– Mano klubas laikosi geriau negu vargšas tavo šuo, – atsakė Šešiaskardinė. – Eikš, Drąsiau, – pašaukė šunį, ir šis iškart priėjo prie jos. – Ar tau pačiam teko pribaigti tą mešką, ar tas šiknius medžiotojas vis dėlto atsivilko ir nušovė?

– Šitas šiknius šuo nubėgo per toli nuo manęs. Kai Drąsius puolė mešką, aš dar buvau toliau negu per šūvio atstumą! – vėl ėmė reikšti nepasitenkinimą Kečumas.

– Senis Kečumas nebe toks greitas, koks būdavo pirmiau, ar ne, Drąsiau? – kalbino šunį Šešiaskardinė.

– Aš gi nušoviau tą prakeiktą mešką, – suniurzgė Kečumas.

– Po velnių – žinoma, kad nušovei! – tarė Pamė. – Jei nebūtum nušovęs, vargšas tavo šuo jau būtų negyvas!

– Dėl ausies duodu Drąsiui antibiotikų, – pasakė Šešiaskardinei senasis medkirtys. – Pamaniau, gal patepsi įdrėskimus ta savo lipnia koše.

– Ne koše, o sulfanilamido tepalu, – pataisė jį Šešiaskardinė.

Šunys voljere atrodė baisiai sunerimę – daugiausia mišrūnai, tik vienas iš pažiūros buvo beveik grynakraujis vokiečių aviganis. Jo Drąsius nepaleido iš akių, nors juos skyrė tvora.

– Man labai gaila, kad tau teko atvykti tokia liūdna proga, Deni, – pasakė Šešiaskardinė. – Atsiprašau, kad ir aš prie to prisidėjau, kad ir kaip seniai tai buvo, – pridūrė, jau žiūrėdama į Karmelą.

– Aš nepykstu, – tarė Šešiaskardinei Denis. – Turbūt nebuvo galima to išvengti.

– Visi ko nors netenka, – pasakė Pamei Karmela.

– Kadaise Virėjukas man lyg ir patiko, – prisipažino Šešiaskardinė, vėl nukreipusi žvilgsnį į Denį. – Bet jis nenorėjo su manimi susidėti. Gal iš dalies dėl to ir supykau.

– Kabinai Virėjuką? – nustebo Kečumas. – Na, pačiu laiku pasakei!

– Sakau ne tau – sakau jam! – tarė Pamė, rodydama į Denį. – Ir neketinu tavęs atsiprašinėti, – dar pasakė, dabar jau Kečumui.

Kečumas paspyrė grumstą.

– Na, velniai griebtų, prieš vidurdienį grįšim pasiimti šuns... o gal ir po vidurdienio, – tarė Šešiaskardinei.

– Nesvarbu, kada grįšit, – atšovė Pamė. – Drąsius su manim nepražus – nesirengiu jo vestis medžioti meškų!

– Netrukus tau atvešiu meškos mėsos, – burbtelėjo Kečumas. – Jei pati nemėgsti, galėsi šerti tuos savo šunėkus. – Sakydamas „šunėkus“, Kečumas mostelėjo į voljerą, ir Šešiaskardinės šunys pratrūko ant jo loti.

– Tu kaip visada, Kečumai! Nori mane supykdyt su kaimynais? – Pasisukusi į Karmelą ir Denį, Pamė paaiškino: – Nežinau, ar patikėsit, bet jis – vienintelis šiknius, varantis mano šunis iš proto.

– Tuo nesunku patikėti, – šyptelėjo Denis.

– Užsičiaupkit, visi! – užrėkė ant šunų Šešiaskardinė; šunys nutilo ir nusliūkino tolyn; liko tik vokiečių aviganis, įbedęs snukį į tvorą ir neatitraukiantis akių nuo Drąsiaus, kuris irgi stebeilijo į jį.

– Tavimi dėtas, šituos du laikyčiau atskirai, – pasakė Pamei Kečumas, rodydamas į savo lokinį šunį ir jos aviganį.

– Ir be tavęs žinau! – atšovė Šešiaskardinė.

– Velniai griebtų, – burbtelėjo Kečumas. – Lauksiu sunkvežimy, – pasakė Deniui. – Stok! – paliepė Drąsiui, nežiūrėdamas į jį; Karmela vėl sustojo kaip įbesta.

Prabėgę metai nepagailėjo Pamės, kuri buvo Kečumo amžiaus, bet vis dar šiurpokai atrodanti dažyta blondinė. Per jos viršutinę lūpą ėjo randas – Denis neprisiminė, kad seniau būtų jį matęs. Dėl šito rando tikriausiai kaltas kaubojus, pagalvojo rašytojas. (Gal ir jos klubui kažkas negerai todėl, kad šerifo pavaduotojas ją kažkaip sužeidė.)

Kai medkirtys užsidarė sunkvežimio kabinoje ir įsijungė radiją, Šešiaskardinė Deniui su Karmela pasakė:

– Aš vis dar myliu Kečumą, suprantat, nors jis man nenori atleist – ir gali būt baisus šiknius, kai ima smerkt ar kaltint dėl to, ko tu negali pakeist.

Denis tik linktelėjo, o Karmela tebestovėjo sustingusi; akimirką patylėjusi, Pamė šnekėjo toliau:

– Pasikalbėk su juo, Deni. Kad ko kvailo sau nepasidarytų... pirmiausia savo kairei rankai.

– O kas yra tai jo kairei rankai? – paklausė Denis.

– Klausk Kečumo, – atsakė Šešiaskardinė. – Aš nemėgstu apie tai kalbėt. Ta savo kaire ranka jis niekad nelietė manęs! – staiga sušuko.

Senasis medkirtys atsidarė sunkvežimio vairuotojo pusės langą.

– Užsičiaupk, Šešiaskardine, ir leisk jiems važiuot, dėl Dievo meilės! – riktelėjo; Pamės šunys vėl pratrūko loti. – Jau atsiprašei, ar ne? – dar pridūrė Kečumas.

– Eikš, Drąsiau, – pašaukė šunį Šešiaskardinė. Ir nusisukusi nuėjo į savo namelį, o Drąsius sunkiai nušlubavo paskui ją.

Buvo dar tik kelios minutės po septintos ryto; kai Denis su Karmela įlipo į Kečumo sunkvežimio kabiną, Šešiaskardinės šunys liovėsi loję. Pikapo kėbule, pridengęs iš pažiūros patvariu brezentu, Kečumas vežiojosi kelis glėbius malkų; po tuo brezentu jis dabar buvo pakišęs ir šautuvą. Niekas, važiuodamas iš paskos, nebūtų pastebėjęs malkų krūvoje paslėpto seno remingtono. Bet meškos dvoko kabinoje Kečumas negalėjo paslėpti.

Per radiją skambėjo Kriso Kristofersono atliekama aštuntojo dešimtmečio daina. Deniui visada patiko ir ta daina, ir tas kompozitorius bei dainininkas, tačiau netgi Krisas Kristofersonas tokį gražų rytą negalėjo atitraukti rašytojo minčių nuo Kečumo sunkvežimyje tvyrančios smarvės.

Gal tai mūsų paskutinė tokia graži naktis;

Gal niekada jau šitaip nebebus.

Kai Kečumas pasuko į pietus ir jie važiavo Šešioliktojo kelio link, palei vairuotojo pusėje tekantį Androskoginą, Denis siektelėjo skersai Karmelos kelių ir išjungė radiją.

– Ką aš čia vis girdžiu apie tavo kairę ranką? – paklausė rašytojas senojo medkirčio. – Vis dar nori ją nusikirsti, ar ne?

– Velniai griebtų, Deni, – atsakė Kečumas. – Nebūna nė dienos, kad apie tai negalvočiau.

– Dievuliau, pone Kečumai... – pasibaisėjo Karmela, bet Denis neleido jai šnekėti.

– Kodėl kairę, Kečumai? – paklausė jis medkirčio. – Juk tu dešiniarankis, ar ne?

– Velniai griebtų, Deni... pažadėjau tavo tėvui, kad niekada tau nesakysiu! – tarė Kečumas. – Nors manau, kad Virėjukas tą pažadą jau buvo pamiršęs.

Denis abiem rankom suėmė stiklainį ir papurtė virėjo pelenus.

– Ką pasakysi, tėtuk? – paklausė. – Na, negirdžiu, kad tėtis prieštarautų, Kečumai, – tarė medkirčiui.

– Velniai griebtų... pažadėjau ir tavo mamai! – sušuko Kečumas.

Denis prisiminė, ką jam pasakojo Indėnė Džeinė. Tą naktį, kai jo mama pradingo po ledu, Kečumas virėjo namuose pasičiupo kapoklę. Tiesiog stovėjo virtuvėje, padėjęs kairę plaštaką ant lentos mėsai pjaustyti, dešinėje rankoje laikydamas tą kapoklę. „Liaukis!“ – tada pasakė rąstų plukdytojui Džeinė, bet Kečumas toliau spoksojo į savo kairę plaštaką ant pjaustymo lentos – tikriausiai įsivaizdavo, kad jos nebėra. Džeinė Kečumą ten ir paliko – ji turėjo pasirūpinti Deniu ir jo tėčiu. Vėliau, kai grįžo į virtuvę, Kečumo nebebuvo. Džeinė visur dairėsi jo kairės plaštakos; buvo įsitikinusi, kad kur nors ją ras. „Nenorėjau, kad rastum tu arba tavo tėtis“, – pasakojo Džeinė mažajam Deniui.

Kartais, ypač kai Kečumas būdavo girtas, Denis matydavo, kaip keistai jis žiūri į savo kairę plaštaką; taip pat senasis rąstų plukdytojas spoksojo ir į gipso tvarstį ant dešinio riešo, kai Andželas įsmuko po rąstais.

Dabar jie kurį laiką tylėdami važiavo palei Androskoginą, o paskui Denis tarė:

– Man nesvarbu, ką tu pažadėjai mano tėčiui ar mamai, Kečumai. Aš tik noriu žinoti, jeigu tu taip nekentei savęs... jeigu tikrai norėjai save nubausti, jauteisi kaltas... kodėl nenorėjai nusikirsti gerosios rankos?

– Kairė ir yra mano geroji ranka! – sušuko Kečumas.

Karmela kostelėjo; gal ją dusino tas baisus meškos dvokas. Nepasukdama galvos, nežiūrėdama nė į vieną iš jų, įsmeigusi akis į prietaisų skydą, – o gal į tylintį radiją, – Karmela tarė:

– Prašau jūsų – papasakokite mums apie tai, pone Kečumai.

PENKIOLIKTAS SKYRIUSBRIEDŽIŲ ŠOKIAI

Kaip Denis ir manė, Kečumas iškart nepradėjo pasakoti apie savo kairę ranką. Kai sunkvežimis pralėkė pro Pontuko vandens telkinį, – jiems važiuojant Damerio tvenkinio keliu, Denis matė, jog šiek tiek vandens, kaip visada, nuteka į laukus, – buvo aišku, kad Kečumas viską jau susiplanavęs. Istorijos apie tai, kokiais keistais samprotavimais remdamasis Kečumas savo kairę ranką laiko „gerąja“, dar reikėjo palaukti. Denis pastebėjo, kad Kečumas pralėkė ir pro buvusį miškavežių kelią, vedantį į Tvisted Riverį.

– Mes kažkodėl važiuojam į Parisą? – paklausė rašytojas.

– Į Vest Damerį, – pataisė jį Kečumas, – arba kas iš jo liko.

– Ar kas nors tą vietą dar vadina Vest Dameriu? – pasidomėjo Denis.

– Aš vadinu, – atšovė Kečumas.

Pervažiavę naują tiltą per Filipso upelį, jie pasuko tuo keliu, kuriuo Indėnė Džeinė Denį veždavo į mokyklą. Kadaise kelionė iš Tvisted Riverio į Parisą atrodydavo nežmoniškai ilga; dabar tas laikas ir kelias pralėkė akimirksniu, liko tik meškos dvokas.

– Nedėk į kelnes, Deni, bet Pariso medžio apdorojimo įmonės mokykla – tas pats pastatas – tebestovi, – perspėjo Denį Kečumas. – Ta mokykla, kurioje būsimasis rašytojas praleido keletą jo asmenybės formavimąsi lėmusių metų, beveik kasdien gaudamas į kaulus, – paaiškino medkirtys Karmelai, kuri, regis, nesuprato, ką reiškia „nedėk į kelnes“.

O gal Karmela iš paskutiniųjų laikėsi, kad nesusivemtų; nuo šlykščios smarvės ir kratymo duobėtu gruntkeliu lekiančio sunkvežimio kabinoje ją turbūt pykino. Denis, kuriam jau tikrai buvo bloga, stengėsi nekreipti dėmesio į vėjo, pučiančio pro atvirą vairuotojo pusės langą, blaškomus meškos plaukus, sklandančius apie kojas.

Nors reikėjo perjunginėti pavaras, Kečumas vairavo vien dešine ranka. Kairės alkūnę buvo iškišęs pro vairuotojo pusės langą; tos rankos pirštai tik retkarčiais, atsitiktinai, prisiliesdavo prie vairo, tvirtai laikomo dešine. Norėdamas perjungti pavarą, Kečumas dešine ranka užčiuopdavo maždaug bambos aukštyje esantį ilgos, išlenktos svirties bumbulą – prie pat Karmelos kelių. Tada kairė jo ranka atsargiai laikydavo vairą, bet tik porą sekundžių, kol dešinė būdavo ant pavarų perjungimo svirties.

Kečumas vairavo gana sklandžiai; regis, taip pat nerūpestingai, kaip jo barzda plaikstėsi pro atdarą langą pučiančiame vėjyje. (Denis galvojo, kad jeigu Kečumas nebūtų atsidaręs lango, juodu su Karmela tikrai būtų susivėmę.)

– Kodėl tos meškos nedėjai į kėbulą? – paklausė Denis Kečumo. Rašytojui dingtelėjo, kad gal Kečumas nušautą mešką kabinoje vežėsi laikydamasis kokios nors itin svarbios medžiotojų tradicijos.

– Buvau Meine, gal pamiršai? – atsakė Kečumas. – Lokį nušoviau Naujajame Hampšyre, bet turėjau įvažiuoti į Meiną ir iš ten išvažiuoti. Mano sunkvežimis su Naujojo Hampšyro numeriu. Jei lokys būtų buvęs kėbule, mane tikrai būtų sustabdęs koks nors gamtos apsaugos inspektorius arba Meino valstijos policininkas. Turiu tik Naujojo Hampšyro medžioklės licenciją, – paaiškino Kečumas.

– O kur buvo Drąsius? – paklausė Denis.

– Kėbule – jis gi baisiai kraujavo, – tarė Kečumas. – Gyvi padarai kraujuoja smarkiau negu negyvi, nes jų širdys pumpuoja kraują, – dar pasakė senasis medkirtys Karmelai, kuri, atrodė, tuoj pradės žiaukčioti. – Tiesiog prisegiau lokį tavo saugos diržu, Deni, ir užmaukšlinau jam ant ausų skrybėlę. Sėdėjo toks gunktelėjęs, – meškos beveik neturi kaklo, – bet iš pažiūros turbūt buvom kaip du barzdoti bičai, išvažiavę pasivažinėti!

Kabinoje sėdintis Kečumas tikriausiai buvo aukštesnis už negyvą lokį, galvojo Denis. Iš toli medkirčio barzda ir ilgi plaukai atrodė tokie pat juodi kaip juodojo lokio kailis; reikėjo gerai įsižiūrėti, kad pamatytum, jog Kečumas šiek tiek pražilęs. Matomi per priekinį artėjančio sunkvežimio stiklą, ypač važiuojant nemažu greičiu, Kečumas su lokiu turėjo atrodyti kaip du jauni barzdoti vyriškiai – bent jau jaunesni, negu Kečumas buvo iš tikrųjų.

– Kraują nuo sėdynės nuvaliau, velniai griebtų, – toliau šnekėjo buvęs rąstų plukdytojas, kai jie įvažiavo į Parisą. – Bet įdomu, kada išsivadės to padaro dvokas? Meškos baisiai smirda, ar ne?

Kečumas įjungė pirmąją pavarą, šiurkščia dešine ranka akimirką prisiliesdamas prie Karmelos kelių.

– Aš jūsų nečiupinėju, Karmela, – pasakė jai medkirtys. – Nemaniau, kad pavarų svirtis atsidurs jums tarp kojų! Kitąkart į vidurį sodinsim Denį.

Denis dairėsi garinės lentpjūvės, bet niekur jos nematė. Kadaise kietmedžio rąstai Filipso upeliu būdavo plukdomi į Parisą; rašytojas prisiminė, kad Meine buvusi medžio apdorojimo įmonė gamino indėniškas rogutes, toboganus. Tačiau kur senoji lentpjūvė? Kur dingo arklių pašiūrė ir mechanikos dirbtuvės? Be to, čia buvo valgykla ir viešbutis – barakas, kuriame gyveno septyniasdešimt penki vyrai, kaip Denis prisiminė, – ir, kaip atrodė (tais laikais), gana prašmatnus įmonės direktoriaus namas. O dabar, kai Kečumas sustabdė sunkvežimį, Denis pamatė, kad išlikusi tik mokykla. Miško ruošos darbininkų gyvenvietės nebebuvo.

– Kas nutiko Parisui? – paklausė Denis, lipdamas iš sunkvežimio. Išlipęs išgirdo Filipso upelį, šniokščiantį visiškai taip pat.

– Vest Dameriui! – riktelėjo Kečumas. Jis žirgliojo prie kalvelės, kur seniau buvo valgykla. – Kodėl jie laukė iki devyniasdešimt šeštųjų, nenugriovė anksčiau, tikrai negalėčiau pasakyti... ir velniai žino, ką čia padarė, kai galiausiai atvarė buldozerius! – sušuko medkirtys. Paskui pasilenkė, paėmė nuo žemės surūdijusį puodą ir keptuvę – ir trinktelėjo vieną į kitą. Denis, palikęs Karmelą, ėjo paskui jį.

– Nugriovė buldozeriais? – nustebo rašytojas. Jis matė aštrias metalo atplaišas, iš lentpjūvės, kurios kyšojo iš žemės tarsi atkirsti kaulai. Arklių pašiūrė buvo sugriuvusi ir taip palikta, tokia lentų krūva; barakas, arba viešbutis, kuriame kadaise gyveno septyniasdešimt penki vyrai, pusiau užverstas žemėmis; dviaukščių, tarsi vaikiškų, lovų liekanos mėtėsi slėniame kadagyne. Sena prausyklė stovėjo lyg iš žemės iškasti kažkieno griaučiai; ten, kur turėjo būti prausiamasis dubuo, žiojėjo apskrita skylė. Netoliese riogsojo net surūdijęs Lombardo garinis rąstų vilkikas, nuverstas ant šono, viską aklai griovusio buldozerio įlenktu katilu. Apaugęs aviečių krūmais, jis atrodė kaip aplaužytas dinozauro ar šiaip kokio seniai išnykusios rūšies gyvūno skeletas.

– Jei nori atsikratyti kokio pastato, turėtum jį sudeginti! – niršo Kečumas. Karmela vilkosi toli už jų, vis stabtelėdama ir nuo savo miestietiškų – ilgų ir laisvų – kelnių nupašydama prikibusius varnalėšų graižus bei pienių pūkelius. – Norėjau, kad pirmiausia pamatytum šitą sušiktą vietą, Deni... tikra gėda, kad jie net nesugebėjo deramai viso to atsikratyti! Jie visi čia, Vest Dameryje, visada buvo sumauti mulkiai! – surėkė senasis medkirtys.

– O kodėl mokyklos pastatas tebestovi? – paklausė Denis. (Pariso medžio apdorojimo įmonės mokyklą, kurioje nelemti Vest Damerio vaikiščiai jį taip skriaudė, Denis būtų norėjęs sudeginti iki pamatų.)

– Nežinau, – atsakė Kečumas. – Tas pastatas, regis, pritaikytas kažkokiai sumautai rekreacijai. Kartais čia matau slidininkų – ir, žinoma, nuolat būna sniego motociklų mėgėjų. Iš tų mulkių energijos taupytojų girdėjau, kad čia, visur, ant kalvų statys sumautas vėjo jėgaines. Daugiau negu šimto metrų aukštyje įtaisytos turbinos... su keturiasdešimt penkių metrų ilgumo sparnais! Kad jas pastatytų ir paskui galėtų prižiūrėti, ties kone dešimties metrų platumo žvyrkelį, – kiekvienam asilui aišku, jog vien tam keliui reikės išvalyti maždaug dvidešimties metrų platumo miško juostą! Tie bokštai kels velnionišką triukšmą ir mėtys sušiktą ledą; kai smarkiai snigs ar kris šlapdriba, arba bus šaltas rūkas, juos turės išjungti. O kai sumautas oras pagerės ir jie vėl paleis tas savo idiotiškas jėgaines, ledas, kuriuo bus apšalę sparnai, lakstys į visas puses per kokius du šimtus penkiasdešimt metrų! Nuo sparnų nuslydęs ledo sluoksnis būna daugiau negu metro ilgumo, bet tik poros centimetrų storumo. Tokie lediniai ašmenys gali perpus perpjauti ne tik kokį bičą, bet ir visą briedį! Ir, žinoma, nuolat žybsės tos lėktuvus perspėjančios raudonos šviesos. Tikrai baisiai ironiška, kad šitie energijos taupytojai yra tie patys nelemti gamtosaugininkai, kurie sakė, jog plukdydami rąstus nusiaubiam upes ir miškus, arba sumauti tų gamtosaugininkų vaikai!

Kečumas staiga liovėsi rėkavęs – pamatė, kad Karmela verkia. Ji buvo netoli tenuėjusi nuo sunkvežimio; arba aviečių krūmai užtvėrė jai kelią, arba jau pasidarė pernelyg sunku klupinėti per buldozeriais nugriautos miško ruošos darbininkų gyvenvietės lūženas. Kai Kečumas šitaip staugė, Karmela tikrai negirdėjo Filipso upelio šniokštimo – ir negalėjo matyti vandens. Atrodė, kad ją išgąsdino ant šono nuverstas pirmąkart matomas ir todėl iš pažiūros grėsmingas Lombardo rąstų vilkikas.

– Prašau jūsų, pone Kečumai, – tarė Karmela, – gal jau galėtume pažiūrėti, kur mano Angelù neteko gyvybės?

– Žinoma, Karmela, – aš tik rodžiau Deniui jo praeities dalį, – šiurkščiai atsakė senasis rąstų plukdytojas. – Rašytojai turi viską žinoti apie savo praeitį, ar ne, Deni? – Staiga mostelėjęs ranka, medkirtys vėl pratrūko: – Valgykla, direktoriaus namas – viskas nugriauta buldozeriais! Be to, kažkur čia dar buvo tokios kapinaitės. Jie buldozeriais sulygino su žeme netgi kapines!

– O obelų sodą, kaip matau, paliko, – tarė Denis, rodydamas į nuskurdusius, jau daug metų neprižiūrimus medžius.

– Be reikalo, – pasakė Kečumas, nė nežvilgtelėjęs į sodą. – Tik elniai dabar ėda tuos obuolius. Nemažai jų čia paklojau.

(Vest Dameryje, žinoma, netgi elniai be vieno šulo, – galvojo Denis. Turbūt stovi sode, ėda obuolius ir laukia, kol juos kas nors nušaus.)

Jie visi vėl sulipo į sunkvežimį, kurį Kečumas dabar apgręžė; šįkart Denis sėdėjo viduryje, apžergęs pavarų svirtį. Karmela, atsisukusi savo pusės langą, godžiai gaudė orą. Sunkvežimis kurį laiką stovėjo saulėje, o rytas darėsi vis šiltesnis; negyvo lokio dvokas juos dusino kaip sunki, pasmirdusi antklodė. Denis ant kelių laikė tėvo pelenus. (Jis vos susiturėjo jų nepauostęs – žinojo, kad tėčio pelenai kvepia kepsnių prieskoniais, gal būtų kaip koks priešnuodis prieš tą dvoką.)

Pakeliui iš Pariso į buvusį Tvisted Riverio miestelį – ant kalvos, ties kuria Filipso upelis tekėjo į pietvakarius, į Amonusuką ir į Konektikuto upę, o Tvisted Riveris į pietryčius, į Pontuko vandens telkinį ir į Androskoginą, – Kečumas vėl sustabdė savo pasmirdusį sunkvežimį. Medkirtys pro langą parodė tolumoje matomą lyg ir kažkokį pailgą, lygų lauką. Pavasarį ten tikriausiai būdavo pelkė, bet rugsėjo mėnesį žemė jau buvo išsausėjusi, apaugusi aukšta žole, žemaūgėmis pušaitėmis ir beįsišaknijančiais klevukais.

– Kai Filipso upelis būdavo tvenkiamas, – pradėjo pasakoti senasis rąstų plukdytojas, – ten telkšojo vandens telkinys, bet dabar jau daug metų niekas upelio nebetvenkia. Vandens ten jau seniai nebėra, tačiau ta vieta tebevadinama Briedžių stebėjimo tvenkiniu. Kai dar buvo tvenkinys, toje vietoje rinkdavosi briedžiai; medkirčiai ten eidavo jų stebėti. Dabar briedžiai susirenka naktį ir šoka ten, kur būdavo tvenkinys. Ir mes, kurie dar gyvi, – tokių jau nedaug, – ateinam žiūrėti briedžių šokių.

– Jie šoka? – nusistebėjo Denis.

– Taip. Tai lyg ir šokis. Pats mačiau, – tarė senasis medkirtys. – Ir tie briedžiai – kurie dabar šoka – per jauni, kad prisimintų kadaise ten buvusį tvenkinį! Jie tiesiog žino... kažkaip. Tie briedžiai tarsi mėgina susigrąžinti tvenkinį, – dar pasakė Kečumas. – Kartais aš naktį čia atvažiuoju – tiesiog pažiūrėti, kaip jie šoka. Retkarčiais prisikalbinu ir Šešiaskardinę.

Dabar – šviesų, saulėtą rugsėjo rytą – ten briedžių nebuvo. Bet kodėl turėčiau netikėti Kečumu? – galvojo Denis.

– Tavo mama buvo gera šokėja, Deni... bet tu jau žinai. Tikriausiai indėnė tau sakė, – pridūrė Kečumas.

Kai jie jau važiavo toliau, Karmela tepratarė:

– Dievuliau... briedžių šokiai!

– Jei nieko daugiau nebūčiau matęs... per visą savo gyvenimą... tik tuos briedžių šokius, – būčiau laimingesnis, – pasakė Kečumas. Denis pažvelgė į jį; medkirčio ašaros tuoj pat pradingo barzdoje, bet Denis spėjo jas pamatyti.

Tuoj išgirsim istoriją apie kairę ranką, dingtelėjo rašytojui. Vos užsiminęs apie Denio motiną – ir kaip ji šoko, – Kečumas turbūt sužadino prisiminimus.

Iš arti buvo matyti, kad senojo rąstų plukdytojo barzda pražilusi labiau, negu atrodė žiūrint iš toli; Denis negalėjo atplėšti nuo jo akių. Jis manė, kad Kečumas siekia pavarų svirties, bet medkirtys stipria dešine ranka skaudžiai spūstelėjo jam kairį kelį.

– Į ką žiūri? – griežtai paklausė Kečumas. – Nelaužyčiau tavo mamai ir tėčiui duoto žodžio, bet kad, velniai griebtų, kai kurie iš pažadų, duotų per visą varganą gyvenimą, prieštarauja kitiems... na, aš Rouzei pažadėjau ir kad visada tave mylėsiu ir tavimi rūpinsiuos, jeigu tavo tėtis kada nors nebegalės to daryti. Kaip dabar! – sušuko Kečumas; jo kairė ranka nenorom suėmė vairą ir laikė tvirčiau ir ilgiau, negu jai būdavo leidžiama jį laikyti, kai Kečumas tiesiog perjungdavo pavarą.

Galiausiai didžiulė dešinė plaštaka paleido Denio kelį – Kečumas vėl vairavo dešine ranka. Kairė medkirčio alkūnė buvo iškišta pro langą, tarsi visam laikui prilipusi prie sunkvežimio kabinos durelių; dabar atpalaiduoti Kečumo kairės rankos pirštai tik vos vos prisilietė prie vairo, kai jis įsuko į senąjį Tvisted Riverio link vedantį miškavežių kelią.

Čia jau buvo daugiau duobių. Į ištuštėjusį miestelį mažai kas važiuodavo; be to, per Tvisted Riverį nėjo joks kelias kitur, todėl senojo miškavežių kelio niekas neprižiūrėjo. Nuo trinktelėjimo, kai sunkvežimio ratas pataikė į pirmą didelę duobę, atsidarė daiktadėžės durelės. Pasklidęs malonus ginklų alyvos kvapas akimirką permušė niekaip neišsivadėjančią meškos smarvę. Ištiesęs ranką, norėdamas uždaryti daiktadėžę, Denis pamatė, kas joje yra: nemažas aspirino buteliukas ir į perpetinį dėklą įkištas pistoletas arba revolveris.

– Malšina skausmą, abu, – lyg tarp kitko pasakė Kečumas, kai Denis uždarė daiktadėžę. – Ne aš būčiau, jei po ranka neturėčiau aspirino ir kokio nors ginklo.

Denis žinojo, kad pikapo kėbule, ant brezentu pridengtų malkų, – kur dabar buvo ir .30-06 kalibro „Springfildas“, – Kečumas dar vežiojasi grandininį pjūklą ir kirvį. O įmautėje virš saulės skydelio, vairuotojo pusėje, – kone pusmetrio ilgumo Brauningo peilį.

– Kodėl jūs visada ginkluotas, pone Kečumai? – paklausė rąstų plukdytojo Karmela.

Gal tas žodis – „ginkluotas“ – ir užklupo Kečumą nepasirengusį, nes Kečumas nebuvo ginkluotas tą naktį, kai su virėju ir jo pussesere Rouze žengė ant ledo – šokio žingsneliais ėjo per užšalusią upę. Dabar – lokiu prasmirdusiame sunkvežimyje – Kečumas, matyt, vėl išvydo Rouzę. Denis pastebėjo, kad vešli Kečumo barzda vėl sudrėko nuo ašarų.

– Aš padariau... klaidų, – pradėjo pasakoti rąstų plukdytojas; kažkokiu kimiu balsu, lyg prismaugtas. – Ne šiaip suklydau dėl kai ko apsispręsdamas, o iš tikrųjų padariau baisių klaidų.

– Neprivalai apie tai pasakoti, Kečumai, – tarė Denis, bet dabar jau niekas nebūtų galėjęs nutildyti senojo medkirčio.

– Įsimylėjėliai daug ko vienas kitam prišneka... juk supranti, Deni... vien tam, kad geriau jaustųsi, atsidūrę tokioje padėtyje, net jeigu ta padėtis nėra gera ir jie neturėtų gerai jaustis, – pasakė Kečumas. – Įsimylėjėliai susigalvoja savas taisykles, tarsi jų sugalvotos taisyklės būtų tokios pat patikimos ir svarbios kaip tos, kurių stengiasi laikytis visi kiti... jei supranti, ką noriu pasakyti.

– Nelabai, – tarė Denis. Rašytojas matė, kad akmenuotas miškavežių kelias, vedantis į tą vietą, kur seniau buvo Tvisted Riverio miestelis, dabar išgraužtas vandens – turbūt per daugelį metų ne kartą užlietas – ir jau apaugęs kerpėmis bei samanomis. Tik į kairę – virėjo namo link – einanti jo atšaka dar išlikusi; Kečumas ten ir pasuko.

– Kaire ranka liečiau tavo mamą, Deni. Niekada prie jos neprisiliečiau dešine – ta, kuria liesdavau, ir prieš tai, ir vėliau, kitas moteris, – pasakė Kečumas.

– Stop! – sušuko Karmela. (Bent jau ne „Dievuliau“, pagalvojo Denis; jis žinojo, kad Kečumas nesiliaus pasakojęs – dabar, kai jau pradėjo.)

– Tai buvo pirma mūsų taisyklė – aš buvau jos kairiarankis meilužis, – paaiškino medkirtys. – Mūsų abiejų supratimu, mano kairė ranka buvo jos – Rouzės ranka, todėl svarbesnė, mano geroji ranka. Švelnesnė už kitą – mažiausiai panaši į mane, koks aš šiaip esu, – dar pridūrė Kečumas. (Ta ranka sudavė mažiau smūgių, pagalvojo Denis. Be to, kairys Kečumo smilius niekada nespaudė gaiduko.)

– Suprantu, – tarė Denis.

– Prašau jūsų... – maldavo Karmela. (Ar ji žiaukčioja, ar verkia? – nesuprato rašytojas. Deniui tik dabar dingtelėjo, jog Karmela gal prašo ne kad Kečumas liautųsi pasakojęs, o kad sustabdytų sunkvežimį.)

– Sakai, kad padarei baisių klaidų. Tai kada tu suklydai? – paklausė Denis senojo medkirčio.

Bet jie jau pasiekė kalvos viršūnę, kur seniau stovėjo virėjo namas. Kaip tik tą akimirką jiems, – sėdintiems vimdančioje per duobes besikratančio sunkvežimio kabinoje, – prieš akis atsivėrė apgaulingai ramios įlankos vaizdas, o žemiau įlankos buvo upės vingis, kur pradingo ir Rouzė, ir Andželas. Karmela aiktelėjo, išvydusi vandenį. O Denis apstulbo pamatęs, kad čia nieko nėra, – nė menkiausios lentos nelikę iš virėjo namo, – nelikę ir vaizdo į miestą, kurį kadaise matydavo tolumoje, nes nebėra jokio miesto.

– Suklydau? – riktelėjo Kečumas. – Sakyčiau, padariau baisią klaidą! Mes visi buvom girti ir garsiai rėkavom, eidami per ledą, Deni... tai tu jau žinai, ar ne?

– Taip – Džeinė man pasakojo, – linktelėjo Denis.

– Ir aš pasakiau Rouzei, bent jau maniau, kad pasakiau: „Duok man ranką.“ Dievaži, taip ir pasakiau, – patikino Denį Kečumas. – Bet – būdamas girtas, be to, dešiniarankis – nevalingai ištiesiau jai dešinę. Iki tol nešiau tavo tėvą, bet jis irgi užsinorėjo pačiuožinėti, todėl pastačiau jį ant ledo. – Kečumas pagaliau sustabdė sunkvežimį.

Karmela atsidarė kabinos dureles ir susivėmė ant žolės; vargšė moteris tebesitąsė ir kai Denis apžiūrinėjo sugriuvusį virėjo namo kaminą. Ten, kur seniau stovėjo picų krosnis, dabar buvo tik kokio metro aukštumo plytų krūva.

– Tavo mama laikėsi mūsų taisyklių, – toliau pasakojo Kečumas. – Rouzė tarė: „Ne tą ranką – čia ne ta ranka.“ Ir šokdama nutolo nuo manęs – nedavė man rankos. Tada tavo tėvas paslydęs pargriuvo, ir aš stūmiau jį per ledą – kaip kokias rogutes, – bet niekaip negalėjau pasivyti tavo mamos. Aš nelaikiau jos už rankos, Deni, nes ištiesiau jai dešinę – ne tą. Supranti?

– Suprantu, – tarė Denis, – tačiau tai, regis, tokia smulkmena. Bet rašytojas kuo aiškiausiai visa tai įsivaizdavo: kaip atstumas tarp jo mamos ir Kečumo pasidarė neįveikiamas, ypač kai rąstai, iš Damerio tvenkinių staiga pajudėję žemyn, užčiuožė ant upės įlankos ledo ir skriejo vis greičiau.

Karmela, parkritusi ant kelių, tarytum meldėsi; vaizdas į įlanką, kur pradingo jos mielasis Angelù, iš tikrųjų buvo pats gražiausias visame Tvisted Riveryje; todėl virėjas ir pageidavo, kad namas jam būtų pastatytas kaip tik čia.

– Nenusikirsk kairės rankos, Kečumai, – paprašė Denis.

– Būkite geras, nenusikirskite, pone Kečumai, – maldavo Karmela.

– Pažiūrėsim, – tepasakė jiems Kečumas. – Pažiūrėsim.

Vėlų rudenį, – tais pačiais metais, kai sudegino Tvisted Riverį, – Kečumas grįžo į tą vietą, kur pirmiau stovėjo virėjo namas, su kauptuku ir žolės sėklų maišeliu. Ten, kur buvo Tvisted Riverio miestelis, jis nesivargino, žolės nesėjo, o virėjo namo vietoje – ir visur ant kalvos, virš upės įlankos, kur žemė per gaisrą apkrito pelenais, – Kečumas kauptuku supureno paviršinį sluoksnį ir išbarstė žolės sėklas. Tam pasirinko dieną, kai turėjo lyti; kitą rytą lietus jau buvo pavirtęs šlapdriba, ir visą žiemą žolės sėklos išbuvo po sniegu. Pavasarį žolė sudygo, ir dabar ten, kur kadaise stovėjo virėjo namas, vešėjo pieva. Niekas ten niekada nepjovė aukštos, banguojančios žolės.

Kečumas paėmė Karmelą už parankės, ir juodu kalvos šlaitu, per aukštą žolę, patraukė žemyn, buvusio miestelio link. Denis sekė paskui juos, nešė tėčio pelenus ir – kadangi Kečumas primygtinai reikalavo – remingtoną. Tvisted Riverio miestelyje nebuvo likę nė vieno pastato, ten stirksojo tik tas vienišas sargybinis, kadaise stovėjęs purviname skersgatvyje prie šokių salės, – senasis Lombardo garinis rąstų vilkikas. Nuo karštų gaisro liepsnų jis buvo jau visam laikui pajuodęs – atsparus rūdims, bet ne paukščių išmatoms, o šiaip juodutėlis. Tvirtos jo pavažos atrodė nenukentėjusios, tačiau vikšrų, tokių pat kaip buldozerio, nebebuvo, – jeigu jų neprarijo liepsnos, tai gal kas nors pasiėmė kaip suvenyrą. Ten, kur sėdėdavo vairininkas, – priekyje, ant sėdynės virš pavažų, – seniai niekieno neliestas vairas atrodė pasirengęs darbui (jei tik būtų dar gyvas koks vairininkas, mokantis vairuoti tokį vilkiką). Kaip virėjas kadaise ir pranašavo, senasis rąstų vilkikas pergyveno miestelį.

Kečumas vedė Karmelą artyn prie kranto, bet netgi tokį sausą ir saulėtą rugsėjo rytą jie turėjo sustoti per porą metrų nuo vandens; krantas buvo apgaulingai slidus, kojos klimpo į purvą. Damerio tvenkinių niekas nebetvenkdavo, tačiau srovė aukščiau įlankos vis tiek buvo smarki – netgi rudenį – ir Tvisted Riveris dažnai išsiliedavo iš krantų. Arčiau upės Denis jautė nuo įlankos į veidą pučiantį vėją, tarsi atšvilpusį pasroviui nuo pat Damerio tvenkinių.

– Taip ir maniau, – tarė Kečumas, – kad norėdami išbarstyti Virėjuko pelenus upėje, negalėsime prieiti prie pat vandens. Vėjas neš pelenus atgal – mums į veidus.

– Todėl ir pasiėmei šautuvą? – paklausė Denis.

Kečumas linktelėjo.

– Todėl ir perpyliau pelenus į stiklainį, – dar pridūrė. Paskui suėmė Karmelos ranką ir jos smiliumi parodė: – Arčiau šito kranto, bet beveik vidury įlankos... ten mačiau, kaip jūsų sūnus įsmuko po rąstais, – pasakė senasis plukdytojas. – Dievaži, Deni, ne toliau negu per rankos ilgį nuo tos vietos, kur tavo mama pradingo po ledu.

Jie, visi trys, žiūrėjo į vandens plynę. Matė, kad ant kito Tvisted Riverio kranto stovi ir žiūri į juos kojotas.

– Duok karabiną, Deni, – tarė Kečumas. – Kojotas ilgai, karštligiškai lakė vandenį; jis vis dar stebėjo juos, bet nebaikščiai. Kažkas jam buvo negerai.

– Būkit geras, nenušaukit jo, pone Kečumai, – paprašė Karmela.

– Jis turbūt serga, jeigu taip išėjo dieną ir nebėga nuo mūsų, – paaiškino jai medkirtys. Denis jam padavė remingtoną. Ant kito kranto atsitūpęs kojotas į juos žiūrėjo vis abejingiau; atrodė, kad tas žvėris kalbasi pats su savimi.

– Šiandien nieko nežudykim, gerai, pone Kečumai? – tarė Karmela. Kečumas nuleido šautuvą, paėmė akmenį ir metė į upę, į tą pusę, kur tupėjo kojotas, bet žvėris nė nekrūptelėjo. Atrodė lyg apsvaigęs.

– Tas padaras tikrai serga, – pasakė Kečumas. Kojotas vėl ilgai lakė upės vandenį; dabar net nebestebėjo jų. – Žiūrėkit, koks ištroškęs, – nuo kažko jau dvesia, – tarė Kečumas.

– Ar dabar galima šaudyti kojotus? – paklausė senojo medkirčio Denis.

– Kojotus gali šaudyti visada, – atsakė Kečumas. – Jie bjauresni už švilpikus – tikri kenkėjai. Visai niekam tikę. Jų gali nušauti, kiek tik nori. Juos galima medžioti netgi naktį, nuo sausio pirmos iki kovo pabaigos. Valstija stengiasi atsikratyti tų padarų.

Bet Karmela nepakeitė nuomonės.

– Šiandien nenoriu matyti, kaip kas nors miršta, – tarė ji Kečumui; jis pastebėjo, kad ji žiūri į vandenį ir siunčia oro bučinius – arba laimindama tą vietą, kur žuvo jos Angelù, arba linkėdama ilgo gyvenimo tam kojotui.

– Atsisveikink su pelenais, Deni, – pasakė medkirtys. – Žinai, kur mesti stiklainį, ar ne?

– Jau atsisveikinau, – tarė rašytojas. Jis pabučiavo obuolių sulčių stiklainį su virėjo pelenais. – Pasirengęs? – paklausė šaulio.

– Mesk, – paliepė Kečumas. Karmela rankomis užsidengė ausis, ir Denis metė – pataikė beveik į patį įlankos vidurį. Kečumas kilstelėjo karabiną ir palaukė, kol stiklainis iškils į vandens paviršių; vienas remingtono šūvis suskaldė stiklainį ir įspūdingai išbarstė Dominiko Bačiagalupo pelenus į Tvisted Riverį.

Ant kito kranto kojotas, išgirdęs šūvį, prigludo prie žemės, bet, tarsi apdvakęs, nesijudino iš vietos.

– Ak tu suski, – pasakė tam žvėreliui Kečumas. – Jeigu net nesupranti, kad reikia bėgti, tai jau tikrai dvesi. Atsiprašau, – dar tarstelėjo į šalį, Karmelai. Tai buvo puikus graižtvinis šautuvas – Kečumo „senas, bet patikimas šiknius“. Medkirtys pataikė kojotui tiesiai į viršugalvį, kaip tik kai sergantis žvėrelis vėl lenkėsi lakti.

– Štai ką turėjau padaryti Karlui, – pasakė Kečumas, nežiūrėdamas į Karmelą. – Galėjau bet kada. Turėjau nušauti tą kaubojų – kaip bet kurį kitą kenkėją. Atleisk, kad to nepadariau, Deni.

– Nesigraužk, Kečumai, – tarė Denis. – Man visada buvo aišku, kodėl negali jo tiesiog nudėti.

– Bet turėjau! – įsiutęs sušuko medkirtys. – Man daugiau niekas nekliudė, tik ta absurdiška dorovė!

– Dorovė nėra absurdiška, pone Kečumai, – buvo bepradedanti pamokslauti Karmela, bet tuoj pat nutilo, pažvelgusi į negyvą kojotą; kojotas gulėjo ant upės kranto, nosies galiuką įmerkęs į srūvantį vandenį.

– Sudie, tėtuk, – pasakė Denis tekančiai upei. Paskui nusisuko nuo vandens ir pakėlė akis į žole apaugusią kalvą, kur kadaise stovėjo virėjo namas, – kur jis Indėnę Džeinę, tėvo meilužę, taip pražūtingai palaikė meška.

– Sudie, Virėjuk! – šūktelėjo Kečumas virš vandens.

– Dormi pur, – žegnodamasi sudainavo Karmela ir staiga nusigręžė nuo upės, kur Andželas įsmuko po rąstais. – Aš gal jau eisiu, judu mane pasivysit, – pasakė Deniui su Kečumu ir per aukštą žolę ėmė lėtai kopti į kalvą – neatsisukdama.

– Ką ji čia dainavo? – paklausė rašytojo medkirtys.

Denis prisiminė, jog tai daina iš seno Karuzo įrašo. „Quartetto Notturno“, toks buvo pavadinimas, – lopšinė iš kažkokios operos. Kaip vadinosi ta opera, Denis jau buvo pamiršęs, tačiau šitą lopšinę Karmela, matyt, dainuodavo savo Angelù, kai jį, dar mažą berniuką, guldydavo miegoti.

– Dormi pur, – pakartojo Denis Kečumui. – „Miegok švariai.“

– Švariai? – nusistebėjo Kečumas.

– Turbūt reiškia: „Miegok ramiai“, – pasakė Denis.

– Velniai griebtų, – tepratarė Kečumas, paspirdamas grumstą. – Velniai griebtų.

Juodu žiūrėjo, kaip sunkiai Karmela kopia į kalvą. Aukšta, banguojanti žolė siekė jos trumpo ir storo, kaip meškos, liemens vidurį, o iš užpakalio, nuo upės, pučiantis vėjas praskyrė jai plaukus, ir jie pleveno abipus nuleistos galvos. Užsiropštusi į kalvos viršūnę, kur seniau stovėjo virėjo namas, Karmela dar žemiau nulenkė galvą ir rankomis įsirėmė į kelius. Tas kelias akimirkas, kol ji gaudė kvapą, Deniui atrodė, kad jos storas, sulinkęs kūnas – nelyginant Indėnės Džeinės šmėkla. Tarytum Džeinė būtų sugrįžusi į savo mirties vietą atsisveikinti su virėjo pelenais.

Kečumas buvo pakėlęs veidą į saulę. Jis užsimerkė, bet judino kojas – stipseno mažais žingsneliais, tarsi vietoje, lyg eidamas per plaukiančius rąstus.

– Pasakyk dar kartą, Deni, – paprašė senasis rąstų plukdytojas.

– Miegok ramiai, – tarė Denis.

– Ne, ne – itališkai! – paliepė Kečumas. Jis tebebuvo užsimerkęs, bet ir toliau judino kojas; Denis suprato, kad senasis plukdytojas tiesiog stengiasi išsilaikyti ant rąsto.

– Dormi pur, – pasakė Denis.

– Velniai griebtų, Andželai! – sušuko Kečumas. – Juk sakiau: „Nestovėk vietoj, Andželai. Turi nuolat judinti kojas!“ Oi, velniai griebtų.

Šešiaskardinė Pamė, kuri rytais, labai anksti, kol jos klubas dar šiaip taip laikydavosi, mėgdavo padirbėti darže, – netgi anksčiau, negu pašerdavo savo šunis ir išsivirdavo kavos, – tą rytą jautėsi visai išmušta iš vėžių. Pirmiausia viską kaip visada neprilygstamai supainiojo atvažiavęs Kečumas; paskui ji sulfanilamido milteliais apibarstė Drąsiui žaizdas – tik tada pašėrė savo šuniukus ir užsikaitė kavos. Kaip tik todėl, kad Kečumas tyčia sugadino jai dieną ir ji turėjo gydyti tą vargšą meškos apdraskytą šunį, televizorių Šešiaskardinė įsijungė šiek tiek vėliau negu visada, bet vis dėlto dar ne per vėlai.

Pamė vis galvojo, kad iš dalies ir ji pati kalta: šiaip ar taip, juk sakė, kad nori susitikti su Deniu ir ta itale, kuri buvo virėjo meilužė – Indėnės Džeinės pakaitalas, kaip Šešiaskardinė mintyse vadino Karmelą. Pamė norėjo su jais susitaikyti, bet dabar nebežinojo nė ką manyti. Pasijuto sukrėsta, kai pamatė Denį, beveik trisdešimčia metų vyresnį, negu buvo jo tėvas – tada, kai Šešiaskardinė paskutinį kartą matė Virėjuką. Ir tik dabar, atsiprašiusi Denio ir Karmelos, Pamė suvokė, jog iš tikrųjų nori, kad jai atleistų Kečumas; tai ją irgi trikdė. Be to, barstydama vaistais Drąsiaus žaizdas, Pamė apsiverkė, tarsi tai būtų buvusios Kečumo žaizdos, kurias ji beviltiškai stengiasi užgydyti. Ir šią gluminančią akimirką, – kai jautėsi viskuo nusivylusi, ar bent jau pati taip manė, – Šešiaskardinė įsijungė televizorių.

Visas pasaulis, matyt, norėjo ją priblokšti, bet Šešiaskardinė to dar nežinojo, kai staiga išvydo, ką padarė pirmas iš užgrobtų keleivinių reaktyvinių lėktuvų; Amerikos oro linijų vienuoliktojo reiso laineris, išskridęs iš Bostono, įsirėžė į šiaurinį Pasaulio prekybos centro bokštą – pramušė jame didžiulę skylę, kilo gaisras. „Turbūt koks nors mažas lėktuvėlis“, – kažkas pasakė per televiziją, tačiau Šešiaskardinė Pamė taip nemanė.

– Ar tau atrodo, kad tokią skylę galėjo pramušti mažas lėktuvėlis, Drąsiau? – paklausė Šešiaskardinė sužeisto Volkerio mėlynkailio. Drąsius stebėjo jos vokiečių aviganį; abu šunys buvo po virtuvės stalu. Stojiškasis meškų medžiotojas į Pamės klausimą neatsakė. (Gyvendamas su Kečumu, Drąsius priprato prie nuolatinio kalbinimo; šuo žinojo, jog Kečumas nesitiki, kad jam bus atsakyta.)

Pamė toliau žiūrėjo žinias apie lėktuvo katastrofą. Per televiziją buvo matyti, kad ir Niujorke šviečia saulė, – vargu ar tokią dieną lakūnui galėjo sukliudyti prastas matomumas, galvojo Šešiaskardinė.

Pamė jau gailėjosi prisipažinusi, kad kadaise jai „lyg ir patiko“ Virėjukas, – berods taip ji pasakė? Dabar jai norėjosi nusikąsti liežuvį, kad taip prasitarė girdint prikurtusiam Kečumui. Regis, kiekvieną kartą, kai jai jau atrodydavo, kad jų santykiai gerėja, o gal ir išvis grįžta į senas vėžes, arba ji, arba Kečumas imdavo ir leptelėdavo ką nors ne taip.

Ji paliko daug vyrų ir buvo daugelio palikta, tačiau išsiskyrimas su Kečumu jai atrodė skaudžiausias, – Šešiaskardinė taip manė netgi prisimindama, kad, kai metė Karlą, šis jos vos nenužudė. Šerifo pavaduotojas ją naktį išprievartavo ant prieplaukos – Sakseso tvenkinio pakrantėje, kur laikomos valtys. Paskui kažkokia visa tai mačiusi porelė nuvežė Pamę į Berline esančią Androskogino slėnio ligoninę, kur ji praleido kelias dienas, kol pagijo. Tada Šešiaskardinė įsidarbino ligoninėje, ir tas darbas jai patiko; iš esmės ji dirbo valytoja, daugumą naktų, kai jos šunys miegodavo. Kalbėdamasi su kai kuriais ligoniais, Pamė ne taip gailėdavosi savęs. Prie jos uniformos buvo prisegta kortelė su dailiai, mažomis raidėmis išspausdintu užrašu: SANITARĖ. Šešiaskardinė nemanė, kad daug ligonių ją palaiko slaugytoja ar slaugytojos padėjėja, bet jautė, kad toks bendravimas kai kuriuos iš jų vis tiek paguodžia, kaip ir ją.

Šešiaskardinė Pamė žinojo, kad jai reikės keisti klubo sąnarį, ir kiekvieną kartą, kai tas klubas įsiskaudėdavo, ji prisimindavo, kaip kaubojus ją dulkino ant prieplaukos, – kaip jis spaudė jos veidą prie antelės valčių virvėms tvirtinti, dėl to jai ant viršutinės lūpos ir liko randas, – bet blogiausia buvo tai, kad ji pasakė Kečumui, jog jis tikrai turėtų nudėti Karlą. Tai buvo blogiausia, nes Šešiaskardinė tada nežinojo, kad pats Kečumas įsitikinęs, jog turėjo nudėti kaubojų prieš daug metų. (O kai buvęs šerifo pavaduotojas nušovė Virėjuką, atrodė, kad Kečumas niekada nesiliaus savęs kaltinęs.)

Pamė gailėjosi ir kad papasakojo Kečumui, ką Karlas padarė po to mirtino automobilių susidūrimo Šimtas dešimtajame kelyje – tarp Berlino ir Grovtono, kur greitkelis eina palei Negyvąją upę. Du paaugliai, neužsisegę saugos diržų, kaktomuša susidūrė su sunkvežimiu, vežusiu kalakutus. Kalakutai buvo jau negyvi; „apdoroti“, kaip sako jų augintojai. Sunkvežimio vairuotojas nežuvo, bet patyrė kaklo traumą ir trumpam prarado sąmonę; atsipeikėjęs prieš akis pamatė du negyvus paauglius. Vaikinas, kuris vairavo, buvo pervertas vairo kolonėlės, o ant keleivio sėdynės suspausta mergaitė – be galvos. Karlas pirmas iš teisėtvarkos pareigūnų pasirodė avarijos vietoje ir, anot kalakutų sunkvežimio vairuotojo, glamonėjo negyvą, begalvę mergaitę.

Karlas tvirtino, kad sunkvežimio vairuotojui ne visi namie; šiaip ar taip, kai lūžo kaklas, jis kurį laiką buvo išsijungęs, o kai atsipeikėjo, jam, matyt, kažkas pasivaideno. Tačiau Pamei kaubojus pasakė tiesą. Kas čia baisaus, kad šiek tiek pažaidė su begalvės mergaitės papukais, – ji juk buvo negyva, argi ne?

Tai išgirdęs Kečumas tarė, ne pirmą ir ne paskutinį kartą: „Turėčiau tiesiog nudėti tą kaubojų.“

Dabar Šešiaskardinė Drąsiui ir savo aviganiui pasakė:

– Liaukitės šitaip viens į kitą spoksoję.

Buvo šiek tiek po devintos ryto, – nuo tada, kai pirmas keleivinis lėktuvas įsirėžė į šiaurinį bokštą, praėję lygiai aštuoniolika minučių, – ir staiga antras užgrobtas laineris, skridęs šimtas septyniasdešimt penktuoju Jungtinių oro linijų reisu (irgi iš Bostono), susprogo atsitrenkęs į pietinį Pasaulio prekybos centro bokštą. Abu dangoraižiai jau liepsnojo, kai Šešiaskardinė tarė susirinkusiems šunims:

– Tik pasakykit, kad čia buvo dar vienas mažas lėktuvėlis, ir aš paklausiu, kuo šįryt užsigėrėt savo ėdalą.

Drąsius atsargiai ližtelėjo sulfanilamido milteliais apibarstytą žaizdą, bet skonis jam, matyt, nepatiko, todėl liovėsi laižęs.

– Skanu, ar ne? – paklausė Pamė meškų medžiotojo. – Laižyk, Drąsiau, aš dar turiu – pabarstysiu.

Drąsius tarytum nei iš šio, nei iš to, bet iš tikrųjų turbūt viską gerai apgalvojęs, puolė vokiečių aviganį; abu šunys pjovėsi po virtuvės stalu, kol Šešiaskardinė juos pagaliau išskyrė, pačiupusi vandens pistoletą. Ji laikė jį užtaisytą indų plovikliu bei citrinų sultimis ir dabar papurškė abiem šunims į akis – jie to negalėdavo pakęsti. Bet Pamė skaudžiai kryptelėjo klubą, kai keturpėsčia palindo po stalu skirti šunų, todėl nebuvo nusiteikusi klausytis prezidento Bušo, kuris devintą trisdešimt pasirodė televizoriaus ekrane – kalbėjo iš Sarasotos, Floridos valstijos.

Šešiaskardinė Džordžo V. Bušo neniekino taip kaip Kečumas, bet manė, kad prezidentas – savimi patenkintas storžievis, puskvaišis tėvelio sūnelis, ir pritardavo Kečumui, sakančiam, kad, jei iškiltų nors ir menkiausias sunkumas, iš Bušo naudos būtų kaip iš ožio pieno. Kečumas tvirtino, kad, pavyzdžiui, jeigu susirietų du maži šuneliai, Bušas skambintų ugniagesiams gelbėtojams ir prašytų jų atsivežti vandens žarną; paskui prezidentas įsitaisytų saugiu atstumu nuo tų besiriejančių šunelių ir lauktų, kol pasirodys ugniagesiai. Pamei labiausiai patikdavo Kečumo pasakymas, kad prezidentas staiga pasipūstų ir dėtųsi aktyviai dalyvaująs gelbėjimo operacijoje – na, kai ugniagesiai su savo žarna jau būtų įvykio vietoje, ir jeigu iki to laiko šuneliai dar nebūtų sudraskę vienas kito į skutelius.

Kaip ir buvo galima tikėtis, prezidentas Bušas per televiziją pareiškė, kad prieš Ameriką įvykdytas „akivaizdus teroristų išpuolis“.

– Nejaugi? – paklausė Šešiaskardinė prezidento. Kaip visi žiūrovai, kurie gyvena vieni, neskaitant šunų, Pamė kalbėdavosi su televizoriaus ekrane matomais žmonėmis – tarytum ir jie, kaip šunys, būtų galėję girdėti, ką ji sako.

Dabar Federalinė aviacijos administracija jau buvo uždariusi Niujorko oro uostus, o Niujorko ir Naujojo Džersio uostų valdyba – visus Niujorke ir jo apylinkėse esančius tiltus ir tunelius.

– Ko tie puspročiai laukia? – paklausė Šešiaskardinė šunų. – Turėtų uždaryti visus oro uostus! – Po dešimties minučių FAA sustabdė visus skrydžius iš JAV oro uostų; pirmą kartą per visą Jungtinių Valstijų istoriją visoje šalyje buvo nutrauktas susisiekimas oro keliais. – Matot? – vėl paklausė Šešiaskardinė šunų. – Kažkas manęs vis dėlto klauso!

(Tik ne Kečumas ir tikrai ne šunys.)

Pamė, šaltame vandenyje sudrėkinusi švarią kempinę, plovė aviganiui indų ploviklio ir citrinų sulčių pripurkštas akis.

– Paskui tau, Drąsiau, – pasakė meškų medžiotojui, abejingai žiūrinčiam į ją ir aviganį.

Po trijų minučių Amerikos oro linijų septyniasdešimt septintojo reiso lėktuvas rėžėsi į Pentagono pastatą, pakilo didžiulis dūmų kamuolys; dar po dviejų minučių buvo evakuoti Baltieji rūmai.

– Po galais! – tarė Šešiaskardinė šunims. – Atrodo, kad čia tikrai „akivaizdus teroristų išpuolis“, ar jūs taip nemanot?

Ji laikė ant kelių sužeisto lokinio šuns galvą, plovė jam iš akių indų ploviklį ir citrinų sultis, kai dešimtą penkios sugriuvo pietinis Pasaulio prekybos centro bokštas. Nuo staiga susmukusio dangoraižio į gatves plūstelėjo dulkių ir visokių nuolaužų lavina; žmonės bėgo per dulkių tumulus.

Po penkių minučių sugriuvo dalis Pentagono pastato; tuo pat metu devyniasdešimt trečiuoju Jungtinių oro linijų reisu skridęs lėktuvas, irgi užgrobtas, sudužo Pensilvanijos valstijos Somerseto apygardoje, šiek tiek į pietryčius nuo Pitsbergo.

– Įdomu, kur skrido šitas, Drąsiau, – tarė šuniui Šešiaskardinė.

Vokiečių aviganis sukinėjosi už Pamės, ir Drąsius nerimavo, negalėdamas jo matyti; iš meškų medžiotojo nervingumo Šešiaskardinė suprato, kad tas sukčius aviganis jai už nugaros. Ji staiga ištiesė ranką atgal, sučiupo saują plaukų bei odos ir spaudė tol, kol aviganis cyptelėjęs išsilaisvino.

– Nemėgink prie manęs sėlint! – sušuko Šešiaskardinė aviganiui, pro šunų duris sliūkinančiam į voljerą.

Dabar per televiziją pranešė, kad evakuotas Jungtinių Tautų pastatas – ir Valstybės bei Teisingumo departamentai, ir Pasaulio bankas.

– Kaip matau, visi svarbūs tipai bėga slėptis, – pasakė Šešiaskardinė Drąsiui. Šuo atsargiai pažvelgė į ją. Nežinodamas, kaip reikėtų suprasti tokį prieštaringą jos elgesį, jis turbūt mąstė: pirmiausia ji apibarsto man žaizdas tais neskaniais geltonais miltais, paskui pripurškia į akis kažkokio graužiančio skysčio, o dabar mėgina man palengvinti kančias... ir, beje, kur tas sumautas pasalūnas, jos aviganis?

– Nedėk į kelnes, Drąsiau, – neskaudės, – ramino Pamė šunį, bet Drąsius nepatikliai žiūrėjo į ją; jis, ko gero, mieliau būtų vėl susikovęs su meška.

Dešimtą dvidešimt keturios FAA pranešė, kad visi iš už Atlanto į Jungtines Valstijas skrendantys lėktuvai nukreipti į Kanadą.

– O, tiesiog puiku! – pasakė Šešiaskardinė televizoriui. – Aš būčiau seniausiai tai sugalvojus! Turbūt manėt, kad tie tipai, pilotavę pirmus du lėktuvus, buvo iš Bostono? – Bet televizorius nekreipė į ją dėmesio.

Po keturių minučių sugriuvo šiaurinis Pasaulio prekybos centro bokštas; kažkoks balsas šnekėjo, kad tas dangoraižis tarytum lupasi atskirais sluoksniais, nuo viršaus į apačią, tarsi kažkas peiliu pjaustytų didžiulę daržovę.

– Jeigu čia ne pasaulio pabaiga, tai tikrai kažko panašaus pradžia, – tarė Šešiaskardinė šunims. (Drąsius tebesidairė, kur tas sumautas aviganis.)

Dešimtą penkiasdešimt keturios Izraelis evakavo visas savo diplomatines atstovybes. Šešiaskardinei dingtelėjo, kad reikėtų visa tai užsirašyti. Kečumas visada sakydavo, kad tik izraeliečiai žino, kas ir kaip; tai, kad izraeliečiai uždaro savo diplomatines atstovybes, reiškė, kad musulmonų ekstremistai, karingieji islamo išpažinėjai, pasiryžę nušluoti nuo žemės paviršiaus žydus, pradeda savo religinį karą, šluodami Jungtines Valstijas, – nes be Jungtinių Valstijų Izraelis būtų jau senai išnykęs. Daugiau niekas šitame bailiame atseit demokratiškame pasaulyje nedrįsta užstoti izraeliečių, – bent jau taip sakė Kečumas, o Šešiaskardinė politinius įsitikinimus, kiek jų išvis turėjo, perėmė iš to seno liberalių pažiūrų medkirčio. (Tik Kečumas žavėjosi izraeliečiais, daugiau beveik niekas.)

Šešiaskardinė dažnai pagalvodavo, kad Kečumas gal pusiau indėnas ir pusiau žydas, nes senasis rąstų plukdytojas vis pagrasindavo persikelsiąs į Izraelį. Pamė ne kartą girdėjo Kečumą sakant:

– Gal būčiau naudingesnis medžiodamas tuos šiknius iš „Hamas“ ir „Hezbollah“, užuot šaudęs vargšus elnius ir meškas!

Tą rytą, tuoj po vienuoliktos, Niujorko meras Rudolfas Džulianis niujorkiečiams primygtinai patarė niekur neiti iš namų; be to, meras liepė evakuoti į pietus nuo Kanalo gatvės esančio miesto rajono gyventojus. Dabar Pamei jau buvo apmaudu, kad Kečumas su tais dviem kone visą rytą barsto Virėjuko pelenus. Bet žinodama, koks tas Kečumas, Šešiaskardinė pagalvojo, kad senasis medkirtys, ko gero, būtinai norėjo parodyti Deniui, pasak jo, „vandalizmą“ Parise – arba Vest Dameryje, kaip Kečumas užsispyręs tebesakydavo, – ir arba pakeliui į Parisą, arba jau važiuodamas atgal, be abejo, sustojo pagarbinti tų susipainiojusių, širdį graudinančių briedžių, kraipančių savo kaulėtus užpakalius Briedžių stebėjimo tvenkinio vietoje.

Pamę graužė sąžinė, kad nedažnai priimdavo Kečumo kvietimus vidurnaktį važiuoti pažiūrėti, kaip šoka briedžiai. (Šešiaskardinei atrodė, kad briedžiai ten tik šiaip „šlaistosi“, be jokio tikslo.) Šešiaskardinė graužėsi ir kad, nuolat kviečiama, retai kada sutikdavo su Kečumu per naktį, pasak jo, „stovyklauti“ ant tos žole apaugusios kalvos, kur kadaise stovėjo virėjo namas; ji žinojo, kad Kečumui tai šventa žemė ir kad jis labiau už viską mėgsta ten praleisti naktį. Kečumas tiesiog pasistatydavo palapinę ir miegodavo miegmaišyje, tačiau taip knarkdavo, kad Pamė pusę nakties negalėdavo užmigti, ir ant kietos žemės jai dar labiau įsiskaudėdavo klubas. Be to, stovyklauti virėjo namo vietoje Kečumui labiausiai patikdavo, kai oras jau būdavo vėsesnis – ypač kai pasnigdavo. Nuo šalčio Šešiaskardinei klubas imdavo tvinkčioti.

„Pati kalta, kad vis atidedi sąnario keitimo operaciją“, – sakydavo jai Kečumas; dabar Šešiaskardinė gailėjosi ir kad taip ilgai atidėliojo to sąnario keitimą. Kaip ji gali tikėtis, kad buvęs rąstų plukdytojas atnaujins jų senų laikų santykius, jei nevažiuoja su juo stovyklauti, kai jis kviečia?

Kai ji pasiūlė verčiau važiuoti į Berliną pažiūrėti kokio filmo, Kečumas tik užvertė akis. Šešiaskardinė žinojo, ką Kečumas mano apie filmus ir apie Berliną. Jis vis sakydavo: „Geriau liksiu namie ir žiūrėsiu, kaip Drąsius gadina orą.“

Šešiaskardinė staiga suvokė, jog nori, kad Kečumas ją vestų. Tačiau kaip?

Tuoj po vidurdienio, kai Kečumas su tais dviem kažkur važinėjosi jau visą pusdienį, – o Pamė jau buvo gerokai supykusi ir ant jų, ir ant viso pasaulio, – Imigracijos ir natūralizacijos tarnyba pranešė, kad maksimaliai sustiprinta Jungtinių Valstijų sienų su Kanada ir Meksika apsauga, bet dar nenuspręsta, ar reikėtų tas sienas uždaryti.

– Tie fanatikai juk ne kanadiečiai! – beprasmiškai šūktelėjo Šešiaskardinė šunims. – Teroristai – ne meksikiečiai! – sustaugė. Ji visą rytą tvardėsi, bet dabar jai trūko kantrybė. Drąsius pro šunų duris išėjo į voljerą, neabejotinai nusprendęs, kad vokiečių aviganis ne toks pavojingas kaip Pamė.

Nieko keista, kad Kečumas, pagaliau grįžęs su Deniu ir Karmela ir pamatęs savo šitiek prisikentėjusį Drąsių (tą „puikų gyvulį“) voljere kartu su Pamės šunimis, – ir su tuo nepatikimu vokiečių aviganiu, – pamanė, kad Šešiaskardinė išvis nekreipė dėmesio į jo vargšą sužeistą meškų medžiotoją.

– Pamė turbūt ten drybso, žiūri kokį nors dieną per televizorių rodomą muilą, – kaip visada kritiškai pasakė medkirtys Deniui ir Karmelai.

– Ojoi, – tarstelėjo Denis Karmelai. – Turėtum maloniau elgtis su Šešiaskardine, Kečumai, – patarė senajam medkirčiui. – Tiesą sakant, manau, turėtum ją vesti – ar bent jau pamėginti vėl gyventi su ja.

– Dievuliau aukštielninkas! – sušuko Kečumas, užtrenkdamas sunkvežimio dureles. Pamės šunys pratrūko loti, ramus išliko tik stojiškasis Drąsius.

Šešiaskardinė išėjo pro virtuvės duris.

– Mūsų šalį puola! – surėkė Pamė. – Bušas skraido savo lėktuvu – tas bailys turbūt slepiasi! Visi izraeliečiai grįžo namo gintis! Čia jau pasaulio pabaigos pradžia! – dar šūktelėjo Šešiaskardinė Kečumui. – O tu, niurzga, nieko daugiau nedarai, tik lodai mano šunis!

– Ją vesti? – tarė Kečumas Deniui. – Manai, norėčiau su ja gyventi? Įsivaizduoji mane kasdien grįžtantį namo, kur laukia tokia pusprotė?

– Tai tiesa! – klykė Šešiaskardinė. – Eikš, pats pažiūrėk, Kečumai, – rodo per televizorių!

– Per televizorių! – pakartojo Kečumas, mirktelėdamas Karmelai; tai pamačiusi Šešiaskardinė, be abejo, visai pasiuto. – Žinoma, jeigu rodo per televizorių, tai jau tikrai tiesa.

Bet nei Šešiaskardinė, nei Kečumas nepagalvojo, kur jie šnekasi, – tvarkingame, nepriekaištingai prižiūrimame priekabų parke, „Pjuvenų alėjos“ stovyklavietėje, kur tiek daug namuose sėdinčių moterų su mažais vaikais ir į pensiją išėjusių arba šiaip darbo neturinčių pagyvenusių žmonių (ir vyrų, ir moterų), ir neprižiūrimų paauglių, praleidinėjančių pamokas, kai jų dirbantys tėvai nieko nė nenumano.

Nei Kečumas, nė nenumanęs, kiek žmonių girdėjo jųdviejų su Pame pokalbį, nei Šešiaskardinė nebuvo pasirengę išgirsti tiek įvairiausių priekabų parko gyventojų, kurie visą rytą prasėdėjo prilipę prie televizorių, nuomonių. Kadangi priekabų sienos buvo plonytės, kone popierinės, ir daugelis kaimynų, stebėdami tos dienos įvykius, šnekėjosi, jie jau buvo išsakę savo mintis apie tai, ką kai kurie laikė pirma armagedono apraiška, – ir staiga nedidelėje jų bendruomenėje pasirodo toks karingas įsibrovėlis ir ima mauroti, ir šitas liūdnai pagarsėjęs rėksnys Kečumas (senasis rąstų plukdytojas Erole tikrai buvo garsus) tarytum nežino, kas darosi.

– Negi negirdėjai, Kečumai? – tarė kažkoks senukas. Jis buvo susikūprinęs, bemaž dvilinkas, tokią šiltą rugsėjo dieną mūvėjo medžioklinėmis raudonos ir juodos vilnos kelnėmis, petnešos laisvai karojo ant jo kaulėtų pečių, nuogos liesos rankos tabalavo, išlindusios iš baltų berankovių apatinių marškinių.

– Čia tu, Henri? – paklausė to senuko medkirtys. Kečumas tą pjūklininką matė pirmą kartą nuo tada, kai buvo uždaryta Pariso lentpjūvė – prieš daug metų iki buldozerių, pusiau užvertusių ją žemėmis, pasirodymo.

Henris kilstelėjo kairę ranką – be nykščio ir smiliaus.

– Žinoma, kad aš, Kečumai, – tarė pjūklininkas. – Tas karas Viduriniuose Rytuose, tas musulmonų ir žydų karas... jis prasidėjo ir čia, Kečumai.

– Jis jau seniai prasidėjęs, – pasakė Henriui Kečumas. – Kas čia darosi? – paklausė Šešiaskardinės.

– Mėginau tau pasakyt! – surėkė Pamė.

Kažkokia jauna moteris su kūdikiu ant rankų Kečumui paaiškino:

– Puola teroristai – nė viename oro uoste nesaugu. Visus uždarė.

Du paaugliai, pamokas tądien praleidę broliai, saulėtą vidurdienį buvo basi ir be marškinių, tik su džinsais.

– Šimtai žmonių žuvo, o gal ir tūkstančiai, – pasakė vienas iš jų.

– Šoko iš dangoraižių! – pridūrė kitas.

– Prezidentas dingo! – šūktelėjo moteris su dviem mažais vaikais.

– Na, čia jau gera žinia! – pareiškė Kečumas.

– Bušas nedingo – jis tik skraido savo lėktuvu, nori būti saugus. Juk sakiau, – tarė medkirčiui Šešiaskardinė.

– Gal tai padarė žydai – kad mes manytume, jog arabai! – spėjo jaunas vyriškis su ramentais.

– Jei tau trūksta vieno šulo, ramentai nepadės, – pasakė jam senasis miško kirtėjas. – Dievuliau aukštielninkas – leisk man žvilgtelėti, ką rodo tas televizorius, – paprašė Šešiaskardinės. (Buvęs rąstų plukdytojas, o dabar skaitytojas, ko gero, buvo vienintelis Erolo gyventojas, neturintis televizoriaus.)

Jie visi susigrūdo į Pamės virtuvę – ne tik Kečumas ir Denis, už parankės vesdamas Karmelą, bet ir Henris, tas nusenęs pjūklininkas su dviem strampgaliais vietoj nykščio ir smiliaus, ir tos dvi moterys su mažais vaikais.

Jaunasis vyriškis su ramentais jau buvo nukėblinęs šalin. Iš lauko atsklido prie voljero likusių paauglių balsai. Meiliai pašnekinęs šunis, vienas iš berniukų tarė:

– Žiūrėk, koks kietas vienaausis. Matyt, su kažkuo susipjovė.

– Čia tai bent, – pasakė antrasis paauglys. – Tikriausiai su kate.

– Oho katė! – žavėjosi pirmasis berniukas.

Pamės virtuvėje televizorius vis rodė tą akimirką, kai šimtas septyniasdešimt penktojo reiso laineris įsirėžė į pietinį Pasaulio prekybos centro bokštą, – ir, žinoma, pietinio, o paskui ir šiaurinio dangoraižio griūtį.

– Kiek žmonių dirbo tuose bokštuose... kiek farų ir ugniagesių buvo po tais dangoraižiais, kai jie griuvo? – klausė Kečumas, bet niekas jam neatsakė; niekas dar nežinojo tų statistinių skaičių.

Po pietų, pirmą valandą keturios minutės, kalbėdamas iš Luizianoje esančios Barksdeilio karinių oro pajėgų bazės, prezidentas Bušas pranešė, kad imamasi visų atitinkamų apsaugos priemonių ir kad JAV kariškiams visame pasaulyje paskelbta parengties padėtis.

– Na, dabar, po velnių, jau tikrai visi jaučiamės saugesni! – nusišaipė Kečumas.

„Nesuklyskite, – pasakė per televiziją Bušas. – Jungtinės Valstijos suras ir nubaus visus, kaltus dėl šių bailių išpuolių.“

– Ojoi, – sudejavo Kečumas. – Atrodo, kaip tik to dabar ir turėtume bijoti!

– Bet jie mus užpuolė, – tarė ta jauna moteris su kūdikiu ant rankų. – Argi neturime pulti jų?

– Jie – savižudžiai sprogdintojai, – pasakė Kečumas. – Kaip galėtume juos pulti?

Pirmą valandą keturiasdešimt aštuonios minutės prezidentas Bušas savo lėktuvu iš Barksdeilio išskrido į kitą bazę, esančią Nebraskoje.

– Dabar tai jau paskraidys, – burbtelėjo Šešiaskardinė.

– Kaip manot, kiek karų pradės šitas pusgalvis? – paklausė visų Kečumas.

– Liaukis, Kečumai, – jis gi prezidentas, – tarė pjūklininkas.

Kečumas siektelėjęs suėmė senojo pjūklininko plaštaką – be nykščio ir smiliaus.

– Ar esi kada suklydęs, Henri? – paklausė senasis rąstų plukdytojas.

– Porą kartų, – atsakė Henris; visi matė dviejų pirštų liekanas.

– Na, palauk, pats pamatysi, Henri, – tarė Kečumas. – Tas Baltuosiuose rūmuose įsitaisęs minkštakiaušis netinkamas šitam darbui – pamatysi, kiek kartų tas smirdžius suklys! Tas šiknius per jam skirtą laiką padarys miriadus sumautų klaidų!

– Kiek sumautų klaidų? – nesuprato Šešiaskardinė, iš pažiūros išsigandusi.

– Miriadus! – surėkė Kečumas.

– Nesuskaičiuojamai daug – begalę, – paaiškino Šešiaskardinei Denis.

Atrodė, kad Pamei jau darosi silpna, tarytum ji būtų galutinai praradusi pasitikėjimą savimi.

– Gal šiąnakt norėtum pažiūrėt, kaip šoka briedžiai? – pasiūlė ji Kečumui. – Gal mudu – ir Denis su Karmela – galėtume pastovyklaut? Ten, prie virėjo namo, bus graži naktis, ir mudu, Kečumai, turbūt surastume porą atliekamų miegmaišių, ar ne?

– Po velnių, – nusikeikė Kečumas. – Prasideda nepaskelbtas karas, o tu nori žiūrėti, kaip šoka briedžiai! Tik jau ne šiąnakt, Šešiaskardine. Be to, mudu su Deniu turime kai ką rimtai aptarti. Tame „The Balsams“, Diksvil Noče, tikriausiai yra baras su televizorium? – paklausė medkirtys Denio.

– Aš noriu namo, – suniurzgė Karmela. – Noriu grįžti į Bostoną.

– Tik jau ne šiąnakt, – vėl pasakė Kečumas. – Teroristai nesprogdins Bostono, Karmela. Du iš tų lėktuvų skrido iš Bostono. Jei teroristai būtų norėję pulti Bostoną, būtų tai jau padarę.

– Rytoj aš jus parvešiu į Bostoną, – pažadėjo Karmelai Denis; jis negalėjo žiūrėti į Šešiaskardinę, kuri atrodė apimta nevilties.

– Palik man šunį – aš Drąsių prižiūrėsiu, – tarė Šešiaskardinė Kečumui. – Į „The Balsams“ su šunimis neleidžia, o tu turėtum ten ir nakvot, Kečumai, nes gersi.

– Tik jei tu moki, – pasakė Kečumas Deniui.

– Žinoma, kad aš, – linktelėjo Denis.

Visi šunys jau buvo suėję pro savo duris ir susigrūdę virtuvėje. Čia niekas neberėkavo – nuo tada, kai Kečumas surėkė: „Miriadus!“ – ir šunims pasidarė neramu, kodėl tiek žmonių nešūkaudami stovi ankštoje Šešiaskardinės virtuvytėje.

– Nedėk į kelnes, Drąsiau, – rytoj grįšiu, – pažadėjo Kečumas meškų medžiotojui. – Tau šiąnakt nereikia dirbti ligoninėj? – paklausė Šešiaskardinės.

– Atsiprašysiu, – atsainiai pasakė ji. – Aš ten, ligoninėj, visiems patinku.

– Na, po velnių, tu ir man patinki, – droviai tarė jai Kečumas, bet Šešiaskardinė nieko neatsakė; ji suprato, kad jau praleido progą. Dabar Pamė galėjo tik įsprausti savo maudžiantį kūną tarp dviejų vaikų (kuriuos atsivedė viena iš jaunųjų moterų) ir visai nepatikimo vokiečių aviganio; tas šuo buvo tiesiog kuoktelėjęs. Šešiaskardinė žinojo, jog turi daug daugiau šansų apsaugoti vaikus, kad jiems neįkąstų aviganis, negu įkalbėti Kečumą vėl gyventi su ja. Jis netgi pasisiūlė sumokėti už jos klubo sąnario keitimo operaciją – toje sumautai prašmatnioje ligoninėje netoli Dartmuto, – bet Pamė vis mąstė, kad Kečumas toks dosnus veikiau todėl, kad nuolat apgailestauja nenužudęs kaubojaus, o ne dėl to, kad tebebūtų prisirišęs prie jos.

– Visi lauk! Noriu atgauti savo virtuvę... eikit visi lauk, tuoj pat, – staiga tarė Šešiaskardinė; ji nenorėjo suskysti matant visiems tiems svetimiems žmonėms. Visi Pamės šunėkai, kaip juos vadino Kečumas, išsliūkino pro savo duris, jai nespėjus pasakyti: „Ne jūs.“ Liko tik vienas. Šunys buvo pripratę prie komandos „visi lauk“ ir išėjo greičiau negu tos dvi moterys su mažais vaikais ar senasis Henris – buvęs pjūklininkas, netekęs dviejų pirštų.

Tik tas pusprotis vokiečių aviganis ir Drąsius, nekreipdami dėmesio į Pamės komandą, nesitraukė nė per žingsnį; abu patinai varstė vienas kitą akimis, sustoję priešinguose virtuvės kampuose.

– Nebepridarykit man rūpesčių, – pasakė jiems Pamė, – arba abiem iškaršiu kailį. – Bet ji jau verkė, ir jos balsas nebebuvo valdingas. Abu šunys Šešiaskardinės nebebijojo; šunys visada pajunta, kai kita būtybė šalia jų pralaimi.

Jie vėl visi trys važiavo lokio prismardintu sunkvežimiu, – Denis vėl viduryje, o Karmela kiek galėdama prisiplojusi prie durelių su atdaru langu, – kai Kečumas dvokiančioje kabinoje įjungė radiją. Dar nebuvo nė trečios po pietų, bet meras Džulianis jau kalbėjo spaudos konferencijoje. Kažkas jo paklausė, kiek žmonių žuvo, ir Džulianis atsakė: „Nemanau, kad norėtume spėlioti, – daugiau, negu galime iškęsti.“

– Neblogas spėjimas, – tarė Denis.

– Tai tu vis mąstai, kad gal reikėtų grįžti čia, ar ne? – staiga paklausė Denio Kečumas. – Ar aš tik negirdėjau tavęs sakant, kad nėra jokios priežasties, dėl kurios turėtum likti Kanadoje, – dabar jau nebėra, – ir kad norėtum sugrįžti į savo šalį? Berods neseniai man skundeisi, kad iš tikrųjų nesijauti esąs kanadietis, – juoba kad gimei čia ir iš tiesų esi amerikietis, ar ne?

– Manau, kad taip, – atsakė Denis; rašytojas suprato, kad turi būti atsargus, Kečumo šitaip kvočiamas. – Aš tikrai gimiau čia – esu amerikietis. Gavęs Kanados pilietybę, netapau kanadiečiu, – jau tvirtesniu balsu pridūrė Denis.

– Na, tai matai, koks aš kvailas, – esu vienas iš mulkių, tikinčių tuo, ką perskaito, – klastingai tarė senasis rąstų plukdytojas. – Žinai, Deni, aš gal ir ilgai mokiausi skaityti, bet dabar skaitau puikiai – ir daug.

– Kur suki, Kečumai? – paklausė Denis.

– Maniau, kad esi rašytojas, – pasakė Kečumas. – Kažkur skaičiau, kad nacionalizmas, tavo manymu, „varžo“. Lyg ir šnekėjai kažką apie tai, kad visi rašytojai yra pašaliečiai ir kad jautiesi į viską žvelgiąs tarytum iš šalies.

– Aš taip sakiau, – nesiginčijo Denis. – Žinoma, tai buvo interviu – buvo tam tikras kontekstas...

– Velniop tą kontekstą! – sušuko Kečumas. – Kam rūpi, kad tu nesijauti esąs kanadietis? Kam rūpi, kad esi amerikietis? Jeigu jau esi rašytojas, turėtum būti pašalietis – turėtum ir toliau į viską žvelgti tarytum iš šalies.

– Kaip tremtinys, ar ne? – tarė Denis.

– Tavo šalis ritasi žemyn – jau senokai, – pasakė Kečumas. – Galėsi geriau ją matyti ir geriau apie ją rašyti, jei liksi Kanadoje... žinau, kad geriau.

– Mus užpuolė, pone Kečumai, – neryžtingai įsiterpė Karmela; jai nepatiko tas ginčas. – Ritamės žemyn, nes mus užpuolė?

– Svarbiausia, kaip mes reaguosime į šį išpuolį, – pasakė jai Kečumas. – Kaip Bušas į tai atsakys? Argi ne tai svarbiausia? – paklausė senasis medkirtys Denio, bet rašytojas buvo toli gražu ne toks pesimistas kaip Kečumas. Denis niekada deramai neįvertino buvusio rąstų plukdytojo gebėjimo įsivaizduoti blogiausią pabaigą, kokia tik įmanoma. – Lik Kanadoje, – patarė jam Kečumas. – Gyvendamas užsienyje matysi, kas senosiose Jungtinėse Amerikos Valstijose yra tikra, o kas – ne. Turiu omeny, matysi aiškiau.

– Žinau, kad tu taip manai, – tarė Denis.

– Tie vargšai žmonės bokštuose... – pradėjo virkauti Karmela, bet tuoj pat nutilo. Ir ji pesimizmu anaiptol neprilygo Kečumui.

Ketvirtą valandą po pietų jie, visi trys, sėdėjo „The Balsams“ bare, žiūrėjo televizorių, kai kažkas per CNN pranešė, jog yra „aiškių požymių“, kad su Pasaulio prekybos centro ir Pentagono puolimu susijęs Saudo Arabijos kovotojas Osama bin Ladenas, kuris, kaip įtariama, vadovavo dviejų Jungtinių Valstijų ambasadų sprogdinimui tūkstantis devyni šimtai devyniasdešimt aštuntaisiais, – šis pranešimas buvo paremtas „ypatinga nauja informacija“, tai yra gauta jau po išpuolių.

Po pusantros valandos, kai Kečumas jau buvo išmaukęs keturis bokalus alaus ir tris taureles burbono, o Denis tebegėrė trečią alaus, CNN pranešė, kad Jungtinių Valstijų pareigūnai tvirtina, jog Pensilvanijoje sudužęs lėktuvas galėjo būti nutaikytas į vieną iš trijų galimų taikinių: Kemp Deividą, Baltuosius arba JAV Kongreso rūmus.

Karmela, gurkšnojanti tik antrą raudonojo vyno taurę, pasakė:

– Neabejoju, kad į Baltuosius rūmus.

– Tu tikrai manai, kad turėčiau vesti Šešiaskardinę? – paklausė Kečumas Denio.

– Tiesiog pamėgink gyventi su ja, – pasiūlė Denis.

– Na, vieną kartą jau mėginau, – priminė jam senasis rąstų plukdytojas. – Negaliu patikėti, kad Šešiaskardinė norėjo dulkintis su Virėjuku! – surėkė. Paskui, žvilgtelėjęs į Karmelą, pridūrė: – Atsiprašau.

Jie visi perėjo į valgomąjį ir kaip reikiant prisišveitė. Denis, didžiausiam Kečumo pasipiktinimui, ir toliau gėrė tik alų, o Kečumas su Karmela ištuštino du butelius raudonojo vyno, ir Karmela anksti nuėjo miegoti.

– Šiandien man buvo sunki diena, – pasakė ji, – bet noriu jums padėkoti, pone Kečumai, kad parodėte upę... ir už visa kita.

Karmela numanė, kad iš ryto Kečumo nebepamatys, ir tikrai nebepamatė; netgi išgėręs Kečumas rytais keldavosi vis anksčiau. Abu džentelmenai siūlėsi palydėti Karmelą į jos kambarį, bet ji nenorėjo apie tai nė girdėti; paliko juos valgomajame, kur Kečumas tuoj pat užsisakė dar vieną butelį raudonojo vyno.

– Nepadėsiu tau jo išgerti, – įspėjo jį Denis.

– Man ir nereikia tavo pagalbos, Deni, – atšovė Kečumas.

Tokiam smulkiam žmogui kaip Denis gerti vien alų atrodė kebloka todėl, kad sunkumą skrandyje jis pajusdavo dar net neapsvaigęs, bet Denis buvo pasiryžęs nepasiduoti Kečumo gundymams paragauti raudonojo vyno. Jis vis dar manė, jog prie to, kad kaubojus nušovė jo tėvą, iš dalies prisidėjo ir raudonasis vynas. Denis nenorėjo kaip tik šią dieną, kai virėjo pelenai buvo išbarstyti Tvisted Riverio upėje, sumenkinti atsiminimų apie tą baisią naktį, kai Karlas nužudė jo tėtį ir jis, Denis, iš dvidešimto kalibro vinčesterio į kaubojų paleido visus tris šovinius.

– Turėtum atsipalaiduoti, Deni, – šnekėjo Kečumas. – Būk drąsesnis.

– Aš geriu alų, Kečumai, vyno nenoriu, – pasakė jam Denis.

– Dėl Dievo meilės... turėjau omeny, kaip rašytojas! – tarė Kečumas.

– Kaip rašytojas? – nesuprato Denis.

– Vis aplenki tai, kas nemalonu, – paaiškino jam Kečumas. – Rašai apie šalutinius dalykus.

– Tikrai? – nustebo Denis.

– Tikrai. Tarytum vengi opių temų, – pasakė Kečumas. – Turi kišti nosį ten, kur bjauriausia, ir įsivaizduoti viską, Deni.

Deniui dingtelėjo, jog tai jau ne literatūros kritika, o tarsi atviras kvietimas praleisti naktį pasmirdusioje sunkvežimio kabinoje – arba rūkykloje, kur kabo nudirtas lokys.

– O kaip ten tavo lokys? – staiga paklausė Denis medkirčio. – Ugnis rūkykloje neužges?

– O, lokys dabar jau bus pakankamai pasirūkęs, o rytoj galėsiu vėl užkurti ugnį, – nekantriai atsakė Kečumas. – Yra dar vienas dalykas... na, gerai, du dalykai. Pirmiausia, neatrodo, kad būtum tikras miestietis, bent jau man. Manau, tau būtų geriau, jei gyventum kaime, – na, kaip rašytojui, – jau švelniau pridūrė Kečumas. – Antra, – nors manau, kad tai dar svarbiau, – tau nebereikia to sumauto nom de plume. Žinodamas, jog kadaise jau pati mintis, kad turėtum prisidengti slapyvardžiu, tave nervino, noriu pasakyti, jog tau laikas susigrąžinti tikrąjį vardą ir pavardę. Tėtis tave visada vadino Denieliu, ir aš girdėjau tave sakant, Deni, kad Denielis Bačiagalupas – puikus vardas ir pavardė rašytojui. Man tu, žinoma, vis tiek būsi Denis, bet – kaip rašytojas – turėtum būti Denielis Bačiagalupas.

– Nesunku nuspėti, ką apie tai pasakys mano leidėjai, – tarė Denis. – Jie man primins, kad Denis Andželas – garsus perkamiausių knygų autorius. Jie sakys, Kečumai, kad tikrai nepavyks parduoti tiek pat nežinomo rašytojo, vardu Denielis Bačiagalupas, knygų.

– Aš tik sakau, kas tau būtų gerai – kaip rašytojui, – beveik atsainiai tarstelėjo Kečumas.

– Palauk, ar aš gerai tave supratau? – jau suirzo rašytojas. – Turėčiau persivadinti Denieliu Bačiagalupu ir gyventi kaime, Kanadoje; turėčiau atsipalaiduoti – na, būti drąsesnis kaip rašytojas, – klusniai išpyškino Denis.

– Manau, kad supratai, – linktelėjo medkirtys.

– Gal dar ką patarsi? – paklausė Denis.

– Mes visada buvom žlunganti imperija, kiek tik aš atsimenu, – tiesiai pasakė Kečumas; jis nejuokavo. – Esam prarasta tauta, Deni. Negaišk tuščiai laiko.

Abu vyrai prie stalo su gėrimais žiūrėjo vienas į kitą – Denis prisivertė gerti toliau, nenuleisdamas akių nuo senojo medkirčio. Jis labai mylėjo Kečumą, bet dabar Kečumas jį įžeidė; jis nuolat ką nors įžeisdavo.

– Na, lauksiu tavęs per Kalėdas, – tarė Denis. – Jau netoli.

– Gal ne šįmet, – pasakė jam Kečumas.

Rašytojas žinojo, kad Kečumas gali jam užvožti stipria dešine ranka, bet vis tiek suėmė kairę medkirčio plaštaką ir prispaudė ją prie stalo.

– Nedaryk to – nedaryk, – paprašė, bet Kečumas nesunkiai atitraukė ranką.

– Tiesiog dirbk savo darbą, Deni, – pasakė senasis rąstų plukdytojas. – Abu darykim tai, ką turim daryti.

VIPUANT O BARILIO STOTIS, ONTARIJAS, 2005

ŠEŠIOLIKTAS SKYRIUSPRARASTA TAUTA

Rašytojas Denielis Bačiagalupas – susigrąžinęs virėjo ir Pusseserės Rouzės jam duotą vardą bei pavardę – jau trečią žiemą sausio bei vasario mėnesius ir pirmas dvi kovo savaites leido Ternerių saloje, Karaliaus Jurgio įlankoje. Ta sala vis dar priklausė Šarlotei, buvusiai Denio mylimajai, bet Šarlotė su šeima viduržiemį nė kojos nekeldavo ant užšalusio ežero ir apsnigtų uolų – jie sau laimingai gyveno Los Andžele.

Denis toje poilsiavietėje iš tikrųjų daug ką patobulino – ne tik pagal Kečumo reikalavimus. Endis Grantas prie žiemą naudojamų nutekamųjų vamzdžių lipniąja juosta priklijavo elektrinio šildymo laidus. Paskui tuos vamzdžius apvyniojo termoizoliacine folija ir nuo ledo bei vandens saugančia plėvele. Denis būtų galėjęs mėgautis iš čiaupo tekančiu karštu vandeniu, jei būtų taip pat apšiltinęs ir izoliavęs iš įlankos atvestą vandentiekio vamzdį, bet Endis būtų turėjęs daug daugiau darbo – ką jau kalbėti apie tai, kad vandens šildytuvą būtų reikėję perkelti į didįjį namą, kad neužšaltų tie vamzdžiai. Deniui atrodė paprasčiau ežero lede prasikirsti eketę ir vandens iš įlankos atsinešti kibiru. To kapojimo ir nešiojimo buvo daug, bet – kaip būtų pasakęs Kečumas – na ir kas?

Kapoti Denis turėjo ne tik ledą, bet ir malkas. (Labai pravertė Kečumo grandininis pjūklas.) Per dešimt savaičių Denis ten prisikapodavo tiek malkų, kiek reikėjo kitai žiemai, – ir dar pakankamai likdavo Šarlotei su šeima, kad vėsesniais vasaros vakarais galėtų užsikurti ugnį.

Be malkom kūrenamos krosnies, didžiajame name, miegamajame, dar buvo propaninis židinys ir elektrinis šildytuvas vonios kambaryje, – be to, Endis Grantas tarp grindų sijų paklojo termoizoliacinį stiklo vatos sluoksnį. Didžiajame name dabar buvo galima gyventi ir žiemą, o antrą krosnį Denis turėjo savo „rašymo būdelėje“, nors ten nebuvo termoizoliacijos; tokiame mažame namuke jos net nereikėjo; išorines sienas Denis apkraudavo sniegu, kad vėjas nepūstų iš apačios ir nešaldytų grindų.

Denis kiekvieną vakarą pridėdavo malkų ir į didžiojo namo krosnį; iš ryto, kai atsibusdavo, jam reikėdavo tik užmesti dar kelias pliauskas ir iki galo atidaryti dūmtakį. Paskui jis per sniegą nuklampodavo į „rašymo būdelę“ ir užkurdavo krosnį ten. Prieš naktį Denis tik pridengdavo savo IBM mašinėlę elektrine antklode, kad neužšaltų tepalas. Kol „rašymo būdelė“ šildavo, Denis ežero lede prasikirsdavo eketę ir į didįjį namą atsinešdavo porą kibirų vandens. Klozetui paprastai pakakdavo vieno kibiro per dieną; antro reikėdavo valgiui virti ir suplauti indams. Į didžiulę Šarlotės vonią lengvai tilpdavo keturi ar penki kibirai, du reikėdavo pašildyti (beveik užvirinti) ant viryklės, bet Denis maudydavosi tik vakare.

Kiekvieną rytą jis eidavo dirbti į savo „rašymo būdelę“, kur jį įkvėpdavo pro langą matomas vaizdas – ta nedidelė vėjo nulenkta pušis, kuri kadaise ir rašytojui, ir Kečumui atrodė panaši į virėją. Denis kasdien rašydavo iki ankstyvos popietės; per likusias kelias valandas, kol dar šviesu, norėdavo nudirbti kai kuriuos kitus darbus. Visada reikėdavo pakapoti malkų; be to, Denis beveik kasdien apsilankydavo miestelyje. Jei turėdavo išvežti nedaug šiukšlių ir ketindavo nusipirkti tik truputį maisto, nušliuoždavo kroso slidėmis. Slides su lazdomis ir nedideles tempiamąsias rogutes Denis laikydavo Šarlotės senelio namelyje prie užpakalinės prieplaukos. (Tame nešildomame ir galbūt vaiduoklių lankomame namelyje, kuriame nusprendė apsistoti Kečumas su Drąsium, kai svečiavosi saloje, – tame namelyje su durimis grindyse, kur Šarlotės senelis, gudrus brakonierius, tikriausiai slėpdavo neteisėtai nušautus elnius.)

Kelias slidėmis nuo užpakalinės salos prieplaukos per Šavanagų įlanką buvo netolimas, o paskui Denis Pietinio kranto keliu pasiekdavo Puant o Barilio stotį. Krūtinę jis persijuosdavo diržais, kaip kokiais pakinktais; prie jų, Deniui tarp menčių, buvo pritvirtintas žiedas, o prie to žiedo metaline kilpa su sriegine jungtimi prisegama tempiamųjų rogučių virvė. Žinoma, jei reikėdavo išvežti daug šiukšlių ar ko nors daugiau nusipirkti, Denis į Puant o Barilį lėkdavo sniego motociklu arba poliarine propelerine valtimi.

Endis Grantas rašytoją buvo įspėjęs, kad jam reikės turėti ir nuosavą sniego motociklą, ir propelerinę valtį. Žiemos mėnesiais beveik visada galėdavai keliauti valtimi, išskyrus tas dienas, kai temperatūra pakildavo aukščiau nulio; tada sniegas kartais prilipdavo prie korpuso apačios, ir propelerinė valtis sunkiai slysdavo apsnigtu ledu. Štai tada ir prireikdavo sniego motociklo. Tačiau sausio pradžioje, kai Denis atvykdavo į Šarlotės salą, pagrindinis laivakelis, vedantis iš Puant o Barilio stoties, dažniausiai dar nebūdavo užšalęs, – o banguotoje Brignal Bankso siaurumoje plūduriuodavo ledo lytys. Sausio pradžioje būtinai reikėdavo propelerinės valties – ir dar, bet tik retkarčiais, kovo viduryje. (Kai kuriais metais, bet labai retai, ledas įlankoje pradėdavo aižėti taip anksti.)

Propelerine valtimi buvo galima be jokio vargo keliauti per ledą ir sniegą, ir vandenį – net per ledo lytis. Ji galėjo skrieti šimto mylių per valandą greičiu, bet Denis niekada taip nelėkdavo; ta valtis buvo su lėktuvo varikliu ir vienu gale įtaisytu propeleriu. Ir su šildoma kabina; be to, keliaudamas ta valtimi turėdavai užsidėti apsaugines ausines. Propelerinė valtis buvo brangiausias daiktas, kurį Denis turėjo įsigyti, rengdamasis Ternerių saloje kasmet gyventi tas dešimt šalčiausių žiemos savaičių, bet rašytojas ją pirko kartu su Endžiu Grantu. Endžiui ta valtis praversdavo darbe, ne tik gruodžio mėnesį, kai įlanką pamažu aptraukdavo ledas, bet ir nuo kovo vidurio, kol ledas visiškai ištirpdavo – paprastai balandžio pabaigoje.

Denis iš Karaliaus Jurgio įlankos išvykdavo prieš prasidedant purvo sezonui, nenorėdavo užsibūti ilgiau; įlankoje skilinėjantis ledas jo nežavėjo. (Iš tiesų purvo Karaliaus Jurgio įlankoje beveik ir nebūdavo – juk ten vien uolos. Bet Denieliui Bačiagalupui purvo sezonas, taip aiškiai atpažįstamas Naujosios Anglijos šiaurėje, buvo tiesiog dvasios būsena.)

Kadangi Šarlotės šeimai didžiajame name esančio miegamojo prireikdavo tik retkarčiais, kaip svečių kambario, Denis ten, sieninėje spintoje, ištisus metus laikydavo kai kuriuos savo žieminius drabužius – tik šilčiausią kailinę striukę su gobtuvu, neperšlampamas kelnes, batus ir megztas kepuraites. Šarlotės ir jos šeimos vasarinių daiktų, žinoma, buvo visur, – ir kiekvieną žiemą ant sienų kabėdavo daug naujų nuotraukų, – bet Denio „rašymo būdelėje“ Šarlotė nieko nelietė. Ji tik rado porą Kečumo su virėju ir dvi ar tris Džo nuotraukas ir pakabino tame namuke, – gal kad Denis ten jaustųsi laukiamas, – bet Šarlotė ir taip jau buvo daug padariusi, kad jis žinotų esąs pageidaujamas svečias.

Buvo aišku, kad Šarlotės šeimoje valgį taiso vyras, tas prancūzas, nes jis Deniui virtuvėje keliskart paliko raštelius, kaip naudotis ten esančia nauja įranga. Kartais ir Denis prancūzui palikdavo kokį raštelį; be to, jie kasmet apsikeisdavo dovanomis – kokiais nors virtuvės prietaisais ar indais.

Į vėliau pertvarkytus miegamuosius namelius, – kur Šarlotė su vyru ir vaikais miegodavo kiekvieną vasarą, – Denis žiemą, savaime suprantama, nelįsdavo. Tie nameliai taip ir būdavo užrakinti, elektra juose išjungta, dujos užsuktos, vanduo iš vamzdžių išleistas. Bet Denis kiekvieną žiemą bent kartą paspoksodavo į tų namelių vidų pro langus – tokioje vienai šeimai priklausančioje Šavanagų įlankos saloje užuolaidų nereikėjo. Rašytojas norėdavo tik pamatyti ant sienų kabančias naujas nuotraukas ir pažiūrėti, kokių naujų žaislų ir knygelių vaikai atsivežė; tai juk nebuvo kišimasis į asmeninį Šarlotės gyvenimą, tiesa? Beje, Denieliui Bačiagalupui, bent jau kiek jis galėjo suprasti iš tų kelių žvilgtelėjimų viduržiemį, Šarlotės šeima atrodė laiminga. Rašteliai, kuriais jis apsikeisdavo su prancūzu, beveik atstojo dabar jau nedažnus Šarlotės skambučius iš Vakarų pakrantės, o rugsėjo mėnesį, kai Šarlotė su savo vyru režisieriumi atvykdavo į Toronto kino festivalį, Denis vis dar stengdavosi nebūti mieste.

Kečumas rašytojui patarė gyventi kaime. Senajam rąstų plukdytojui Denis neatrodė tikras miestietis.

Na, tai, kad rašytojas dešimt savaičių praleisdavo Ternerių saloje, Karaliaus Jurgio įlankoje, dar nereiškė, kad jis gyvena kaime; nors dabar Denis daug keliaudavo, visus kitus mėnesius jis vis dėlto gyveno Toronte. Tačiau – bent jau nuo sausio pradžios iki kovo vidurio – toje nuošalioje Šavanagų įlankos saloje ir Puant o Barilio stoties miestelyje rašytojas jausdavosi nuo visų atsiskyręs. (Kečumas sakydavo: „Beržai labiau pastebimi, kai viskas apsnigta.“) Žiemą Puant o Barilyje gyvendavo ne daugiau kaip du šimtai žmonių.

„Kennedy’s“ – nebloga bakalėjos ir namų apyvokos daiktų parduotuvė – žiemos mėnesiais daugumą dienų būdavo atidaryta. Prie Šešiasdešimt devintojo kelio buvo restoranas „Haven“, kur galėjai išgerti alkoholio, bet maistas buvo nekoks. Tas restoranas kiekvieną žiemą būdavo apkarstomas vainikais ir apstatomas Kalėdų seneliais – netgi kontrabosas ten būdavo su Kalėdų Senelio kepure. Sniego motociklų mėgėjams labiausiai patiko vištų sparneliai, svogūnų žiedai ir prancūziškos bulvytės, o Denis užsisakydavo sumuštinį su kumpiu bei pomidorais ir kopūstų salotų – jeigu išvis ten užsukdavo, labai retai.

Prie Šešiasdešimt devintojo kelio buvo ir „Lario smuklė“ – Denis ten kelis kartus apsistojo su Kečumu, kai juodu prie Beifildo ir Puant o Barilio medžiojo elnius, – bet dabar jau sklido gandai, kad „Lario smuklė“ parduodama, nes toje vietoje bus tiesiamas naujas greitkelis. Šešiasdešimt devintasis kelias nuolat būdavo platinamas, bet „Shell“ degalinė kol kas dar nebuvo uždaryta; ta degalinė buvo atseit vienintelė vieta visame Puant o Barilyje, kur galėjai nusipirkti pornografinių žurnalų. (Ne itin gerų, Kečumo vertinimu.)

Tokiu metų laiku ten būdavo nykoka, žmonės beveik neturėdavo apie ką šnekėti, nebent apie tai, kad pagrindinis laivakelis visiškai užšalęs būna gal tik porą savaičių. Be to, visą žiemą ir liežuvautojai, ir vietos žinių laidos bei laikraščiai vis pateikdavo siaubingų smulkmenų apie nelaimes Šešiasdešimt devintajame kelyje; tame greitkelyje įvykdavo daug avarijų. Šią žiemą jau susidūrė penki automobiliai – ten, kur greitkelis susikerta su Grįžimo Namo ežero keliu arba prie Mažosios Grįžimo Namo įlankos^24. Denis visada painiojo tuos vietovardžius. (Tiems ištisus metus Puant o Barilyje gyvenantiems žmonėms, kurie nežinojo, kad jis – garsus rašytojas, Denielis Bačiagalupas buvo tik dar vienas žioplas amerikietis.)

Savaime suprantama, prie Šešiasdešimt devintojo kelio, priešais masalo krautuvėlę, esančios gėrimų parduotuvės pardavėjams darbo niekada netrūko, kaip ir Puant o Barilio medicinos pagalbos punkto darbuotojams, – ten vienas greitosios pagalbos automobilio vairuotojas neseniai susistabdė Denį, važiavusį sniego motociklu, ir papasakojo apie sniego motociklų mėgėją, Šavanagų įlankoje prasmegusį po ledu.

– Ir prigėrė? – paklausė Denis.

– Jo dar nerado, – atsakė greitosios pagalbos automobilio vairuotojas.

Denis pagalvojo, kad tas sniego motociklininkas gal bus surastas tik kai suaižės ledas, apie balandžio vidurį. Anot to paties vairuotojo, „grandioziškas susidūrimas kaktomuša“ buvo Hani Harbore, ir kažkas „atsakančiai įsirėžė kitam į užpakalį“ prie Port Severno. Gyvenimas kaime žiemos mėnesiais buvo audringas: visi apakę nuo sniego, prisisiurbę alkoholio, pašėlę ir greiti.

Dešimt savaičių, praleistų netoli Puant o Barilio stoties, Deniui būdavo gera kaimiško gyvenimo dozė; gal Kečumui būtų atrodę, kad per mažai, bet Deniui tikrai pakakdavo. Jis jausdavosi pagyvenęs kaime tiek, kiek rašytojui reikia, – nesvarbu, ar Kečumas būtų jam pritaręs, ar ne.

„Restorane po darbo valandų“ – aštuntas ir paskutinis Denio Andželo romanas, pasirodė du tūkstančiai antraisiais, kai po „Kūdikio ant kelio“ publikacijos buvo praėję septyneri metai. Tai, ką Denis numatė, kalbėdamas su Kečumu, iš esmės buvo tiesa – leidėjai tikrai skundėsi, kad nepavyks parduoti tiek pat nežinomo rašytojo, vardu Denielis Bačiagalupas, knygų, kiek parduodama naujo Denio Andželo romano egzempliorių.

Bet Denis leidėjus privertė suprasti, kad „Restorane po darbo valandų“ – tikrai paskutinė knyga, kurią jis publikuos Denio Andželo vardu. Be to, per kiekvieną interviu jis vis sakydavo esąs Denielis Bačiagalupas ir daugybę kartų pasakojo, kodėl turėjo prisidengti slapyvardžiu, kai buvo jaunas ir dar tik pradėjo rašyti. Niekas niekada neslėpė, kad Denis Andželas yra literatūrinis slapyvardis ir kad tikrasis rašytojo vardas ir pavardė – Denielis Bačiagalupas. Paslaptis buvo tik kodėl.

Garsaus rašytojo sūnaus žūtis per avariją buvo įspūdinga naujiena – ką jau kalbėti apie žiaurų jo tėvo nužudymą ir tai, kad rašytojas po to nušovė tėvo žudiką. Denis galėjo reikalauti, kad „Restorane po darbo valandų“ būtų pirmas Denielio Bačiagalupo romanas; leidėjai, žinoma, skundėsi, bet jie, kad ir kaip nenorėdami, būtų sutikę. Tačiau Denis jautėsi patenkintas ir tuo, kad kita jo knyga (devinta) bus Denielio Bačiagalupo debiutas.

Romanas „Restorane po darbo valandų“ buvo sutiktas šiltai ir dauguma kritikų apie jį atsiliepė palankiai, – autorių daug kas gyrė už šiais laikais retą „santūrumą“. Gal kaip tik dėl to nuolat kartojamo žodžio – „santūrumas“ – rašytojas ir nerimavo, nors kritikai taip sakė norėdami jį pagirti. Denis taip ir nesužinojo Kečumo nuomonės apie tą romaną, tačiau „santūrumas“ niekada nebuvo svarbus žodis senojo medkirčio žodyne, – šiaip ar taip, jam tikrai neatrodė, jog tai gera savybė. Ar paskutinis Denio Andželo romanas būtų atitikęs buvusio rąstų plukdytojo reikalavimą, kad Denis atsipalaiduotų – na, kad būtų drąsesnis kaip rašytojas? (Denis, ko gero, taip nemanė.)

„Vis aplenki tai, kas nemalonu“, – sakė jam Kečumas. Ar „Restorane po darbo valandų“ nupasakotos kasnakt virtuvėje besidarbuojančio nedrąsaus šefo padėjėjo pastangos perprasti garsaus tėvo profesijos paslaptis buvo ne toks pat rašymas „apie šalutinius dalykus“, kaip tada įžeidžiamai pasakė Kečumas? (Denis tikriausiai manė, jog toks pat; kitaip kodėl jis nebūtų naujojo romano išdidžiai išleidęs Denielio Bačiagalupo vardu?)

„Subtiliausias jo romanas“, – apie „Restorane po darbo valandų“ rašė vienas entuziazmo kupinas apžvalgininkas. Anaiptol nesubtiliai šnekėjęs Kečumas žodžio „subtilus“ nė karto neištarė ką nors girdamas.

„Simboliškiausias jo kūrinys“, – pareiškė kitas kritikas.

Denis suprato, kad niekada nesužinos, ką Kečumas būtų pasakęs, girdėdamas žodį „simboliškiausias“, bet rašytojas neabejojo, kad bebaimis rąstų plukdytojas būtų pagalvojęs: „Simbolizmas, subtilumas ir santūrumas galiausiai ir tampa opių temų vengimu.“ Kečumas Denį kritikavo ir dėl to.

Ar senajam medkirčiui būtų patikę Denio atsakymai į su politika susijusius klausimus, kurie jam buvo nuolat pateikiami per reklamines keliones, kai jis pristatė „Restorane po darbo valandų“? (Du tūkstančiai penktaisiais rašytojas vis dar atsakinėjo į politinius klausimus, – be to, jis žinojo, kad vėliau dar reikės vykti pristatyti kelių „Restorane po darbo valandų“ vertimų.)

„Taip, tiesa – aš vis dar gyvenu Kanadoje ir toliau čia gyvensiu, – sakydavo Denis, – nors priežastis, dėl kurios išvykau iš Jungtinių Valstijų, kaip kartą pasakė senas mūsų šeimos draugas, pašalinta. (Žodį „pašalintas“ kalbėdamas apie velionį kaubojų, be abejo, pavartojo Kečumas – ne vieną kartą.)

„Ne, netiesa, kad aš, kaip jūs sakote, „politiškai nusistatęs“negyventi Jungtinėse Valstijose, – daug kartų kartojo Denis, – be to, neketinu – vien todėl, kad gyvenu Kanadoje ir esu Kanados pilietis, – liautis rašęs apie amerikiečius ir apie tokį elgesį, koks, mano manymu, būdingas amerikiečiams. Netgi galima sakyti, kad gyvendamas užsienyje – Kanadoje, kuri yra čia pat, kitapus sienos, – Ameriką matau aiškiau ar bent jau žiūriu į ją truputį kitaip negu dauguma amerikiečių.“ (Kečumas tikrai būtų supratęs, kuo rašytojas remiasi pateikdamas šį atsakymą, nors kovingajam medkirčiui gal būtų atrodę, kad į klausimus apie politinį nusistatymą prieš gimtąją šalį Denis dažniausiai atsako pernelyg taktiškai.)

„Tai dar neaišku“, – visada sakydavo rašytojas, kai kas nors jo paklausdavo, kaip rugsėjo vienuoliktosios išpuoliai ir prezidento Bušo atsakomieji veiksmai paveikė Jungtines Valstijas – ir kur nuves karai Afganistane ir Irake, ir ar Kanada bus priversta patirti nuosmukį ar sąstingį. (Nes Jungtinės Valstijos tai sparčiai artėja prie to, argi ne? Kanados žurnalistai dažniausiai kaip tik tai turėdavo omenyje.)

Nuo tada, kai Kečumas Jungtines Valstijas pavadino žlungančia imperija, jau buvo praėję beveik ketveri metai; kaip senasis medkirtys šią šalį pavadintų dabar? Kanadoje Deniui buvo pateikiama vis daugiau politinių klausimų. Neseniai tokiais klausimais jį atakavo kažkoks „Toronto Star“ žurnalistas.

Jungtinės Valstijos tikrai „beviltiškai išsiplėtė, kariniu požiūriu“, argi ne? Federalinė vyriausybė juk „skęsta didžiulėse skolose“? Ar rašytojas galėtų ką nors pasakyti apie „agresyvią karą kurstančios Amerikos prigimtį“? Ar garsiajam rašytojui neatrodo, kad jo „ankstesnė šalis“, kaip Kanados žurnalistai vadino Jungtines Valstijas, „žlunga“?

Denis vis galvojo, ar dar ilgai į tokius nemalonių užuominų kupinus klausimus jis galės atsakyti, jog „tai dar neaišku“. Rašytojas suprato, kad jam nepavyks amžinai taip išsisukinėti. „Aš gana lėtas – na, kaip rašytojas, – prieš atsakinėdamas į klausimus mėgdavo pabrėžti Denis. – Be to, esu grožinės literatūros rašytojas – niekada nerašysiu apie rugsėjo vienuoliktosios išpuolius, nors, kai jau bus praėję šiek tiek laiko, tuos įvykius gal paminėsiu, bet tik savo paties sukurto pasakojimo kontekste.“ (Girdėdamas tokį atsargų, miglotą išsisukinėjančio Denio pareiškimą, kovingasis Kečumas gal būtų nesusitvardęs ir drėbtelėjęs ką nors apie tikrų tikriausią šūdo krūvą.)

Šiaip ar taip, Denis oficialiai pasakė, kad JAV prezidento rinkimai dutūkstantaisiais, – kai Bušas „pavogė“ pergalę iš Goro, – buvo tikra „vagystė“. Kaip rašytojas galėjo nepareikšti nuomonės apie du tūkstančiai ketvirtųjų variantą, kai Bušas nugalėjo Džoną Kerį griebęsis abejotinos taktikos ir dėl blogiausios, kokia tik įmanoma, priežasties? Denio manymu, Džonas Keris du kartus elgėsi kaip didvyris, – kai kariavo Vietname, ir vėliau, kai protestavo prieš tą karą. Tačiau karingieji Amerikos patriotai, arba iš kvailumo, arba iš užsispyrimo vis dar mėginantys pateisinti tą nelemtą karą, į Kerį žiūrėjo nepalankiai.

Denis žiniasklaidai pareiškė, kad vadinamoji jo „ankstesnė šalis“ kartais jį priverčia prisiminti ir iš naujo deramai įvertinti dažnai cituojamus Samuelio Džonsono žodžius: „Patriotizmas – paskutinis niekšo prieglobstis.“ Tačiau tai, deja, buvo dar ne viskas, ką Denis pasakė. Jis kelis kartus, kalbėdamas visai kaip Kečumas, dar pridūrė, kad per du tūkstančiai ketvirtųjų rinkimus niekšas buvo ne tik Džordžas V. Bušas, bet ir visi tie buki Amerikos balsuotojai, kurie manė, jog Džonas Keris neturėtų tapti Jungtinių Valstijų prezidentu, nes jis nepakankamai patriotiškai nusiteikęs.

Tie Denio pasakymai buvo nuolat kartojami – ypač žodžiai apie „karinguosius patriotus“, ką jau kalbėti apie „bukus Amerikos balsuotojus“. Rašytojas Denielis Bačiagalupas iš tikrųjų parašė ir išleido aštuonis romanus, prisidengęs Denio Andželo slapyvardžiu; be to, Denis su tėvu paspruko iš Jungtinių Valstijų ir įsikūrė Kanadoje – emigravo, slėpdamiesi nuo bepročio, norinčio juos nužudyti, nuo pamišusio buvusio policininko, kuris galiausiai nušovė Denio tėvą, – bet daugumai žmonių vis tiek atrodė, kad pasilikti Kanadoje Denielis Bačiagalupas nusprendė dėl politinių priežasčių.

Pačiam Deniui ilgainiui atsibodo tai neigti; be to, kalbėti taip, kaip kalbėdavo Kečumas, buvo lengviau. Denis visai kaip Kečumas pareiškė ir ką mano apie neseniai atliktą viešosios nuomonės apklausą: galimomis gėjų santuokomis atvirai bjaurėjosi dvigubai daugiau amerikiečių, negu nerimavo dėl Irako karo pasekmių. „Regresyvus Bušo noras sutriuškinti gėjus tikrai smerktinas“, – pareiškė rašytojas. (Šie žodžiai irgi prisidėjo prie Denio politinės reputacijos; ėmęs kalbėti kaip Kečumas, jis buvo nuolat cituojamas.)

Ant šaldytuvo savo virtuvėje, Toronte, Denis turėjo visą klausimų Kečumui sąrašą. Bet tai neatrodė kaip sąrašas; tie klausimai nebuvo surašyti tam tikra eile. Ten buvo tiesiog daugybė popieriaus skiautelių, lipniąja juostele priklijuotų prie šaldytuvo. Kadangi Denis ant kiekvieno tokio raštelio užrašė datą, tas klausimų rinkinys ant šaldytuvo durelių atrodė tarytum koks Irako karo įvykių kalendorius. Buvo aišku, kad tuoj bus aplipintas visas šaldytuvas.

Netgi labiausiai prieš Ameriką nusiteikę rašytojo draugai kanadiečiai sakė, kad toks politikavimas ant šaldytuvo – tuščias ir vaikiškas užsiėmimas. (Ir lipniosios juostelės švaistymas.) Be to, tais pačiais metais, kai išėjo „Restorane po darbo valandų“, du tūkstančiai antraisiais, Denis įprato klausytis patriotiškos kantri muzikos, kurią transliavo viena Jungtinių Valstijų radijo stotis. Tą kanalą Deniui pavykdavo rasti tik vėlai vakare; jo manymu, signalas būdavo aiškiausias, kai vėjas per Ontarijo ežerą pūsdavo į šiaurę.

Ar Denis taip elgėsi norėdamas supykti ant savo „ankstesnės šalies“? Ne, tikrai ne; jam tik buvo įdomu, ką Kečumas pasakytų apie tokią sumautą kantri muziką. Rašytojas troško išgirsti senąjį medkirtį sakant: „Aš tau pasakysiu, kuo negeras šitas sušiktas patriotizmas – jis apgaulingas! Jis nereiškia nieko daugiau, tik tai, kad Amerikai būtinai reikia laimėti.“ Argi Kečumas nebūtų pasakęs kažko panašaus?

O dabar, kai karas Irake truko jau beveik dvejus metus, ar nebūtų Kečumas piktinęsis, kad dauguma amerikiečių tiek mažai apie visa tai žino, jog net nesupranta, kad šitas karas atitraukia jų dėmesį nuo vadinamosios kovos su teroru, o ne prisideda prie jos?

Denis neprieštaravo tam, kad reikia surasti ir sunaikinti „Al Kaidą“. „Suraskit ir sunaikinkit tuos sumautus „Hamas“ ir „Hezbollah“, jeigu jau to ėmėtės!“ – kadaise griaudėjo Kečumas, bet Sadamo Irake juk buvo pasaulietiška tironija. Ar dauguma amerikiečių suvokia skirtumą? Kol mes ten neįsibrovėm, Irake juk nebuvo „Al Kaidos“, ar ne? (Nuo politikos Deniui jau sukosi galva; jis ne taip pasitikėjo savimi, kaip pasitikėdavo Kečumas. Be to, Denis ne tiek daug skaitė.)

Ką būtų tas įniršęs medkirtys iš Koaso apygardos pasakęs apie Jungtinių Valstijų pareiškimą, kad „didžiausios karinės operacijos“ Irake jau baigtos – du tūkstančiai trečiųjų gegužę, kai nuo karo pradžios dar nebuvo praėję nė du mėnesiai? Buvo įdomu paspėlioti.

Prie šaldytuvo prilipinti klausimai, kuriuos Denis norėjo pateikti Kečumui, gal buvo savotiškas priminimas, kokia kvailystė yra tas karas, bet rašytojas nė pats nesuprato, kam jam reikėjo taip aiškiai viską surašyti; juk tai Denį tik liūdino.

Denis įsivaizdavo, kad apie atskirus, bet labai panašiai skambėjusius JAV valstybės sekretoriaus Kolino Pauelo ir Didžiosios Britanijos ministro pirmininko Tonio Blero patikinimus – jie du tūkstančiai trečiųjų gegužės mėnesį tvirtino, jog žvalgybos informacija apie Irako masinio naikinimo ginklus nebuvo nei iškraipyta, nei perdėta tam, kad būtų pateisintas įsiveržimas į Iraką, – Kečumas būtų pasakęs: „Tai parodykit man tuos ginklus, bičai!“

Kartais klausimus, kuriuos norėjo pateikti Kečumui, Denis atmintinai išdėstydavo šuniui. („Netgi šuo, – gal būtų pašmaikštavęs Kečumas, – supranta, kur nuves tas karas!“)

Šį jau artėjantį purvo sezoną Denieliui Bačiagalupui turėjo sukakti šešiasdešimt treji. Jis, netekęs vienintelio vaiko ir tėvo, gyveno vienas, – ką jau kalbėti apie tai, kad buvo rašytojas. Savaime suprantama, Denis kalbėdavosi su šunimi ir jam garsiai skaitydavo.

Beje, Drąsiaus toks keistokas Denio elgesys lyg ir nestebino. Buvęs meškų medžiotojas buvo pripratęs prie kalbinimo; tai dažniausiai būdavo maloniau negu nukentėti nuo meškos.

Tas šuo buvo neaiškaus amžiaus. Kečumas taip ir nepasakė, kiek metų šitam Drąsiui, – na, kelintos kartos palikuonis yra šis iš pirmojo „puikaus gyvulio“ giminės kilęs Drąsius. Ant jo snukio dabar buvo daugiau žilų plaukų, negu Denis matė anąkart, tačiau margame – balkšvame su daugybe melsvai pilkų dėmelių – Volkerio mėlynkailio kailyje žilus plaukus buvo sunku įžiūrėti. Iš to, kad Drąsius šlubavo, galėjai suprasti ne tik kad šis šuo jau pagyvenęs; meškos nagų rėžiai jau buvo seniai sugiję, bet randai aiškiai matomi; be to, meškos apdraskytos šlaunies sąnarys atrodė pažeistas. Sudarkytos ausies liekana irgi buvo jau sugijusi, bet rando audinys juodas ir neapaugęs kailiu.

Visus, pirmą kartą matančius Drąsių, labiausiai trikdydavo tai, kad viena senojo meškų medžiotojo akis buvo be voko – kitoje nuožmaus jo snukio pusėje, ne toje, kur styrojo ausies liekana. Akies voko Drąsius neteko paskutinį kartą susikovęs su Šešiaskardinės aviganiu, nors – kaip sakė Pamė – Drąsius tą lemtingą, žūtbūtinę šunų dvikovą laimėjo. Aviganį Šešiaskardinė turėjo pribaigti. Bet ji nepyko ant Drąsiaus; anot Pamės, tie du šunys visada nuoširdžiai nekentė vienas kito.

Rašytojui atrodė, kad tas kovose nukentėjęs, randuotas medžioklinis šuo – tarsi gyvas gyvenimo Koaso apygardoje, kur mirtinai neapykantai dažniausiai leidžiama laisvai keroti, simbolis. („Ne tik Koaso apygardoje“, – pagalvodavo Denis kiekvieną kartą, kai tik žvilgtelėdavo į klausimus Kečumui, prilipintus prie šaldytuvo durelių.)

Du tūkstančiai ketvirtųjų sausio mėnesį buvo suskaičiuota, kad Irake nuo karo pradžios jau žuvo penki šimtai Jungtinių Valstijų kareivių. „Po velnių, penki šimtai juk niekis – tai tik pradžia, – įsivaizdavo Denis sakant senąjį medkirtį. – Po kelerių metų bus žuvę penki tūkstančiai, ir koks nors šiknius mums sakys, jog taika ir stabilumas jau čia pat.“

– Ką tu apie tai manai, Drąsiau? – tada kreipėsi Denis į šunį, kuris klausiamai pastatė ausį. – Mudviejų bičiulis tikriausiai būtų įdomiai pašnekėjęs apie šitą karą?

Denis suprasdavo, kada šuo tikrai klausosi ir kada iš tiesų miega. Akis be voko sekdavo jį, kai Drąsius tik dėdavosi miegąs, o kai šuo iš tikrųjų atitrūkdavo nuo šio pasaulio, nuolat atmerktos akies rainelė su vyzdžiu nukeliaudavo kažkur, kur jų nematydavai; pūpsodavo tik nieko neregintis balkšvas akies obuolys.

Buvęs meškų medžiotojas miegodavo ant užtrauktuku užsegamo kedrų drožlių prikimšto čiužinuko Denio virtuvėje, Toronte. Denis seniau netikėjo, bet dabar jau buvo aišku, kad Kečumas, sakydamas, jog Drąsius baisiai gadina orą, nieko neperdėjo. Ant čiužinuko būdavo padėtas Drąsiaus mėgstamiausias kramtomasis žaislas – sena didžiausio Kečumo Brauningo peilio įmautė; kone pusmetrio ilgumo peilio, kurį buvęs rąstų plukdytojas vežiodavosi sunkvežimyje, užkišęs už saulės skydelio vairuotojo pusėje. Ta įmautė, prisigėrusi Kečumo peilių galąstuvo alyvos, gal dar atsidavė ir sumedžiotu lokiu, kadaise važiavusiu sunkvežimio kabinoje; matydamas, kaip liguistai Drąsius prisirišęs prie tos apgraužtos įmautės, Denis tuo neabejojo.

Pats kone pusmetrio ilgumo Brauningo peilis pasirodė esąs ne toks jau naudingas. Denis tą peilį nusinešė į virtuvės reikmenų parduotuvę, kur pardavėjai nesėkmingai mėgino jį pagaląsti; stengdamasis kaip nors atsikratyti Kečumo galąstuvo alyvos kvapo, plaudamas indų plovyklėje, Denis atšipino ašmenis. Taigi dabar tas peilis buvo atšipęs ir vis tiek dar alyvuotas; Denis jį pasikabino virtuvėje, Toronte, gerai matomoje, bet nepasiekiamoje vietoje – tarsi kokį apeiginį kardą.

Kečumo ginklai buvo kas kita. Deniui jų nereikėjo – tik jau ne Toronte. Jis juos atidavė Endžiui Grantui, su kuriuo kiekvieną lapkritį medžiodavo elnius. Po to, kai nužudė Karlą, Deniui pasidarė lengviau šaudyti elnius, bet iš šratinio šautuvo jis nebepaleido nė vieno šūvio. („Daugiau niekada“, – pasakė Endžiui.) Denis medžiodavo Kečumo remingtonu, .30-06 kalibro „Springfildu“. Miškinguose plotuose, net iš palyginti nedidelio atstumo, tuo kolekcionierių itin vertinamu ginklu buvo sunkiau nušauti elnią, bet karabino atatranka – ir to trumpavamzdžio graižtvinio šautuvo šūvio garsas, prie pat ausies, – buvo ne tokie kaip dvidešimto kalibro vinčesterio, kurio Denis negalėjo pamiršti.

Beifildo miškus Endis Grantas pažino kaip penkis pirštus; jis ten medžiodavo dar būdamas paauglys. Tačiau su Deniu Endis medžioti dažniausiai važiuodavo į Deniui geriau žinomas vietas – į vakarus nuo Dingusio Bokšto ežero, tarp Peino kelio ir Šavanagų įlankos. Netoli sniego motociklų trasos, iš kur kartais galėdavai matyti užpakalinę Šarlotės salos prieplauką, buvo elnių takas. Taigi kiekvieną lapkritį Denis žvilgčiodavo į kitapus pilko vandens ploto esančią savo žiemos buveinę. Pakrantėje, priešais Šavanagų įlanką, buvo vietų, iš kur jis aiškiai matydavo užpakalinę Ternerių salos prieplauką – netgi senelio namuko stogą, ant kurio Kečumas kadaise užmetė nušautos barškuolės odą.

Lapkričio mėnesį atvykęs medžioti, Denis visada apsistodavo „Lario smuklėje“. Kaip tik ten, bare, jis ir išgirdo gandą, kad „Lario smuklę“ reikės parduoti, kai tik naujasis greitkelis bus atitiestas taip toli į šiaurę. Kas toks buvo Denis, kad sakytų, – kaip dažnai sakydavo bare sėdintys senbuviai, – kad „Lario smuklės“ reikėtų pasigailėti? Nei pati smuklė, nei motelis rašytojui neatrodė verti pasigailėjimo, bet jis negalėjo nuneigti, kad abi šios pakelės užeigos dalys ilgai tenkino vietos žmonių poreikius (tiesa, dažniausiai pražūtingus).

Kiekvieną žiemą, kai Denis atvykdavo į Šarlotės salą, Endis Grantas jam vėl paskolindavo Kečumo remingtoną. („Na, jei kartais pasirodytų koks padaras“, – būtų pasakęs Kečumas.) Be to, Endis rašytojui palikdavo dar porą pilnų šovinių apkabų. Drąsius visada atpažindavo karabiną. Tai ir būdavo tie reti atvejai, kai senasis medžioklinis šuo imdavo vizginti uodegą, nes tas .30-06 kalibro remingtonas su pasisukančia spyna buvo šautuvas, kuriuo Kečumas medžiodavo meškas, ir Drąsius, be abejo, prisimindavo persekiojimo jaudulį – arba savo ankstesnį šeimininką.

Denis dvejus metus vargo, kol išmokė tą šunį loti. Urgzti ir gadinti orą, ir knarkti Drąsius mokėjo iš prigimties, – na, jei tų nemalonių sugebėjimų neperėmė iš Kečumo, – bet Drąsius seniau niekada nelodavo. Iš pradžių, skatindamas Drąsių loti, Denis vis pagalvodavo, kad gal senasis medkirtys jam tai draudė.

Netoli Denio namo Rosdeilyje, prie pat tų dviejų Skrivnerio aikštėje pastatytų kooperatinių daugiaaukščių, kurie rašytojui – laimė – neužstojo pro langą matomo Samerhilo gėrimų parduotuvės laikrodžio bokšto, buvo nedidelis parkelis su žaidimų aikštele, gal futbolo aikštės didumo. Denis tris ar keturis kartus per dieną tame parkelyje pavedžiodavo Drąsių – dažniausiai su pavadėliu, dėl visa ko, jei kartais ten pasipainiotų koks vokiečių aviganis ar šiaip koks patinas, Drąsiui primenantis užpjautą Šešiaskardinės aviganį.

Tame parkelyje Denis lodavo už Drąsių; rašytojas labai stengėsi loti tikroviškai, bet Drąsiui tai nedarė įspūdžio. Kokius metus taip pasikankinęs, Denis ėmė galvoti, kad Drąsius lojimą gal laiko šunų silpnybe.

Kitus šunų vedžiotojus trikdė lieso, bet tvirto ir iš pažiūros viskam pasirengusio Drąsiaus išvaizda ir kažkoks nenormalus nenoras bendrauti su kitais šunimis. Ir dar tie randai, šlubčiojimas dėl nelankstaus sąnario, – ką jau kalbėti apie šiurpiai spoksančią sužalotą akį.

– Čia tik todėl, kad Drąsius neteko akies voko. Nebijokit, jis jūsų šuns nenužiūrės, – ramino Denis sunerimusius šunų savininkus.

– O kas nutiko tai jo ausiai? – kartą paklausė rašytojo jauna moteris su kažkokiu itin kvaišu spanieliu.

– A, meška nuplėšė, – neslėpė Denis.

– Meška!

– O kodėl vargšiukas toks šlubas... ir iš kur šitie baisūs randai? – pasidomėjo iš pažiūros nervingas vyriškis su šnauceriu.

– Tos pačios meškos darbas, – atsakė Denis.

Tik antrą jųdviejų žiemą Šarlotės saloje Drąsius pradėjo loti. Pastatęs propelerinę valtį ant ledo šalia priekinės prieplaukos, Denis iš jos ėmė nusipirktus maisto produktus, o Drąsius jo laukė ant prieplaukos. Denis dar kartą pamėgino aploti šunį, nors jau buvo beveik netekęs vilties. Didžiausiai ir Denio, ir šuns nuostabai, Denio lojimą kažkas atkartojo; nuo Barklio salos atsklido aidas. Išgirdęs tą aidą, ėmė loti ir Drąsius. Aidas, žinoma, atkartojo ir Drąsiaus lojimą; meškų medžiotojas girdėjo, kad tolumoje atsiliepia kitas šuo, kažkodėl tokiu pat balsu.

Tai truko ilgiau negu valandą – Drąsius ant prieplaukos kaip reikiant aplojo pats save. (Denis paskui vis galvodavo, kad jei ten būtų buvęs Kečumas, tikriausiai būtų tą šunį nušovęs.) Ką aš padariau? – tada net išsigando rašytojas, bet po kurio laiko Drąsius nutilo.

Paskui jau lodavo normaliai: kai girdėdavo sniego motociklus ar retkarčiais nuo pagrindinio laivakelio atsklindantį į lėktuvų ūžimą panašų propelerinių valčių garsą; ir traukinių švilpukus ežero pakrantėje, ir – dar rečiau – Šešiasdešimt devintuoju keliu lekiančių didžiulių miškavežių padangų žviegsmą. O dėl įsibrovėlių... na, tomis žiemos savaitėmis jų nebūdavo, kartais apsilankydavo tik Endis Grantas. (Drąsius aplodavo ir Endį.)

Tikrai negalėjai sakyti, kad tas Kečumo lokinis šuo normalus – ar beveik normalus, – bet nuo tada, kai pradėjo loti, ir vienaausio Drąsiaus snukis su nuolat spoksančia akimi tarytum atrodė nebe taip šiurpiai. Denis matė, kad parkelyje prie Skrivnerio aikštės sutinkami kiti šunų vedžiotojai nebe taip akivaizdžiai nerimauja dėl jo šuns, – be to, dabar, išmokęs loti, Drąsius mažiau urgzdavo. Gaila, bet Denis nieko negalėjo padaryti, kad Drąsius liautųsi tyliai gadinęs orą ir įspūdingai knarkęs.

Rašytojas tik dabar suprato, jog seniau nė nenutuokė, kaip jaučiasi žmogus, turintis šunį. Kuo daugiau Denis kalbėdavosi su Drąsium, tuo mažiau galvodavo, ką Kečumas būtų pasakęs apie Iraką. Gal turėdamas šunį mažiau politikuoji? (Nors Denis iš tikrųjų niekada per daug nesidomėjo politika; nebuvo toks kaip Keitė arba Kečumas.)

Denis, žinoma, palaikydavo vieną kurią pusę, jeigu jau kalbame apie politiką; jis turėjo savo nuomonę. Bet niekada nebuvo nusiteikęs prieš Ameriką – rašytojas netgi nesijautė esąs emigrantas! Pasaulis, bendrais bruožais pavaizduotas ant jo šaldytuvo, jam atrodė vis mažiau ir mažiau svarbus. Denielis Bačiagalupas vis rečiau norėjo galvoti apie tą pasaulį – ypač, kaip būtų pasakęs Kečumas, kaip rašytojas.

Šešiasdešimt devintajame greitkelyje, netoli Pasagos ežero kelio, įvyko avarija. Kažkoks žioplys hameriu įsirėžė į priešais jį gyvulius vežusio vilkiko priekabą ir žuvo pats bei užmušė krūvą mėsinių galvijų. Tai nutiko pirmą žiemą, kai Denis gyveno Šarlotės saloje, ir jam apie tai papasakojo jo valytoja. Ji buvo jauna čiabuvė – pirmosios tautos moteris – juodais plaukais ir akimis, dailaus veido ir stambių, iš pažiūros stiprių rankų. Denis kartą per savaitę propelerine valtimi nulėkdavo į Šavanagų indėnų rezervaciją; iš ten jis tą moterį pasiimdavo ir ten vakare parveždavo, bet vargu ar ji ten gyveno. Šavanagų rezervacijoje žmonės gyvendavo iš esmės tik vasaros mėnesiais, tai buvo tarsi stovyklavietė ir savotiški vartai į įlanką. O šiaip rezervacijos gyventojai buvo įsikūrę Šavanagų kaimelyje, tik keli pirmosios tautos žmonės ištisus metus gyveno Skerivore – taip Deniui sakė Endis Grantas. (Į abi tas gyvenvietes žiemą būdavo galima nuvažiuoti sausumos keliais, bent jau sniego motociklais.)

Atrodė, kad jaunajai valytojai patinka važinėtis propelerine valtimi. Denis visada paimdavo apsaugines ausines ir jai, o susipažinusi su Drąsium, ji paklausė, kodėl šuo nevažiuoja kartu.

– Šitoje valtyje per daug triukšmo šuns ausims – na, bent jau vienai jo ausiai, – atsakė Denis. – Nežinau, ar Drąsius gerai girdi sumaitota ausimi.

Bet ta valytoja mokėjo bendrauti su šunimis. Ji Deniui patarė uždėti jos ausines Drąsiui, kai važiuos į Šavanagų rezervaciją jos pasiimti ir kai vakare grįš į Ternerių salą jau be jos. (Keista, bet Drąsius tuo nesipiktino.) O kai valytoja važiuodavo drauge su Drąsiumi, ji šunį laikydavo ant kelių, uždengusi jam ausis – ir tą, kurios beveik nebuvo, – didelėmis, stipriomis plaštakomis. Denis iki tol dar nebuvo matęs, kad Drąsius tupėtų kam nors ant kelių. Tas Volkerio mėlynkailis svėrė apie trisdešimt kilogramų.

Šuo ištikimai sekiodavo paskui jaunąją moterį, kol ji viską valydavo; taip pat visur eidavo ir paskui Denį, kai juodu būdavo vieni saloje. Kai Denis ką nors pjaustydavo grandininiu pjūklu, meškų medžiotojas laikydavosi saugiu atstumu nuo jo. (Rašytojas neabejojo, kad Drąsių to išmokė Kečumas.)

Denis taip ir nesužinojo, kur ta jauna pirmosios tautos moteris gyvena, – jis nė karto nematė, kad kas nors jos lauktų ežero pakrantėje, Šavanagų rezervacijoje, ir nepastebėjo jokios transporto priemonės, kuria ji būtų galėjusi ten atvažiuoti. Denis tik vieną sykį jos paklausė, bet jaunosios valytojos atsakymas jam pasirodė kažkoks pernelyg svajingas, – o gal ji juokavo? Šiaip ar taip, jis neprašė, kad ji tai paaiškintų.

– Odžibvių žemėje, – atsakė valytoja.

Denis nesuprato, ką ta pirmosios tautos moteris turėjo omenyje, – gal nieko. Jis galėjo paklausti Endžio Granto, iš kur ji iš tikrųjų atkeliauja, – juk Endis jam ją ir surado, – bet Denis nebesuko dėl to galvos. Atsakymas „odžibvių žemėje“ jį tenkino.

Be to, rašytojas iškart pamiršo jaunosios moters vardą, jeigu išvis jį girdėjo. Kartą, tos pirmos žiemos, kai ji dirbo pas jį, pradžioje, jis žavėdamasis tarė:

– Tu niekada nenuilsti.

Tai pasakė matydamas, kaip ji kapoja ledą ir kiek kibirų vandens atneša iš ežero ir palieka jam didžiajame name. Tada mergina nusišypsojo; jai patiko tas žodis.

– Galite mane taip ir vadinti. Prašau – vadinkite mane taip.

– Nenuilstančiąja?

– Toks mano vardas, – pasakė ta pirmosios tautos moteris. – Tokia aš ir esu, tikrai.

Žinoma, Denis galėjo paklausti Endžio Granto, koks jos tikrasis vardas, tačiau ta moteris norėjo būti vadinama Nenuilstančiąja, ir Deniui tai atrodė visai neblogai.

Kartais, sėdėdamas savo „rašymo būdelėje“, jis matydavo, kaip Nenuilstančioji reiškia pagarbą inukšukui. Ji tai akmenų krūvai nesilankstė, bet dėmesingai nubraukdavo nuo jos sniegą – šitaip rodomas nuolankumas ir būdavo jos pagarbos išraiška. Galėdavai pamanyti, kad netgi Drąsius, tokia proga prietaringai atsitraukęs nuo Nenuilstančiosios, pripažįsta, jog tai šventa akimirka.

Denis savo „rašymo būdelėje“ dirbdavo ir tą vieną dieną per savaitę, kai atsiveždavo Nenuilstančiąją, – kaip ir visomis kitomis dienomis, kai juodu su Drąsiumi būdavo vieni; valytoja jo dėmesio neišblaškydavo. Na ir kas, kad Denis buvo įpratęs kitomis dienomis matyti Drąsių miegantį (ir gadinantį orą, ir knarkiantį) šalia jo rašomojo stalo; kai Nenuilstančioji baigdavo valyti didįjį namą, rašytojas pakeldavo akis nuo savo rašymo ir staiga pamatydavo ją, stovinčią prie vėjo nulenktos pušaitės. Ji to suluošinto medelio neliesdavo; tiesiog stovėdavo šalia, kaip kokia sergėtoja, drauge su Drąsium. Nei ta pirmosios tautos moteris, nei šuo niekada nežiūrėdavo į Denį pro jo „rašymo būdelės“ langą. Kiekvieną kartą, kai rašytojas, pakėlęs akis, pamatydavo juos prie vėjo iškankintos pušies, ir šuo, ir jaunoji moteris būdavo nuo jo nusisukę; atrodydavo, kad jie kaip žvalgai stebi užšalusią įlanką.

Tada Denis pabarbendavo į langą, ir Nenuilstančioji su Drąsium ateidavo į jo būdelę. Kol Nenuilstančioji ten valydavo, Denis išeidavo (palikęs savo rašymą); ji ilgai neužtrukdavo – paprastai baigdavo greičiau, negu Denis didžiajame name išsivirdavo arbatos.

Be Endžio Granto – ir kelių senbuvių, kuriuos Denis kartais sutikdavo „Lario smuklės“ bare arba restorane „Haven“, arba maisto parduotuvėje, – ta pirmosios tautos moteris buvo vienintelis žmogus, su kuriuo jis bendraudavo kiekvieną žiemą gyvendamas Karaliaus Jurgio įlankos saloje, bet Denis su Drąsiumi Nenuilstančiąją matydavo tik kartą per savaitę, dešimt savaičių iš eilės. Vienąsyk, miestelyje netikėtai sutikęs Endį Grantą, rašytojas jam papasakojo, kaip puikiai ta moteris dirba.

– Mudu su Drąsium ją tiesiog įsimylėję, – pridūrė Denis. – Su ja taip lengva ir malonu bendrauti.

– Kalbi taip, lyg rengtumeisi ją vesti, – tarė Endis. Jis, žinoma, juokavo, bet Denis – nors gal tik akimirką – pasijuto labai rimtai apie tai galvojąs.

Vėliau, jau įlipęs į valtį, bet dar nepaleidęs variklio ir neuždėjęs Drąsiui ausinių, Denis šuns paklausė:

– Ar aš tau atrodau vienišas, Drąsiau? Tikriausiai vienišokas, a?

Kliuni alėjoje esančio Denio namo virtuvėje – ypač kai du tūkstančiai ketvirtieji įsibėgėjo – politikavimas ant šaldytuvo pasidarė sunkiai pakenčiamas. Politika, žinoma, visada buvo nuobodi, bet rašytojas tik dabar tai pastebėjo; bent jau tie klausimai Kečumui tikrai atrodė lėkšti ir vaikiški, palyginti su asmeniškesne ir detalesne istorija, kurią Denis rutuliojo devintajame romane.

Jis, kaip visada, pradėjo nuo pabaigos. Ne tik parašė, jo manymu, paskutinį sakinį, bet ir gerai apgalvojo naujojo romano – pirmo, kurį išleis jau kaip Denielis Bačiagalupas, – veiksmo trajektoriją. Denis iš lėto, bet tolygiai stūmėsi atgal – ten, kur, jo supratimu, knyga turėjo prasidėti. Jis visada taip dirbdavo: apmesdavo siužetą nuo pabaigos iki pradžios; taigi pirmą skyrių apgalvodavo paskiausiai. Kol Denis prisikasdavo prie pirmo sakinio, – na, iki tos akimirkos, kai tą sakinį parašydavo, – dažnai praeidavo pora ar netgi daugiau metų, tačiau tada jis jau būdavo sugalvojęs visą istoriją. Nuo to pirmo sakinio pasakojimas jau sklandžiai rutuliodavosi pirmyn – arba, Denio atveju, vėl atgal, kur jis pradėjo.

Be to, – irgi kaip visada, – kuo labiau Denis įsijautė į romaną, tuo mažiau jam rūpėjo tai, ką buvo galima laikyti jo politiniais įsitikinimais. Nors jo įsitikinimai buvo nuoširdūs, Denis būtų nedvejodamas prisipažinęs, jog apskritai nepasitiki jokia politika. Argi jis – iš dalies – ne todėl ir yra romanų rašytojas, kad į pasaulį žiūri labai subjektyviai? Grožinės literatūros rašymas ne tik kad buvo tai, ką Denielis Bačiagalupas geriausiai mokėjo daryti; iš tiesų jis nieko daugiau ir nedarė, tik rašė romaną. Jis buvo amatininkas, ne teoretikas; pasakotojas, ne intelektualas.

Tačiau Denis negalėjo neprisiminti tų paskutinių dviejų JAV sraigtasparnių, išskridusių iš Saigono, – ir tų vargšų žmonių, kurie laikėsi įsitvėrę į sraigtasparnių pavažas, ir šimtų į neviltį puolusių pietų vietnamiečių, taip ir likusių JAV ambasados kieme. Rašytojas neabejojo, kad tokį pat vaizdą (arba labai panašų) pamatysime ir Irake. Vietnamo šmėkla, galvojo Denis – kaip ir dauguma jo amžiaus žmonių, nes šiaip jau negalėjai sakyti, kad Irakas – dar vienas Vietnamas. (Denielis Bačiagalupas buvo septintojo dešimtmečio vaikinas, kaip kadaise jį pavadino Kečumas; jo jau niekas negalėjo pakeisti.)

Denio balsas skambėjo nelabai tvirtai, kai jis kreipėsi į žiovaujantį ir šiaip gana abejingą šunį.

– Lažinuosi iš šunų sausainių dėžutės, Drąsiau, kad pirmiau viskas dar baisiai pablogės ir tik paskui gal kas nors pradės šiek tiek gerėti.

Meškų medžiotojas nereagavo net į užuominą apie šunų sausainius; Drąsiui, kaip ir Deniui, politika apskritai atrodė nuobodi. Pasaulis toks pat kaip visada, argi ne? Kas iš jų galėtų kada nors bent kiek pakeisti pasaulio tvarką? Tik jau ne rašytojas; Drąsius turėjo tiek pat šansų pakeisti pasaulį, kiek ir Denis. (Laimė, to Denis Drąsiui nepasakė – nenorėjo įžeisti kilmingo šuns.)

Buvo du tūkstančiai ketvirtųjų gruodžio rytas – ir paskutinis (jau pamirštas) klausimas Kečumui prilipintas prie šaldytuvo durelių, – kai Lupita, ištikimiausia ir tiek daug prisikentėjusi meksikietė namų tvarkytoja, rado rašytoją virtuvėje, kur Denis iš tikrųjų rašė. Toks jo elgesys sutrikdė Lupitą, kuri – pripratusi prie būtino namų ūkio suskirstymo į atskiras dalis – labai rimtai žiūrėjo į tai, ką kuriame rašytojo namo kambaryje reikėtų daryti.

Lupita, nors ir nepritarė, buvo jau pripratusi prie rašomųjų lentelių ir rašomojo popieriaus šūsnies sporto salėje, kur nebuvo rašomosios mašinėlės; daugybė lipnių popieriaus lapukų visuose namuose ją nervino, bet ji tvardėsi. O dėl politinių klausimų ponui Kečumui, lipinamų prie šaldytuvo, tai jie Lupitą vis mažiau domino, jeigu ji išvis juos dar skaitydavo. Tie lipniąja juostele priklijuoti niekai jai nepatiko iš esmės todėl, kad ji negalėjo nušluostyti šaldytuvo durelių, nors seniai norėjo tai padaryti.

Rūpindamasi Denio namais Kliuni alėjoje, Lupita patyrė daug skaudžių smūgių. Vos pagalvojusi, kad ponas Kečumas nebeatvažiuoja į Torontą švęsti Kalėdų, meksikietė namų tvarkytoja apsiverkdavo, ypač gruodžio pabaigoje, – o ką jau kalbėti apie tai, kad velionio virėjo miegamojo valymas po to dvigubo šaudymo jos vos nepribaigė. Krauju permirkusi lova, žinoma, buvo išnešta, tapetai pakeisti, bet Lupita švariai nušluostė kiekvieną krauju aptaškytą prie Dominiko skelbimų lentų prismeigtą nuotrauką ir tol šveitė grindis, kol pamatė, kad tuoj iki kraujo prasitrins ir kelius, ir delnus. Ji įtikino Denį, kad reikia pakeisti ir užuolaidas; kitaip jie nebūtų atsikratę tame žmogžudystės kambaryje tvyrojusio parako kvapo.

Verta atkreipti dėmesį į tai, kad šiame Denio gyvenimo etape abi moterys, su kuriomis jis daugiausia bendravo, buvo valytojos, bet Lupita rašytojui, žinoma, darė didesnę įtaką negu Nenuilstančioji. Lupitos bakštinamas, Denis atsikratė trečiame aukšte, darbo kambaryje, stovėjusios sofos, – vien todėl, kad Lupita tvirtino, jog ant tos sofos vis dar matyti įsispaudę nelemtojo šerifo pavaduotojo kūno kontūrai.

– Taip ir matau jį ten gulintį – laukiantį, kada judu su tėčiu užmigsite, – kartą pasakė Deniui Lupita.

Savaime suprantama, Denis tą sofą išmetė, – pats Denielis Bačiagalupas tuklaus kaubojaus kūno kontūrų nematė, bet kai namų tvarkytoja pareiškė juos matanti, tie įsispaudę Karlo kūno kontūrai ėmė vaidentis ir jam.

Lupitai to buvo negana. Denis dabar prisiminė: kai pas jį apsigyveno Drąsius, Lupita pasiūlė imtis didesnės pertvarkos. Tos skelbimų lentos su visa jų šeimos istorija – šimtai viena ant kitos užeinančių virėjo išsaugotų momentinių nuotraukų, ir dar daugiau Dominiko rašomojo stalo stalčiuose... na, galima įsivaizduoti, ką meksikietė namų tvarkytoja apie tai manė. Lupita pareiškė, jog nėra jokios prasmės tas širdžiai mielas nuotraukas laikyti prismeigtas kambaryje, kur jų niekas nebemato.

– Jos turėtų būti jūsų miegamajame, pone rašytojau, – pasakė Deniui Lupita. (Ji kažkaip savaime įprato jį vadinti arba taip, arba senjoru rašytoju. Denis nebeprisiminė, nuo kada.)

Paskui, žinoma, reikėjo kur nors kitur perkelti Šarlotės nuotraukas.

– Tai jau nedera, – pareiškė Lupita; ji norėjo pasakyti, kad Deniui nederėtų miegoti su tomis ilgesį keliančiomis Šarlotės Terner, ištekėjusios ir jau vaikų turinčios moters, nuotraukomis. (Kadangi ponas rašytojas nė nemėgino prieštarauti, Lupita tiesiog paėmė visa tai į savo rankas.)

Dabar viskas buvo sutvarkyta protingai. Velionio virėjo miegamasis tapo antru svečių kambariu; jo retai kada prireikdavo, bet būdavo labai patogu, jei pas rašytoją svečiuodavosi kokia pora su vaiku (arba vaikais). Vietoj dvigulės Dominiko lovos dabar stovėjo dvi vienodos viengulės. Šarlotės pagerbimas šiame toliau – kitame koridoriaus gale – esančiame svečių kambaryje labiau atitiko dabartinius Denio santykius su ja.

Protingiau atrodė ir tai, kad Denis dabar miegojo su virėjo šeimos narių bei artimiausių draugų nuotraukomis – tarp jų ir keliais žuvusio sūnaus, Džo, atvaizdais. Už tai Denis turėjo dėkoti Lupitai; ji ir prižiūrėjo tas skelbimų lentas – savo nuožiūra parinkdavo nuotraukas, su kuriomis Denis miegos. Kartą ar du kartus per savaitę Denis atidžiai apžiūrėdavo visas prie skelbimų lentų prismeigtas fotografijas; jam būdavo įdomu, ką Lupita pakeitė.

Kai kuriose momentinėse nuotraukose būdavo šiek tiek matyti ir Šarlotė – dažniausiai su Džo. (Tos nuotraukos kažkaip praslysdavo pro sunkiai suvokiamą Lupitos aprobavimo radarą.) Be abejo, būdavo ir daugybė Kečumo nuotraukų, kelios netgi gana naujos, ir daug jaunos Denio motinos atvaizdų su dar jaunesniu tėčiu. Tos ilgai saugotos Pusseserės Rouzės nuotraukos Deniui atiteko kartu su Drąsium ir Kečumo ginklais – ir su jo grandininiu pjūklu. Tos senos nuotraukos buvo saugomos nuo saulės šviesos, sukaišiotos į Rouzės taip mėgtas knygas, kurios irgi atiteko Deniui – dabar, kai senasis medkirtys nebegalėjo jų skaityti. Kiek daug knygų Kečumas buvo sukaupęs! O perskaitė turbūt dar daugiau?

Tą du tūkstančiai ketvirtųjų gruodžio rytą, kai Lupita užtiko Denį rašantį virtuvėje, jis buvo bebaigiąs porą scenų, kurios, jo manymu, galėjo būti romano pradžioje, – jau netgi turėjo parašęs kelis sakinius, kokie ir bus. Denis jau tikrai artėjo prie pirmo skyriaus pradžios, bet tiksliau, nuo ko pradėti, – koks, pavyzdžiui, bus pats pirmas sakinys, – dar nežinojo. Rašė į paprastą sąsiuvinį, kurio balti, liniuoti lapai buvo susegti spirale; Lupita žinojo, kad tokių sąsiuvinių rašytojas turi visą krūvą – darbo kambaryje, trečiame aukšte; ten (jos įsitikinimu) jis ir turėjo rašyti.

– Rašote virtuvėje, – tarė namų tvarkytoja. Tai buvo paprastas konstatuojamasis sakinys, bet Denis pajuto, kad Lupita susierzinusi; jos žodžiai nuskambėjo taip kritiškai, tarsi ji būtų sakiusi: „Sanguliaujate kieme.“ (Dienos šviesoje.) Denis net išsigando įsivaizdavęs, ką ta meksikietė namų tvarkytoja turi omeny.

– Aš čia ne visai rašau, Lupita, – pasakė lyg teisindamasis. – Tik šiaip šį tą užsirašinėju apie tai, ką rašysiu.

– Kad ir ką jūs čia darote, darote tai virtuvėje, – neatstojo Lupita.

– Taip, – atsargiai tarė Denis.

– Manau, galėčiau pradėti nuo viršaus – nuo trečio aukšto, nuo jūsų darbo kambario, kur jūs nerašote, – pareiškė namų tvarkytoja.

– Būtų gerai, – atsakė Denis.

Lupita atsiduso, tarytum visas pasaulis būtų be paliovos ją skaudinęs; Denis žinojo, kad seniau taip ir buvo. Jis pakęsdavo tokį Lupitos irzlumą ir iš esmės buvo apsipratęs su tariamu jos valdingumu; rašytojas suprato, kad reikia susitaikyti su žmogaus, kuris, kaip jo namų tvarkytoja, neteko vaiko, valdingumu ir būti pakantesniam. Bet kai Lupita jau ėjo iš virtuvės, – nusprendusi imtis darbų, kuriuos, kaip ji neabejotinai manė, turės dirbti kažkokia atvirkštine tvarka (o gal ir išvis be jokios tvarkos), – Denis jai dar pasakė:

– Gal galėtumėte šiandien sutvarkyti šaldytuvą, Lupita? Viską tiesiog išmeskite.

Tą meksikietę būdavo sunku nustebinti, bet dabar Lupita apstulbo. Atsipeikėjusi atidarė šaldytuvo, kurį vos prieš dieną išvalė, dureles; jis buvo beveik tuščias. (Kone visada toks būdavo, nebent Denis rengdavo kviestinius pietus.)

– Ne, turiu omeny dureles, – pasakė Denis. – Būkite gera, viską tiesiog nuvalykite. Išmeskite visus šituos raštelius.

Dabar Lupitos nepritarimas virto nerimu.

– ¿Enfermo? – staiga paklausė ji Denio. Ir įgudusiu judesiu uždėjo putlią rusvą ranką rašytojui ant kaktos; jos manymu, Denis lyg ir nekarščiavo.

– Ne, nesergu, Lupita, – pasakė jis namų tvarkytojai. – Mane tiesiog vemti verčia, kai pagalvoju, kad taip ilgai trukdžiausi.

Lupita suprato, kad toli gražu ne jaunam rašytojui šis metų laikas itin sunkus. Šeimą praradusiems žmonėms sunkiausia išgyventi Kalėdas; tuo namų tvarkytoja neabejojo. Ji tuoj pat padarė, ką Denis jai liepė. (Tiesą sakant, Lupita netgi džiaugėsi galėdama pertraukti jo rašymą, nes jis rašė ne ten, kur reikia.) Ji mielai nuplėšė visas tas popieriaus skiauteles nuo šaldytuvo durelių; žinojo, kad ilgiau užtruks, kol nagais nulaupys likusius lipniosios juostelės ruoželius. Ir dar nuplaus dureles antibakteriniu skysčiu, bet tai galės padaryti vėliau.

Vargu ar namų tvarkytojai atėjo į galvą, kad ji išmeta Denį persekiojusias mintis apie tai, ką Kečumas būtų pasakęs apie klaidingus Bušo žingsnius Irake, bet iš tikrųjų taip ir buvo. Galbūt kažkur pasąmonėje rašytojas suvokė, kad dabar atsikrato bent jau dalies pykčio, kurį jautė savo „ankstesnei šaliai“.

Kečumas amerikiečius pavadino prarasta tauta, bet Denis nežinojo, ar sąžininga taip sakyti – ar vis dar galima taip kaltinti. Denieliui Bačiagalupui, kaip rašytojui, buvo svarbu tik tai, kad jis savo „ankstesnę šalį“ jau tikrai prarado. Kai Bušas vėl buvo išrinktas prezidentu, Denis susitaikė su mintimi, kad Amerika jam – prarasta šalis ir kad jis nuo šios akimirkos visada ir bus pašalietis, gyvenantis Kanadoje, iki pat gyvenimo pabaigos.

Kol Lupita tupinėjo apie šaldytuvą, Denis nuėjo į sporto salę ir paskambino į „Vilko bučinį“. Įrašė į atsakiklį gana išsamią žinutę; pasakė, jog nori, kad jam kiekvieną vakarą būtų rezervuojamas staliukas – tol, kol „Vilko bučinys“ bus atidarytas, na, kol Patrisas su Silvestru uždarys restoraną Kalėdų atostogoms. Lupita neklydo: Kalėdos Deniui visada būdavo sunkus laikas. Pirmiausia jis neteko Džo ir visų tų Kalėdų Kolorade; paskui buvo nušautas Denio tėtis. Ir per kiekvienas Kalėdas – nuo tų irgi neužmirštamų du tūkstančiai pirmųjų metų Kalėdų – rašytojas prisimindavo, kaip sužinojo, kad neteko ir Kečumo.

Denis buvo ne Kečumas; netgi ne „toks kaip Kečumas“, nors seniau kartais stengdavosi būti panašus į senąjį medkirtį. O, kaip jis stengdavosi! Tačiau tai buvo ne Denio darbas, jei vartotume šį žodį ta prasme, kuria jį vartojo Kečumas. Denio darbas – būti rašytoju, ir Kečumas tai suprato daug anksčiau negu pats Denis.

„Turi kišti nosį ten, kur bjauriausia, ir įsivaizduoti viską, Deni“, – sakė jam buvęs rąstų plukdytojas. Denielis Bačiagalupas labai stengėsi; jis gal ir negali būti Kečumu, bet gali senąjį medkirtį heroizuoti. Iš tikrųjų, galvojo rašytojas, argi sunku Kečumą pavaizduoti kaip didvyrį?

„Na, rašytojai turėtų žinoti, kad kartais numirti ne taip jau lengva, Deni“, – pasakė Kečumas, kai tam, kad paklotų savo pirmą elnią, Deniui prireikė trijų šovinių.

Velniai griebtų, turėjau jau tada suprasti, ką Kečumas turi omeny, – galvojo rašytojas tą dieną, kai Lupita viską aplink jį įnirtingai valė. (Taip, jis tikrai turėjo suprasti.)

SEPTYNIOLIKTAS SKYRIUSIŠSKYRUS KEČUMĄ

Denis vis dėlto nujautė, ką Kečumas sumanė, – tai nutiko maždaug tuo laiku, kai amerikiečiai šventė Padėkos dieną, du tūkstančiai pirmųjų lapkričio mėnesį. Vieną vakarą rašytojas valgė restorane – „Vilko bučinyje“, savaime suprantama, – su savo gydytoja. Jų santykiai nebuvo intymūs, bet jie rimtai draugavo; ta gydytoja kaip medicinos ekspertė perskaitė kelis Denio romanus. Kadaise ji parašė jam kaip jo kūrybos gerbėja, ir jie pradėjo susirašinėti – gerokai anksčiau, negu jis atvyko į Kanadą. Dabar juodu buvo artimi draugai.

Ta gydytoja, Erina Reili, buvo beveik Denio amžiaus – turėjo du suaugusius vaikus, kurie jau augino savo vaikus, – o vyras ją buvo neseniai palikęs, susidėjęs su jos registratore. „Turėjau tai numatyti, – tada filosofiškai pasakė Deniui Erina. – Jie abu manęs vis klausinėjo, gal šimtą kartų per dieną, ar aš gerai jaučiuosi.“

Toronte Erina Deniui tapo tokia pat drauge, koks Vermonte buvo Armandas Desimonas. Denis vis dar susirašinėjo su Armandu, bet Armandas su Meri nebeatvykdavo į Torontą; kelionė automobiliu iš Vermonto buvo per ilga, o skrydžiai lėktuvu pasidarė pernelyg nepatogūs jų amžiaus ir jų būdo žmonėms. „Tie oro uosto apsaugos stuobriai jau atėmė visus mano kada nors turėtus Šveicarijos kariuomenės peilius“, – skundėsi Deniui Armandas.

Erina Reili buvo tikra skaitytoja, ir kai Denis jai pateikdavo kokį nors su medicina susijusį klausimą, – arba susirūpinęs savo sveikata, arba rinkdamas medžiagą kokiam romano veikėjui, – jam patikdavo ilgi, išsamūs jos atsakymai. Be to, Erina mėgo skaityti ilgus, išsamius romanus.

Tą vakarą „Vilko bučinyje“ Denis savo gydytojai pasakė:

– Turiu bičiulį, kuriam vis norisi nusikirsti kairę plaštaką; ta kairė ranka jį kadaise apvylė. Ar jis mirtinai nukraujuos, jeigu iš tikrųjų tai padarys?

Erina buvo ištįsusi, į garnį panaši moteris trumpai nukirptais žilais plaukais ir plieninėmis šviesiai rudomis akimis. Ji visada būdavo įsigilinusi į savo darbą ir į romaną ar romanus, kuriuos skaitydavo, – beveik liguistai, Denis tai matė, bet gal todėl ji jam ir patiko. Kartais Erina tiesiog bauginamai nepastebėdavo, kas darosi aplink ją, – taip pat kaip virėjas, kuris ilgainiui pats save įtikino, kad kaubojus jo iš tikrųjų neieško. Erina juokavo sakydama, jog „turėjo numatyti“, kad jos vyras susidės su registratore, bet jų klausinėjimas, ar ji gerai jaučiasi, buvo (Denio manymu) ne tai, į ką jo mieloji Erina turėjo atkreipti dėmesį. Erina savo vyrui vis išrašydavo viagros; ji turėjo žinoti, kiek tų tablečių jis išgeria! Bet Deniui patiko šis Erinos bruožas – visiškas jos naivumas, kuris jam primindavo, kiek daug visko nepastebėdavo jo tėtis; tai Deniui irgi patikdavo.

– Tas... bičiulis, kuriam vis norisi nusikirsti kairę plaštaką... – lėtai pratarė daktarė Reili. – Ar tai tu, Deni, ar koks nors tavo romano veikėjas?

– Nei aš, nei koks veikėjas. Iš tikrųjų senas bičiulis, – atsakė Denis. – Papasakočiau tau tą istoriją, Erina, bet ji per ilga, netgi tau.

Denis prisiminė, ką juodu su Erina tą vakarą valgė. Užsisakė krevečių su kokoso pienu ir sultinio su žolelėmis ir aštriais prieskoniais, o prieš tai dar Molpeko įlankos austrių su Silvestro mignonette – šampano ir askaloninių česnakų padažu.

– Sakyk man viską, Erina, – paprašė Denis. – Su visomis smulkmenomis.

(Rašytojas visada to prašydavo.) Erina nusišypsojo ir gurkštelėjo vyno. Ji buvo įpratusi užsisakyti butelį brangaus baltojo vyno; niekada neišgerdavo daugiau negu vieną ar dvi taures; kiek likdavo, atiduodavo Patrisui, kuris paskui tą vyną parduodavo taurėmis. Patrisas savo ruožtu kartkarčiais sumokėdavo už Erinos išgertą vyną. Patrisas Arno irgi buvo daktarės Reili pacientas.

– Ką gi, Deni, klausyk, – pradėjo pasakoti Erina tą du tūkstančiai pirmųjų lapkričio vakarą. – Tavo bičiulis tikriausiai mirtinai nenukraujuotų, jei nusikirstų plaštaką per riešą, vienu stipriu smūgiu, aštriais ašmenimis. – Denis neabejojo, kad įrankis, kad ir kokį Kečumas pasirinktų, būtų aštrus; nesvarbu, ar Brauningo peilis, ar kirvis, ar netgi tas jo grandininis pjūklas. – Bet kraujo būtų daug – įspūdinga čiurkšlė iš stipininės ir alkūninės arterijų – dviejų pagrindinių kraujagyslių, kurias jis perkirstų. Tačiau tam vargšui tavo bičiuliui iškiltų šiokių tokių sunkumų – na, jeigu jis norėtų numirti. – Erina kiek patylėjo; Denis iš pradžių nesuprato kodėl. – Ar tavo bičiulis nori numirti, ar tik atsikratyti tos plaštakos? – paklausė gydytoja.

– Nežinau, – atsakė Denis. – Visada maniau, kad visa tai tik dėl plaštakos.

– Na, tada jam gal ir pavyks, – tarė Erina. – Supranti, arterijos labai tamprios. Nutrauktos jos sulįs į dilbį, kur aplinkiniai audiniai jas užspaus, bent jau iš dalies. Arterijų sienelių raumenys tuoj pat susitrauks, arterijų spindis sumažės ir bus netenkama ne tiek daug kraujo. Mūsų kūnas labai išradingai stengiasi likti gyvas; suveiks daug apsauginių mechanizmų, kad tik tavo bičiulis mirtinai nenukraujuotų. – Erina vėl patylėjo. – Kas yra? – paklausė Denio.

Denielis Bačiagalupas galvojo, ar Kečumas nori nusižudyti, ar ne; per visus tuos metus, kai jis be paliovos šnekėjo apie tą savo kairę plaštaką, rašytojui nė nedingtelėjo, kad Kečumas gal mėgina nuslėpti dar baisesnius ketinimus.

– Ar tau darosi silpna, ar ką? – paklausė Denio daktarė Reili.

– Ne, ne, – tarė Denis. – Tai jis mirtinai nenukraujuotų – tu tai norėjai pasakyti?

– Jį išgelbėtų trombocitai, – paaiškino Erina. – Trombocitai yra mažyčiai kraujo kūneliai, tokie maži, kad net nevadinami ląstelėmis; iš tiesų tai plokštelės, atsiskiriančios nuo ląstelės ir paskui cirkuliuojančios kraujyje. Normaliomis aplinkybėmis trombocitai yra mažos nelipnios dalelytės glotniomis sienelėmis. Bet kai tavo bičiulis nusikirs plaštaką, atsidengs endotelis, vidinis arterijų sienelių sluoksnis, tada ims sunktis baltymas, vadinamas kolagenu, – tas, kurį naudoja plastikos chirurgai. Veikiami kolageno, trombocitai smarkiai pakinta – vyksta jų metamorfozė. Jie tampa lipniomis, smailomis dalelėmis, kurios kaupiasi ir sulimpa – susiformuoja trombas.

– Krešulys? – paklausė Denis kažkokiu keistu balsu. Jis nebegalėjo valgyti, nes kąsniai strigo gerklėje. Dabar Denis kažkodėl jau neabejojo, kad Kečumas nori nusižudyti; kairės plaštakos nusikirtimas yra tiesiog jo pasirinktas savižudybės būdas; be to, Kečumas visada manė, jog kairė jo ranka kalta dėl to, kad jis nesulaikė Rouzės. Tačiau Rouzės juk seniai nebėra. Denis suprato, jog Kečumas, matyt, graužiasi, kad nenužudė Karlo. Jis kaltina save dėl bičiulio Dominiko mirties – na, save visą. Dėl to, kad kaubojus nušovė virėją, Kečumas tikrai negali kaltinti savo kairės plaštakos.

– Per daug smulkmenų, kai valgai? – paklausė Erina. – Daugiau nepasakosiu. Krešėjimas prasideda šiek tiek vėliau; tam reikia dar poros baltymų. Pakanka pasakyti, kad galiausiai susiformuoja arteriją užkemšantis krešulys. Tai sustabdys kraujavimą ir išgelbės tavo bičiuliui gyvybę. Nusikirtęs plaštaką žmogus nenumiršta.

Tačiau Denis staiga pasijuto skęstąs, sparčiai grimztąs į dugną. („Na, rašytojai turėtų žinoti, kad kartais numirti ne taip jau lengva, Deni“, – kadaise pasakė jam senasis medkirtys.)

– Gerai, Erina, – tarė Denis, bet kažkokiu nesavu balsu; ir jis pats, ir Erina pirmą kartą girdėjo tokį balsą. – Sakykime, kad mano bičiulis nori numirti. Ketina nusikirsti kairę plaštaką, bet iš tikrųjų nori numirti. Kas tada?

Gydytoja valgė, atrodė alkana kaip vilkas; Denis kelias sekundes laukė, kol ji sukramtė ir nurijo maistą.

– Nesunku, – galiausiai pasakė Erina, vėl gurkštelėjusi vyno. – Ar tavo bičiulis žino, kas yra aspirinas? Jam tiesiog reikėtų išgerti aspirino.

– Aspirino, – visas nutirpęs pakartojo Denis. Jis vėl išvydo, ką Kečumas vežiojasi sunkvežimio daiktadėžėje, tarsi ji vis dar būtų buvusi atdara, tarsi Denis nebūtų ištiesęs rankos ir jos uždaręs: ten į dėklą įkištas pistoletas arba revolveris ir nemažas aspirino buteliukas.

„Malšina skausmą, abu, – tada lyg tarp kitko pasakė Kečumas. – Ne aš būčiau, jei po ranka neturėčiau aspirino ir kokio nors ginklo“, – dar pridūrė.

– Aspirinas stabdo trombocitų aktyvinimo procesą, – pasakojo daktarė Reili. – Tiksliau sakant, aspirinas neleidžia kraujui krešėti – pakaktų dviejų aspirino tablečių tavo bičiulio organizme, ir krešėjimas turbūt neprasidėtų taip greitai, kad jį išgelbėtų. O jeigu jis tikrai norėtų numirti, galėtų aspiriną užgerti kokiu nors alkoholiu; alkoholis, nors visiškai kitaip, bet irgi stabdo trombocitų aktyvinimą ir kaupimąsi. Alkoholio ir aspirino sąveika trombocitus padarytų bejėgius – jie nesuliptų. Kitaip tariant, nebūtų krešulio. Tas tavo plaštaką nusikirtęs bičiulis numirtų.

Erina pagaliau liovėsi šnekėjusi – kai pamatė, kad Denis tik spokso į maistą, bet nevalgo. Verta dėmesio buvo ir tai, kad Denielis Bačiagalupas beveik negėrė užsisakyto alaus.

– Deni? – tarė gydytoja. – Nežinojau, kad tai tikras bičiulis. Maniau, kad koks romano veikėjas, kad tu tik šiaip pasakei, jog bičiulis. Man labai gaila.

Tą lapkričio vakarą Denis iš „Vilko bučinio“ bėgte parbėgo namo. Norėjo tuoj pat paskambinti Kečumui, bet konfidencialiai. Tas vakaras Toronte buvo šaltas. O Koaso apygardoje, Naujajame Hampšyre, tokį vėlų rudenį gal jau ne pirmą kartą snigo.

Kečumas jau retai kada beatsiųsdavo kokį faksą. Nedažnai ir skambindavo – daug rečiau negu Denis jam. Tą vakarą telefonas skambėjo ir skambėjo; niekas neatsiliepė. Denis būtų skambinęs Šešiaskardinei, bet neturėjo numerio ir niekada nežinojo jos pavardės – kaip ir tikrojo Kečumo vardo, jei senasis medkirtys apskritai kada nors jį turėjo.

Denis nusprendė nusiųsti Kečumui faksą, ką nors tiesiog sutrinti – na, pavyzdžiui, kad pagalvojo, jog jam reikėtų turėti Šešiaskardinės telefono numerį, jei kartais kas nutiktų ir jis negalėtų tuoj pat susisiekti su Kečumu.

MAN NEREIKIA PRIŽIŪRĖTOJO!

– faksu atsakė Kečumas, kai Denis kitą rytą dar nebuvo atsikėlęs ir nulipęs žemyn. Bet po dar kelių faksų ir ne itin smagaus pokalbio telefonu Kečumas Deniui vis dėlto atsiuntė Pamės numerį.

Buvo jau tų metų, du tūkstančiai pirmųjų, gruodis, kai Denis įsidrąsinęs paskambino Šešiaskardinei, bet jam pasirodė, kad ji nelabai mėgsta bendrauti telefonu. Taip, ji su Kečumu tą rudenį porą kartų važiavo prie Briedžių stebėjimo tvenkinio ir žiūrėjo, kaip briedžiai ten šoka – arba, pasak Šešiaskardinės, „tik šiaip šlaistosi“. Taip, ji ir „stovyklavo“ su Kečumu, bet tik vieną kartą, per pūgą, ir dėl įsiskaudėjusio klubo neužmigo visą naktį, ir net jei būtų užmigusi, ją tuoj pat būtų pažadinęs Kečumo knarkimas.

Tais metais Deniui nepavyko Kečumo įkalbėti per Kalėdas atvažiuoti į Torontą.

– Gal ir pasirodysiu, bet veikiausiai ne, – tepasakė Kečumas, kaip visada nepriklausomas.

Netrukus atėjo tas metų laikas, kurio Denielis Bačiagalupas jau bijodavo, – buvo likusios tik kelios dienos iki du tūkstančiai pirmųjų metų Kalėdų ir pirmųjų Denio tėčio nužudymo metinių, – ir rašytojas vienas vakarieniavo „Vilko bučinyje“. Denio mintys kažkur klajojo, kai Patrisas – kaip visada lipšnus ir gracingas – priėjo prie jo staliuko.

– Ten kažkas nori tave pamatyti, Denieli, – kažkaip labai jau rimtai pasakė Patrisas. – Bet kažkodėl prie virtuvės durų.

– Pamatyti mane? Virtuvėje? – nustebo Denis.

– Aukšto ūgio, iš pažiūros stipraus sudėjimo, – reikšmingai tarė Patrisas, lyg nujausdamas ką bloga. – Neatrodo, kad daug skaitytų. Turbūt nebus iš tų, kaip tu sakai, garbintojų.

– Bet kodėl prie virtuvės durų? – nesuprato Denis.

– Ji sako, jog nesijaučia pakankamai gerai apsirengusi, kad eitų pro paradines duris, – pasakė rašytojui Patrisas.

– Ji? – vėl nustebo Denis. Kaip jis tikėjosi, kad ten Dangaus Ponia!

– Turėjau gerai įsižiūrėti, kad suprasčiau, – gūžtelėjo pečiais Patrisas. – Bet ten tikrai moteris.

Krauns skersgatvyje, už restorano, vienaakis Pedras pastebėjo aukštą moterį; jis maloniai palydėjo ją prie užpakalinių virtuvės durų. Buvęs Ramzis Farnamas Šešiaskardinei Pamei dar pasakė:

– Net jei nėra valgiaraštyje, tokiu metų laiku jie dažnai turi cassoulet – patarčiau paragauti.

– Man labdaros nereik, – tarė Šešiaskardinė. – Ieškau tokio bičo, Denio, – jis garsus rašytojas.

– Denis virtuvėje nedirba – ten dirbo jo tėtis, – pasakė jai vienaakis Pedras.

– Žinau – tiesiog mėgstu įeit pro užpakalines duris, – tarė Pamė. – Labai jau čia, kaip matau, prašmatnu.

Buvęs Ramzis Farnamas akimirką žvelgė tarytum niekinamai; turbūt staiga prisiminė ankstesnį gyvenimą.

– Ne taip jau prašmatnu, – paprieštaravo. Ramzis, negana to, kad gal buvo snobas iš prigimties, vis dar piktinosi mėgstamo restorano pavadinimo pakeitimu; vienaakiui Pedrui „Vilko bučinys“ visada bus pornografinis filmas, nors niekas tokio nebuvo matęs.

Skersgatvyje buvo ir daugiau benamių; Šešiaskardinė juos matė, bet jie prie jos nesiartino. Teisybės dėlei gal reikėjo sakyti, kad vienaakis Pedras tik pusiau benamis. Kiti skersgatvyje slankiojantys tipai Pamės privengė. Šešiaskardinė, nors ir vilkinti prastokais šiaurietiškais drabužiais, neatrodė kaip benamė.

Net vienaakis Pedras įžvelgė skirtumą. Jis pabeldė į užpakalines „Vilko bučinio“ virtuvės duris, ir Džoisė – viena iš šefo padėjėjų – jas atidarė. Džoisei dar nespėjus su juo pasisveikinti, Pedras įstūmė Šešiaskardinę į virtuvę.

– Ji ieško Denio, – pasakė vienaakis Pedras. – Nesijaudink – ji ne viena iš mūsų.

– Pažįstu Denį, ir jis pažįsta mane, – greitai patikino Džoisę Šešiaskardinė. – Aš ne kokia įsimylėjus garbintoja ar panašiai...

(Pamei tada buvo aštuoniasdešimt ketveri. Vargu ar Džoisė ją galėjo palaikyti įsimylėjusia garbintoja – kad ir rašytojo.)

Kristina nubėgo pašaukti Patriso, o Džoisė su Silvestru pakvietė Šešiaskardinę užeiti. Kai Patrisas į virtuvę atvedė Denį, Silvestras jau buvo įkalbėjęs Pamę paragauti foie gras pašteto ir marinuotos anties šlaunelės su taure šampano. Deniui, kai pamatė Pamę, širdis nusmuko į kulnus; Šešiaskardinė Pamė – ne Dangaus Ponia; Denis iškart suprato, kad kažkas negerai.

– Kečumas su tavimi? – paklausė rašytojas, bet jis žinojo, kad Kečumas būtų įėjęs pro paradines duris, kad ir kokiais drabužiais vilkėdamas.

– Nepradėk klausinėt, Deni... ne čia ir ne dabar, kol nepavalgiau ir neišgėriau, – tarė Šešiaskardinė. – Velniai griebtų, visą dieną važiavau sunkvežimiu su tuo bezdančiu šunim – sustojom tik pasisiot ir įsipilt degalų. Kečumas sakė, kad turėčiau užsisakyt avienos muštinių.

Jų Šešiaskardinė ir užsisakė. Jie valgė prie įprasto Denio staliuko šalia lango. Pamė muštinius ėmė pirštais, servetėlę užsikišusi už prasegtos Kečumo vilnonės flanelės marškinių apykaklės; pavalgiusi rankas nusitrynė į džinsus. Ji išgėrė porą bokalų pilstomo „Steam Whistle“ ir butelį raudonojo vyno; vietoj deserto užsisakė sūrių rinkinį.

Kečumas jai buvo labai smulkiai nurodęs, kaip rasti Denio namą, ir įspėjęs, kad jeigu ji atvažiuos vakarienės laiku, Denis tikriausiai bus „Vilko bučinyje“. Medkirtys Šešiaskardinei pasakė ir kaip rasti tą restoraną. Bet kai ji žvilgtelėjo į vidų, – Šešiaskardinė buvo tokia aukšta, kad galėjo pažvelgti virš matinės į Jango gatvę išeinančio „Vilko bučinio“ lango dalies, – kai kurie išsipustę Rosdeilio ponai, restorano klientai, ją turbūt išgąsdino ir ji nesiryžo įeiti. Todėl pasuko už kampo, ieškodama užpakalinių durų. (Tie Rosdeilio ponai kartais atrodo baisiai išpuikę.)

– Drąsiaus čiužinuką padėjau virtuvėj – jis įpratęs miegoti virtuvėse, – tarė Pamė. – Kečumas man sakė, kad galiu įeit, nes tu niekad nerakini namų. Gražus namas. Savo daiktus pasidėjau miegamajam toliausiai nuo tavo, – ten, kur sukabintos tos gražios moters nuotraukos. Jeigu, kaip visada, sapnuosiu košmarą, tavęs gal neprižadinsiu.

– Drąsius čia? – dar paklausė Denis.

– Kečumas sakė, kad tau reikia šuns, bet nė vieno saviškio aš tau neduosiu. Drąsius nelabai sutaria su kitais šunimis – mano šunys jo nepasiilgs.

– Sukorei tokį kelią, kad atvežtum man Drąsių? – paklausė Denis. (Be abejo, rašytojas suprato, kad Šešiaskardinė apsilankė ne tik todėl, kad reikėjo atvežti tą meškų medžiotoją.)

– Kečumas sakė, kad turiu susitikt su tavim akis į akį. Jokių skambučių, laiškų ar faksų – jokio tokio bailių išsisukinėjimo, – tarė Šešiaskardinė. – Kečumas turbūt tikrai taip norėjo, nes viską surašė. Be to, yra ir šiaip visokio šlamšto, kurį norėjo atiduot tau... viskas buvo sunkvežimy.

– Atvarei Kečumo sunkvežimį? – paklausė Denis.

– Sunkvežimis ne tau – juo grįšiu atgal, – atsakė Pamė. – Mieste nenorėtum juo važinėt, Deni, – ir apskritai nenorėtum, jis tebedvokia, lyg ten būtų pridergus meška.

– Kur Kečumas? Kas atsitiko?

– Mums reikėtų pavedžiot šunį, ar ką, – pasiūlė Šešiaskardinė.

– Kokioje nuošalesnėje vietoje, ar tai turi omeny? – paklausė Denis.

– Dieve mano, Deni, čia yra žmonių, kuriems jau prilipo nosys! – atsakė Šešiaskardinė.

„Vilko bučinys“ tą vakarą buvo sausakimšas; nuo tada, kai Patrisas nusprendė pakeisti pavadinimą, viską atnaujinti ir supaprastinti, restoranas daugumą vakarų būdavo sausakimšas. Kartais Deniui atrodydavo, kad staliukai pernelyg arti vienas prie kito. Kai rašytojas su Šešiaskardine jau ėjo durų link, Pamė tarytum norėjo pailsinti skaudamą klubą, bet Denis netrukus suprato, kad ji tyčia atsirėmė į gretimą staliuką, prie kurio sėdinti pora spoksojo į juos per visą vakarienę. Denis, kaip garsenybė, prie tokio spoksojimo buvo pripratęs, beveik nebekreipdavo į tai dėmesio, bet Pamė dėl to (matyt) supyko. Ji apvertė tos poros vyno ir vandens taures; lyg stengdamasi išlaikyti pusiausvyrą, dilbiu žiebė prie nusiaubto staliuko sėdinčiam vyriškiui į veidą. O nustebusiai moteriai Šešiaskardinė pasakė:

– Čia todėl, kad jis į mane stebeilijo – lyg mano speniai persišviestų per marškinius.

Ir padavėja, ir jos padėjėjas pripuolė tvarkyti nukentėjusio staliuko, o grakščiai priėjęs Patrisas prie durų apkabino Denį.

– Dar vienas įsimintinas vakaras – pats įsimintiniausias, Denieli! – pašnibždėjo Patrisas Deniui į ausį.

– Tokioms kaip aš geriau įeit pro užpakalines duris, – nusižeminusi pasakė „Vilko bučinio“ savininkui ir metrdoteliui Šešiaskardinė.

Jango gatvėje, kai juodu prie sankryžos laukė, kada užsidegs žalia šviesa, Denis Šešiaskardinės paprašė:

– Tiesiog pasakyk, dėl Dievo meilės! Papasakok viską. Su visomis smulkmenomis.

– Pažiūrėkim, kaip laikosi Drąsius, Deni, – tarė Šešiaskardinė. – Dar noriu mintyse pasikartoti, ką turiu tau pasakyti. Kaip ir pats turbūt įsivaizduoji, Kečumas man paliko velniažin kiek nurodymų.

Kaip paaiškėjo, Kečumas kelis į voką sudėtus „nurodymų“ lapus paliko savo sunkvežimio daiktadėžėje. Jos tyčia neuždarė, kad Pamė iškart pamatytų voką, pakištą po pistoletu. („Geresnio prespapjė tada neturėjo po ranka“, – pasakė Pamė.)

Dabar Denis pamatė Kečumo sunkvežimį, stovintį prie jo namo Kliuni alėjoje, tarsi senasis rąstų plukdytojas būtų apsigalvojęs ir vis dėlto atvažiavęs švęsti Kalėdų. Drąsius suurzgė, lyg gindamas savo čiužinuką, – ne itin mandagus pasisveikinimas. Pamė ant šuns čiužinuko jau buvo padėjusi Kečumo Brauningo peilio įmautę; turbūt vietoj čiulptuko, pagalvojo rašytojas. Patį kone pusmetrio ilgumo Brauningo peilį jis pastebėjo ant spintelės ir greit nusuko akis nuo didžiulių ašmenų. Šuo buvo prismardinęs visą virtuvę – gal netgi visą pirmą namo aukštą.

– Dievuliau, kas čia Drąsiaus akiai? – paklausė Denis Pamės.

– Nėra voko. Vėliau papasakosiu. Stenkis labai nežiūrėt, kad dėl to nesijaustų nepatogiai, – atsakė Šešiaskardinė.

Denis matė, kad sporto salėje ji padėjusi Kečumo mėgstamiausią grandininį pjūklą.

– Kam man tas pjūklas? – nustebo rašytojas.

– Kečumas sakė, kad tau reikėtų jį turėt, – tarė Šešiaskardinė. Paskui, gal norėdama pakeisti pokalbio temą, pridūrė: – Man atrodo, kad Drąsiui reik nusišikt.

Jie pavedžiojo Drąsių netoli esančiame parkelyje. Aplinkiniuose namuose žibsėjo kalėdinės lemputės. Parvedę šunį atgal į virtuvę, Denis su Šešiaskardine susėdo prie stalo; meškų medžiotojas stebėjo juos, lyg ir tyčia įsitaisęs tolėliau. Pamė į taurelę įsipylė viskio.

– Matau, kad jau žinai, ką tau pasakysiu, Deni, – nežinai tik kaip, – prabilo Pamė. – Kaip suprantu, visa ta istorija prasidėjo nuo tavo mamos – todėl, kad Kečumas, užuot mokęsis skaityt, dulkino tavo mamą, ar ne? – tarė Šešiaskardinė. – Taigi, šiaip ar taip, čia jau pabaiga.

Vėliau, kai juodu iškrovė sunkvežimį, Denis jautėsi dėkingas, kad Šešiaskardinė iškart nepuolė jam pasakoti tos istorijos. Ji luktelėjo, kol jis bus pasirengęs tai išgirsti, ir Denis, laukdamas, kada sužinos, kas nutiko Kečumui, jau įsivaizdavo kai kurias smulkmenas – kaip visi rašytojai.

Denis žinojo, kad Kečumas norės paskutinį kartą pamatyti, kaip šoka briedžiai, ir kad tą kartą senasis medkirtys nekvies Šešiaskardinės važiuoti drauge. Kadangi tą dieną snigo, o paskui nustojo, – buvo tikimasi, kad naktis bus šalta, temperatūra nukris gerokai žemiau nulio, – Kečumas Šešiaskardinei pasakė, jog supranta, kad su tokiu klubu kaip jos nebūtų malonu stovyklauti virėjo namo vietoje, bet gal ji norėtų kitą rytą ten su juo papusryčiauti.

„Lyg ir šaltoka ten pusryčiauti, ar ne?“ – tada dar paklausė jo Pamė.

Šiaip ar taip, jau buvo antra gruodžio pusė, artėjo ilgiausia metų naktis. Tvisted Riveris retai kada užšaldavo anksčiau negu sausio mėnesį, bet ką Kečumas sau manė? Vis dėlto (kaip Pamė paaiškino Deniui) juodu jau buvo drauge pusryčiavę virėjo namo vietoje. Kečumui visada patikdavo susikurti laužą. Jis šiek tiek anglių pastumdavo į šalį ir išvirdavo kavos taip, kaip labiausiai mėgo, – į prikaistuvį pridėdavo maltos kavos, kiaušinių lukštų ir pripildavo vandens, kurio gaudavo ištirpdęs sniego. Dar iškepdavo – ant grotelių – porą elnienos kepsnių ir ant lengvos laužo ugnies išvirdavo tris ar keturis kiaušinius, be lukštų. Taigi Šešiaskardinė pasakė, jog atvažiuos ten su juo papusryčiauti.

Bet iš tikrųjų Kečumas buvo sumanęs ką kita, ir Pamė tai žinojo. Šešiaskardinė žvilgtelėjo į Kečumo pikapą; ten nebuvo nei palapinės, nei miegmaišio. Jei senasis rąstų plukdytojas iš tikrųjų rengėsi stovyklauti, tai gal norėjo mirtinai sušalti – arba ketino miegoti sunkvežimio kabinoje, įjungęs variklį. Be to, Drąsių Kečumas paliko pas Pamę. „Šaltis, regis, kenkia ir Drąsiaus klubui“, – paaiškino.

– Pirmąkart tai girdėjau, – pasakė Šešiaskardinė Deniui.

Kitą rytą nuvažiavusi į virėjo namo vietą, Šešiaskardinė iškart suprato, kad Kečumas nesirengė pusryčiauti. Nevirė kavos, nieko nekepė. Nebuvo susikūręs laužo. Ji pamatė Kečumą sėdintį, nugara atsirėmusį į sugriuvusį plytinį virėjo namo kaminą, tarsi medkirtys būtų įsivaizdavęs, kad iki pamatų sudegęs virėjo namas tebestovi – šiltas ir jaukus.

Drąsius puolė prie šeimininko, bet sustojo nepribėgęs tos vietos, kur sėdėjo Kečumas, ant apsnigtos žemės; Pamė matė, kaip šuo, pastatęs gūbrį, staiga tarsi sustingusiomis kojomis apėjo aplink senąjį medkirtį. „Kečumai!“ – sušuko Šešiaskardinė, bet medkirtys neatsiliepė; tik Drąsius, pasukęs galvą, pažvelgė į ją.

– Ilgai negalėjau prieit prie jo, – pasakojo Šešiaskardinė Deniui. – Mačiau, kad jo nebėr.

Kadangi praėjusią dieną snigo, o prieš vakarą nustojo, Pamė nesunkiai suprato, kaip jis tai padarė. Ant neseniai iškritusio sniego buvo matyti kraujo pėdsakas. Šešiaskardinė palei tą pėdsaką nuėjo į pakalnę, prie upės; ten, ant kranto, styrojo keli dideli kelmai, ir ji pamatė, kad nuo vieno Kečumas nuvalęs sniegą. Šiltas kraujas buvo įsigėręs į kelmą, o Kečumo kirvis įkirstas taip giliai, kad Pamė negalėjo jo ištraukti. Kairės plaštakos nerado; Kečumas ją, matyt, įmetė į upę.

Denis, matęs tą įlankos vietą, kur Kečumas šūviu suskaldė obuolių sulčių stiklainį su virėjo pelenais, puikiai įsivaizdavo, kur Kečumas nusviedė savo kairę plaštaką. Bet kopti į kalvą – grįžti ten, kur seniau stovėjo virėjo namas, – senajam medkirčiui tikriausiai buvo sunku; ant sniego matydama ryškų pėdsaką, Pamė suprato, kad Kečumas baisiai kraujavo.

– Kartą, kai Filipso upeliu dar buvo plukdomi kietmedžiai, – pasakojo Pamė Deniui, – mačiau, kaip Kečumas pasivogė malkų. Supranti, jis tiesiog traukė iš krūvos plonesnius rąstigalius – tie keturių pėdų rąstigaliai nebuvo labai vertingi. Bet mačiau, kaip Kečumas greičiau negu per pusvalandį beveik du kubinius metrus rąstigalių pavertė prakurais! Tada jau nieks nebegalėjo jų atpažint, net jei būtų vėliau pamatę malkas jo sunkvežimy. Kečumas, suėmęs kirvio kotą – viena ranka, supranti, kaip kapoklę – skėlė tuos rąstigalius išilgai, paskui dar kartą, ir dar, kol pasidarė tokie ploni, kad galėjo perkirst perpus, paverst dviejų pėdų prakurais! Nemačiau, kad bent kartą kaip reikiant užsimotų. Jis buvo toks stiprus, Deni, ir taip tiksliai kapojo – tiesiog čiaukšėjo tuo kirviu viena ranka, kaip kokiu sumautu plaktuku! Tie Pariso medžio apdorojimo įmonės vėplos nesuvokė, kodėl dingsta jų rąstigaliai! Kečumas sakė, kad tie žiopliai per daug užsiėmę, Meine gamina toboganus, – ten beveik visą kietmedį ir išveždavo. Tie Pariso šikniai taip ir nepamatė, kur iškeliauja jų mediena.

Taip, Kečumas galėjo keturių pėdų kietmedžio rąstigalį perskelti viena ranka; Denis ir pats buvo matęs, kaip jis darbuojasi kirviu – ir kaip kirviu, ir kaip kapokle. Ir dabar, nusikirtęs plaštaką, Kečumas dar pajėgė užkopti ant kalvos, kur ir atsisėdo, atsirėmęs nugara į sugriuvusio virėjo namo kamino apačią. Šalia jo stovėjo viskio butelis; Šešiaskardinė Deniui sakė, kad Kečumas buvo beveik visą ir išgėręs.

– Ar ten buvo dar kas nors? – paklausė Denis. – Na, ant žemės, šalia jo.

– Aha – nemažas aspirino buteliukas, – pasakė rašytojui Pamė. – Jame dar likę daug tablečių, – pridūrė. – Šiaip Kečumas vaistų nuo skausmo nemėgo, bet dabar kelias tabletes turbūt nurijo, kad ne taip skaudėtų, – ir užgėrė viskiu.

Denis jau žinojo, kad aspirino Kečumas išgėrė ne tam, „kad ne taip skaudėtų“; rašytojas, puikiai pažinojęs Kečumą, manė, kad jis, ko gero, mėgavosi skausmu. Ir viskį gėrė ne malšindamas skausmą. Denis žinojo, kad ir aspirino, ir viskio Kečumui reikėjo, kad nenustotų kraujuoti; senasis medkirtys niekada nemėgo žmonių, kurie, užuot padarę savo darbą, susimauna. (Tik Kečumas galėjo nužudyti Kečumą, ar ne?)

– Kečumas negalėjo sau atleisti, kad neapsaugojo Virėjuko, – pasakė rašytojui Šešiaskardinė. – Ir anksčiau, kai tavo berniukas žuvo, Deni, Kečumas jautė, kad negali apsaugoti tavęs. Jis tik ėjo iš proto dėl tavo rašymo.

– Kaip ir aš pats, – pasakė Šešiaskardinei rašytojas. – Kaip ir aš pats.

Šešiaskardinė nepasiliko švęsti Kalėdų. Kai juodu sunešė Kečumo ginklus į Denio miegamąjį antrame aukšte, – Pamė reikalavo, kad visi ginklai būtų sudėti po Denio lova, nes to norėjo Kečumas, – ir kai užbogino dėžes su Rouzės knygomis į trečią aukštą, į Denio darbo kambarį, Šešiaskardinė rašytoją įspėjo, kad keliasi anksti.

– Kaip anksti? – paklausė Denis.

Rytą atsibudęs Denis pamatė, kad nebėra nei Kečumo sunkvežimio, nei Šešiaskardinės Pamės; ji buvo jam išvirusi kavos ir palikusi laišką, parašytą ranka ant kelių sporto salėje laikomo rašomojo popieriaus lapų. Šešiaskardinės braižą Denis prisiminė nuo tų laikų, kai ji rašydavo laiškus už tada dar buvusį neraštingą Kečumą. Bet Denis buvo pamiršęs, kaip taisyklingai Pamė rašo – daug taisyklingiau, negu kalba. Ji nedarė netgi rašybos klaidų. (Denis pagalvojo, kad taip taisyklingai rašyti Pamė gal išmoko, kai kadaise skaitydavo Kečumui.)

Šešiaskardinė, savaime suprantama, surašė nurodymus, kaip prižiūrėti Drąsių, bet šiaip jos laiškas buvo asmeniškesnis, negu Denis tikėjosi. Dartmuto Hičkoko ligoninėje jai bus daroma klubo sąnario keitimo operacija, kaip Kečumas ir patarė. Ji susidraugavo su keliais „Pjuvenų alėjos“, to gražaus priekabų parko prie Dvidešimt šeštojo kelio, gyventojais – per rugsėjo vienuoliktosios išpuolius susipažino su daugeliu kaimynų. Henris, tas senas Vest Damerio pjūklininkas be nykščio ir smiliaus, prižiūrės jos šunis, kol ji bus operuojama. (Henris pasisiūlė prižiūrėti šunis ir dabar, kol ji Kečumo sunkvežimiu suvažinės į Torontą ir atgal.)

Šešiaskardinė rašė, jog senokai susidraugavo ir su keletu Berline esančios Androskogino slėnio ligoninės, kur naktimis tebedirba valytoja, darbuotojų; ji tiems savo draugams paskambino ir kai virėjo namo vietoje rado Kečumo lavoną. Šešiaskardinė norėjo, kad Denis žinotų, jog ji beveik visą rytą sėdėjo su Kečumu, laikydama jį už tos vienos likusios rankos, dešinės, – „vienintelės, kuria jis liesdavo mane“, rašė Šešiaskardinė.

Pamė Deniui priminė, kad knygose, kurios kitados priklausė jo motinai, jis ras nuotraukų. Šešiaskardinei labai norėjosi sudeginti Rouzės nuotraukas, bet ji vis dėlto suvaldė savo pavydą. Negana to, Pamė rašė, jog dabar mano, kad Kečumas virėją mylėjo netgi labiau, negu kadaise mylėjo Rouzę. Šešiaskardinė galinti su tuo apsiprasti, net ir su visa šita kairės rankos istorija. Be to, rašė ji, Kečumas norėjo, kad motinos nuotraukos atitektų Deniui.

„Žinau, jog tai ne mano reikalas, – dar rašė Deniui Pamė, – bet aš, tavimi dėta, ir rašyčiau, ir miegočiau tame trečio aukšto kambaryje. Ten taip ramu, mano manymu. Tai geriausias tavo namo kambarys. Bet – tik nedėk į kelnes, Deni, – manau, kad tavo gyvenime sklando daug šmėklų. Dirbti kambaryje, kur gyvena šmėkla, tikriausiai yra viena, o miegoti su ja – visai kas kita. Na, nežinau – niekad neturėjau vaikų, nenorėjau turėti. Visada stengiausi apsieiti be to, ko negalėčiau prarasti, – išskyrus Kečumą.“

Denis tuos žodžius – „išskyrus Kečumą“ – užsirašė ant popieriaus lapelio ir lipniąja juostele priklijavo prie vienos iš savo senų rašomųjų mašinėlių, „IBM Selectric II“, kuria dabar rašė tame trečio aukšto kambaryje, kur gyveno Džo šmėkla. Rašytojui patiko tie žodžiai: „išskyrus Kečumą“. Gal jie jam pravers.

Visa tai nutiko prieš trejus metus ir dar nesibaigė. Vienintelė priežastis, dėl kurios Denis neišmetė tos atgyvenos – fakso aparato, tebestovinčio jo namo virtuvėje, – buvo ta, kad Šešiaskardinė jam kartais faksu atsiųsdavo kokį laišką, arba jis parašydavo jai. Pamei jau turėjo būti aštuoniasdešimt aštuoneri ar devyneri, – tiek pat būtų buvę ir Kečumui, jeigu jis nebūtų miręs, – ir jos faksai jau būdavo be to literatūrinio polėkio, kurį Denis kadaise įžvelgė jos laiškuose.

Sendama Šešiaskardinė ėmė rašyti trumpiau ir atžariau. Kai ji ką nors perskaitydavo ar pamatydavo per televizijos žinias, – ir jeigu jai atrodydavo, kad tai jau peržengia visas sumautas žmonių kvailybės ribas, – ji siųsdavo faksą Deniui. Pamė nedvejodama išdėstydavo, ką Kečumas būtų pasakęs apie šį ar tą, ir Denis jai tuoj pat atsakydavo: parašydavo savo versiją, kaip – paprastai ir aiškiai – į tai būtų reagavęs Kečumas.

Ir Deniui, ir Šešiaskardinei rūpėjo ne tik tai, ką Kečumas būtų galėjęs pasakyti apie karą Irake ar apie tą nesibaigiančią painiavą Viduriniuose Rytuose. Jiems nebuvo svarbu, apie ką. Ir Denis, ir Šešiaskardinė tiesiog norėjo išgirsti senojo medkirčio balsą.

Šitaip mes stengiamės išlaikyti savo didvyrius gyvus; todėl juos vis prisimename.

Vasario vidurio pūga per Huronų ežerą atšvilpė iš Kanados vakarų, bet kai pasiekė Karaliaus Jurgio įlankos salas, vėjas pasikeitė, todėl čia snigo ir snigo; dabar jau pūtė pietys, nuo Pari Saundo į Šavanagų įlanką. Iš savo „rašymo būdelės“ Denis nebematė, kur baigiasi įlanka ir prasideda ežero krantas. Kadangi per pūgą visur buvo vien tik balta, eglės, kurios, kaip Denis žinojo, augo ant kranto, atrodė tarsi miražas, ore sklendžiantis miškas, – arba galėjai pamanyti, kad tie medžiai auga ant užšalusios įlankos ledo. Vėjas spiralėmis besisukantį sniegą kėlė į padanges; tie balti verpetai skriejo lyg mažyčiai tornado piltuvėliai. Denis žinojo, kad kartais, kai vėjas pučia į šiaurę, per visą Šavanagų įlanką, kyla ir tikri tornadai – panašūs į tuos, kurie matomi Amerikos Vidurio Vakaruose ar Kanados prerijose. (Endis Grantas rašytoją buvo įspėjęs, kad būtų atsargus.)

Nenuilstančioji paskambino Deniui mobiliuoju telefonu. Ji šiandien nenorinti būti salos valytoja; nereikėtų važinėtis propelerine valtimi, kai toks prastas matomumas. Per panašią pūgą, prieš keletą metų, pasakė Deniui Nenuilstančioji, kažkoks pusprotis iš Ohajo propelerine valtimi užlėkė ant O’Konoro uolų – šiek tiek į šiaurės vakarus nuo Mėnesienos įlankos. (Denis kaip tik į tą pusę ir keliaudavo, kai turėdavo pasiimti Nenuilstančiąją iš Šavanagų indėnų rezervacijos.)

– Ir kas jam nutiko – tam puspročiui iš Ohajo? – paklausė Denis.

– Tą vargšą mulkį rado negyvą – sušalusį į ragą, – pasakė Nenuilstančioji.

– Atvažiuosiu tavęs pasiimti rytoj arba poryt – kai nurims pūga, – tarė Denis. – Aš tau paskambinsiu, arba tu man.

– Pabučiuokite Drąsių už mane.

– Aš jo per daug nebučiuoju. Kažkaip nesinori...

– Na, turėtumėte bučiuoti dažniau, – patarė Deniui ta pirmosios tautos moteris. – Man atrodo, Drąsius su jumis maloniau elgtųsi, jeigu jį nuolat bučiuotumėte.

Drąsius „rašymo būdelėje“ visą rytą lyg apsėstas gadino orą – jo bezdėjimas buvo beveik toks pat nesuvaldomas kaip pūga, kurią Denis matė pro langą. Tą rytą rašytojui tikrai nesinorėjo artimiau bendrauti su savo šunimi. „Dieve mano, Drąsiau!“ – kelis kartus šūktelėjo Denis tą dvokų rytą, tačiau tokiu oru negalėjo vargšo Volkerio mėlynkailio išvaryti į lauką. Be to, nors šunį ir kankino nepaliaujamas meteorizmas, rašyti Deniui sekėsi visai neblogai; jis jau tikrai artėjo prie pirmo skyriaus pradžios.

Jau turėjo kelis visiškai užbaigtus sakinius – tokius, kokie bus; netgi jų skyrybos neketino keisti. Du tokius sakinius sugalvojęs iškart, vieną po kito, rašytojas kaip reikiant įsijautė. Užsirašė tuos du sakinius ant rašomojo popieriaus lapo ir smeigtuku prismeigė prie šiurkščių pušinių lentų sienos. Vis žiūrėjo į tuos sakinius ir skaitė juos iš naujo.

„O upė tai keliavo ir keliavo, kaip keliauja visos upės. Jaunojo kanadiečio lavonas, po rąstais, keliavo kartu su upe, vartaliojančia jį šen ir ten – šen ir ten.“

Denis mėgo tokius pakartojimus. Jis žinojo, kad šitie sakiniai bus pirmame skyriuje, bet tokia pastraipa tiko skyriaus pabaigai – skambėjo tikrai ne kaip pradžia. Rašytojas apibraukė žodžius „po rąstais“; jo manymu, tai galėjo būti neblogas skyriaus pavadinimas. Tačiau beveik visas dėmesys pirmame skyriuje buvo sutelktas į virėją, o ne į berniuką, kuris įsmuko po rąstais.

„Vos tik kas nors virėjui girdint ištardavo žodį „praeitis“ arba „ateitis“, jis tuoj suraukdavo antakius“, – rašė Denielis Bačiagalupas. Jau turėjo ir kelis kitus, pavienius, sakinius apie tą jauną virėją; jie buvo tarsi riboženkliai ar kelrodžiai, padedantys rašytojui apmesti pirmo skyriaus siužetą. Vienas iš tų sakinių skambėjo taip: „Virėjo manymu, Tvisted Riveris buvo per menkai vingiuotas, kad būtų taip vadinamas.“ Žinoma, bus ir daugiau visko apie tą virėją. „Virėjas matė, kad plukdytojas, kuriam lūžo riešas, išlipo į krantą, sveikąja ranka nešdamasis savo kartį“, – rašė Denis.

Virėjas bus vienas iš svarbiausių pirmo skyriaus veikėjų, kurio požiūriu viskas pasakojama, – galvojo rašytojas, – kaip ir dvylikametis virėjo sūnus. „Virėjas puikiai suprato, kad po rąstais atsidūrė ne kas kitas, o jaunasis kanadietis“, – rašė Denielis Bačiagalupas. O vieną sakinį apie virėją rašytojas kol kas paliko neužbaigtą: „Virėjas atrodė taip, lyg stengtųsi nepasiduoti blogai nuojautai, tarsi jį nuolat būtų kankinusios mintys apie netikėtas nelaimes...“ Na, šito sakinio Denis dabar nenorėjo užbaigti, bet žinojo, kad turės tai padaryti kurią nors kitą dieną. Kol kas jam pakako to, kad mašinėle surašė visas šias mintis apie virėją ant vieno popieriaus lapo ir prismeigė prie savo „rašymo būdelės“ sienos.

„Tokiame miestelyje kaip Tvisted Riveris nesikeisdavo tik oras“, – dar buvo parašęs Denis; tai galėjo būti pirmas skyriaus sakinys, bet rašytojas žinojo, kad gali sugalvoti ir geresnį. Šiaip ar taip, šitas sakinys apie orą kur nors tikrai pravers. „Dabar vėl buvo purvo sezonas – tas metų laikas, kai upė patvinsta“, – rašė Denielis Bačiagalupas; atrodė, kad čia jau būtų geresnis pirmas sakinys, bet vis tiek dar ne toks, kokio reikia.

Apie į Kečumą panašų veikėją Denis turėjo užsirašęs tik kelias minčių nuotrupas. Apie jį nebuvo sugalvojęs nė vieno užbaigto sakinio – kol kas dar ne. Na, pavyzdžiui: „Kečumas jiems plukdant rąstus nukentėjo labiau, ne tik susilaužė riešą“; Deniui tie žodžiai patiko, bet jis dar nežinojo, kur jie tiks. Be to, Denis apie Kečumą užsirašė, kad jis buvo „ne pirmą kartą patyręs, kokie klastingi būna plukdomi rąstai“. Rašytojas žinojo, kad šitų žodžių jam tikrai prireiks, tik dar nebuvo apsisprendęs kur, – gal prie dar ne visai užbaigto sakinio apie tai, kad Kečumas gulėjo aukštielninkas „nelyginant į krantą išmestas lokys“. Tačiau ir šitos sakinių nuotrupos galiausiai atsidūrė ant „rašymo būdelės“ sienos, šalia kitų pirmo skyriaus riboženklių.

Kol kas rašytojas į Andželą panašų romano veikėją įsivaizdavo aiškiau negu rąstų plukdytoją, kurio prototipas buvo Kečumas, – nors Denielis Bačiagalupas neabejojo, kad į Kečumą panašus veikėjas bus svarbesnis. (Gal pats svarbiausias, galvojo Denis.)

Kaip tik tą akimirką nuo šuns plūstelėjo dar viena smarvės banga ir vėl suskambo Denio mobilusis telefonas.

– Buenos días, senjore rašytojau, – pasisveikino Lupita.

– Buenos días, Lupita, – atsakė Denis.

Meksikietė namų tvarkytoja jam skambindavo retai. Tas dešimt žiemos savaičių, kai Denis gyvendavo Karaliaus Jurgio įlankos saloje, Lupita prižiūrėdavo jo namus Kliuni alėjoje; ji atplėšdavo ir perskaitydavo jam adresuotus laiškus, išklausydavo į atsakiklį įrašytas žinutes, dirstelėdavo, ar nėra kokio fakso. Kartą per savaitę Lupita surašydavo viską, ką, kaip ji manė, Denis turėjo žinoti, – ko, jos supratimu, nebuvo galima atidėti iki to laiko, kai jis grįš į Torontą. Tą svarbiausių žinučių sąrašą Lupita faksu atsiųsdavo į Puant o Barilio stoties miestelyje esančią Endžio Granto kontorą.

Denis visada palikdavo porą čekių knygučių su tuščiais pasirašytais čekiais, ir Lupita, kol jo nebūdavo, apmokėdavo sąskaitas. Meksikietė namų tvarkytoja neslėpė, kad jai labiausiai patinka skaityti rašytojui atsiųstus laiškus ir nuspręsti, kurie iš jų svarbūs, o kurie – ne. Tai neabejotinai glostė Lupitos savimeilę – ji jausdavosi turinti neribotą valdžią, beveik galinti reguliuoti visą perkamiausių knygų autoriaus namų gyvenimą.

Denis žinojo, kad Lupita nepraleistų progos pasirūpinti ir jo apgailėtinu asmeniniu gyvenimu. Jeigu ji būtų turėjusi dukterų, tikrai būtų Denį su jomis supažindinusi. Lupita turėjo kelias dukterėčias; ji begėdiškai palikdavo jų nuotraukas ant virtuvės spintelės, o paskui (parėjusi namo) skambindavo Deniui ir sakydavo, jog „pametė“ jai labai brangias fotografijas. Gal jis jas kur nors matęs?

– Lupita, tos nuotraukos ant mano virtuvės spintelės – kur jūs jas, be abejo, ir palikote, – sakydavo Denis.

– Ta tamsiaplaukė gražuolė rožine berankove palaidinuke... Jos tokia graži oda, ir ji taip nuostabiai šypsosi... Tiesą sakant, ji – mano miela dukterėčia, pone rašytojau.

– Lupita, iš pažiūros jai dar nėra nė dvidešimties, – pabrėžtinai sakydavo Denis.

– Ne, ji vyresnė... truputį, – tikindavo jį Lupita.

Kartą Lupita Deniui pasakė:

– Tik neveskite kokios rašytojos. Vienas kitą tik liūdintumėte.

– Aš apskritai nieko neketinu vesti – niekada, – tarė Denis.

– Tai gal iškart durkit sau peiliu į širdį. Tuoj susidėsit su prostitutėmis! Žinau, kad kalbatės su šunimi... girdėjau! – pasakė Lupita.

Jei Lupita jau skambina jam į Puant o Barilį, vadinasi, ji dėl kažko susierzinusi, – suprato rašytojas.

– Kas atsitiko, Lupita? – paklausė jis. – Toronte sninga? Čia tai tikra pūga – mudu su Drąsium negalim niekur nė nosies iškišti.

– Nežinau, kaip tam vargšui šuniui, bet jums, manau, patinka taip tupėti ir niekur neiškišti nosies, pone rašytojau, – pasakė Lupita. Buvo aišku, kad prastas oras jai nerūpi; ji skambina ne dėl to.

Kartais Lupitai atrodydavo, kad kažkokie žmonės stebi Denio namą Kliuni alėjoje; retkarčiais tikrai taip būdavo. Drovūs gerbėjai, po kelis tokius kasmet, – gal kuoktelėję skaitytojai, tiesiog turintys viltį pamatyti rašytoją. Arba žiniasklaidos padugnės, besitikintys pamatyti... ką? (Gal dar vieną dvigubą šaudymą?)

Vienas niekingas Kanados žurnalas išspausdino miesto planą su pažymėtomis vietomis, kur gyvena Toronto garsenybės; ten buvo pažymėtas ir Denio namas Kliuni alėjoje. Nedažnai, bet maždaug kartą per mėnesį į duris pasibelsdavo koks autografų medžiotojas; Lupita juos varydavo šalin, tarsi jie būtų elgetos. „Jam mokama, kad rašytų knygas, o ne pasirašinėtų!“ – sakydavo namų tvarkytoja.

Kažkoks pusprotis žurnalistas apie Lupitą parašė: „Nuo visų atsiskyrusio rašytojo sugyventinė, lyg ir iš Lotynų Amerikos kilusi senyva storulė, jį labai saugo.“ Lupitai tai neatrodė juokinga; ir žodis „senyva“, ir „storulė“ ją baisiai papiktino. (O dėl saugojimo, tai nuo tol ji Denį saugojo dar akyliau.)

– Jūsų kažkas ieško, senjore rašytojau, – dabar telefonu pasakė Lupita. – Na, kol kas dar nemanau, kad persekiotoja, bet ji tikrai pasiryžusi jus surasti, patikėkite manim.

– Kaip pasiryžusi? – paklausė Denis.

– Aš jos neįsileidau! – sušuko Lupita. – Ir, žinoma, nesakiau, kur jūs.

– Žinoma, – pakartojo Denis. – O ko ji norėjo?

– Nesakė – labai pasipūtusi. Akys taip ir perveria kiaurai – žudo žvilgsniu, kaip sakoma! Be to, įžūliai užsiminė, kad žino, kur esate. Tikriausiai šitaip norėjo ką nors iš manęs išgauti, bet aš neužkibau, – išdidžiai tarė Lupita.

– Kaip užsiminė? – paklausė Denis.

– Atrodė, kad nenormaliai daug žino, – pasakojo Lupita. – Klausė, ar jūs toje saloje, kur kadaise gyvenote su ta scenariste! Atsakiau: „Kokioje saloje?“ Na, kad būtumėte matęs, kaip ji tada į mane pažiūrėjo!

– Lyg žinodama, kad meluojate?

– Taip! Gal ji kokia ragana!

Bet juk visi Denio Andželo gerbėjai žinojo, kad jis seniau gyveno su Šarlote Terner ir kad juodu vasarodavo Karaliaus Jurgio įlankoje; kažkur netgi buvo parašyta, kad atseit nuo visų atsiskyręs rašytojas kiekvieną žiemą gyvena nuošalioje Huronų ežero saloje. (Na, bent jau žiemą ta sala tikrai „nuošali“.) Bet kuris Denio Andželo knygų skaitytojas pagalvojęs galėjo atspėti, kur jis; tai dar nereiškė, kad rašytojo ieškanti moteris turi raganiškų galių.

– Kaip ta moteris atrodė, Lupita? – pasidomėjo Denis; jam labai norėjosi namų tvarkytojos paklausti, ar ji pastebėjo šluotą. O gal, kai pasirodė ta nenormaliai daug žinanti moteris, aplinkui pasklido dūmų kvapas ar pasigirdo ugnies traškėjimas?

– Atrodė tikrai baisokai! – pareiškė Lupita. – Pečiai platūs – kaip vyro! Tokia gremėzdiška!

– Gremėzdiška, – pakartojo Denis, pats sau primindamas tėtį. (Be abejo, jis buvo virėjo sūnus – iš prigimties linkęs viską kartoti.)

– Ji atrodė taip, tarsi per dienas neišeitų iš sporto salės, – dar paaiškino Lupita. – Tikrai nenorėtumėte su ja prasidėti.

Rašytojas vos nepaklausė, ar ta moteris atrodė kaip kultūristė. Besiklausydamas Lupitos įspūdžių, jis staiga įsivaizdavo Dangaus Ponią: argi Eimė neatrodė taip, tarsi per dienas neišeitų iš sporto salės? Ir jos akys vėrė kiaurai. (Ji tikrai galėjo žudyti žvilgsniu!) Ir argi Eimė nebuvo gremėzdiška? Žodis „pasipūtusi“ lyg ir netiko Dangaus Poniai apibūdinti, bet rašytojas pagalvojo, kad Lupita gal kažką ne taip suprato.

– Ar pastebėjote kokią tatuiruotę? – paklausė Denis.

– Pone rašytojau, dabar vasaris! – sušuko Lupita. – Priverčiau ją stovėti lauke, šaltyje. Ji atrodė kaip Arkties tyrinėtoja!

– Gal matėte, kokios spalvos jos plaukai? – toliau klausinėjo Denis. (Jis prisiminė, kad Eimė rusvaplaukė blondinė; niekada nebuvo jos pamiršęs.)

– Ji vilkėjo kailine striuke – su gobtuvu! – pabrėžtinai pasakė Lupita. – Nemačiau net kokios spalvos jos antakiai!

– Bet ji stambi, – neatstojo Denis. – Ne tik plačiapetė, bet ir aukšta, ar ne?

– Šalia jūsų atrodytų kaip bokštas! – sušuko Lupita. – Tikra milžinė!

Nebuvo prasmės klausti, ar Lupita kur nors netoliese nepastebėjo parašiuto. Denis galvojo, kokį dar klausimą galėtų jai pateikti. Dangaus Ponia iš pradžių atrodė už jį gerokai vyresnė, bet vėliau rašytojas suprato, kad ji gal ne tiek daug vyresnė, kaip jis manė.

– Kiek metų tai moteriai, Lupita? – paklausė Denis. – Kaip manote, ar ji mano amžiaus, ar šiek tiek vyresnė?

– Jaunesnė, – nė kiek neabejodama atsakė Lupita. – Nedaug, bet už jus tikrai jaunesnė.

– O, – tarstelėjo rašytojas; jis žinojo, kad Lupita išgirdo nusivylimo gaidelę. Denį apėmė neviltis, kai pagalvojo, jog ką tik įsivaizdavo, kad Eimė gali vėl tiesiog imti ir nusileisti iš dangaus. Stebuklai dukart nenutinka. Net pati Dangaus Ponia sakė, kad angelas ji būna tik kartais. Tačiau Lupita, apibūdindama paslaptingąją moterį, pavartojo žodį „pasiryžusi“; Dangaus Ponia tikrai atrodė viskam pasiryžusi. (Ir kaip ji patiko mažajam Džo!)

– Na, kad ir kas ji tokia, – telefonu pasakė Denis Lupitai, – šiandien ji čia nepasirodys – tik jau ne per tokią pūgą.

– Kada nors vis tiek pasirodys ten arba grįš čia – aš žinau, – perspėjo Denį Lupita. – Ar jūs tikite, kad būna raganų, pone rašytojau?

– O jūs tikite, kad būna angelų? – paklausė Denis.

– Šita moteris atrodė pernelyg pavojinga, kad būtų angelas, – pasakė jam Lupita.

– Aš būsiu budrus, – tarė Denis. – Pasakysiu Drąsiui, kad ji meška.

– Būtų saugiau sutikti mešką, senjore rašytojau.

Kai tik jie baigė pokalbį, Denis susigriebė galvojąs, kad Lupita, nors ji jam labai patinka, vis dėlto yra sena, prietaringa meksikietė. Ar katalikai tiki raganomis? – galvojo rašytojas. (Denis nežinojo, kuo tiki katalikai ir – juo labiau – Lupita.) Jis suirzo, kad jam sutrukdė rašymą; be to, Lupita nepasakė, kada ji Toronte matė tą milžinę. Gal šį rytą? O gal praėjusią savaitę? Jis ką tik buvo įsijautęs, rezgė pirmo skyriaus siužetą. Beprasmis telefono skambutis jį visiškai išmušė iš vėžių; dabar netgi pūga blaškė dėmesį.

Inukšukas buvo užverstas sniegu. („Tai visada blogas ženklas“, – įsivaizdavo rašytojas sakant Nenuilstančiąją.) Be to, Deniui buvo skaudu žiūrėti į vėjo nulenktą pušaitę. Suluošintas medelis šiandien pernelyg aiškiai priminė jo tėtį. Atrodė, kad ta pušaitė tuoj žus pūgoje – visa apsnigta, susisukusi.

Žvelgdamas į pietryčius, – kur, prie Šavanagų upės žiočių, buvo Pentekosto sala, – Denis matė tik baltą tuštumą. Ten visiškai nieko negalėjai įžiūrėti. Nebuvo jokio ženklo, iš kurio suprastum, kur baigiasi sūkuriuojantis baltas dangus ir prasideda apsnigta įlanka; nebuvo horizonto. Ir pietvakariuose Bernto sala buvo nematoma – pradingusi pūgoje. Rytuose Denis įžvelgė tik aukščiausių ant ežero kranto augančių medžių viršūnes, bet paties kranto neįžiūrėjo. Atrodė, kad ten išvis nėra žemės, kaip ir horizonto. Siauriausioje įlankos vietoje stovėdavo kažkokio poledinės žūklės mėgėjo būdelė; dabar ją gal kažkur nupūtė pūga arba ta būdelė tiesiog tapo nematoma (kaip ir visa kita).

Denis pagalvojo, kad reikėtų iš ežero į didįjį namą atsinešti dar kelis kibirus vandens, kol dar mato ežerą. Be paliovos krintantis sniegas bus paslėpęs anąkart jo prasikirstą eketę; juodu su Drąsium turės būti atsargūs, kad neįlūžtų, užlipę ant plonyčio ją aptraukusio ledo. Šiandien neverta keliauti į miestelį, per daug pavojinga, – Denis galės atsišildyti ką nors iš šaldiklio. Ir malkų šiandien gal neskaldys.

Lauke vėjo nešamas sniegas kapojo Drąsiui plačiai atmerktą akį, be voko; šuo vis braukė letena sau per snukį.

– Tik keturis kibirus, Drąsiau. Tik du kartus suvaikščiosim iki įlankos ir atgal, – pasakė Denis meškų medžiotojui. – Ilgai lauke nebūsim.

Bet kai Denis nešė antrus du kibirus, vėjas staiga visiškai nurimo. Dabar sniegas krito tiesiai žemyn dideliais, minkštais kąsniais. Matomumas buvo ne kiek geresnis, bet būti lauke daug maloniau.

– Kai nėra vėjo, tai ir neskauda, Drąsiau, ar ne? – paklausė Denis Volkerio mėlynkailio.

Šuns nuotaika pastebimai pasitaisė. Denis žiūrėjo, kaip Drąsius vaikosi rudąją voverę, paskui rašytojas iš įlankos atsinešė dar du kibirus vandens (iš viso bus šeši). Dabar didžiajame name vandens jis turėjo daugiau negu pakankamai, kad išlauktų, kol pasibaigs pūga, – kad ir kaip smarkiai snigtų. Be to, argi svarbu, kiek laiko ta pūga truks? Juk vis tiek nėra kelių, kuriuos reikėtų valyti.

Šaldiklyje buvo daug elnienos. Dviejų kepsnių gal bus per daug, bet vieno, ko gero, nepakaktų, – Denis nusprendė atsišildyti du. Jis turėjo daug visokių pipirų ir svogūnų, ir šiek tiek grybų; viską pakepins ir dar pasitaisys žalių daržovių mišrainės. Pasiruošė marinato elnienai: truputį jogurto sumaišė su ką tik išspaustomis citrinos sultimis, kmynais, ciberžolėmis ir maltais raudonaisiais pipirais. (Prisiminė, kad toks marinatas būdavo ruošiamas restorane „Pas Mao“.) Paskui didžiajame name užkūrė malkų krosnį; jei marinuojamą elnieną padės šalia jos, kepsniai iki pietų laiko spės atšilti. Buvo dar tik vidurdienis.

Denis įpylė Drąsiui vandens ir pasitaisė priešpiečius. Pūga jį išlaisvino nuo įprastų popietės darbų; jei pasiseks, Denis gal grįš į „rašymo būdelę“ dar padirbėti. Jis jautė, kad pirmas skyrius jo ten laukia. Dėmesį blaškys tik meškų medžiotojo smarvė.

– „Po rąstais“, – pasakė rašytojas Drąsiui, išmėgindamas tuos žodžius kaip skyriaus pavadinimą. Neblogas pavadinimas pirmam skyriui, galvojo Denis. – Eime, Drąsiau, – pašaukė šunį, bet jiems dar nespėjus išeiti iš didžiojo namo, vėl suskambo Denio telefonas – jau trečią kartą tą dieną. Daugumą dienų, kai rašytojas žiemą gyvendavo Šarlotės saloje, telefonas nesuskambėdavo nė karto.

– Čia ta meška, Drąsiau! – pasakė Denis šuniui. – Lažinamės, kad ateina ta didelė meška? – Tačiau skambino Endis Grantas.

– Pamaniau, reikia patikrinti, kaip tau sekasi, – tarė statybininkas. – Kaip judu su Drąsium ten laikotės per tokią pūgą?

– Laikomės kuo puikiausiai – tiesą sakant, mums čia labai jauku, – pasakė jam Denis. – Atsišildau šiek tiek mudviejų sumedžiotos elnienos.

– Neketini atlėkti apsipirkti? – paklausė Endis.

– Išvis niekur neketinu nei eiti, nei važiuoti, – atsakė Denis.

– Tai gerai, – tarė Endis. – Ten, aplink tave, jau baltoji tamsa^25, ar ne?

– Visiška, – pasakė Denis. – Nematau nei Bernto salos, nei kranto.

– Net nuo užpakalinės prieplaukos? – paklausė Endis.

– Nežinau, – atsakė Denis. – Mudu su Drąsium šiandien tinginiaujam. Nebuvom nuėję prie užpakalinės prieplaukos.

Endis kurį laiką tylėjo – taip ilgai, kad Denis net žvilgtelėjo į telefono ekranėlį, ar nenutrūko ryšys.

– Judviem su Drąsium gal būtų įdomu pasidairyti nuo užpakalinės prieplaukos, Deni, – galiausiai pasakė Endis Grantas rašytojui. – Tavimi dėtas, aš palaukčiau dešimt ar penkiolika minučių, o paskui nueičiau pažiūrėti.

– Ko turėčiau dairytis, Endi? – paklausė rašytojas.

– Viešnios, – atsakė statybininkas. – Tavęs ieško, Deni, ir ji atrodo tikrai pasiryžusi surasti.

– Tikrai pasiryžusi, – pakartojo Denis.

Ji pasirodė Puant o Barilio medicinos pagalbos punkte ir paklausė kelio į Ternerių salą. Slaugytoja ją nusiuntė pas Endį. Visi miestelyje žinojo, kaip Endis Grantas saugo garsiojo rašytojo privatumą.

Ta stambi, iš pažiūros stipri moteris neturėjo nei propelerinės valties, nei sniego motociklo. Neturėjo net slidžių, tik jų lazdas. Ir didžiulę kuprinę, prie kurios kabaliavo dirželiu pririšti sniegbačiai. Jeigu ji atvažiavo automobiliu, tai tikriausiai išsinuomotu, ir jau buvo jo atsikračiusi. Gal ta moteris nakvojo „Lario smuklėje“ arba kuriame nors motelyje prie Pari Saundo. Tikrai negalėjo tą rytą, per tokią pūgą, atvažiuoti į Puant o Barilio stotį iš Toronto. Sniegas buvo užklojęs visą Karaliaus Jurgio įlanką, nuo Manitulino salos iki Hani Harboro, ir – anot Endžio – buvo pranešama, kad snigs dar visą naktį.

– Ji sakė, kad tave pažįsta, – pasakojo rašytojui Endis. – Bet jeigu ji vis dėlto kokia iš proto besikraustanti garbintoja ar kuoktelėjusi autografų medžiotoja, tai žinok, kad toje jos kuprinėje tikrai galėtų tilpti visos aštuonios tavo knygos – ir storais viršeliais, ir plonais. Kita vertus, toje kuprinėje tilptų ir šautuvas.

– Kaip ji mane pažįsta – kada ir kur pažinojo? – paklausė Denis.

– Ji tik pasakė, kad „seniai“. Tikiuosi, nelauki kokios įsiutusios buvusios draugės, Deni?

– Aš nieko nelaukiu, Endi.

– Iš pažiūros ji stipri moteris, Deni, – dar pasakė statybininkas.

– Ar labai stambi? – paklausė Denielis Bačiagalupas.

– Galima sakyti, kad tikra milžinė, – tarė Endis. – Rankos kaip kultuvės, batai didesni negu mano. Mudu dviese tilptume į jos striukę... ir dar gal liktų vietos Drąsiui.

– Turbūt atrodo kaip Arkties tyrinėtoja, – spėjo rašytojas.

– Na, jos drabužiai tai tikrai tinkami tokiam orui, – tarė Endis. – Storos neperšlampamos kelnės, sniego motociklininko pirštinės – ir kailinė striukė su geru, dideliu gobtuvu.

– Turbūt nematei, kokios spalvos jos plaukai? – paklausė rašytojas.

– Neee – iš po tokio gobtuvo išvis nieko nematyti. Gerai neįžiūrėjau net kokios spalvos jos akys, – atsakė Endis.

– Kaip manai, kiek jai galėtų būti metų? – paklausė Denis. – Maždaug mano amžiaus... ar šiek tiek vyresnė?

– Neee, – tarė statybininkas. – Ji gerokai jaunesnė už tave, Deni. Bent jau kiek aš mačiau. Ir atrodo, kad labai geros formos.

– Jeigu šitaip apsitūlojusi, iš kur žinai, kad geros formos? – paklausė rašytojas.

– Ji užėjo į mano kontorą – pažiūrėti į įlankos žemėlapį, – pasakė Deniui statybininkas. – Kol ieškojo Ternerių salos, kilstelėjau jos kuprinę – tik kilstelėjau nuo grindų ir vėl padėjau. Ta kuprinė sveria daugiau negu trisdešimt kilogramų, Deni; maždaug tiek, kiek Drąsius, o ta moteris išėjo nešdamasi ją kaip plunksnelę.

– Iš tavo pasakojimo ta moteris atrodo panaši į vieną mano seną pažįstamą, – tarė Denis, – netinka tik jos amžius. Jeigu ji būtų ta moteris, kurią prisimenu, negalėtų būti gerokai jaunesnė už mane, kaip tu sakai.

– Gal aš klystu, – suabejojo Endis. – Žmonės sensta nevienodai, Deni. Kai kurie tarytum nesikeičia; o kitų, jei praėjo nemažai laiko, išvis nebegali pažinti.

– O, laiko praėjo nemažai... jeigu ji yra ta, apie kurią galvoju, – pasakė Denis. – Beveik keturiasdešimt metų! Čia negali būti ji, – pridūrė rašytojas, tarytum įkyrėjęs pats sau. Denis nedrįso tikėtis, kad čia Dangaus Ponia. Be to, jis dabar suprato, kad jau seniai nieko nebesitiki. (Kadaise tikėjosi, kad jo mielajam Džo niekada nenutiks nieko blogo. Ir kad jo tėtis gerokai pergyvens kaubojų, ir kad Kečumas numirs ramiai – miegodamas, tebeturėdamas abi rankas. Dauguma Denielio Bačiagalupo vilčių žlugo.)

– Deni, kvaila manyti, kad gali bent apytikriai žinoti, kaip vienas ar kitas žmogus atrodys po keturiasdešimties metų, – tarė Endis. – Kai kurie žmonės tikrai labai pasikeičia, o kiti ne taip, tik tai ir norėjau pasakyti. Klausyk, gal nori, kad pas tave atlėkčiau? Sniego motociklu ją turbūt pasivyčiau. Pavėžėčiau, kiek būtų likę kelio, ir jeigu ji tau nepatiks, – arba pasirodys esanti ne ta, kurią prisimeni, – parvežčiau atgal į Puant o Barilį.

– Ne, mudviem su Drąsium nieko nenutiks, – atsakė Denis. – Be to, juk galėsiu tau paskambinti, jeigu vienam nepavyks jos išprašyti.

– Judu su Drąsium gal jau eikit prie užpakalinės prieplaukos, – patarė Endis. – Ji išėjo prieš kurį laiką ir žirgliojo kaip reikiant.

– Gerai, einam. Ačiū, Endi, – padėkojo Denis.

– Tikrai nenori, kad atlėkčiau? O gal šiaip reikia kokios pagalbos? – dar paklausė statybininkas.

– Vis galvoju, koks turėtų būti pirmas pirmo skyriaus sakinys, – atsakė rašytojas. – Gal gali man pasiūlyti gerą pirmą sakinį?

– Ne, čia jau aš negaliu padėti, – tarė Endis Grantas. – Paskambink, jei turėsi bėdų su ta moterimi.

– Neturėsiu jokių bėdų, – patikino Endį Denis.

– Deni? Pasiimk tą remingtoną, kai eisi prie prieplaukos. Bus geriau, jei turėsi ginklą... ir pasistenk, kad ji pamatytų, gerai?

– Gerai, – nesiginčijo rašytojas.

Drąsius kaip visada netvėrė savo kailyje, kai pamatė, kad jie eis pasivaikščioti su Kečumo karabinu – .30-06 kalibro „Springfildu“.

– Kažin ko nesitikėk, Drąsiau, – pasakė šuniui Denis. – Ji tikriausiai ne meška.

Ant plataus atviro tako, vedančio į „rašymo būdelę“, sniego buvo iki kelių, o ant siauručio nuo Denio darbo vietos iki užpakalinės prieplaukos per mišką einančio takelio jau šiek tiek mažiau.

Praeidamas pro savo būdelę, rašytojas garsiai tarė:

– Tuoj grįšiu, pirmas skyriau. Netrukus pasimatysim, pirmas sakiny.

Drąsius bėgo priekyje. Vėjo neužpučiamoje kedrų giraitėje nakvodavo nedidelė elnių banda. Dabar arba Drąsius juos išgąsdino, arba elniai šiaip patraukė kitur, kai nurimo vėjas. Drąsius uostinėjo visur aplinkui; po sniegu turbūt buvo elnių išmatų. Sniege tarp kedrų Denis matė elnių išgulėtą vietą.

– Jų nebėra, Drąsiau, – pražiopsojai, – pasakė Denis meškų medžiotojui. – Tie elniai dabar jau Barklio saloje arba ežero pakrantėje. – Šuo vartėsi apsnigtoje elnių gulykloje. – Jeigu išsivoliosi elnių mėšle, Drąsiau, aš tave maudysiu – su šampūnu ir taip toliau.

Drąsius nemėgo maudytis; be to, ir Deniui nepatikdavo terliotis su nė kiek jam nepadedančiu šunimi. Namuose, Toronte, šunį maudydavo Lupita. Jai, regis, būdavo malonu maudomą Drąsių barti. („Taigi, senjore patine, kaip jautiesi turėdamas tik vieną akies voką? Čia už tai, kad buvai toks peštukas, pone patine, ar ne?“)

Ant Šarlotės senelio namuko, į kurį rašytojas su šunimi tik greitosiomis žvilgtelėjo, stogo buvo kokio metro storumo sniego sluoksnis. Gal tame namuke vaidendavosi ir seniau, bet dabar tai atrodė dar labiau tikėtina; nei Denis, nei Drąsius nenorėjo susitikti su Kečumo šmėkla. Denis žinojo, kad jeigu senasis medkirtys tapo šmėkla, tas brakonieriaus namukas jam pati tinkamiausia buveinė.

Ant užpakalinės prieplaukos sniego buvo iki šlaunų. Baltojoje tamsoje kitapus užšalusios įlankos vietomis buvo matyti krantas, bet labai neryškiai. Kranto linija atrodė išskydusi. Atskiros peizažo detalės tarytum šmėkštelėdavo tolumoje ir tuoj pat vėl pradingdavo. Denis neįžiūrėjo jokių orientyrų, iš kurių būtų galėjęs suprasti, kurioje įlankos pakrantės vietoje baigiasi nuo Peino kelio ateinanti sniego motociklų trasa, bet nuo prieplaukos rašytojas jau matė poledinės žūklės mėgėjo būdelės kontūrus. Pūga jos nenupūtė, tačiau per be paliovos krintantį sniegą ta būdelė buvo taip sunkiai įžiūrima, kad Denis suprato, jog su sniegbačiais atbrendančią moterį pamatys tik kai ji bus jau įlankos vidury.

Ką sakė mažasis Džo tą dieną sodyboje, kur buvo kepamas paršelis? „Lėktuvas. Ne paukštis.“ O paskui, kadangi Denis žiūrėjo į Keitę, o ne į tą lėktuvėlį, jis išgirdo Džo sakant: „Neskrenda. Krinta!“ Tik tada Denis ją pastebėjo: parašiutininkė, šokusi su uždelstiniu parašiuto išskleidimu, tiesiog nėrė žemyn iš dangaus. Eimė buvo vis aiškiau ir aiškiau matoma. Pirmiausia visi suprato, kad ten moteris; paskui staiga suvokė, kad ji nuoga. Tik pripuolęs prie jos, įlipęs į kiaulių aptvarą, klampodamas per purvą ir mėšlą, Denis pamatė, kokia Eimė didelė. Ji buvo tokia tvirta!

Dabar rašytojas prisimerkęs žiūrėjo į įlanką, į krintantį sniegą, lyg būtų laukęs, kada virš pradingusio horizonto pasirodys kitas lėktuvėlis – arba išsiskleis raudonos, baltos ir mėlynos spalvos parašiutas.

Kad ir kas ji tokia, šį kartą nebus nuoga, galvojo rašytojas. Bet žinojo, kad ji, kaip ir anąkart, pasirodys tarytum iš niekur – taip, kaip angelai nusileidžia ant žemės iš dangaus. Denis žiūrėjo ir žiūrėjo, laukdamas jos, tačiau suprato, kad per tokią pūgą, baltojoje tamsoje, ta moteris tiesiog išdygs priešais jį – kaip kokia burtininkė. Pasirodys ten, kur ką tik nieko nebuvo, įlankos vidury, ir vis artės – žingsnis po žingsnio.

Bet rašytojas buvo pamiršęs, kad Drąsius – medžiotojas; tas šuo turėjo vieną sveiką ausį ir puikią nosį. Urzgimas pasigirdo tarytum iš jo krūtinės, pirmas amtelėjimas buvo kažkoks prislopintas, lyg įstrigęs gerklėje. Ant įlankos ledo dar nieko nebuvo matyti, bet meškų medžiotojas jautė, kad ji ateina; paskui šuo pratrūko loti, ir po kelių akimirkų Denis ją pamatė.

– Nutilk, Drąsiau, – neišgąsdink jos, – tarė Denis. (Bet rašytojas, žinoma, suprato, kad jeigu ji – Dangaus Ponia, jos niekas negali išgąsdinti.)

Ta moteris su sniegbačiais žirgliojo kaip reikiant, beveik bėgo, kai Denis ją pamatė. Taip greitai eidama su tokia sunkia kuprine, ji, matyt, suprakaitavo. Kad atvėstų, buvo atsisegusi kailinę striukę; nusmauktas gobtuvas karojo ant jos plačių pečių. Denis matė rusvus plaukus, dabar šiek tiek ilgesnius negu tada, kai ji buvo parašiutininkė. Rašytojas suprato, kodėl ir Lupita, ir Endis Grantas pamanė, kad ta moteris už jį jaunesnė; Eimė tikrai atrodė jaunesnė už Denį, gal netgi gerokai. Kai ji priėjo prie prieplaukos, Drąsius pagaliau liovėsi lojęs.

– Juk tu manęs nenušausi, Deni? – paklausė Eimė. Tačiau rašytojas, kurio viltys dažniausiai sužlugdavo, nepajėgė atsakyti. Išvis negalėjo ištarti nė žodžio, tik spoksojo į ją.

Kadangi smarkiai snigo, Denio ašaros ant skruostų susiliejo su tirpstančiu sniegu; jis tikriausiai net nejautė, kad verkia, bet Eimė matė jo akis.

– Oi, laikykis... palauk... aš ateinu, – tarė ji. – Atlėkiau kaip galėdama greičiau, žinai. – Ji užmetė kuprinę ant prieplaukos, kartu su slidžių lazdomis; paskui per uolas užlipo į viršų ir nusiavė sniegbačius.

– Dangaus Ponia, – suvapėjo Denis; daugiau nieko negalėjo pasakyti. Jautėsi tiesiog tirpstąs.

– Taip, čia aš, – tarė Eimė, jį apkabindama ir spausdama jo veidą sau prie krūtinės. Jis visas drebėjo, prisiglaudęs prie jos. – Vaje, tu dar labiau palūžęs, negu maniau, – pasakė Eimė, – bet dabar aš čia, su tavimi... tau viskas bus gerai.

– Kur tu buvai? – pro ašaras paklausė Denis.

– Rūpinausi kitu reikalu... tiesą sakant, dviem, – atsakė ji. – Tačiau paaiškėjo, kad veltui gaišau laiką. Bet galvojau apie tave – daugybę metų.

Denis suprato, kad mielai sutiktų būti dar vienu Dangaus Ponios „reikalu“; jis įsivaizdavo, kad ji turėjo daug „reikalų“, daugiau negu du. Na ir kas? – galvojo rašytojas. Jam tuoj sueis šešiasdešimt treji; Denis žinojo esąs ne kažin koks laimikis.

– Būčiau atlėkusi greičiau, nenaudėli, jei būtum man atrašęs, – papriekaištavo Eimė.

– Aš net nemačiau tavo laiško. Mano tėtis jį perskaitė ir išmetė. Pamanė, kad tu kokia striptizo šokėja, – ėmė teisintis Denis.

– Tai buvo seniai, dar prieš šokinėjimą su parašiutu, – tarė Eimė. – Ar tavo tėtis kada nors buvo Čikagoje? Striptizo nebešokau nuo Čikagos laikų. – Deniui tai pasirodė labai juokinga, bet jam dar nespėjus paaiškinti, kodėl tėtis taip apsiriko, Dangaus Ponia atidžiau įsižiūrėjo į Drąsių. Meškų medžiotojas kažkaip įtartinai uostė Eimės numestus sniegbačius – lyg ketindamas ant jų nusičiurkšti. – Ei, tu, – pasakė Eimė šuniui. – Jei kilstelėsi koją virš mano sniegbačių, žinok, kad gali netekti ir kitos ausies – arba pimpalo. – Drąsius suprasdavo, kai būdavo kreipiamasi į jį; jis ta savo akimi be voko pamišėliškai dėbtelėjo į Eimę, bet atsitraukė nuo sniegbačių. Eimės kalbos tonas meškų medžiotojui, matyt, priminė Šešiaskardinę Pamę. Tiesą sakant, tą akimirką, žiūrėdamas į Dangaus Ponią, ir Denis prisiminė Šešiaskardinę – jauną Šešiaskardinę iš tų laikų, kai ji gyveno su Kečumu.

– Viešpatie, kaip tu drebi, – tas šautuvas gali iššauti, – tarė rašytojui Eimė.

– Laukiau tavęs, – pasakė jai Denis. – Tikėjausi.

Eimė pabučiavo jį; burnoje turėjo mėtinės kramtomosios gumos gumulėlį, bet Denis neprieštaravo. Ji buvo tokia sušilusi ir vis dar mušama prakaito, bet nepridususi, – nors taip toli ėjo su sniegbačiais.

– Gal galėtume eiti į vidų... kur nors? – paklausė Eimė. (Buvo akivaizdu, kad Šarlotės senelio namuke gyventi neįmanoma, – nebent būtum Kečumas arba vaiduoklis. Kitų pastatų nuo užpakalinės prieplaukos negalėjai matyti, net kai nesiausdavo pūga.) Denis paėmė Eimės sniegbačius ir slidžių lazdas, žiūrėdamas, kad karabino vamzdis būtų nukreiptas į žemę, o Eimė užsimetė savo didžiulę kuprinę. Drąsius bėgo priekyje, kaip ir pirmiau.

Jie stabtelėjo prie „rašymo būdelės“ – Denis parodė, kur dirba. Nedidelis kambarėlis vis dar atsidavė nelemtais šuns bezdalais, tačiau ugnis krosnyje tebedegė, – būdelėje buvo šilta kaip pirtyje. Eimė nusivilko striukę ir dar porą po ja vilkėtų drabužių sluoksnių – liko tik su trumparankoviais marškinėliais ir šiltomis neperšlampamomis kelnėmis. Denis jai pasakė, kad kadaise manė, jog ji vyresnė už jį – arba to paties amžiaus, – bet kaip čia yra, kad dabar ji atrodo jaunesnė? Na, ne jaunesnė, negu buvo tą dieną kiaulių ūkyje, Ajovoje. Denis turėjo omeny tik tai, kad ji nepaseno taip, kaip paseno jis, – kaip ji mananti, kodėl taip yra?

Eimė jam papasakojo, kad neteko sūnelio, kai buvo daug jaunesnė; jau buvo jo netekusi, kai Denis susipažino su ja, nusileidusia parašiutu. Vienintelis Eimės vaikas mirė, kai buvo dvejų metų – toks kaip Džo tą dieną kiaulių ūkyje. Po sūnaus mirties Eimė staiga paseno, kelerius metus po to jautė, kad sparčiai sensta. Ir dabar ji negalinti sakyti, kad apsiprato su sūnaus mirtimi, – su tokia netektimi neįmanoma apsiprasti; Eimė žinanti, kad Denis tai suprantąs. Tačiau dabar, kai praėjo tiek daug metų, ta netektis nebe taip aiškiai matoma. Gal po tikrai ilgo laiko kiti žmonės nebepastebi, kad tu praradai vaiką. (Džo žuvo ne taip seniai; visiems pažįstamiems Denis dėl to atrodė pastebimai pasenęs.)

– Mudu maždaug to paties amžiaus, – pasakė Eimė rašytojui. – Manau, man pastaruosius porą metų buvo šešiasdešimt, bent jau taip sakau visiems klausiantiems vyrukams.

– Atrodai penkiasdešimties, – tarė Denis.

– Mėgini numauti man kelnaites, ar ką? – šyptelėjo Eimė. Ji perskaitė tuos pirmo skyriaus sakinius ir šiaip minčių nuotrupas, kurias Denis buvo užsirašęs ir prismeigęs prie pušinių lentų sienos. – Kas čia? – paklausė.

– Sakinių dalys ir sakiniai, kurie mane aplenkė; jie laukia, kada juos pasivysiu, – paaiškino Denis. – Žodžiai iš pirmo skyriaus. Tik kol kas dar nesugalvojau pirmo sakinio.

– Gal aš tau padėsiu, – tarė Eimė. – Ketinu kurį laiką čia pabūti. Kitų reikalų neturiu.

Denis, ko gero, būtų vėl apsiverkęs, bet tą akimirką suskambo jo telefonas – jau ketvirtą kartą tą dieną, velniai griebtų! Skambino, be abejo, Endis Grantas – norėjo paklausti, ar viskas gerai.

– Ji jau pas tave? Kas ji?

– Ta, kurios laukiau. Ji – angelas.

– Kartais, – priminė Dangaus Ponia Deniui, kai jis baigė pokalbį. – Šį kartą tai tikrai.

Ką virėjas būtų galėjęs pasakyti sūnui, jei būtų turėjęs laiko deramai atsisveikinti prieš kaubojui paleidžiant kulką jam į širdį? Geriausiu atveju Dominikas gal būtų išreiškęs viltį, kad vienišas jo sūnus „ką nors susiras“. Ką gi, Denis ją susirado; tikriau sakant, ji susirado jį. Turėdamas omenyje Šarlotę ir dabar Eimę, rašytojas suprato, kad bent jau šiuo atžvilgiu jam pasisekė. Kai kas per visą gyvenimą neranda nė vieno tokio tinkamo žmogaus; Denielis Bačiagalupas rado du.

Eimė papasakojo, kad keletą pastarųjų metų gyveno Minesotoje. („Jei manai, kad Toronte šalta, pamėgink pagyventi Mineapolyje“, – pasakė.) Ten Eimė „šiek tiek pasiraičiodavo“ imtynių klube, pavadintame „Minesotos audra“. Laiką leido su „keliais buvusiais „Sterblinės žiurkės“26 imtynininkais“. Denis nelabai suprato, ką ji turi omeny.

Eimė Martin (Martin buvo jos „prieš daugybę metų“ susigrąžinta mergautinė pavardė) pasirodė esanti kanadietė. Ji pasakojo, kad ilgai gyveno Jungtinėse Valstijose, tapo JAV piliete, bet „širdyje“ taip ir liko kanadietė – ir visada norėjo grįžti į Kanadą.

Tai kodėl ji išvis išsikėlė į Jungtines Valstijas? – pasidomėjo Denis.

– Dėl vieno tokio vaikino, su kuriuo kadaise susipažinau, – gūžtelėjo pečiais Eimė. – Paskui ten pagimdžiau kūdikį ir jaučiausi turinti pasilikti.

Politikai ji sakėsi dabar esanti „iš esmės abejinga“. Jai darosi bjauru vien pagalvojus apie tai, kad amerikiečiai beveik nieko nežino apie visas kitas pasaulio šalis – ir nenori žinoti. Po dviejų nevykusio Bušo prezidentavimo kadencijų šalyje (ir visame pasaulyje) tikriausiai bus baisi netvarka. Tai sakydama Eimė Martin turėjo omenyje, kad tada bus pats laikas pasirodyti kokiam nors didvyriui ant eiklaus žirgo, bet ką vienas didvyris ir vienas žirgas gali padaryti?

Nedaug kas pasikeis, sakė Dangaus Ponia. Ji nusileido ant žemės šalyje, kuri netiki angelais; tačiau šventeivos užgrobė vieną iš dviejų svarbiausių politinių partijų. (Šventeivos niekada nieko iš esmės nepakeis.) Negana to, sakė Eimė, šalyje dar yra nemažas „nenaudėlių kontingentas“, – Denis juos buvo įpratęs vadinti sumautais šikniais, karingaisiais patriotais, – ir tie nenaudėliai pernelyg konservatyvūs arba pernelyg menkai išsilavinę (arba ir tokie, ir tokie), kad matytų dar ką nors, be to nepaliaujamo mojavimo vėliavomis ir nacionalistinio siautėjimo.

– Konservatoriai – išnykusi rūšis, – pasakė Dangaus Ponia, – tik patys to dar nežino.

Kol Denis Eimei aprodė didįjį namą, – didžiulę vonią, miegamąjį ir pietums marinuojamus elnienos kepsnius, – juodu suprato, kad būtų puikūs partneriai, bent jau politiniu požiūriu. Eimė apie Denį žinojo daugiau, negu jis apie ją, bet tik todėl, kad buvo perskaičiusi viską, ką jis parašė. Ir beveik visą tą „mėšlą“, parašytą apie jį. (Žodį „mėšlas“ jie abu beveik nesąmoningai vartojo kalbėdami apie žiniasklaidą, taigi ir šiuo požiūriu buvo puikūs partneriai.)

Bet svarbiausia buvo tai, kad Eimė žinojo, kada ir kaip jis neteko savo Džo – ir kada, ir kaip mirė jo tėtis. Denis jai turėjo papasakoti apie Kečumą, nes apie jį Eimė nieko nebuvo girdėjusi, ir nors tai buvo nelengva, – iki tol apie Kečumą Denis kalbėdavosi tik su Šešiaskardine, – pasakodamas rašytojas suvokė, kad senasis medkirtys gyvas būsimame jo romane, todėl kalbėjo ir kalbėjo apie tą romaną ir apie dar ne visai apčiuopiamą pirmą jo skyrių.

Juodu ant dujinės viryklės pašildė, beveik užvirino, kelis puodus ežero vandens, ir kai abu įsitaisė vonioje, ji buvo sklidina; Denis niekada nemanė, kad galima pripildyti tą didžiulę vonią; kita vertus, netgi jis, rašytojas, niekada iki tol neįsivaizdavo joje besimaudančios milžinės.

Eimė jam pasakojo apie savo tatuiruotes, kurių turėjo daugybę. Istorijų apie tai, kada, kur ir kodėl ji jas pasidarė, Denis įdėmiai klausėsi beveik valandą, o gal ir ilgiau, – ir šiltoje vonioje, ir lovoje, miegamajame, kur liepsnojo propaninis židinys. Anąkart jis gerai neįsižiūrėjo į Eimės tatuiruotes – nei tada, kai ji buvo apsidrabsčiusi purvu bei kiaulių mėšlu, nei vėliau, kai vaikščiojo nuoga, tik juosmenį apsivyniojusi rankšluosčiu. Denis tada jautė, kad būtų nepadoru į ją spoksoti.

Užtat spoksojo dabar; žvilgsniu apimdamas ją visą. Daugelyje Eimės tatuiruočių buvo pavaizduoti kovos menai. Bankoke ji lankė kikbokso treniruotes; porą metų gyveno Rio de Žaneire, kur dalyvavo nesėkmingame pirmame moterų mišrių kovos menų ture. (Kai kurios brazilų bobos buvo kietesnės už Tailando kikboksininkus, sakė Dangaus Ponia.)

Kiekviena tatuiruotė turėjo savo istoriją, ir Denis išklausė jas visas. Bet svarbiausias Eimei buvo ištatuiruotas vardas: „Bredlis“. Tai buvo ir jos sūnaus, ir jos tėvo vardas. Ji savo berniuką vadindavo ir Bredu, ir Bredliu, o vėliau (kai jis mirė) jo vardą išsitatuiravo ant dešinio klubo, kurį jis apžergdavo, kai Eimė jį nešiodavosi, dar visai mažą, tik pradedantį vaikščioti kūdikį.

Aiškindama, kaip ji pakėlė tokią sunkią vaiko mirties naštą, Eimė Deniui pasakė, kad klubai – stipriausia jos tvirto kūno dalis. (Denis tuo neabejojo.)

Eimė apsidžiaugė pamačiusi, kad Denis moka ruošti valgį, nes ji pati tai nemokėjo. Elniena buvo labai skani, tik kad jos pasirodė mažoka. Denis plonais griežinėliais supjaustė kelias bulves ir pakepino kartu su pipirais, svogūnais ir grybais, kad juodu neliktų alkani. Žalių daržovių mišrainę Denis patiekė vėliau, po kepsnių, nes virėjas jį buvo išmokęs, kad tik šitaip, „kultūringai“, mišrainės ir turi būti patiekiamos, – nors taip beveik niekada nebuvo daroma restoranuose.

Rašytojui buvo malonu sužinoti, kad Dangaus Ponia mėgsta alų.

– Seniai pastebėjau, – pasakojo jam Eimė, – kad visus alkoholinius gėrimus geriu taip pat greitai kaip alų, taigi supratau, kad turėčiau apsiriboti alumi, jei nenoriu atsisveikinti su gyvenimu. Dabar jau tikrai nebenoriu, – pridūrė Eimė.

Denis pasakė, kad nebenori ir jis. Jam jau patinka gyventi su Drąsiumi, nors tas šuo baisiai bezda; be to, jį – rašytoją – prižiūri dvi valytojos; jie visi juo labai nusiviltų, jeigu jis savo noru atsisveikintų su gyvenimu.

Vieną iš valytojų Eimė, žinoma, jau matė, o su Nenuilstančiąja, jei oras bus neblogas, susipažins rytoj arba poryt. Apie Lupitą Eimė pasakė, kad ta meksikietė namų tvarkytoja – dar geresnis sarginis šuo negu Drąsius; Dangaus Ponia neabejojo, kad jiedvi su Lupita susidraugaus.

– Neturiu teisės būti laimingas, – tarė Denis savo angelui tą pirmą naktį, kai juodu gulėjo apsikabinę ir jau buvo beužmingą.

– Visi turi teisę būti bent kiek laimingi, šikniau, – pasakė jam Eimė.

Rašytojas galvojo, kad Kečumui būtų patikęs tas Dangaus Ponios pavartotas žodis: „šikniau“. Senasis medkirtys tokius žodelius mėgo; apie tai galvodamas Denis – jau nugrimzdęs į miegą – grįžo prie savo būsimo romano.

Eimė Martin su Denieliu Bačiagalupu dar mėnesį gyveno Šarlotės Terner saloje, Karaliaus Jurgio įlankoje; ten, tuose apsnigtuose tyruose, jie galėjo geriau pažinti vienas kitą, prieš pradėdami bendrą gyvenimą Toronte. Ne visuomet susipažįstame taip, kaip norėtume. Kartais žmonės tiesiog atsiranda mūsų gyvenime – tarytum nukrinta iš dangaus ar atskrenda tiesioginiu reisu iš Rojaus į Žemę, – taip pat staiga žmones ir prarandame, nors kadaise atrodė, kad jie visada bus mūsų gyvenimo dalis.

Jaunojo Džo nebebuvo, bet kiekvieną Denielio Bačiagalupo gyvenimo dieną jis buvo prisimenamas ir mylimas. Virėjas buvo nužudytas lovoje, tačiau Dominikas Bačiagalupas vis dėlto nušluostė nosį kaubojui. Kečumo kairė ranka amžinai gyvens Tvisted Riverio upėje, o dėl viso senojo bičiulio kūno, tai Šešiaskardinė žinojo, ką daryti.

Vieną vasario vidurio dieną per Huronų ežerą iš vakarų Kanados atšvilpė pūga; sniegas apklojo visą Karaliaus Jurgio įlanką. Bet kai rašytojas su Dangaus Ponia pabudo, pūga jau buvo nurimusi. Aušo akinamai šviesus rytas.

Denis išleido šunį ir išvirė kavos; atnešęs garuojantį puoduką į miegamąjį, rašytojas pamatė, kad Eimė vėl užmigusi. Dangaus Ponia taip toli keliavo; be to, kiekvieną žmogų būtų išvarginęs toks gyvenimas; Denis leido jai dar pamiegoti. Jis pašėrė šunį ir paliko Eimei raštelį. Ne, neprisipažino, kad jaučiasi ją beįsimylįs. Denis tiesiog parašė, kad ji žinanti, kur jį rasti, – „rašymo būdelėje“. Jis pagalvojo, kad papusryčiaus vėliau, kai Dangaus Ponia vėl pabus. O dabar nusineš į būdelę kavos ir užkurs ten krosnį; didžiajame name krosnis jau kūrenosi.

– Eikš, Drąsiau, – pašaukė rašytojas, ir juodu išėjo į lauką, nužingsniavo per ką tik iškritusį sniegą. Denis lengviau atsiduso pamatęs, kad jo tėvo atvaizdas, ta vėjo nulenkta pušaitė, atlaikė pūgą.

Denielis Bačiagalupas buvo įsitikinęs, kad pirmą skyrių turėtų pradėti nuo ko nors kito, ne nuo to į Kečumą panašaus veikėjo. Tegu tas veikėjas dar kurį laiką pabūna nematomas, kad skaitytojas palauktų, kada galės su juo susipažinti. Kartais svarbiausius veikėjus reikia palaikyti užslėptus. Bus geriau, galvojo Denis, jei pirmą skyrių – ir visą romaną – pradėsiu nuo to pražuvusio berniuko. Į Andželą panašus veikėjas, kuris iš tiesų buvo ne tas, kas dėjosi esąs, bus puikus masalas; pasakotojų žodžiais tariant, Andželas bus kabliukas. Nuo to jaunojo kanadiečio (kuris iš tikrųjų buvo ne kanadietis) rašytojas ir turėtų pradėti.

Dabar jau ilgai neužtruksiu, galvojo Denielis Bačiagalupas. Be to, kad ir kada jis sugalvos pirmą sakinį, savo gyvenime jau turės žmogų, kuriam tikrai norės jį perskaityti!

„Teisėtai ar ne, su reikiamais dokumentais ar be jų, – rašė Denis, – Andželas Poupas į Naująjį Hampšyrą atkeliavo kirtęs Kanados sieną.“

Gerai, galvojo rašytojas, bet čia ne pradžia – klaidinga mintis, kad Andželas kirto sieną, bus visiems pakišta vėliau.

„Berline, trijų mylių atkarpoje, Androskogino lygis sumažėdavo daugiau negu šešiasdešimčia metrų; prie Berlino rūšiavimo punktų du popieriaus fabrikai tarytum dalijo upę perpus, – rašė Denis. – Nebuvo sunku įsivaizduoti, kad jaunasis Andželas Poupas, iš Toronto, keliauja ten.“

Taip, taip, – galvojo rašytojas, dabar jau nekantraudamas. Bet pastarieji du jo parašyti sakiniai buvo pernelyg detalūs, kad tiktų pradžiai; Denis juos prismeigė prie sienos šalia kitų, o paskui pridėjo dar vieną: „Siūbuojančių rąstų kilimas visiškai susiskliautė virš jaunojo kanadiečio, kuris taip ir neišniro; į rudo vandens paviršių neiškilo nei jo ranka, nei aulinis batas.“

Beveik, galvojo Denielis Bačiagalupas. Ir jam į galvą tuoj pat atėjo dar vienas sakinys, – tarsi pati Tvisted Riverio upė būtų leidusi jiems kilti į paviršių. „Karčių, kuriomis buvo stumdomi rąstai, stuksėjimą staiga pertraukė Andželo kartį pastebėjusių plukdytojų riksmai. Puspenkto metro ilgumo kartis laisvai plūduriavo už daugiau negu keturiasdešimt penkių metrų nuo tos vietos, kur vaikinukas pradingo.“

Puiku, puiku, galvojo Denis, bet čia visko per daug, pradžiai netinka; per daug dėmesį blaškančių smulkmenų.

Gal pati ta mintis, kad kažkas blaško dėmesį, jį ir išblaškė. Rašytojas nejučia peršoko į priekį – pernelyg toli – prie Kečumo. Na, šitas sakinys tai jau neabejotinai įterptinis. („Tik Kečumas gali nužudyti Kečumą.“) Šito tikrai prireiks, galvojo Denis, bet turbūt ne pirmame skyriuje.

Denis savo „rašymo būdelėje“ jau visas drebėjo. Užkurta krosnis ne iš karto prišildydavo kambarį, nors ir nedidelį. Paprastai Denis įlankos lede prasikirsdavo eketę ir nusinešdavo į didįjį namą porą kibirų vandens, kol jo „rašymo būdelė“ šildavo; o šį rytą jis nieko nekirto ir nenešiojo. (Vėliau, šią nuostabią dieną, Dangaus Ponia jam padės nudirbti namų ruošos darbus.)

Kaip tik tada, kai jis net nesistengė apie tai galvoti, – tiesą sakant, tą akimirką Denielis Bačiagalupas, ištiesęs ranką, kasė Drąsiui sveikąjį paausį, – pirmas sakinys staiga atėjo jam į galvą. Rašytojas jautė, kaip jis iškilo, tarytum iš vandens gelmių; iššoko į paviršių kaip tas obuolių sulčių stiklainis su jo tėčio pelenais, kurį Kečumas tada suskaldė šūviu.

„Jaunasis kanadietis, kuriam negalėjo būti daugiau negu penkiolika, per ilgai dvejojo.“

O Dieve, ir vėl – pradedu! – pagalvojo rašytojas.

Jis prarado tiek daug visko, ką taip brangino, bet Denis žinojo, kad pasakojimai – tikri stebuklai, jų tiesiog neįmanoma sustabdyti. Jis jautė, kad didysis jo gyvenimo nuotykis dar tik prasideda, – kaip tikriausiai jautė ir jo tėvas tą skausmingą ir šiurpią paskutinę naktį Tvisted Riveryje.

PADĖKA

Už man skirtą laiką ir kompetenciją nuoširdžiai dėkoju šiems restoranų savininkams ir virtuvių šefams: Bonnie Bruce iš „Up for Breakfast“ Mančesteryje, Vermonto valstijoje; Ray Chen ir Christal Siewertsen iš „The Inn at West View Farm“ Dorsete, Vermonto valstijoje; Georges Gurnon ir Steve Silvestro iš „Pastis Express“ Toronte; Cheryl ir Dana Markey iš „Mistral’s“ Vinhole, Vermonto valstijoje.

Jaučiuosi dėkingas šiems draugams ir giminaičiams, ir įvairių sričių ekspertams, perskaičiusiems pirmuosius rankraščio variantus ir padėjusiems rinkti medžiagą šiai knygai: Bill Altenburg , Bayard Kennett ir John Yount Naujajame Hampšyre; David Calicchio ir Rick Kelley Vermonte; James Chatto, Dean Cooke, Don Scale, Marty Schwartz ir Helga Stephenson Ontarijo provincijoje.

Be to, dėkoju savo žmonai Janet ir sūnui Everett, kuriems perskaičiau pirmą rankraščio variantą, ir dviem padėjėjoms – Alyssa Barrett ir Emily Copeland, perrašiusioms visus variantus ir perskaičiusioms korektūras; ir redaktorei Amy Edelman – un abbràccio.

1 Twisted – vingiuotas (angl.).

2 Vingt – dvidešimt (pranc.).

3 Omenyje turimas 1949 metais sukurtas dedukcija pagrįstas stalo žaidimas „Įkaltis“ ir dvi jo figūrėlės – geltona ir raudona. (Čia ir toliau vert. past.)

4 Dominicus – baž. „Viešpaties“ arba „gimęs Viešpaties dieną, t. y. sekmadienį“.

5 Čia iškraipytas originalus prancūziškas žiedinės šokio figūros pavadinimas dos-à-dos, kuris reiškia „nugara prie nugaros“.

6 176 ir 218 °C.

7 Marinara – jūrininkų (it.).

8 Dot – taškas, taškelis ar šiaip kas nors smulkus (angl.).

9 Mickey’s – airiškas salyklinis alus.

10 Gvinėja – įprasta menkinamoji italų kilmės amerikiečių pravardė. Lygindami su afrikiečiais, pašaipūnai nori pasakyti, kad italai ne visai baltaodžiai.

11 1775 m. prieš Leksingtono ir Konkordo mūšius patriotas Polas Reviras naktį raitas lėkė iš Bostono į Leksingtoną perspėti amerikiečių apie britų kariuomenės judėjimą, o Senosios šiaurinės bažnyčios sargas davė ženklus kolonistams, uždegdamas žibintus bažnyčios bokšte.

12 3,62 m^3.

13 Tvirta kaina (pranc.).

14 Brat – vaikėzas (angl.).

15 Dešrelės, virtos sultinyje arba aluje, arba keptos ant grotelių.

16 Ją aštuoniolikto amžiaus pabaigoje atidarė į pensiją išėjęs Bostono miesto šauklys.

17 Specialiai tukintų ančių arba žąsų kepenys.

18 Apverstas karamelizuotų obuolių tortas.

19 1953 m. muzikinis filmas.

20 Ralfas Naderas – garsus JAV vartotojų teisių gynėjas.

21 Inuitai – Šiaurės Amerikos eskimai.

22 Žmogus (eskimų kalba).

23 Pirmosiomis tautomis vadinamos seniau Kanados teritorijoje gyvenusios tautos ir jų palikuoniai, išskyrus metisus ir inuitus. Odžibviai – viena iš didžiausių etninių indėnų grupių.

24 Tos vietos taip pavadintos todėl, kad kadaise, prieš grįždami namo, ten rinkdavosi medkirčiai. Ten jiems po sezono būdavo mokami atlyginimai.

25 Meteorologų terminas, vartojamas itin prastam matomumui, kai išnyksta apsnigtos vietovės kontūrai, apibūdinti.

26 Sterblinė žiurkė – vienas iš Minesotos valstijos simbolių. Taip pavadinta Minesotos universiteto sporto komanda.

Content

Ирвинг Джон Paskutinė naktis Tvisted Riveryje [calibre]