Ирвинг Джон

Viename asmenyje [calibre]

Visa intelektinė nuosavybė į šios el. knygos turinį yra saugoma. Pirkėjui leidžiama naudotis el. knyga tokia apimtimi, kiek tokių teisių suteikė autorių teisių turėtojas.

Ši el. knyga skirta tik asmeniniam naudojimui Pirkėjo turimuose el. knygos skaitymo įrenginiuose.

Pirkėjui nesuteikiamos teisės daryti el. knygos ar jos dalių kopijas, platinti, atgaminti el. knygą bet kokiu būdu ir forma ir naudoti ją bet kokiais kitais būdais nei nurodyta šiose taisyklėse (toliau – Taisyklės), išskyrus teisę atgaminti nedidelę dalį el. knygos išimtinai asmeniniais nekomerciniais naudojimosi tikslais, nepažeidžiant galiojančių LR teisės aktų reikalavimų.

Suprasdamas, kad nuosavybės teisė į el. knygos turinį nesuteikiama bei jokios autoriaus turtinės teisės bei kita intelektinė nuosavybė į suteikiamą naudotis el. knygą Pirkėjui neperduodama ir nesuteikiama, Pirkėjas įsipareigoja nenaudoti el. knygos tokiu būdu, kad būtų pažeidžiamos autoriaus turtinės ar kitos intelektinės nuosavybės teisės į el. knygą bei pasižada neperduoti jų jokiems tretiesiems asmenims, nesudaryti sąlygų tretiesiems asmenims jokiu būdu pasinaudoti el. knyga. Jeigu Pirkėjas netinkamai naudojasi (nesilaikydamas šių Taisyklių) el. knyga, el. knygos leidėjas ir (arba) platintojas turi teisę uždrausti toliau naudotis netinkamai naudojama el. knyga, o Pirkėjas įsipareigoja nedelsiant nuo reikalavimo gavimo momento nutraukti naudojimąsi ir įsipareigoja atlyginti dėl to leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirtus visus tiesioginius ir netiesioginius nuostolius. Tokį reikalavimą visi nurodyti asmenys turi teisę pareikšti bet kuriuo metu, nes šios Taisyklių sąlygos lieka galioti visą el. knygos naudojimosi laikotarpį bei visą laikotarpį, kol bus tinkamai atlyginti leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirti nuostoliai.

Draudžiama panaikinti el. knygos apsaugą, pašalinti el. knygos pavadinimą, viršelį, šriftų rinkinį ir (arba) ir kitus su el. knygos turiniu susijusius elementus.

El. knygos leidėjas ir (arba) platintojas nėra atsakingi už žalą, atsiradusią dėl netinkamo naudojimosi el. knyga.

Naudodamasis šia el. knyga, Pirkėjas sutinka su visomis aukščiau nurodytomis taisyklėmis ir sąlygomis.

Versta iš:

John Irving

IN ONE PERSON

Simon & Schuster, New York, 2012

Ši knyga yra grožinės literatūros kūrinys. Vardai, personažai, vietos ir nutikimai yra arba autoriaus vaizduotės kūriniai, arba naudojami kaip meninė priemonė. Bet koks panašumas į tikrus įvykius, vietoves ar asmenis yra visiškai atsitiktinis.

Šį kūrinį, esantį bibliotekose, mokymo ir mokslo įstaigų bibliotekose, muziejuose arba archyvuose, be kūrinio autoriaus ar kito šio kūrinio autorių teisių subjekto leidimo ir be autorinio atlyginimo draudžiama mokslinių tyrimų ar asmeninių studijų tikslais atgaminti, viešai skelbti ar padaryti viešai prieinamą kompiuterių tinklais tam skirtuose terminaluose tų įstaigų patalpose.

ISBN 9786090111390

Copyright © 2012 by Garp Enterprises, Ltd.

© Viršelyje panaudota nuotrauka, Mark Dye („Simon & Schuster“)

© Vertimas į lietuvių kalbą, Daiva Daugirdienė, 2013

© Leidykla „Alma littera“, 2013

Iš anglų kalbos vertė Daiva Daugirdienė

Redaktorė Bronė Balčienė

Viršelio dailininkas Edvardas Jazgevičius

Viršelyje panaudota nuotrauka Mark Dye („Simon & Schuster“)

Maketavo Zita Pikturnienė

Sheilai Heffernon ir Davidui Rowlandui,

ir Tony’o Richardsono atminimui

Taip vaidinu aš vienas daug žmonių,

Bet likimu patenkinto – nė vieno.

– WILLIAM SHAKESPEARE. RIČARDAS II1

1 Vertė Antanas Danielius.

1 skyrius

NESĖKMINGA AKTORIŲ ATRANKA

Pirmiausia papasakosiu apie panelę Frost. Visiems sakau, jog rašytoju tapau todėl, kad būdamas lemiamo penkiolikos metų amžiaus perskaičiau Čarlzo Dikenso romaną, bet iš tiesų buvau dar jaunesnis, kai, vos susipažinęs su panele Frost, mintyse išvydau, kaip su ja myliuosi, ir kaip tik tą lytinio pabudimo akimirką šuorais užgimė mano vaizduotė. Mūsų asmenybes formuoja tai, ko trokštame. Per tas kelias jaudulingo slapto geismo sekundes aš supratau, jog trokštu tapti rašytoju ir pasimylėti su panele Frost – nebūtinai tokia eilės tvarka.

Su panele Frost susipažinau bibliotekoje. Bibliotekos man patinka, nors sunkiai ištariu tą žodį – ir jo daugiskaitą, ir vienaskaitą. Man, regis, apskritai sunku ištarti kai kuriuos žodžius: dažniausiai daiktavardžius – mane pernelyg sujaudinusių, visiškai sutrikdžiusių ar baisiai išgąsdinusių žmonių, vietų ir daiktų vardus ar pavadinimus. Na, taip sakė visokie tarsenos mokytojai, kalbos terapeutai ir psichiatrai, kurie mane gydė, – deja, nesėkmingai. Pradžios mokykloje buvau paliktas antriems metams – dėl „ryškių kalbos sutrikimų“, bet čia tai šiek tiek perdėta. Dabar jau baigiu septintą dešimtį; tarties klaidų priežastis man neberūpi. (Tiesiai sakant, velniop tą etiologiją.)

Žodžio „etiologija“ nė nemėginu ištarti, bet man jau pavyksta daugmaž suprantamai, nors ir netaisyklingai, pasakyti „biblioteka“ arba „bibliotekos“ – šiaip taip sudurstytas žodis sunoksta tarsi nežinomas vaisius. („Biliateka“ arba „biliatekos“, – sakau, kaip sako vaikai.)

Dar ironiškiau tai, kad mano pirmoji biblioteka buvo niekuo neypatinga. Paprasčiausia nedidelio Vermonte esančio Ferst Sisterio miestelio viešoji biblioteka – raudonų plytų namukas toje pačioje gatvėje, kurioje gyveno mano seneliai. Aš augau jų namuose Upės gatvėje – iki penkiolikos metų; tada mano mama ištekėjo antrą kartą. Su patėviu ji susipažino per spektaklį.

„Ferst Sisterio artistai“ – taip vadinosi mėgėjų teatro draugija; kiek pamenu, mačiau visus mūsų miestelio teatriuke rodytus spektaklius. Mano mama buvo suflerė – jei pamiršdavai žodžius, ji tau pasakydavo, ką sakyti. (Mėgėjų teatre žodžius pamiršdavo daug kas.) Daug metų maniau, kad suflerė yra viena iš aktorių – kažkodėl ne scenoje ir be kostiumo, bet būtinai reikalinga visuose dialoguose.

Mano patėvis, kai mama su juo susipažino, buvo naujas „Ferst Sisterio artistų“ aktorius. Į mūsų miestelį jis atvyko mokytojauti beveik prestižinėje privačioje Feivarit Riverio mokykloje, kurioje tada mokėsi tik berniukai. Ko gero, nuo pat mažumės (o kai man sukako dešimt ar vienuolika, tai jau tikrai) žinojau, kad galiausiai, kai būsiu „pakankamai paaugęs“, stosiu į tą parengiamąją mokyklą. Ji turėjo šiuolaikiškesnę ir geriau apšviestą biblioteką, tačiau Ferst Sisterio viešoji man buvo pirmoji biblioteka, o ten dirbusi moteris – mano pirmoji bibliotekininkė. (Beje, žodį „bibliotekininkė“ visada ištardavau sklandžiai.)

Turbūt nereikia nė sakyti, jog panelę Frost įsiminiau daug geriau negu biblioteką. Nedovanotina, kad jos vardą sužinojau tik kai nuo mūsų pažinties jau buvo praėję daug laiko. Visi ją vadino panele Frost; tada, kai aš gal kiek pavėluotai gavau pirmąjį skaitytojo bilietą ir mudu susipažinom, iš pažiūros ji buvo mano mamos amžiaus – arba truputį jaunesnė. Teta, labai valdinga persona, man buvo sakiusi, kad panelė Frost „kadaise buvo labai graži“, bet aš niekaip negalėjau įsivaizduoti panelės Frost atrodančios dar gražiau negu mūsų pažinties dieną, – nors šiaip jau, netgi vaikystėje, nuolat ką nors įsivaizduodavau. Teta tvirtino, kad kadaise visi miestelio jaunikiai, pamatę panelę Frost, tiesiog nerdavosi iš kailio, stengdamiesi patraukti jos dėmesį. Bet kai kuris nors įsidrąsinęs prisistatydavo, – na, pasisakydavo jai, kuo esąs vardu, – tuomet buvusi gražuolė bibliotekininkė abejingai pažvelgdavo ir lediniu balsu tardavo: „Aš – panelė Frost. Niekada nebuvau ištekėjusi ir tikrai nenorėčiau.“

Taigi panelė Frost, besilaikanti tokio požiūrio, tebebuvo netekėjusi ir kai aš su ja susipažinau; Ferst Sisterio jaunikiai, nors man tai atrodė nesuvokiama, jai jau seniai nebeprisistatinėjo.

Lemtingasis Dikenso romanas, – kurį perskaitęs panorau tapti rašytoju, bent jau taip visada sakau, – buvo „Didieji lūkesčiai“. Neabejoju, kad ir pirmą, ir antrą kartą jį perskaičiau būdamas penkiolikmetis. Tikrai žinau, kad tada dar nesimokiau privačioje berniukų mokykloje, nes tą knygą gavau Ferst Sisterio miestelio bibliotekoje – du kartus. Niekad nepamiršiu dienos, kai nuėjau ten, norėdamas pasiimti ją antrą kartą; iki tol man nė sykio nesinorėjo iš naujo skaityti viso romano.

Panelė Frost įbedė į mane skvarbų žvilgsnį. Tada mano viršugalvis vargu ar siekė jos pečius. „Kadaise panelė Frost buvo kaip kokia statula“, – sakė man teta, tarytum net panelės Frost ūgis ir figūra būtų egzistavę tik praeityje. (Žinojau, kad man ji visada bus kaip statula.)

Panelė Frost buvo tiesios laikysenos, plačių pečių moteris, tačiau mano dėmesį labiausiai patraukė mažytės, bet dailios jos krūtys. Kaip savotiškas kontrastas vyriškam ūgiui ir akivaizdžiai fizinei jėgai, panelės Frost krūtys atrodė ką tik atsiradusios – neįtikimai mergaitiškos, tarsi dar tebedygstančios. Nesupratau, kaip ne per jauniausia moteris gali šitaip atrodyti, bet buvo aišku, kad jos krūtys sužadina visų ją išvystančių paauglių vaizduotę; na, aš taip maniau tada, su ja susipažinęs, – kada tai buvo? – 1955-aisiais. Be to, noriu jus patikinti, kad panelė Frost niekada nebūdavo apsirengusi provokuojamai, bent jau ten, priverstinėje apytuštės Ferst Sisterio viešosios bibliotekos tyloje; ten beveik niekas neužeidavo, nei dieną, nei vakare, kad ir kelinta būtų valanda.

Kartą nugirdau valdingąją tetą sakant (mano mamai): „Panelė Frost jau nebe tokio amžiaus, kai pakanka paaugliškų liemenėlių.“ Aš, trylikametis, tada pamaniau, jog tai reiškia, kad – nuolat viską kritikuojančios tetos nuomone – panelės Frost liemenėlės netinka jos krūtims, arba atvirkščiai. Buvau įsitikinęs, kad tinka! Ir dabar, visą laiką, kol kankinamai mąsčiau apie skirtingą savo paties ir tetos domėjimąsi panelės Frost krūtimis, žadą atimanti bibliotekininkė neatitraukė nuo manęs minėtojo skvarbaus žvilgsnio.

Su ja susipažinau būdamas trylikos; o šią baugią akimirką man jau buvo penkiolika, bet kiaurai veriančiomis akimis panelė Frost žiūrėjo taip ilgai, kad atrodė, jog ji ištisus dvejus metus ir išbuvo įbedusi į mane tą savo žvilgsnį. Galiausiai, išgirdusi, kad noriu dar kartą perskaityti „Didžiuosius lūkesčius“, ji tarė:

– Šitą jau skaitei, Viljamai.

– Taip, man labai patiko, – pasakiau, vos neleptelėjęs, kad man labai patinka ji. Ji kalbėjo itin oficialiai – buvo pirmas žmogus, į mane visada taip ir kreipdavęsis: Viljamai. Šeima ir draugai vadino Bilu arba Biliu.

Norėjau pamatyti panelę Frost dėvinčią tik liemenėlę, nepakankamai (visur kištis mėgstančios mano tetos manymu) suvaržančią krūtis. Bet tokios įžūlybės vis dėlto neišpyškinęs, paprašiau:

– Norėčiau „Didžiuosius lūkesčius“ perskaityti dar kartą.

(Nė žodžio apie nuojautą, kad panelė Frost man bus padariusi tokį pat pribloškiamą įspūdį, kokį Estela daro vargšui Pipui.)

– Taip greit? – nustebo panelė Frost. – Juk „Didžiuosius lūkesčius“ skaitei vos prieš mėnesį!

– Nekantrauju perskaityti dar kartą.

– Yra daug Čarlzo Dikenso knygų, – pasakė man panelė Frost. – Gal paskaityk kurią nors kitą, Viljamai.

– O, paskaitysiu, – patikinau ją, – bet pirmiausia noriu dar kartą perskaityti šitą.

Kai panelė Frost antrą kartą ištarė „Viljamai“, man akimirksniu pasistojo, – nors tada mano, penkiolikmečio, penis buvo mažas ir erekcija juokingai menka. (Turbūt pakanka pasakyti, jog nebuvo pavojaus, kad panelė Frost tą erekciją pastebės.)

Visažinė teta mano mamai buvo sakiusi, kad aš, kaip tokio amžiaus, per menkai išsivystęs. Savaime suprantama, ji turėjo omeny, kad „per menkai išsivystęs“ kitu atžvilgiu (arba visais); kiek žinau, mano penį ji galėjo būti mačiusi tik kai buvau kūdikis, – o gal nematė ir tada. Neabejoju, kad apie žodį „penis“ dar turėsiu ką papasakoti. O kol kas jums užteks žinoti, jog man itin sunku ištarti „penis“; šiaip taip išspaustas, tas žodis, – kai apskritai pavyksta jį pasakyti balsu, – mano lūpose skamba kaip „pėnis“. Rimuojasi su „kėnis“, jeigu jums dar neaišku. (Kaip galėdamas vengiu daugiskaitos.)

Šiaip ar taip, tada, kai pareiškiau norįs antrą kartą pasiimti „Didžiuosius lūkesčius“, panelė Frost apie mano seksualines kančias išvis nieko nežinojo. Tiesą sakant, man pasirodė, jog ji įsitikinusi, kad, kai bibliotekoje šitiek knygų, skaitydamas kurią nors iš naujo tiesiog nedovanotinai švaistyčiau laiką.

– Kuo tie „Didieji lūkesčiai“ tokie ypatingi? – paklausė panelė Frost.

Ji buvo pirmas žmogus, kuriam pasakiau, jog noriu tapti rašytoju, „todėl, kad perskaičiau „Didžiuosius lūkesčius“, bet iš tikrųjų tai norėjau dėl jos.

– Nori tapti rašytoju! – šūktelėjo panelė Frost; neatrodė, kad ji tuo džiaugtųsi. (Po daugelio metų vis galvojau, ar panelė Frost būtų kaip nors išreiškusi pasipiktinimą žodžiu „sodomitas“, jei būčiau šitaip įvardijęs pageidaujamą profesiją.)

– Taip, rašytoju… tikriausiai, – pasakiau.

– Negali žinoti, kad tikrai tapsi rašytoju! – tarė panelė Frost. – Tai ne tokia profesija, kokią tiesiog pasirinktum.

Taip sakydama ji, žinoma, neklydo, tačiau to aš tada dar nesupratau. Ir „Didžiųjų lūkesčių“ prašiau ne tik todėl, kad iš tikrųjų norėjau tą knygą perskaityti dar kartą; taip įkyriai kaulijau iš dalies dėl to, kad kuo labiau panelė Frost irzo, tuo maloniau man buvo žiūrėti, kaip ji staiga įkvepia oro – kaip kilsuoja stulbinamai mergaitiškos jos krūtys.

Ir būdamas penkiolikos tebesijaučiau ją beviltiškai įsimylėjęs – kaip ir prieš porą metų. Ne, turiu patikslinti: penkiolikmetį ji mane traukė dar labiau negu tada, kai buvau trylikos ir tik svajojau, kaip norėčiau su ja pasimylėti ir tapti rašytoju, – sulaukęs penkiolikos, mylėjimąsi įsivaizdavau aiškiau (tame vaizdinyje buvo daugiau konkrečių detalių), be to, jau turėjau parašęs kelis sakinius, kuriais pats žavėjausi.

Žinoma, ir mylėjimasis su panele Frost, ir tai, kad tapsiu rašytoju, buvo vargiai tikėtini dalykai, – bet gal vis dėlto įmanomi? Labai keista, tačiau man pakako puikybės, kad tuo tikėčiau. O iš kur ta mano nenormali savimana ir niekuo nepagrįstas pasitikėjimas savimi? Na, galėjau tik spėti, kad su tuo kažkaip susiję genai.

Ne, ne motinos; jos, nematomos suflerės, vaidmenyje neįžvelgiau jokios puikybės. Šiaip ar taip, daugumą vakarų praleidau su mama saugiame labai ir nelabai talentingus (ir apskritai neturinčius jokio talento) mūsų miestelio mėgėjų teatro draugijos narius priglaudusiame uoste. Ne visi tame teatriuke buvo išdidūs ir visada pasikliaujantys savimi, – todėl ir reikėjo suflerės.

Jeigu mano puikybė paveldėta, tai tikrai iš biologinio tėvo. Man visi sakė, kad mudu niekada nebuvom susitikę; jį pažinojau tik iš kitų žmonių atsiliepimų, ne per geriausių.

„Koduotojas“, – taip jį vadino mano senelis, – arba, rečiau, „seržantas“. Mama, pasak senelės, dėl to seržanto metė koledžą. (Senelei visada menkinamai tariamas „seržantas“ patiko labiau negu „koduotojas“.) Ar Viljamas Fransis Dinas buvo viena iš priežasčių, dėl kurių mama nebaigė koledžo, aš iš tikrųjų ir nežinojau; mama tada ėmė lankyti sekretorių mokyklą, bet jau pastojusi nuo jo, laukdamasi manęs. Taigi ji nebaigė ir tos sekretorių mokyklos.

Mama man sakė, kad už tėčio ištekėjo Atlantik Sityje, Naujojo Džersio valstijoje, 1943-iųjų balandį, – tai buvo šiek tiek pavėluotos priverstinės vedybos, nes aš gimiau Ferst Sisteryje, Vermonte, dar 1942-ųjų kovo mėnesį. Man jau buvo suėję vieneri, kai ji ištekėjo, ir tų „vestuvių“ (juos sutuokė kažkoks miesto savivaldybės sekretorius ar taikos teisėjas) labiausiai norėjo mano senelė, – bent jau taip šnekėjo teta Mjurielė. Turėjau suprasti, kad Viljamas Fransis Dinas vedė nelabai norom.

– Išsiskyrėm, kai tau dar nebuvo sukakę dveji, – sakė man mama. Buvau matęs santuokos liudijimą, todėl ir prisiminiau tą, regis, keistą, toli nuo Vermonto esančią vietą: Atlantik Sitį, Naujojo Džersio valstijoje; ten buvo mano tėčio karinio rengimo stovykla. Ištuokos liudijimo man niekas nerodė.

– Seržantui nerūpėjo nei santuoka, nei vaikai, – kartą pasakė man senelė, akivaizdžiai jausdamasi esanti pranašesnė; netgi būdamas mažas mačiau, kad puikybę mano teta paveldėjusi iš senelės.

Bet per tai, kas – nesvarbu, kieno reikalavimu – įvyko Atlantik Sityje, Naujojo Džersio valstijoje, gautu santuokos liudijimu aš buvau, kad ir pavėluotai, įteisintas. Ir pavadintas Viljamu Fransiu Dinu jaunesniuoju; turėjau jo vardą ir pavardę, nors jo paties šalia nebuvo. Be to, tikriausiai paveldėjau kažkiek to koduotojo genų – beprotišką seržanto drąsą, mamos manymu.

– Koks jis buvo? – klausiau mamos gal šimtą kartų. Ji visada maloniai atsakydavo į tą klausimą.

– Oi, labai gražus – koks būsi ir tu, – tardavo šypsodamasi. – Ir pasiutiškai drąsus. – Mama su manimi elgėsi labai meiliai, kol nebuvau pradėjęs bręsti.

Nežinau, ar visi mažamečiai ir ką tik į paauglystę įžengę berniukai taip nekreipia dėmesio į laiko tėkmę, kaip nekreipiau aš, bet man niekada nė nedingtelėjo, kad reikėtų panagrinėti įvykių seką. Tėtis mamai mane užtaisė tikriausiai 1941-ųjų gegužės pabaigoje arba birželio pradžioje, – bebaigdamas pirmą Harvardo kursą. Bet niekada niekas – netgi kandžias pastabas laidanti teta Mjurielė – apie jį neužsiminė kaip apie Harvardo studentą. Jis buvo vadinamas tik koduotoju (arba seržantu), nors mama neabejotinai didžiavosi jo sąsaja su Harvardu.

– Įsivaizduok, kaip jautiesi, priimtas į Harvardą, kai tau tik penkiolika! – ne kartą girdėjau ją sakant.

Bet jeigu tas mano beprotiškai drąsus tėtis Harvarde studijuoti (1940-ųjų rugsėjį) pradėjo būdamas penkiolikos, jis turėjo būti jaunesnis už mamą, kurios gimtadienis balandžio mėnesį. Keturiasdešimtųjų balandį jai suėjo dvidešimt; o kai aš gimiau, keturiasdešimt antrųjų kovą, mamai buvo be vieno mėnesio dvidešimt dveji.

Gal tada, kai ji pasijuto nėščia, juodu nesusituokė todėl, kad mano tėčiui dar nebuvo aštuoniolikos? Aštuoniolika jam sukako keturiasdešimt antrųjų spalio mėnesį. Kaip man sakė mama, „šaukimo į kariuomenę amžius buvo paslaugiai sumažintas iki tiek“. (Aš tik vėliau vis galvojau, kad žodis „paslaugiai“ mamos lūpose skambėjo neįprastai; gal taip šnekėjo tas Harvardo studentas?)

– Tavo tėvas manė, kad galėtų geriau kontroliuoti savo karinę lemtį, jei pasisiūlytų savanoriu per išankstinį šaukimą, todėl 1943-iųjų sausio mėnesį taip ir padarė, – pasakojo man mama. („Karinę lemtį“ irgi skambėjo kaip ne iš jos žodyno; čia jau buvo aiškiai juntama Harvardo studento įtaka.)

1943-iųjų kovą mano tėtis autobusu nuvažiavo į Masačusetse esančią Fort Devenso bazę – pradėti karinės tarnybos. Tada karinės oro pajėgos dar buvo priskiriamos prie sausumos kariuomenės; ten jis turėjo mokytis specialybės – kriptografijos. Mokymams karinės oro pajėgos buvo užsigrobusios visą Atlantik Sitį ir aplinkines smėlio kopas. Mano tėtis ir kiti apmokomi naujokai „stovyklavo“ prabangiuose viešbučiuose, kuriuos kaip reikiant nusiaubė. Anot senelio, „niekas baruose neprašė parodyti jokių asmens dokumentų. Savaitgaliais miestą užplūsdavo merginos – daugiausia valdžios institucijų tarnautojos iš Vašingtono. Aišku, kad visi ten gerai pasilinksmino, – nors kopose buvo šaudoma iš visokių ginklų“.

Mama pasakojo, kad aplankė tėtį Atlantik Sityje – „gal porą kartų“. (Kai jie dar nebuvo susituokę, o aš buvau vos vienerių?)

Keturiasdešimt trečiųjų balandžio mėnesį į Atlantik Sitį, į tas „vestuves“, mama turbūt važiavo su seneliu; ir tikriausiai iškart po jų tėtis buvo išsiųstas į karinių oro pajėgų kriptografijos mokyklą Polinge, Niujorko valstijoje, – kur mokėsi naudotis kodų knygomis ir šifravimo juostelėmis. Iš ten – keturiasdešimt trečiųjų vasaros pabaigoje – jį nusiuntė į Šanut Fildą Rantule, Ilinojaus valstijoje. „Ilinojuje jis jau praktikuodamasis gilinosi į kriptografijos pašaknes“, – pasakojo mama. Vadinasi, juodu vis dar palaikė ryšį ir kai po mano gimimo jau buvo praėję septyniolika mėnesių. (Šiaip mama retai kada sakydavo „gilinosi į pašaknes“.)

„Šanut Filde tavo tėtis buvo išmokytas naudotis paprasčiausia karine šifravimo mašinėle – iš esmės lyg ir teletaipu su pridėtu elektroniniu šifrų mechanizmu“, – aiškino senelis. Bet man tai buvo tarsi kokia paukščių kalba; gal netgi pradingęs tėtis nebūtų galėjęs apie šifravimo mašinėlės veikimo principą man papasakoti taip, kad suprasčiau.

Senelis žodžių „koduotojas“ arba „seržantas“ niekada netardavo menkinamai ir labai mėgo man pasakoti, ką tėtis veikė per karą. Turbūt vaidindamas Ferst Sisterio mėgėjų teatro spektakliuose senelis išsiugdė būtiną gebėjimą įsiminti tokias konkrečias ir painias smulkmenas; jam kiekvieną kartą pavykdavo tiksliai pakartoti tą patį pasakojimą apie tėčio nuotykius, nors šifruotojo darbas karo metais – slaptų pranešimų šifravimas ir iššifravimas – nebuvo visai nuobodus.

JAV kariuomenės oro pajėgų Penkioliktosios eskadros štabas buvo Baryje, Italijoje. O 760-oji bombonešių eskadrilė, kurioje tarnavo mano tėtis, dislokuota Spinacolos karinių oro pajėgų bazėje – kaimo laukuose į pietus nuo miestelio.

Kai sąjungininkai įsiveržė į Italiją, Penkioliktoji eskadra bombardavo Vokietijos pietus, Austriją ir Balkanus. Nuo 1943-iųjų lapkričio iki 1945-ųjų pavasario tuose mūšiuose pradingo daugiau negu tūkstantis sunkiųjų bombonešių B-24. Bet šifruotojai neskraidė. Mano tėtis turbūt retai kada išeidavo iš Spinacolos bazėje įrengto kodavimo kambario; dvejus paskutinius karo metus jis praleido su savo kodų knygomis ir tuo neperprantamu šifravimo prietaisu.

Bombonešiai puolė nacistų gamyklų kompleksus Austrijoje ir naftos telkinius Rumunijoje, o mano tėtis tenukeliaudavo tik į Barį – iš esmės tam, kad juodojoje rinkoje parduotų cigaretes. (Mama mane tikino, kad seržantas Viljamas Fransis Dinas nerūkė, bet Baryje pardavė tiek cigarečių, kad paskui, grįžęs į Bostoną, už tuos pinigus nusipirko automobilį – dvivietį 1940-ųjų ševroletą.)

Tėtį demobilizavo gana greitai. Keturiasdešimtųjų pavasarį jis praleido Neapolyje, kurį apibūdino kaip „žavingą ir linksmą, skendintį aluje“. (Kam apibūdino? Jeigu jis su mama išsiskyrė anksčiau, negu man sukako dveji, – kaip išsiskyrė? – kodėl dar rašė jai laiškus ir kai aš jau buvau trejų?)

Gal jis rašė seneliui; juk ne mama, o senelis man pasakė, kad tėtis į karinio jūrų laivyno transportinį laivą įlipo Neapolyje. Paskui, šiek tiek luktelėjęs Trinidade, tėtis vienu iš C-47 buvo nuskraidintas į bazę Natalyje, Brazilijoje, kur, pasak jo, buvo „labai gera“ kava. Iš Brazilijos kitas C-47 – apibūdintas kaip „senstelėjęs“ – jį nugabeno į Majamį. Galiausiai į šiaurę važiavęs karinis traukinys grąžino kareivius į tas vietas, kur jie turėjo būti išvis paleisti; taigi tėtis vėl atsidūrė Fort Devense, Masačusetso valstijoje.

1945-ųjų spalį tėtis jau buvo per daug pavėlavęs, todėl tais mokslo metais negalėjo toliau studijuoti Harvarde; už juodojoje rinkoje užsidirbtus pinigus nusipirko ševį ir susirado laikiną darbą Džordano Maršo – didžiausios Bostono parduotuvės – žaislų skyriuje. Į Harvardą sugrįžo keturiasdešimt šeštųjų rudenį ir sutelkė dėmesį į romanistiką; senelis man paaiškino, jog taip vadinamos prancūzų, ispanų, italų ir portugalų kalbų ir literatūros studijos. („Bent jau dviejų ar trijų“, – dar pridūrė senelis.)

„Tavo tėvas buvo tikras užsienio kalbų specas, – sakė man mama. Gal todėl ir kriptografijos specas? Bet kodėl mamai ir seneliui rūpėjo, į ką mano pasprukęs tėtis sutelkė dėmesį Harvarde? Iš kur jie apskritai žinojo tas smulkmenas? Kodėl jiems visa tai buvo pranešta?

Turėjom tokią tėčio nuotrauką – daug metų tik tą vienintelį jo atvaizdą ir tebuvau matęs. Toje nuotraukoje tėtis atrodo labai jaunas ir lieknas. (Nufotografuotas 1945-ųjų pavasario pabaigoje arba vasaros pradžioje.) Jis valgo ledus tame karinio jūrų laivyno transportiniame laive, kažkur tarp pietų Italijos pakrantės ir Karibų jūros, pakeliui į Trinidadą.

Juodoji pantera ant tėčio vilkimos odinės piloto striukės tada, ko gero, kaip reikiant užvaldė vaikišką mano vaizduotę; ta iš pažiūros pikta pantera buvo 760-osios bombonešių eskadrilės simbolis. (Šifruotojai dirbo tik ant žemės, bet ir jie gavo pilotų striukes.)

Man į galvą nuolat lindo viską nustelbianti įkyri mintis, kad ir aš turiu karo didvyrio bruožų, nors tėčio kariniai žygiai neatrodė labai didvyriški – netgi vaikui. Bet mano senelis buvo vienas iš Antrojo pasaulinio karo istorijos žinovų, – na, tų, kuriems kiekviena smulkmena baisiai įdomi, – ir jis man vis sakydavo: „Tavyje matau būsimą didvyrį!“

Senelė apie Viljamą Fransį Diną negalėjo pasakyti beveik nieko gero, o mamos vertinimas prasidėdavo ir (dažniausiai) baigdavosi žodžiais „labai gražus“ ir „pasiutiškai drąsus“.

Na, tai ne visai tiesa. Kai mamos paklausiau, kodėl jų santykiai nenusisekė, ji atsakė, kad matė tėtį kai ką bučiuojant. „Mačiau jį bučiuojant kitą“, – teištarė taip atsainiai, lyg būtų sufleravusi aktoriui, pamiršusiam žodį „kitą“. Aš, be abejo, padariau išvadą, kad ji tą bučinį pamatė, kai jau laukėsi manęs, – gal netgi kai jau buvau gimęs, – ir kad iš to, kaip glaudžiai buvo susilietusios lūpos, suprato, jog tai ne šiaip koks nekaltas bučinukas.

– Tikriausiai buvo prancūziškas, su gerklėn sugrūstu liežuviu, – kartą apšvietė mane vyresnė pusseserė – šiurkšti mergiotė, mano dažnai minimos valdingosios tetos duktė. Bet su kuo tėtis bučiavosi? Vis galvojau, ar tai buvo viena iš tų savaitgaliais Atlantik Sitį užplūsdavusių merginų, valdžios institucijų tarnautojų iš Vašingtono. (Kitaip senelis gal išvis nebūtų apie jas užsiminęs.)

Tada tik tiek ir težinojau; nedaug. Tačiau to visiškai pakako, kad imčiau nepasitikėti savimi, – netgi pajusčiau sau antipatiją, – nes buvau linkęs visas savo ydas priskirti biologiniam tėvui. Jį kaltinau dėl visų blogų įpročių, niekingų poelgių ir slapukavimo; iš tikrųjų maniau, kad visos mano blogybės paveldėtos. Visa tai, kas manyje man pačiam atrodė įtartina ir kėlė baimę, mano įsitikinimu, buvo seržanto Dino bruožai.

Argi mama man nesakė, kad būsiu gražus? Ar tai nebus dar viena bėda? O dėl tos pasiutiškos drąsos… na, aš juk drįsau tikėtis (kai man buvo trylika), kad tapsiu rašytoju. Ir jau tada įsivaizdavau, kaip myliuosi su panele Frost.

Patikėkite, nenorėjau būti pasprukusio tėtušio atžala, genetiškai tapačiu jo palikuoniu, visur užtaisančiu merginoms vaikus ir jas metančiu. Juk toks buvo seržanto Dino modus operandi2, argi ne? Nenorėjau ir jo vardo bei pavardės. Man buvo bjauru būti Viljamu Fransiu Dinu jaunesniuoju – to koduotojo paliktu sūnumi, beveik mergvaikiu! Jei kada pasaulyje apskritai gyveno vaikas, norintis turėti patėvį, trokštantis, kad jo motina bent jau užmegztų su kuo nors rimtus santykius, tai tas vaikas buvau aš.

Štai ir priėjau prie to, nuo ko anksčiau lyg ir norėjau pradėti šį pirmą skyrių, nes iš tikrųjų galėjau pirmiausia papasakoti apie Ričardą Abotą. Nuo jo, netrukus tapusio mano patėviu, prasidėjo viso tolesnio mano gyvenimo istorija; tiesą sakant, jei mama nebūtų įsimylėjusi Ričardo, aš, ko gero, niekad nebūčiau susipažinęs su panele Frost.

Prieš Ričardui Abotui tampant „Ferst Sisterio artistų“ aktoriumi, mūsų miestelio mėgėjų teatre, pasak valdingosios mano tetos, buvo aiškiai juntamas „pagrindinių vyrų vaidmenų atlikėjų trūkumas“; nebuvo nei tikrai šiurpių nedorėlių, nei romantiškų vaikinų, kuriuos matydamos ir jaunos, ir pagyvenusios žiūrovės leipėtų iš susižavėjimo. O Ričardas pasirodė esąs ne šiaip koks aukštas tamsiaplaukis gražuolis – jis buvo tikrų tikriausias to šablono įsikūnijimas. Be to, dar lieknas. Toks lieknas, kad man iškart priminė tėtį, tą koduotoją, kuris vienintelėje mano turimoje nuotraukoje buvo amžinai lieknas – ir amžinai valgė ledus, kažkur tarp pietų Italijos pakrantės ir Karibų jūros. (Savaime suprantama, vis galvojau, ar mama pastebi panašumą.)

Prieš Ričardo Aboto pasirodymą „Ferst Sisterio artistų“ trupėje visi mūsų miestelio teatriuke vaidinę vyrai buvo arba kažką nerišliai murmantys mėmės, nudūrę akis ir vogčiomis žvilgčiojantys į šonus, arba (taip pat lengvai nuspėjami) arogantiški nevykėliai, rėkte išrėkiantys žodžius ir akimis šaudantys į tuoj įsižeidžiančias matroniškas nuolatines žiūroves.

Dėmesio verta išimtis, jeigu jau kalbame apie talentą, – tikrai talentingas aktorius, nors ir nelygintinas su Ričardu Abotu, – buvo mano senelis, Antrojo pasaulinio karo istorijos žinovas Haroldas Maršalas, kurį visi (išskyrus senelę) vadino Hariu. Jis buvo ir didžiausias Ferst Sisterio darbdavys; Haris Maršalas samdomų darbuotojų turėjo daugiau negu privati parengiamoji Feivarit Riverio mokykla – neabejotinai antra pagal didumą darbdavė mažyčiame mūsų miestelyje.

Seneliui Hariui priklausė Ferst Sisterio lentpjūvė ir medienos sandėlis. Hario verslo partneris – rūškanas norvegas, su kuriuo tuoj susipažinsite, – buvo miškininkas. Jis prižiūrėjo miško ruošos darbus, o Haris rūpinosi lentpjūve ir sandėliu. Be to, senelis Haris pasirašydavo visus čekius, ir ant visų žalių rąstus bei pjautinę medieną gabenančių sunkvežimių buvo užrašyta jo pavardė: MARŠALAS. Mažomis geltonomis didžiosiomis raidėmis.

Atsižvelgiant į itin gerą senelio visuomeninę padėtį, atrodė keistoka, kad „Ferst Sisterio artistų“ spektakliuose jam visada tenka vaidinti moteris. Mano senelis buvo nuostabus moterų vaidmenų atlikėjas; miestelio teatriuke Haris Maršalas suvaidino daugybę (kai kas sakė, kad daugumą) pagrindinių moterų vaidmenų. Tiesą sakant, aš pats senelį geriau prisimenu kaip moterį, o ne kaip vyrą. Scenoje, vaidindamas moteris, jis atrodydavo gyvesnis, energingesnis, negu tikrame gyvenime atlikdamas nuobodų lentpjūvės savininko ir miško pramonininko vaidmenį.

Bet šeimoje dėl to kartais, deja, būdavo šiokių tokių nesutarimų, nes vienintelė senelio Hario varžovė, irgi pretenduojanti į sunkiausius ir didžiausią pasitenkinimą teikiančius moterų vaidmenis, buvo jo vyresnioji duktė, Mjurielė, – ištekėjusi mano mamos sesuo, mano dažnai minima teta.

Teta Mjurielė buvo tik dvejais metais vyresnė už mano mamą; bet ji viską darė pirmiau, kai mano mama apie tai dar nė negalvojo; be to, Mjurielė viską darė tinkamai, netgi (jos pačios manymu) tobulai. Ji atseit Velslio koledže „studijavo pasaulio literatūrą“ ir ištekėjo už nuostabaus mano dėdės Bobo – savo „pirmo ir vienintelio kavalieriaus“, kaip pati jį vadino. Bent jau man atrodė, kad dėdė Bobas nuostabus; su manimi jis visada elgėsi nuostabiai. Bet Bobas, kaip vėliau sužinojau, gėrė, ir tas jo gėrimas tetai Mjurielei buvo labai trikdanti našta. Senelė, iš kurios Mjurielė paveldėjo valdingumą, dažnai sakydavo, kad šitaip besielgiantis Bobas „nevertas“ Mjurielės, – kad ir ką tai reiškė.

Senelė, nors šiaip tai tikra snobė, visur kaišiodavo nuvalkiotas frazes ir visiems žinomus priežodžius, ir atrodė, kad teta Mjurielė, kad ir kokia išsimokslinusi, vis dėlto bus paveldėjusi (arba tiesiog mėgdžioja) pernelyg paprastą, nuobodžią motinos kalbėseną.

Manau, Mjurielė teatrą taip mėgo, jai jo taip reikėjo todėl, kad ji troško savo didingai skambančiu balsu pasakyti ką nors originalaus. Mjurielė buvo graži – liekna griausmingai kalbanti brunetė dėmesio verta operos dainininkės krūtine, – bet visiška tuščiagalvė. Kaip ir senelė, teta Mjurielė sugebėdavo pūstis ir visus kritikuoti nepasakydama nieko, kas būtų įrodoma ar bent jau įdomu; šiuo atžvilgiu ir senelė, ir teta man atrodė tiesiog arogantiškos nuobodos.

Apie tetą Mjurielę reikia pasakyti, kad nepriekaištingos tarties dėka jos žodžiai scenoje skambėdavo visiškai įtikimai; ji buvo tobula papūga, bet šnekanti kažkaip automatiškai, be jokio jausmo, simpatinga arba antipatiška – nelygu ką vaidino. Mjurielė kalbėdavo pakiliai, tačiau trūko jos pačios „esybės“; be to, ji amžinai kuo nors skųsdavosi.

O senelė buvo jau tokio amžiaus, kai žmonės darosi nepalenkiami, ir dar konservatyviai išauklėta; dėl šių suvaržymų ji manė, kad teatras iš esmės nepadorus – arba, jei vertintume atlaidžiau, ne itin dorovingas – ir kad moterys neturėtų ten lįsti. Viktorija Vintrop (Vintrop buvo mano senelės mergautinė pavardė) laikėsi nuomonės, kad visuose spektakliuose visus moterų vaidmenis turėtų atlikti berniukai ir vyrai; ji pripažino, kad senelio (kaip įvairių moterų vaidmenų atlikėjo) pergalės scenoje ją trikdo, bet vis tiek sakė, kad šitaip pjeses ir reikėtų statyti – vaidinti turėtų tik vyrai.

Senelę – aš ją vadinau močiute Viktorija – baisiai vargino tai, kad Mjurielė būdavo (dienų dienas) tiesiog nepaguodžiama, kai koks svajonių vaidmuo atitekdavo ne jai, o seneliui Hariui. O Haris, atvirkščiai, nudžiugdavo, kai trokštamą vaidmenį gaudavo jo duktė. „Jiems, matyt, reikėjo jaunos gražuolės, Mjuriele, – čia jau aš negaliu su tavim lygintis, jaučiuosi sutriuškintas.“

Nesu tuo tikras. Senelis buvo smulkių kaulų, dailaus veido; be to, vikrus ir be jokių pastangų pratrūkstantis tiek mergaitišku juoku, tiek širdį draskančia rauda. Jis įtikinamai vaidino ir intrigantes, ir skriaudžiamas moteris – ir įtikinamiau negu teta Mjurielė scenoje bučiavosi su visokiais netinkamai parinktais vyrų vaidmenų atlikėjais. Mjurielė visa susigūždavo, kai spektaklyje reikėdavo bučiuotis, nors dėdė Bobas dėl to nė kiek neprieštaravo. Bobui turbūt netgi patiko matyti ir žmonos, ir uošvio bučinius scenoje, – ir tai buvo gerai, nes daugumoje pjesių jie vaidino pagrindinius moterų vaidmenis.

Dabar, kai jau esu vyresnis, galiu dar geriau įvertinti dėdę Bobą, kuriam „turbūt patiko“ daugelis žmonių ir įvykių – ir kuris sugebėjo man perteikti žodžiais neišreikštą, bet nuoširdžią užuojautą. Manau, kad Bobas perprato iš Vintropų kilusių šeimos narių mąstyseną; tos Vintropų moterys buvo seniai įpratusios (arba iš prigimties linkusios) į mus, visus kitus, žiūrėti niekinamai. Bobas man jautė gailestį, nes žinojo, kad močiutė Viktorija ir teta Mjurielė (ir netgi mama) mane budriai stebi, ar nepamatys kokių nors ženklų, rodančių, kad aš – kaip jos visos bijojo, kaip bijojau ir pats – esu tikras niekam tikusio tėvelio sūnelis. Buvau tarytum teisiamas dėl žmogaus, kurio nepažinojau, genų; o dėdė Bobas, tikriausiai todėl, kad gėrė ir buvo laikomas „nevertu“ Mjurielės, puikiai žinojo, kaip jaučiasi žmogus, teisiamas tų Vintropų palikuonių.

Dėdė Bobas dirbo Feivarit Riverio mokykloje, buvo atsakingas už naujų mokinių priėmimą. Tai, kad mokykla nepateikdavo aiškiai apibrėžtų reikalavimų stojantiesiems, dar nereiškė, jog mano dėdė asmeniškai kaltas dėl Feivarit Riverio nesėkmių. Tačiau namuose Bobą vis dėlto kaltino; Vintropų palikuonės sakė, kad jis „per daug nuolaidžiauja“, – tai, beje, buvo dar viena priežastis, dėl kurios dėdė Bobas man atrodė nuostabus.

Prisimenu, jog daug ką girdėjau kalbant, kad Bobas geria, bet pats jo girto nemačiau, – na, išskyrus vieną įspūdingą atvejį. Tiesą sakant, visus tuos metus, kai augau Ferst Sisteryje, Vermonto valstijoje, maniau, kad sunkumai dėl Bobo girtavimo gerokai perdėti; tos Vintropų moterys, dorovingai įsižeidusios, apskritai mėgdavo viską išpūsti. Teisuoliškas piktinimasis buvo Vintropų giminės bruožas.

Šešiasdešimt pirmųjų vasarą, keliaudamas su Tomu, kažkaip užsiminiau, kad Bobas – mano dėdė. (Žinau – apie Tomą dar nepasakojau. Turėsite būti kantrūs; man sunku pereiti prie Tomo.) Mudviem su Tomu tai buvo atseit labai svarbi vasara tarp parengiamosios mokyklos baigimo ir studijų universitete pradžios; mudviejų šeimos leido mums atsikvėpti nuo įprastų vasaros darbų ir šiek tiek pakeliauti. Tikriausiai buvo tikimasi, kad jausimės patenkinti, tą vienintelę vasarą šitaip abejotinai pamėginę „rasti“ save, bet mudviem su Tomu ta padovanota vasara neatrodė tokia svarbi, koks, visų manymu, turėtų būti tas žmogaus gyvenimo tarpsnis.

Pirma, neturėjom pinigų, ir jau pats kelionės po Europą neįprastumas mus baugino; antra, mudu jau buvom „radę“ save ir niekaip negalėjom susitaikyti su tuo, kas esam, – bent jau viešai. Tiesą sakant, kai kas mumyse pačiuose ir vargšui Tomui, ir man atrodė taip pat neįprasta (ir kėlė tokią pat baimę) kaip ir tai, ką sugebėjom – kažkaip probėgšmais – pamatyti Europoje.

Net neprisimenu, kodėl buvo paminėtas dėdės Bobo vardas; Tomas jau žinojo, kad aš – to „priėmėjo Bobo“, kaip jis sakė, giminaitis.

– Mes ne kraujo giminės, – ėmiau aiškinti. (Kad ir kaip kito alkoholio kiekis dėdės Bobo kraujyje, Vintropų kraujo jis vis tiek neturėjo nė lašo.)

– Judu ir nepanašūs! – šūktelėjo Tomas. – Bobas toks malonus, su juo taip lengva…

Žinoma, mudu su Tomu tą vasarą nuolat ginčijomės. Kažkurios karalienės vardu pavadintu laineriu (studentų klase) iš Niujorko nuplaukėm į Sautamptoną; paskui persikėlėm į žemyną, atsidūrėm Ostendėje; pirmas Europos miestas, kuriame nakvojom, buvo viduramžiškoji Briugė. (Briugė tikrai graži, bet labiau negu senosios turgavietės varpinė mane sužavėjo viena tokia pensione, kur apsistojom, dirbusi mergina.)

– Turbūt ketinai jos paklausti, ar ji turi kokią draugę man? – tarė Tomas.

– Mes tiesiog vaikščiojom po miestą… negalėjom atsišnekėti, – paaiškinau. – Gal tik kokį kartą pasibučiavom.

– O, ir tai viskas? – burbtelėjo Tomas. Taigi vėliau, kai pareiškė, kad dėdė Bobas „malonus“ ir su juo „taip lengva“, supratau, jog Tomas nori pasakyti, kad aš nesu malonus.

– Turėjau omeny tik tai, kad su tavimi nelengva, Bilai, – pasakė Tomas. – Juk tikrai nesi tokio gero būdo kaip priėmėjas Bobas, ar ne?

– Negaliu patikėti, kad suirzai dėl tos mergiotės Briugėj, – stebėjausi.

– Gaila, kad pats nematei, kaip spoksojai į jos papus… ne per didžiausius. Supranti, Bilai, merginos pastebi, kad spoksai į jų papus, – pridūrė Tomas.

Tačiau ta mergina, su kuria susipažinau Briugėje, buvo visai nesvarbi. Tiesiog jos papukai man priminė, kaip kilsavo stulbinamai mergaitiškos panelės Frost krūtys, o aš tebebuvau įsimylėjęs panelę Frost.

O, permainų vėjai! Mažuose Naujosios Anglijos šiaurės miesteliuose jie būna ne itin švelnūs. Po pirmos aktorių atrankos, per kurią į mūsų teatriuką atėjo Ričardas Abotas, jau kitaip buvo skirstomi netgi moterų vaidmenys, nes visi iškart suprato, kad ir veržlius vaikinus, ir nedorus (arba tiesiog sumiesčionėjusius) vyrus, ir klastingus meilužius vaidins Ričardas; taigi ir parinktos partnerės turės jam prilygti.

Dėl to seneliui Hariui, būsimam Ričardo uošviui, iškilo šiokių tokių sunkumų: pirmiausia, senelis Haris ir kaip moteris buvo gerokai per senas, kad megztų romantiškus santykius su tokiu jaunu gražuoliu kaip Ričardas. (Apie tai, kad Ričardas Abotas su seneliu Hariu scenoje bučiuotųsi, nebuvo nė kalbos!)

Dar didesnių sunkumų, – kaip ir reikėjo tikėtis, turint omenyje jos išdidžiai skambantį balsą ir tuščią galvą, – tai kėlė tetai Mjurielei. Ričardas Abotas, palyginti su ja, buvo pernelyg geras pagrindinių vaidmenų atlikėjas. Pamačiusi jį toje pirmoje aktorių atrankoje, Mjurielė iš susijaudinimo tik kažką neaiškiai vapėjo; vėliau priblokšta teta sakė, jog iškart suprato, kad mano mama ir Ričardas, „vos pažvelgę vienas į kitą, tarsi pakvaišo“. Mjurielei būtų buvę jau tikrai pernelyg sunku – netgi scenoje – įsivaizduoti, kad ji užmezgusi meilės ryšį su būsimu svainiu. (O mano mama jiems dar sufleruotų!)

Būdamas trylikos, nelabai suvokiau, koks siaubas apėmė tetą Mjurielę, kai ji taip netikėtai (pirmą kartą) pamatė, koks turi būti pagrindinių vaidmenų atlikėjas; ir nė nepastebėjau, kad mano mama ir Ričardas Abotas, „vos pažvelgę vienas į kitą, tarsi pakvaišo“.

Senelis Haris buvo žavus ir labai maloniai sutiko tą grakštų jauną vyriškį, naująjį Feivarit Riverio mokyklos mokytoją.

– Visada ieškom naujų talentingų aktorių, – draugiškai tarė Ričardui mano senelis. – Ką jūs ten dėstot? Šekspyrą?

– Ir dėstau, ir statau spektaklius, – atsakė seneliui Ričardas. – Berniukų mokyklos teatre, be abejo, būna tam tikrų nepatogumų, bet ir berniukai, ir mergaitės Šekspyrą geriausiai supranta vaidindami pagal jo pjeses statomuose spektakliuose.

– Sakydamas, jog būna „nepatogumų“, tikriausiai turit omeny, kad berniukai atlieka moterų vaidmenis? – šelmiškai paklausė senelis Haris. (Ričardas Abotas, ką tik susipažinęs su lentpjūvės savininku Hariu Maršalu, juk negalėjo žinoti, kad šis miško pramonininkas scenoje pasirodo labai vykusiai persirengęs moterimis.)

– Dauguma berniukų visiškai nemoka būti moterimis, – tai labai atitraukia dėmesį nuo pjesės, – atsakė Ričardas.

– A, – tarė senelis Haris. – Tai ką ketinate daryti?

– Galvoju, gal reikėtų į aktorių atranką pasikviesti jaunas mokytojų žmonas… ir gal dar vyresnes dukteris.

– A, – vėl tarstelėjo senelis Haris. – Gal ir miestelyje atsirastų keli tinkami žmonės, – pasiūlė; jis visada norėjo suvaidinti Reganą arba Gonerilę – kurią nors iš „tų šlykščių Lyro dukterų“, kaip, griebdamasis aliteracijos, jas vadino. (Ką jau kalbėti apie trokštamiausią ledi Makbet vaidmenį!)

– Manau, reikėtų rengti atviras atrankas, – tarė Ričardas Abotas. – Ir tikiuosi, kad vyresnės moterys pernelyg netrikdys berniukų mokyklos mokinių.

– Na, taip – tokių keblumų būna, – supratingai šypsodamasis linktelėjo senelis Haris. Kaip vyresnė moteris, jis jau daugybę kartų buvo daug ką sutrikdęs; Hariui Maršalui pakakdavo žvilgtelėti į savo žmoną ir vyresniąją dukterį, kad pamatytų, kaip moterys trikdo vyrus. Tačiau aš tada, būdamas trylikos, nesupratau, kaip gudriai senelis mėgina gauti daugiau moterų vaidmenų; jo pokalbis su naujuoju pagrindinių vyrų vaidmenų atlikėju man atrodė labai draugiškas ir nuoširdus.

Tą rudens penktadienio vakarą – aktorių atrankos visada būdavo rengiamos penktadienių vakarais – pastebėjau tik kaip Ričardo Aboto žinių apie teatrą ir jo, kaip aktoriaus, gabumų dėka pasikeitė diktatoriškai nusiteikusio režisieriaus santykiai su būsima labai ir nelabai talentingų (ir apskritai neturinčių jokio talento) artistų trupe. Iki tol dar niekas griežtajam „Ferst Sisterio artistų“ režisieriui nebuvo metęs iššūkio kaip dramaturgui; mūsų teatriuko režisierius, nuolat sakydavęs, kad „tik vaidinti“ jam nebūtų įdomu, dramaturgijoje buvo anaiptol ne diletantas; be to, pats nė kiek neabejojo esąs Ibseno, kurį garbino jau be jokio saiko, kūrybos žinovas.

Tas jokių prieštaravimų dar negirdėjęs režisierius, Nilsas Borkmanas, – minėtasis norvegas, senelio Hario verslo partneris, miškininkas, miško kirtėjas ir dramaturgas, – atrodė esąs tikrų tikriausias skandinaviškos depresijos, melancholijos ir blogos nuojautos įsikūnijimas. Miško ruoša buvo Nilso Borkmano verslas (ar bent jau pagrindinis darbas), o dramaturgija – jo aistra.

Prie vis labiau liūstančio norvego pesimizmo prisidėjo ir tai, kad teatre besilankantys neišprusę Ferst Sisterio gyventojai nieko neišmanė apie rimtus dramos veikalus. Kultūriniame skurde gyvenantis mūsų miestelis tikėjosi (netgi pageidavo) ir toliau būti penimas jau šleikštulį keliančiais Agatos Kristi kūriniais. Buvo aiškiai matyti, kaip Nilsas Borkmanas kankinasi, metai iš metų adaptuodamas ir režisuodamas tokius primityvius niekalus kaip „Žmogžudystė klebonijoje“ – vienas iš detektyvinių romanų apie mis Marpl; mano išdidžiai kalbanti teta Mjurielė daug kartų vaidino mis Marpl, bet Ferst Sisterio gyventojai būdavo labiau patenkinti, kai tos įžvalgios (tačiau itin moteriškai atrodančios) ponios vaidmenį atlikdavo senelis Haris. Haris turbūt įtikinamiau atskleisdavo kitų žmonių paslaptis, – ką jau kalbėti apie tai, kad, kaip tokio amžiaus ponia, buvo moteriškesnis.

Per vieną repeticiją Haris aikštingai pasakė, kaip tikriausiai būtų pasakiusi ir pati mis Marpl:

– Bet kas gi, dėl Dievo meilės, galėjo norėti pulkininko Protero mirties?

Tai išgirdusi mano mama, amžina suflerė, tarė:

– Tėtuk, tokių žodžių čia nėra.

– Žinau, Mere, tik norėjau truputį pajuokauti, – atsakė senelis.

Mano mama, Merė Maršal, – Merė Din (keturiolika nelemtų metų iki santuokos su Ričardu Abotu), – senelį vadino tėtuku. Išdidžioji teta Mjurielė į Harį kreipdavosi „tėve“, tokiu pat oficialiu balsu kaip ir močiutė Viktorija, kuriai vyras visada buvo tik Haroldas – ne Haris.

Nilsas Borkmanas režisavo visokį Agatos Kristi „popsą“, kaip pats pašaipiai vadino jos romanus, tarsi jau apsipratęs su mintimi, kad yra pasmerktas ir paskutinį savo gyvenimo vakarą žiūrėti „Mirtį ant Nilo“ arba „Pavojų Endhauze“, – tarsi jam būtų buvę lemta ir į kapus nueiti su neišdildomais atsiminimais apie „Dešimt indėniukų“.

Agata Kristi Borkmanui buvo tarytum koks kryžius, kurį tas norvegas nešė ne itin stojiškai, – jis jos nekentė, baisiausiai dėl jos burbėjo, – bet spektakliais pagal Agatą Kristi ir kitomis lėkštomis to laiko pramogomis prisiviliojęs visą salę žiūrovų, niūrusis norvegas kasmet, kiekvienam rudens sezonui, galėdavo režisuoti ir „ką nors rimta“.

„Ką nors rimta, kad pritaptų prie to metų laiko, kai miršta liapai“, – sakydavo Borkmanas. Iš žodžio „liapai“ galėjai suprasti, kad angliškai jis kalba aiškiai, bet netobulai. (Trumpai tariant, toks jau buvo tas Nilsas: suprantamas, bet netobulas.)

Per aktorių atranką, vykusią tą penktadienį, kai Ričardas Abotas pakeitė daugelio žmonių ateitį, Nilsas visiems pranešė, kad šį rudenį „kas nors rimta“ vėl bus jo mėgstamas Ibsenas; negana to, rinktis reikėjo tik iš trijų Ibseno kūrinių.

– Kurių trijų? – paklausė jaunasis talentas – Ričardas Abotas.

– Trijų probleminių, – atsakė Nilsas – labai aiškiai, jo paties manymu.

– Kaip suprantu, turite omenyje „Hedą Gabler“ ir „Lėlių namus“, – iškart atspėjo Ričardas. – O trečia tikriausiai bus „Laukinė antis“?

Matydami, kad Borkmanas labai neįprastai nutilo, supratom, jog trečia rūsčiojo norvego siūloma pjesė tikrai bus (visus bauginanti) „Laukinė antis“.

– Tokiu atveju, – galiausiai, po daug ką išdavusios tylos, tarė Ričardas Abotas, – kas iš mūsų galėtų vaidinti pasmerktąją Hedvigą – tą vargšą vaikelį?

Toje vėlyvo penktadienio vakaro atrankoje nebuvo nė vienos keturiolikmetės – apskritai nė vienos mergaitės, kuri būtų galėjusi vaidinti naivią, antį (ir tėvelį) mylinčią Hedvigą.

– Mums ir seniau iškildavo… keblumų dėl Hedvigos vaidmens, Nilsai, – išdrįso pasakyti senelis Haris. Taigi, keblumų! Kai kurios tragikomiškos keturiolikmetės buvo tokios niekam tikusios aktorės, kad, kai joms jau reikėdavo nusišauti, žiūrovai pratrūkdavo pritarimo šūksniais! Kelios keturiolikmetės atrodė tokios žaviai naivios ir nekaltos, kad, kai jos nusišaudavo, žiūrovai pasipiktindavo!

– Ir dar tas Gregersas, – įsiterpė Ričardas Abotas. – Pasigailėtinas moralistas. Galėčiau vaidinti Gregersą, bet tik kaip įkyrų kvailį – savo teisumu įsitikinusį ir savęs besigailintį juokdarį!

Į savižudybę linkusius tėvynainius, norvegus, Nilsas Borkmanas dažnai vadindavo fiordų šuolininkais. Norvegijoje, kur tiek daug fiordų, matyt, iš tikrųjų netrūksta progų patogiai ir švariai nusižudyti. (Nilsas tikriausiai dar labiau paniuro, kai pamatė, kad Vermonte – iš visų pusių sausumos apsuptoje valstijoje – nėra nė vieno fiordo.) Dabar Nilsas kažkaip itin šiurpiai pažvelgė į Ričardą Abotą, – galėjai pamanyti, jog nusiminęs režisierius nori, kad šitas išsišokęs naujokas susirastų artimiausią fiordą.

– Bet Gregersas juk idealistas, – tarė Borkmanas.

– Jeigu „Laukinė antis“ – tragedija, tai Gregersas – kvailas juokdarys, o Jalmaras – tik įtarus vyras, niekingai pavyduliaujantis dėl žmonos praeities, – toliau šnekėjo Ričardas. – Kita vertus, jei „Laukinę antį“ vaidinsime kaip komediją, tai jie visi bus kvaili juokdariai. Bet kaipgi šita pjesė gali būti komedija, kai dėl suaugusiųjų moralizavimo miršta vaikas? Reikia tokios Hedvigos, kad širdis plyštų, ir tai turi būti akivaizdžiai nekalta, naivi keturiolikmetė; ir ne tik Gregersas, bet ir Jalmaras, ir Gina, ir netgi ponia Siorbiu, ir senasis Ekdalis, ir nedorėlis Verlė – visi turi būti puikūs aktoriai! Ir netgi tada spektaklis turės trūkumų – pastatyti šitą Ibseno pjesę mėgėjų teatrui nelengva.

– Trūkumų! – riktelėjo Nilsas Borkmanas, tarsi į jį (ir į jo laukinę antį) kas būtų šovęs.

– Kelis pastaruosius kartus aš atlikau ponios Siorbiu vaidmenį, – pasakė Ričardui mano senelis. – Žinoma, kai buvau jaunesnis, vaidinau Giną, bet tik porąsyk.

– Vis galvojau, gal Laura Gordon gali būti Hedviga, – tarė Nilsas. Laura buvo jauniausia Gordonų duktė. Džimas Gordonas dirbo mokytoju Feivarit Riverio parengiamojoje mokykloje; juodu su žmona, Elen, seniau vaidino „Ferst Sisterio artistuose“, o dvi vyresnės jų dukterys jau buvo nusišovusios kaip vargšė Hedviga.

– Atsiprašau, Nilsai, – įsiterpė mano teta Mjurielė, – bet Lauros Gordon krūtys labai aiškiai matomos.

Supratau, kad ne tik aš pastebėjau, kokia stulbinamai subrendusi ta keturiolikmetė; Laura buvo tik metais už mane vyresnė, bet krūtis jau turėjo gerokai didesnes, negu galėjo turėti nekaltoji, naivioji Hedviga.

Nilsas Borkmanas atsiduso ir (su viskuo susitaikęs, tarytum jau pasirengęs nusižudyti) paklausė Ričardo:

– Ir kurią gi, ponaičio Aboto manymu, Ibseno pjesę mums, mirtingiems paprastiesiems, mėgėjams, būtų lengviau pastatyti?

Nilsas, žinoma, norėjo pasakyti „paprastiems mirtingiesiems“.

– O… – buvo besakąs senelis Haris, bet laiku prikando liežuvį. Seneliui tai patiko. Jis labai gerbė ir mėgo Nilsą Borkmaną kaip verslo partnerį, tačiau visi – be jokios išimties – „Ferst Sisterio artistų“ nariai, ir nuoširdžiai atsidavę teatrui, ir tarytum atsitiktiniai, žinojo, kad Nilsas, kaip režisierius, yra baisiausias tironas. (Be to, Henrikas Ibsenas ir Borkmano fantazijos apie rimtus dramos veikalus mums jau buvo įsipykę beveik taip pat kaip Agata Kristi!)

– Na… – tarė Ričardas Abotas; paskui mąsliai patylėjo. – Jeigu jau Ibsenas… O mes, šiaip ar taip, tik mėgėjai… tai turėtų būti arba „Heda Gabler“, arba „Lėlių namai“. Pirmoje išvis jokių vaikų, o antroje vaikai, kaip aktoriai, ne itin svarbūs. Žinoma, reikia labai stiprios, ryžtingo būdo moters, abiejose pjesėse, ir – kaip visada – silpnų arba nepatrauklių vyrų, arba ir silpnų, ir nepatrauklių.

– Silpnų arba nepatrauklių vyrų, arba ir silpnų, ir nepatrauklių? – lyg netikėdamas savo ausimis, dar paklausė Nilsas Borkmanas.

– Hedos vyras Jorgenas – tradicinės galvosenos nevykėlis. Tai baisus ydų derinys, bet daugelis vyrų tokie ir yra, – kalbėjo Ričardas Abotas. – Eilertas Liovborgas – nepatikimas, silpnavalis, o asesorius Brakas – bjaurus kaip ir jo pavardė. Argi Heda nusišauna ne todėl, kad aiškiai mato savo ateitį su niekam tikusiu vyru ir tuo bjaurybe Braku?

– Ar norvegai visada nusišauna, Nilsai? – šelmiškai paklausė mano senelis. Haris mokėjo pakurstyti Borkmaną; bet šį kartą Nilsas atsispyrė pagundai papasakoti apie fiordų šuolininkus – nepaisė, ką šneka jo senas bičiulis, moterų vaidmenų atlikėjas ir verslo partneris. (Senelis Haris daug kartų vaidino ir Hedą, ir Norą „Lėlių namuose“, tačiau dabar, būdamas jau tokio amžiaus, tiems moterų vaidmenims nebetiko.)

– O kokias… ydas ar šiaip nemalonius būdo bruožus mums atskleidžia „Lėlių namų“ vyrai… jei galiu paklausti, ponaiti Abotai? – kažkaip neaiškiai subalbatavo Borkmanas, grąžydamas rankas.

– Ibsenas ne per labiausiai mėgsta pagrindinių veikėjų sutuoktinius, – tarė Ričardas Abotas; dabar kalbėjo nebestabčiodamas ir daug nebegalvodamas – pasitikėjo savimi kaip visi ką tik išsimokslinę jaunuoliai. – Torvaldas Helmeris, Noros vyras, na, panašus į Hedos vyrą. Tradiciškai mąstantis nuoboda. Ta santuoka tiesiog dusina. Krogstadas – įskaudintas žmogus, be to, išvestas iš doros kelio; jis turi šiek tiek kaltes atperkančio padorumo, bet, kai įsivaizduoju Krogstadą, į galvą ateina ir žodis „ydos“.

– O daktaras Rankas? – paklausė Borkmanas.

– Daktaras Rankas nelabai svarbus. Mums reikia Noros arba Hedos, – tarė Ričardas Abotas. – Heda – moteris, kuri taip vertina savo laisvę, jog gali net nusižudyti, kad tik jos neprarastų; jos savižudybė – ne silpnumas, o lytinės stiprybės apraiška.

Deja, – arba laimei, tai priklauso nuo jūsų požiūrio, – Ričardas kaip tik tą akimirką žvilgtelėjo į tetą Mjurielę. Bet Mjurielė, kad ir kokia graži, besipuikuojanti iškilia operos dainininkės krūtine, lytinės stiprybės turėjo ne per daugiausia; ji nualpo.

– Mjuriele, prašau – be scenų! – sušuko senelis Haris, bet Mjurielė jau (sąmoningai arba nesąmoningai) nujautė, jog tam jaunam savimi pasitikinčiam naujokui, tai staiga sušvitusiai žvaigždei, pagrindinių vyrų vaidmenų atlikėjui, tikrai neprilygs. Taigi ji visai – fiziškai – nusišalino nuo varžybų dėl Hedos vaidmens.

– O jei kalbėtume apie Norą… – kreipėsi Nilsas į Ričardą Abotą, tik probėgšmais žvilgtelėjęs, kaip mano mama tupinėja apie savo vyresnę ir tokią valdingą (bet dabar nualpusią) seserį.

Mjurielė staiga atsisėdo, apsižvalgė apspangusiomis akimis, jos krūtinė dramatiškai kilnojosi.

– Įkvėpk pro nosį, Mjuriele, paskui iškvėpk pro burną, – pasufleravo seseriai mano mama.

– Žinau, Mere, – žinau! – suirzo Mjurielė.

– Bet darai atvirkščiai – įkvepi pro burną, iškvepi pro nosį, – tarė mama.

– Na… – buvo besakąs Ričardas Abotas. Ir tuoj pat nutilo. Net aš mačiau, kaip jis žiūri į mano mamą.

Ričardas, per nelaimingą atsitikimą su vejos pjovimo mašina netekęs kairės kojos pirštų ir dėl to netinkamas karo tarnybai, į Feivarit Riverio mokyklą mokytojauti atvyko ką tik gavęs teatro istorijos ir dramaturgijos magistro diplomą. Gimė ir užaugo jis vakarų Masačusetse. Ir jam visada buvo malonu prisiminti, kaip vaikystėje, per atostogas, su šeima slidinėdavo Vermonte; taigi ir darbą (kuriam tokios puikios kvalifikacijos gal netgi nereikėjo) Ferst Sisteryje, Vermonte, pasirinko dėl sentimentų.

Ričardui Abotui buvo tik ketveriais metais daugiau negu mano tėčiui – koduotojui – toje nuotraukoje, darytoje keturiasdešimt penktaisiais, pakeliui į Trinidadą. Ričardui buvo dvidešimt penkeri, o mano mamai – trisdešimt penkeri. Taigi Ričardas pasirodė esąs net dešimčia metų už ją jaunesnis! Mamai, matyt, patiko jaunesni vyrai; bent jau aš tai tikrai daug labiau jai patikau, kai buvau jaunesnis.

– O jūs vaidinate, panele?.. – vėl prabilo Ričardas, bet mama, supratusi, kad jis kreipiasi į ją, iškart jį pertraukė.

– Ne, aš tik suflerė, – pasakė. – Nevaidinu.

– Bet, Mere… – jau norėjo sakyti senelis Haris.

– Nevaidinu, tėtuk, – nukirto mama. – Judu su Mjuriele esat aktorės, – pridūrė, aiškiai pabrėždama paskutinį žodį. – O aš visada tik sufleruoju.

– Apie Norą? – paklausė Ričardo Nilsas Borkmanas. – Jūs kažką sakėte…

– Norai laisvė dar svarbesnė negu Hedai, – nė kiek neabejodamas tarė Ričardas Abotas. – Jai pakanka stiprybės ne tik palikti vyrui; ji palieka ir savo vaikus! Tos moterys tokios nesutramdomai laisvos… Sakyčiau, tegu aktorė, kuri vaidins Hedą arba Norą, pati ir pasirenka. Abi pjesės iš tikrųjų priklauso toms moterims.

Kalbėdamas Ričardas Abotas apžvelgė visą mėgėjų teatro draugiją – ieškojo Hedos arba Noros, bet jo žvilgsnis keliskart grįžo prie mano mamos, užsispyrusios, kaip aš žinojau, amžinai būti suflere. Buvo aišku, kad nei Hedos, nei Noros Ričardas iš jos, žodžių pasakinėtojos, tikrai nepadarys.

– Na, ką gi… – tarstelėjo senelis Haris; jis jau svarstė, kad gal vis dėlto galėtų vaidinti Hedą arba Norą (net ir būdamas tokio amžiaus).

– Ne, Hari, šį kartą tai jau ne tu, – kaip visada diktatoriškai pareiškė Nilsas. – Ponaitis Abotas teisus. Čia reikia savotiško nieko nepaisymo – nežabotos laisvės ir lytinės stiprybės. Turime rasti jaunesnę moterį, su daugiau lytinės energijos, negu tu.

Ričardas Abotas vis pagarbiau žiūrėjo į mano senelį; dabar Ričardas suprato, kad senelis Haris „Ferst Sisterio artistų“ jau pripažintas kaip moteris, kurios negalima nepaisyti, – o gal ir kaip turinti lytinės energijos.

– Gal tu apie tai pagalvotum, Mjuriele? – paklausė Borkmanas išdidžiosios mano tetos.

– Tikrai, gal pagalvotumėt? – pritarė jam Ričardas Abotas, daugiau negu dešimčia metų jaunesnis už Mjurielę. – Jūsų tokia neginčijamai seksuali išvaizda…

Bet daugiau ponaitis Abotas, deja, nieko nespėjo pasakyti, – kai tik ištarė žodį „išvaizda“ su pažyminiu „seksuali“, Mjurielė vėl nualpo.

– Manau, tai reikia suprasti kaip „ne“, – paaiškino mano mama tam jaunam ir žaviam naujokui.

Jaučiausi jau truputį įsimylėjęs Ričardą Abotą, bet dar nepažinojau panelės Frost.

Po poros metų aš, penkiolikmetis naujokas, per pirmą rytinį Feivarit Riverio mokyklos susirinkimą išgirdau tenykštį gydytoją, daktarą Harlou, mums, berniukams, patariant dažniausiai pasitaikančius jaunatvinius negalavimus gydyti ryžtingai. (Esu įsitikinęs, kad jis pavartojo žodį „negalavimus“; to tikrai neišsigalvojau.) O minėtieji „dažniausiai pasitaikantys“ negalavimai, kaip daktaras Harlou mums dar paaiškino, buvo inkštirai ir „nepageidautinas lytinis potraukis prie kitų berniukų ar vyrų“. Dėl inkštirų ir spuogų, tai daktaras Harlou mus patikino, kad yra visokių vaistų. O ankstyvieji homoseksualių troškimų požymiai… na, arba pats daktaras Harlou, arba mokyklos psichiatras, daktaras Grau, mielai su mumis apie tai pasikalbėtų.

– Yra gydomoji priemonė ir nuo šių negalavimų, – pasakė daktaras Harlou mums, berniukams; jo balsas skambėjo autoritetingai, kaip dažniausiai skamba gydytojų balsai; kartu ir mokslingai, ir meilikaujamai, ir netgi meilikavo jis pasitikėdamas savimi, kalbėjo atvirai, kaip vyras su vyru.

Ir tos per rytinį susirinkimą daktaro Harlou pasakytos kalbos esmė buvo visiškai aiški net žaliausiems naujokams: turime tik prisistatyti ir paprašyti, kad mus gydytų. (Skaudžiai akivaizdu buvo ir tai, kad turėsime kaltinti tik save, jei nesiprašysime išgydomi.)

Vėliau vis galvojau, ar viskas būtų buvę kitaip, – na, jei su ta daktaro Harlou (arba daktaro Grau) bufonada būčiau susidūręs tada, kai susipažinau su Ričardu Abotu, o ne po dvejų metų. Turėdamas omeny visa tai, ką žinau dabar, labai abejoju, ar mano susižavėjimas Ričardu Abotu buvo išgydomas, nors tokie kaip daktaras Harlou ir daktaras Grau – visi prieinami tų laikų medicinos autoritetai – nuoširdžiai tikėjo, kad aistringa mano meilė Ričardui – vienas iš gydytinų negalavimų.

Po poros metų nuo tos lemtingos aktorių atrankos tikriausiai jau buvo per vėlu gydytis; žvelgdamas į priekį, savo gyvenimo kelyje jau mačiau daugybę įsimylėjimų. Per tą penktadienio vakaro atranką susipažinau su Ričardu Abotu; visi, kurie ten buvo, – savaime aišku, ir dukart nualpusi teta Mjurielė, – iškart suprato, kad Ričardas mums visiems vadovaus ir mumis pasirūpins.

– Taigi mums reikia Noros arba Hedos, jeigu apskritai statysim Ibseną, – pasakė Ričardas Nilsui.

– Bet liapai! Jau keičia spalvas; jau bus krintantys, – tarė Borkmanas. – Jau atėjo mirties sezonas!

Borkmanas kalbėjo ne per aiškiausiai; supratom tik kad jo mėgstamas Ibsenas ir šuoliai į fiordus kažkaip susiję su rimtais dramos veikalais – su tokiomis pjesėmis, kokias statom kiekvieną rudenį, – ir, taip pat glaudžiai, su vadinamuoju mirties sezonu, kai liapai vis krinta ir krinta.

Žvelgdamas į praeitį, žinoma, matau, koks tai buvo malonus ir nepavojingas tarpsnis – tas mirties sezonas ir palyginti ramus mano gyvenimo laikotarpis.

2 Veikimo būdas (lot.).

2 skyrius

ĮSIMYLIU NE TUOS ŽMONES

Po kiek laiko nuo tos nesėkmingos aktorių atrankos mama pradėjo susitikinėti su Ričardu Abotu? „Gerai pažinodama Merę, galiu lažintis, kad jie ėmė tai daryti išsyk“, – kartą nugirdau sakant tetą Mjurielę.

Mama tik vieną sykį ryžosi palikti namus; išvažiavo į koledžą (niekas niekada nesakė kur), bet netrukus iš jo iškrito. Per tą laiką sugebėjo tik pastoti; nebaigė net sekretorių mokyklos! Be to, lyg tokios dorovinės ir edukacinės nesėkmės būtų negana, ištisus keturiolika metų ji pati ir jos beveik pavainikis sūnus turėjo Dinų pavardę – tikriausiai vien dėl įprastinio teisėtumo.

Daugiau Merė Maršal Din nebedrįso išvykti iš namų; pasaulis jau buvo pernelyg smarkiai ją įskaudinęs. Ji gyveno su visus niekinančia, banalių frazių pritvinkusia mano močiute, kuri į nevykėlę dukterį žiūrėjo taip pat kritiškai kaip ir išdidžioji teta Mjurielė. Tik senelis Haris maloniai ir padrąsinamai šnekėdavo su savo „mažute“, kaip ją vadino. Tai girdėdamas priėjau prie išvados, kad mano mama, jo manymu, patyrė kažkokią ilgam ją paveikusią skriaudą. Senelis Haris visada buvo ir mano šalininkas – jis mane pralinksmindavo, kai jausdavausi prislėgtas, ir nuolat stengėsi sutvirtinti labai jau netvarų mano mamos pasitikėjimą savimi.

Mama dirbo ne tik „Ferst Sisterio artistų“ suflere, bet ir sekretore lentpjūvėje bei medienos sandėlyje; kaip įmonės savininkas ir direktorius, senelis Haris nusprendė pro pirštus žiūrėti į tai, kad ji taip ir nebaigė sekretorių mokyklos, – jos spausdinimo įgūdžiai jį tenkino.

Apie mano mamą tikriausiai buvo šnekama, – turiu omeny lentpjūvės vyrų šnekas. Jie, žinoma, šnekėjo ne apie jos spausdinimo įgūdžius, ir galiu lažintis, kad visa tai buvo išgirdę iš savo žmonų arba draugių; lentpjūvės vyrai turėjo pastebėti, kad mano mama graži, bet esu įsitikinęs, kad ir medienos sandėlyje, ir – dar pavojingiau – miško ruošos stovyklose sklidusių šnekų apie Merę Maršal Din šaltiniai buvo jų moterys.

Sakau „dar pavojingiau“, nes miško ruošos stovyklas prižiūrėjo Nilsas Borkmanas; ten vyrai nuolat patirdavo visokių traumų, bet kartais gal „susižeisdavo“ ir dėl to, ką šnekėjo apie mano mamą? Vienas kitas darbininkas nukentėdavo ir medienos sandėlyje, – lažinuosi, kad neretai kaip tik tas, kuris vis perpasakodavo, ką sakė jo žmona ar draugė. (Vadinamasis Merės vyras anaiptol neskubėjo jos vesti; net ir vedęs, jis niekada su ja negyveno, taigi tas berniūkštis neturi tėvo, – įsivaizduoju, kad šitaip buvo šnekama apie mano mamą.)

Senelis Haris nebuvo karingas; manau, kad Nilsas Borkmanas gynė mylimą verslo partnerį ir mano mamą.

– Jis dabar šešias savaites negalės dirbt, kai jam šitaip sulaužytas raktikaulis, Nilsai, – kartą nugirdau sakant senelį Harį. – Kaskart, kai tu ką nors „paauklėji“, mes mokam kompensacijas!

– Mes gi išgalim darbininkui mokėt kompensaciją, Hari, o jis kartą kitą galvos, ką sako, ar ne? – atšovė Nilsas.

– „Kitą kartą“, Nilsai, – švelniai pataisė bičiulį senelis Haris.

Mano supratimu, mama buvo ne tik kad pora metų jaunesnė už savo pikčiurną seserį Mjurielę; žiūrėdamas į abi Maršalų dukteris, mačiau, kad mano mama ir gerokai gražesnė. Na ir kas, kad ji neturėjo primadoniškos Mjurielės krūtinės ir griausmingo balso. Merė Maršal Din buvo neabejotinai proporcingesnė. Ji man atrodė beveik kaip azijietė – ne tik todėl, kad tokia smulkutė, bet ir dėl migdolo formos veidelio ir nuostabių plačiai atmerktų tolokai viena nuo kitos įsodintų akių, ką jau kalbėti apie mažą burnytę.

„Aukselė“ – taip ją praminė Ričardas Abotas, kai juodu pradėjo susitikinėti. Jis visada į ją taip ir kreipdavosi – ne „Mere“, o tiesiog „auksele“. Tas maloninis vardas jai ir prilipo.

Kiek laiko juodu jau susitikinėjo, kai Ričardas Abotas sužinojo, kad aš neturiu skaitytojo bilieto? (Neilgai; buvo dar tik rudens pradžia, lapai tik pradėję keisti spalvą.)

Mama Ričardui pasakė, kad aš nekoks skaitytojas, tada Ričardas ir išgirdo, kad mama ir močiutė neša man knygas iš miestelio bibliotekos ir aš jas skaitau arba – dažniausiai – neskaitau.

Kitos knygos, nenaujos, mano gyvenime atsirado per įkyriąją tetą Mjurielę; dauguma jų buvo šiurkštuolės pusseserės perskaityti ir atmesti meilės romanai. Kartais pusseserė Džeraldina panieką tiems romanams (arba pagrindiniams veikėjams) būdavo išreiškusi paraštėse.

Džerė – tik teta Mjurielė ir močiutė ją vadino Džeraldina – už mane trejais metais vyresnė. Tą rudenį, kai Ričardas Abotas pradėjo susitikinėti su mano mama, man buvo trylika, o Džerei šešiolika. Džerė – mergaitė – negalėjo mokytis Feivarit Riverio mokykloje. Ji baisiausiai pyko dėl tos privačios mokymo įstaigos „nusistatymo priimti vien berniukus“, nes kiekvieną darbo dieną turėjo autobusu važiuoti į Ezra Folsą – arčiausiai Ferst Sisterio esančią valstybinę vidurinę mokyklą.

Šiek tiek Džerės neapykantos berniukams prasismelkė ir į pastabas paraštėse, kuriomis ji papildė man atiduotus meilės romanus; ten pat Džerė išliedavo ir savo panieką dėl berniukų iš proto besikraustančioms mergaitėms. Kaskart, kai teta Mjurielė mane maloniai apdovanodavo dar vienu jai nebereikalingu meilės romanu, tučtuojau perskaitydavau Džerės pastabas paraštėse. Patys romanai buvo bukinamai nuobodūs. Bet, pavyzdžiui, paraštėje prie įkyriai aprašomo pirmo svarbiausios veikėjos bučinio Džerė brūkštelėjo: „Pabučiuok mane! Taip įsisiurbsiu, kad tau kraujuos dantenos! Kad net apsimyši!“

Ta veikėja buvo baisiausiai savimi patenkinta fyfa, neleidžianti vaikinui nė prisiliesti prie jos krūtų. Taigi Džerė paraštėje parašė: „Aš tau papus iki kraujo nuzulinčiau! Ir tu man neuždraustum!“

O mamos ir močiutės iš Ferst Sisterio viešosios bibliotekos man nešamos knygos būdavo (geriausiu atveju) nuotykių romanai: apie keliones jūromis, paprastai su visokiais piratais, arba Zeino Grėjaus vesternai; labiausiai man nepatiko visiškai neįtikimi mokslinės fantastikos romanai ir tokie pat vargiai tikėtini futuristiniai pasakojimai.

Argi mama su močiute Viktorija pačios nematė, kad mane jau gerokai glumina, netgi baugina ir gyvenimas Žemėje? Man tikrai nereikėjo papildomo jaudrinimo iš tolimų galaktikų ir nežinomų planetų. Be to, ir dabartis nuolat prikaustydavo mano dėmesį mįslingumu, ką jau kalbėti apie kasdienę baimę būti nesuprastam; net šiaip visokie pamąstymai apie ateitį buvo košmariški ir nepageidautini.

– Kodėl Bilas pats nesirenka, kokias knygas norėtų skaityti? – paklausė mano mamos Ričardas Abotas. – Bilai, tau juk trylika, ar ne? Kas tave domina?

Iki tol tik senelis Haris ir visada draugiškas dėdė Bobas (tas atseit girtuoklis) buvo mane to klausę, daugiau niekas. Skaityti man patiko tik „Ferst Sisterio artistų“ repetuojamas pjeses; maniau, kad galėčiau išmokti tuos tekstus atmintinai, žodis žodin, kaip išmokdavo mama. Įsivaizduodavau, kad kada nors, jei mama susirgs ar pateks į automobilio avariją, – Vermonte jų būdavo šimtai, – aš galėsiu sufleruoti vietoj jos.

– Bili! – tarė mama, juokdamasi savo įprastu tariamai naiviu juoku. – Pasakyk Ričardui, kas tave domina.

– Labiausiai save dominu aš pats, – atsakiau. – Ar yra knygų, kuriose būtų rašoma apie tokius kaip aš? – paklausiau Ričardo Aboto.

– Oi, tu nustebtum, Bilai, – patikino mane Ričardas. – Apie besibaigiančią vaikystę ir paauglystės pradžią… na, yra daugybė puikių romanų, kuriuose nagrinėjamas šis lemtingas brendimo tarpsnis! Nagi, einam, pažiūrėsim.

– Tokiu laiku? Kur pažiūrėsit? – sunerimo močiutė. Buvo jau po ankstyvos mokslo metų šiokiadienio vakarienės – lauke dar netamsu, bet jau temo. Visi tebesėdėjom prie valgomojo stalo.

– Žinoma, Ričardas juk gali nusivesti Bilą į miestelio biblioteką, Vike, – tarė senelis Haris. Močiutė krūptelėjo, lyg jis būtų skėlęs jai antausį; ji buvo tokia Viktorija (nors gal tik savo pačios manymu), kad niekas kitas niekada ir nevadino jos Vike, tik senelis; ir kiekvieną kartą, kai jis taip kreipdavosi, ji baisiausiai pasipiktindavo. – Galvą guldau, kad daugumą vakarų panelė Frost bibliotekos neuždaro iki devintos, – pridūrė Haris.

– Panelė Frost! – akivaizdžiai pasibjaurėjo močiutė.

– Na jau, na – būk pakantesnė, Vike, pakantesnė, – tarė senelis.

– Einam, – vėl pakvietė mane Ričardas. – Gausim tau skaitytojo bilietą – tai bus pradžia. O knygos jau vėliau; jei manęs kas klaustų, sakyčiau, kad netrukus jas skaitysi krūvomis.

– Krūvomis! – džiaugsmingai, bet lyg ir nelabai tuo tikėdama, šūktelėjo mama. – Tu dar nepažįsti Bilio, Ričardai. Jis nekoks skaitytojas.

– Pažiūrėsim, auksele, – pasakė jai Ričardas, bet kartu dar mirktelėjo man. Aš vis labiau, aistringai, nepagydomai juo žavėjausi; gal ir mama jau buvo beįsimylinti Ričardą Abotą, bet ne tik ji.

Prisimenu tą nuostabų vakarą – net paprasčiausias ėjimas Upės gatve su žavinguoju Ričardu Abotu atrodė romantiškas. Visi tos gatvės vaikai ir šunys žaidė užpakaliniuose kiemuose, Feivarit Riverio mokyklos bokšto laikrodis mušė valandas. (Buvo dar tik septinta rugsėjo šiokiadienio vakaro valanda, ir mano vaikystė, kaip sakė Ričardas, baigėsi, ir prasidėjo paauglystė.)

– O kas tavyje tave patį labiausiai domina, Bilai? – paklausė Ričardas Abotas.

– Norėčiau žinoti, kodėl taip staiga, nepaaiškinamai… įsimyliu, – atsakiau.

– A, įsimyli… netrukus įsimylėsi dar dažniau, – padrąsinamai tarė Ričardas. – Įsimylėjimai – įprastas dalykas, to reikia tikėtis… ir tuo mėgautis! – pridūrė.

– Kartais įsimyliu ne tuos žmones, – mėginau paaiškinti.

– Bet žmonės juk negali būti „ne tie“, jeigu jau įsimyli, Bilai, – patikino mane Ričardas. – Neįmanoma prisiversti ką nors įsimylėti arba neįsimylėti.

– A, – tarstelėjau. Būdamas trylikos, iš to, ką išgirdau, turbūt padariau išvadą, kad įsimylėjimas – smarkesnis jausmas, negu man iš pradžių atrodė.

Dabar juokinga prisiminti, kad, praėjus vos šešeriems metams, kai leidausi į tą visą vasarą trukusią kelionę su Tomu, – į Briugėje nekaip prasidėjusią kelionę po Europą, – įsimylėjimas jau apskritai atrodė vargiai tikėtinas; gal netgi neįmanomas. Tą vasarą man buvo tik devyniolika, bet jaučiausi galutinai įsitikinęs, kad niekada nebeįsimylėsiu.

Nelabai žinau, kokias viltis tą vasarą puoselėjo vargšas Tomas, bet aš pats buvau dar toks nepatyręs, jog maniausi išgyvenęs jau paskutinį tokį smarkų ir skaudų įsimylėjimą. Tiesą sakant, buvau toks apgailėtinai naivus, – kaip ir Tomas, – kad net įtikėjau iki gyvenimo pabaigos spėsiąs atsigauti ir pamiršti tą nedidelę žalą, kurią gal patyriau, kankindamasis iš meilės panelei Frost. Dar nebuvau užmezgęs tiek meilės ryšių, kad suvokčiau, jog panelė Frost mane paveikė ilgam; tos žalos negalėjai vadinti „nedidele“.

O dėl Tomo, tai tiesiog maniau, kad turėčiau būti atsargesnis, dairydamasis į jaunas viešbučių kambarines ir kitas mudviejų su Tomu kelionėje sutinkamas mažakrūtes merginas ir moteris.

Žinojau, kad Tomas jaučiasi nesaugus; supratau, kaip jautriai jis reaguoja, pasak jo paties, „nustumtas į šalį“, – jam nuolat atrodė, kad jo nepastebiu arba santykius su juo laikau savaime suprantamu dalyku, arba paprasčiausiai nekreipiu į jį dėmesio. O aš maniausi esąs apdairus, neleidžiąs sau per ilgai žiūrėti į ką nors kitą.

Bet vieną vakarą – buvom Romoj – Tomas man pasakė: „Geriau jau tu spoksok į prostitutes. Joms patinka, kai į jas spoksoma, Bilai, o man baisi kančia, kai žinau, kad apie jas galvoji, – ypač apie tą aukštaūgę su vos pastebimais ūseliais, – bet nė nežvilgteli!“

Kitą vakarą – nebeprisimenu, kur buvom, bet paskui sugulėm miegoti, ir aš maniau, kad Tomas jau užsnūdo, bet jis staiga tamsoje tarė: „Tarsi tau būtų pataikyta tiesiai į širdį, Bilai, tačiau tu nejauti, kad ji peršauta kiaurai ir kad netenki kraujo. Gal net negirdėjai šūvio!“

Bet aš jau užbėgu į priekį; taip, deja, dažnai nutinka rašytojams, žinantiems, kuo viskas baigsis. Geriau grįšiu prie žavingojo Ričardo Aboto, nusprendusio padėti man gauti pirmą skaitytojo bilietą, – ką jau kalbėti apie kilnias Ričardo pastangas mane, trylikametį, įtikinti, kad žmonės negali būti „ne tie“, jeigu juos įsimyli.

Tą rugsėjo vakarą bibliotekoje žmonių beveik nebuvo; vėliau sužinojau, kad išvis retai kada būna. (Keisčiausia, kad toje bibliotekoje niekada nebūdavo vaikų; tik po daugelio metų supratau kodėl.) Dvi pagyvenusios moterys skaitė, įsitaisiusios ant iš pažiūros nelabai patogios sofos; kažkoks senukas sėdėjo ilgo stalo gale, iš visų pusių apsikrovęs knygų krūvomis, bet atrodė, kad jis ne tiek pasiryžęs jas visas perskaityti, kiek stengiasi atsitverti nuo anų senyvų damų.

Netoliese dar mačiau dvi lyg ir nusiminusias vyresnio mokyklinio amžiaus mergaites; pusseserės Džerės kankynių valstybinėje vidurinėje Ezra Folso mokykloje drauges. Jos tikriausiai ruošė, pasak Džerės, „kaip visada minimalius“ namų darbus.

Nuo dulkių, metai iš metų sėdusių ant daugybės knygų viršelių, ėmiau čiaudėti.

– Tikiuosi, nesi alergiškas knygoms, – pasigirdo kažkieno balsas. Tai buvo pirmieji panelės Frost man ištarti žodžiai; atsisukęs ir ją pamatęs, netekau žado.

– Šitas berniukas norėtų gauti skaitytojo bilietą, – tarė Ričardas Abotas.

– Ir kas gi toks bus „šitas berniukas“? – paklausė jo panelė Frost, į mane nežiūrėdama.

– Čia Bilis Dinas. Neabejoju, kad pažįstate Merę Maršal Din, – pasakė Ričardas. – Na, Bilas – Merės sūnus…

– Oi, žinoma – taip! – sušuko panelė Frost. – Čia tas berniukas!

Tokiame mažame miestelyje, koks buvo Ferst Sisteris, visi, be abejo, žinojo, kokiomis aplinkybėmis mama manęs susilaukė: su tik nominaliu vyru. Jaučiau, kad visi girdėję istoriją apie mano tėtį, tą koduotoją. Viljamas Fransis Dinas, kaip vyras ir tėvas, atrodė beišnykstąs; Ferst Sisteryje, Vermonto valstijoje, iš to seržanto jau buvo likęs tik vardas ir pavardė – su gale prikabintu žodžiu „jaunesnysis“. Panelė Frost iki to rugsėjo vakaro su manimi formaliai gal nebuvo pažįstama, bet tikrai viską apie mane žinojo.

– O jūs, kaip suprantu, nesate ponas Dinas – nesate šito berniuko tėvas, ar ne? – paklausė panelė Frost.

– O, ne… – buvo besakąs Ričardas.

– Taip ir maniau, – tarė panelė Frost. – Vadinasi, jūs… – Ji laukė; neketino pati užbaigti pradėto sakinio.

– Ričardas Abotas, – prisistatė Ričardas.

– Naujasis mokytojas! – šūktelėjo panelė Frost. – Priimtas į darbą su nuoširdžia viltimi, kad pagaliau bent vienas žmogus Feivarit Riverio mokykloje sugebės berniukams dėstyti Šekspyrą.

– Taip, – linktelėjo Ričardas, nustebęs, kad viešosios bibliotekos darbuotoja taip gerai žino, kuriam tikslui privati mokykla jį nusamdė: ne tik kad mokytų berniukus anglų kalbos, bet ir kad padėtų jiems skaityti ir suprasti Šekspyrą. Aš stebėjausi gal netgi labiau negu Ričardas; buvau girdėjęs, ką jis mano seneliui pasakojo apie domėjimąsi Šekspyru, bet dabar pirmą kartą išgirdau apie ypatingą jo, kaip Šekspyro kūrybos žinovo, tikslą. Pirmiau man atrodė, jog Ričardas Abotas nusamdytas, kad su tuo savo Šekspyru berniukus galutinai apkvaišintų.

– Ką gi, sėkmės! – palinkėjo jam panelė Frost. – Patikėsiu, kai pamatysiu, – pridūrė, nusišypsodama man. – Turbūt statysite Šekspyro pjeses?

– Manau, tik šitaip ir galima priversti berniukus skaityti ir suprasti Šekspyrą, – pasakė Ričardas. – Jie turi matyti, kaip tos pjesės atrodo scenoje. Dar geriau, kai patys ir vaidina.

– Jau tie berniukai, vaidinantys mergaites ir moteris!.. – garsiai pamąstė panelė Frost, purtydama galvą. – Tai bent „noriai atidėtas netikėjimas“ ir visa kita, apie ką rašė Kolridžas, – pasakė, tebesišypsodama man. (Paprastai būdavau nepatenkintas, kai kas nors pataršydavo man plaukus, bet kai tai padarė panelė Frost, džiugiai išsišiepiau, atsakydamas į jos šypseną.) – Juk apie tai rašė Kolridžas, ar ne? – paklausė ji Ričardo.

– Taip, – atsakė jis. Mačiau, kad Ričardas ja žavisi, ir pagalvojau, kad jeigu nebūtų taip neseniai įsimylėjęs mano mamos… na, kas čia dabar žino? Panelė Frost – mano, nepatyrusio berniūkščio, nuomone – tiesiog vertė iš koto. Ne ta, kuria taršė man plaukus, o kita jos ranka dabar buvo ant stalo, prie pat Ričardo Aboto rankų; bet pamačiusi, kad žiūriu į jų rankas, panelė Frost savąją atitraukė. Pajutau, kaip ji pirštais švelniai palietė man petį.

– Ir kokios gi knygos tave domina, Viljamai? – paklausė. – Tu juk Viljamas, ar ne?

– Taip, – atsakiau, apimtas jaudulio. „Viljamas“ skambėjo kaip suaugusio žmogaus vardas. Buvau sutrikęs dėl to, kad įsimylėjau mamos vaikiną; atrodė, kad neabejotinai leistina dar labiau įsimylėti didingąją panelę Frost.

Pastebėjau, kad jos delnai platesni ir pirštai ilgesni negu Ričardo Aboto; be to, – kai jie šitaip stovėjo, vienas prie kito, – mačiau, kad panelės Frost ir žastai stambesni negu Ričardo, ir pečiai platesni; ji buvo už jį ir aukštesnė.

Bet į akis krito vienas panašumas. Ričardas buvo labai jaunatviškos išvaizdos – beveik kaip koks Feivarit Riverio mokyklos mokinys; jam skustis turbūt reikėjo tik kartą ar dukart per savaitę. O panelės Frost, – nors ir tokios petingos, iš pažiūros stipriais žastais ir plačia krūtine, – krūtys buvo mažytės. Mergaitiškos, tarytum dar tik dygstančios, – bent jau taip atrodė man, trylikamečiui, palyginti neseniai susidomėjusiam krūtimis.

Mano pusseserė Džerė turėjo didesnes. Net keturiolikmetės Lauros Gordon, atseit pernelyg krūtingos, kad „Laukinėje antyje“ vaidintų Hedvigą, papukai buvo aiškiau matomi (pasak krūtų žinovės tetos Mjurielės) negu šiaip jau itin impozantiškos panelės Frost.

Aš buvau pernelyg sužavėtas, kad galėčiau ištarti bent žodį, – kad ką nors atsakyčiau, – bet panelė Frost (labai kantriai) pakartojo klausimą:

– Viljamai, tu turbūt mėgsti skaityti? Tačiau dabar gal pasakysi, ar tau patinka grožinė literatūra, ar negrožinė – ir kokios temos tave labiausiai domina? – paklausė panelė Frost. – Mačiau šitą berniuką mūsų teatre! – staiga tarė Ričardui. – Keliskart pastebėjau tave užkulisiuose, Viljamai. Atrodai labai atidus.

– Taip, aš atidus, – išlemenau. Iš tikrųjų taip atidžiai žiūrėjau į panelę Frost, kad jau čia pat būčiau galėjęs masturbuotis, bet sukaupiau jėgas ir paklausiau: – Ar yra kokių romanų apie jaunus žmones, kurie… pavojingai įsimyli?

Panelė Frost žiūrėjo į mane nė nemirktelėdama.

– Pavojingai įsimyli… – pakartojo. – Paaiškink, kuo įsimylėjimas galėtų būti pavojingas.

– Kai įsimyli ne tą žmogų, – pasakiau.

– Aš jį jau tikinau, kad taip nebūna, – įsiterpė Ričardas Abotas. – Žmonės, kuriuos įsimylim, juk negali būti „ne tie“; niekas mums neuždraus įsimylėti, ką tik norim.

– Žmonės negali būti ne tie? Gal juokaujat? – tarė panelė Frost Ričardui. – Atvirkščiai, Viljamai, yra nemažai garsių literatūros kūrinių apie tai, kas būna, kai įsimylimi ne tie žmonės, – pasakė man.

– Na, kaip tik tai Bilą ir domina, – nebesiginčijo Ričardas. – Kas būna, kai įsimylimi ne tie žmonės.

– Tai bent kategorija, – tarstelėjo panelė Frost; ji visą laiką man žaviai šypsojosi. – Pradėsime po truputį – čia jau pasitikėk manimi, Viljamai. Negali iškart pulti prie netinkamų žmonių įsimylėjimo.

– Ką turite omeny? – paklausė Ričardas Abotas. – Ar mes čia šnekam apie „Romeo ir Džuljetą“?

– Montekių ir Kapulečių nesutarimai – ne Romeo ir Džuljetos problema, – atsakė panelė Frost. – Romeo ir Džuljeta vienas kitam buvo tinkami; ne jie, o jų šeimos viską sušiko.

– Suprantu, – linktelėjo Ričardas. Žodis „sušiko“ apstulbino ir jį, ir mane. (Buvo keista girdėti taip sakant bibliotekininkę.)

– Čia man į galvą ateina dvi seserys, – toliau šnekėjo panelė Frost. Bet mudu su Ričardu Abotu ją ne taip supratom. Jau ėmėm galvoti, kad ji gal nori kažką šitaip gudriai pasakyti apie mano mamą ir tetą Mjurielę.

Kadaise maniau, kad Ferst Sisterio3 miestelis taip pavadintas dėl Mjurielės; ji atrodė tokia išpuikusi, kad nesunku buvo patikėti, jog visas miestelis (kas, kad nedidelis) taip vadinamas jos garbei. Bet paskui senelis Haris man papasakojo, kokia iš tikrųjų yra mūsų miestelio pavadinimo kilmė.

Feivarit Riveris – Konektikuto upės intakas; pirmieji miško ruošos darbininkai, įsikūrę Konektikuto slėnyje, savaip pervadino kai kurias upes, kuriomis plukdė rąstus į Konektikutą ir toliau – iš abiejų didžiosios upės pusių: ir iš Naujojo Hampšyro, ir iš Vermonto. (Gal tiems darbininkams nepatiko indėniški pavadinimai.) Pirmieji plukdytojai sugalvojo ir Feivarit Riverio4 pavadinimą, – pasak jų, ta upė buvo tiesus kelias į Konektikutą, su vos keliais vingiais, kur rąstai galėjo užstrigti. O mūsų miestelis Ferst Sisteriu pavadintas dėl tvenkinio, kuris atsirado užtvenkus Feivarit Riverį. Ten įkurta gyvenvietė – su mūsų lentpjūve ir medienos sandėliu – buvo prie kitų tvenkinių palei Konektikuto upę įsikūrusių didesnių miestelių „pirmoji sesuo“.

Senelio pasakojimas apie Ferst Sisterio kilmę man atrodė ne toks įdomus kaip mano ankstesnė hipotezė, kad mūsų miestelis šitaip pavadintas pasipūtusios vyresnės mamos sesers garbei.

Ir dabar, kai panelė Frost pasakė, kad jai „į galvą ateina dvi seserys“, mes abu – ir Ričardas Abotas, ir aš – iškart pagalvojom apie dvi Maršalų dukteris. Panelė Frost turbūt pastebėjo, kad aš visai suglumau, o Ričardas staiga neteko pagrindinių vaidmenų atlikėjui būdingos išdidžios laikysenos; jis irgi atrodė sutrikęs, netgi nebepasitikintis savimi. Tada panelė Frost tarė:

– Savaime suprantama, turiu omeny seseris Brontes.

– Savaime suprantama! – sušuko Ričardas; buvo matyti, kad jam palengvėjo.

– Emilė Brontė parašė „Vėtrų kalną“, – paaiškino man panelė Frost, – o Šarlotė Brontė – „Džeinę Eir“.

– Niekad nepasitikėk vyriškiu, kuris mansardoje laiko išprotėjusią žmoną, – patarė man Ričardas. – Ir būk budrus, jei kada sutiksi kokį Hitklifą.

– Tai bent aistra, – reikšmingai tarė panelė Frost.

– Bet argi čia ne apie įsimylėjusių moterų aistrą? – paklausė Ričardas bibliotekininkės. – Bilas tikriausiai turi omeny vaikino aistrą vienam ar keliems meilės objektams.

– Aistra yra aistra, – nedvejodama atsakė panelė Frost. – Svarbiausia, kaip tai aprašyta; juk nenorite pasakyti, kad „Vėtrų kalnas“ ir „Džeinė Eir“ – romanai moterims?

– Tikrai ne! Žinoma, kad svarbiausia, kaip aprašyta! – sušuko Ričardas Abotas. – Turėjau omeny tik kad vyriškesni nuotykiai…

– Vyriškesni! – pakartojo panelė Frost. – Na, juk dar yra Fildingas, – pridūrė.

– A, taip! – šūktelėjo Ričardas. – Turite galvoje „Tomą Džonsą“?

– Taip, – atsidususi tarė panelė Frost. – Jei visokias seksualines išdaigas galima laikyti įsimylėjimo pasekme…

– Kodėl gi ne? – pertraukė ją Ričardas Abotas.

– Kiek tau metų? – paklausė manęs panelė Frost. Ir vėl ilgais pirštais palietė man petį. Prisiminiau, kaip teta Mjurielė nualpo (du kartus), ir tą akimirką net išsigandau, kad tuoj neteksiu sąmonės.

– Trylika, – atsakiau.

– Trylikamečiui trys romanai bus pakankamai gera pradžia, – pasakė panelė Frost Ričardui. – Būtų neprotinga jį, tokį jauną, per daug apkrauti visokiomis aistromis. Kol kas tiesiog pažiūrėkim, kur šitie trys romanai jį nuves. Gerai? – Ji vėl pažvelgė į mane šypsodamasi. – Pradėk nuo Fildingo, – patarė. – Jis turbūt paprasčiausias. Paskui pamatysi, kad seserys Brontės jausmingesnės – psichologiškesnės. Labiau subrendusios romanų rašytojos.

– Panele Frost? – kreipėsi Ričardas Abotas. – Ar jūs kada nors buvote scenoje – ar kada vaidinote?

– Tik mintyse, – atsakė ji beveik koketiškai. – Kai buvau jaunesnė, tai nuolatos.

Ričardas sąmokslininkiškai žvilgtelėjo į mane; puikiai supratau, apie ką talentingasis „Ferst Sisterio artistų“ naujokas galvoja. Priešais mus stovėjo tikrų tikriausia lytinės stiprybės tvirtovė; mudviejų su Ričardu manymu, panelė Frost buvo nesutramdomai laisva moteris, – aiškiai matėm, kad ji nelinkusi paisyti taisyklių.

Tokiam jaunam vyriškiui, kaip Ričardas Abotas, ir man – trylikos metų svajokliui, staiga panorusiam parašyti istoriją apie tai, kaip įsimyliu netinkamus žmones, ir pasimylėti su ketvirtą dešimtį pradėjusia bibliotekininke, – panelė Frost atrodė neabejotinai seksuali.

– Yra vaidmuo kaip tik jums, panele Frost, – išdrįso pasakyti Ričardas Abotas, kai mudu paskui ją ėjom palei lentynas, iš kurių ji man paėmė pirmus tris literatūriniu požiūriu vertingus romanus.

– Tiesą sakant, vienas iš dviejų galimų vaidmenų, – patikslinau.

– Taip, turėtumėte pasirinkti, – greitai pridūrė Ričardas. – Arba „Hedos Gabler“ Hedą, arba Norą „Lėlių namuose“. Skaitėte Ibseną? Šitos pjesės dažnai vadinamos probleminėmis…

– Tai bent pasirinkimas! – tarė panelė Frost ir nusišypsojo man. – Arba turėsiu šauti sau į smilkinį, arba tapti moterimi, paliekančia tris mažus vaikus.

– Manau, tai pozityvus sprendimas, abiem atvejais, – patikino ją Ričardas Abotas.

– Oi, iš tikrųjų labai pozityvus! – nusijuokė panelė Frost – mostelėdama ilgapiršte ranka. (Juokėsi ji kažkokiu kimiu, žemu, paskui staiga paaukštėjusiu ir nuskaidrėjusiu balsu.)

– Režisierius – Nilsas Borkmanas, – perspėjau ją; man jau norėjosi panelę Frost ginti, nors mudu buvom ką tik susipažinę.

– Vaikeli, – tarė man panelė Frost, – šneki taip, tarsi Ferst Sisteryje kas nors dar nežinotų, jog tas neurozės kamuojamas norvegas – šį tą išmanantis apie „rimtus dramos veikalus“ – yra mūsų teatriuko režisierius.

Tai pasakiusi, ji staiga kreipėsi į Ričardą:

– Man įdomu – jeigu iš šitų Ibseno pjesių pasirinksim „Lėlių namus“ ir aš būsiu Nora, kurios beveik niekas nesupranta, – ką vaidinsite jūs, pone Ričardai Abotai? – Ir nelaukdama, ką Ričardas atsakys, dar pridūrė: – Spėju, kad būsite Torvaldas Helmeris, tas nenuovokus nuoboda, Noros vyras, kurį Nora išgelbsti ir kuris negali išgelbėti jos.

– Manau, kad tikriausiai taip ir būtų, – atsargiai tarė Ričardas. – Bet aš, žinoma, ne režisierius.

– Turite man pasakyti, Ričardai Abotai, ar ketinate su manimi flirtuoti. Čia jau kalbu ne apie mūsų vaidmenis.

– Ne – tikrai ne! – sušuko Ričardas. – Aš labai rimtai flirtuoju su Bilo mama.

– Tada gerai – čia tinkamas atsakymas, – linktelėjo panelė Frost. Ji vėl pataršė man plaukus, bet ir toliau kalbėjo su Ričardu: – O jei statytume „Hedą Gabler“ ir aš būčiau Heda… na, tada jums apsispręsti, ką vaidinsite, būtų jau sunkiau, ar ne?

– Taip, tikriausiai… – mąsliai tarė Ričardas. – Tikiuosi, jei statytume „Hedą Gabler“, aš būčiau ne tas nenuovokus nuoboda, Hedos vyras… nenorėčiau vaidinti Jorgeno, – pridūrė.

– O kas norėtų?! – sušuko panelė Frost.

– Dar yra tas rašytojas, kurį Heda sužlugdo, – mąstė Ričardas. – Nenustebčiau, jei Nilsas man duotų Eilerto Liovborgo vaidmenį.

– Jūs jam tikrai netiktumėt! – pareiškė panelė Frost.

– Tada lieka tik asesorius Brakas, – spėjo Ričardas Abotas.

– Čia jau galėtų būti įdomu, – pritarė jam panelė Frost. – Aš nusišaunu, kad ištrūkčiau iš jūsų nagų.

– Puikiai įsivaizduoju, kaip mane tai prislėgtų, – maloniai tarė Ričardas Abotas.

Juodu vaidino, netgi dabar, – aiškiai mačiau, – ir anaiptol ne mėgėjiškai. Buvo galima suprasti, kad jiedviem mano mamos, kaip suflerės, turbūt nereikės; tikrai nemaniau, kad Ričardas Abotas arba panelė Frost galėtų pamiršti žodžius ar ką ne taip ištarti.

– Aš apie tai pagalvosiu ir jums pranešiu, – pažadėjo Ričardui panelė Frost. Bibliotekos fojė buvo aukštas, siauras blausiai apšviestas veidrodis – šalia ilgos kabliukų eilės, kur kabojo vienintelis lietpaltis, tikriausiai panelės Frost. Ji žvilgtelėjo į savo plaukus tame veidrodyje. – Vis galvoju, gal reikėtų ilgesnių, – pasakė tarsi tai antrininkei.

– Hedą įsivaizduoju šiek tiek ilgesniais plaukais, – linktelėjo Ričardas.

– Tikrai? – paklausė panelė Frost, bet vėl šypsojosi man. – Tik pažiūrėk, kaip tu atrodai, Viljamai, – staiga tarė. – Tai bent brendimas! Tik pažiūrėk į šitą berniuką! – Aš turbūt paraudau arba nusukau žvilgsnį – spausdamas prie širdies tuos tris brendimo amžiui tinkamus romanus.

Panelė Frost juos parinko puikiai. Perskaičiau „Tomą Džonsą“, „Vėtrų kalną“ ir „Džeinę Eir“ – tokia eilės tvarka – ir, didžiausiai mamos nuostabai, iš tikrųjų pamėgau skaityti. Iš tų romanų sužinojau, kad nuotykių būna ir kitokių, tai ne tik kelionės jūromis, su piratais arba be jų. Tikrą jaudulį žmogus gali patirti ir nenuklysdamas į mokslinę fantastiką ar futuristines fantazijas; nebūtinai turi skaityti vesterną ar saldų meilės romaną, kad vaizduotėje persikeltų kitur. Kai skaitai, taip pat kaip ir kai rašai, iš tiesų – na, kad nuoširdžiai įsijaustum į kelionę mintimis, – reikia tik įtikimų, bet grėsmingai painių santykių. O prie ko gi dar, jei ne prie to, prieina kiekvienas įsimylėjėlis, ypač kai įsimyli netinkamą žmogų?

– Na, Bilai, parvesiu tave namo, ir galėsi pradėti skaityti, – pasakė Ričardas Abotas tą šiltą rugsėjo vakarą ir, bibliotekos fojė pasisukęs į panelę Frost, dar ištarė (ne savo balsu) paskutinius žodžius, kuriuos ketvirtame veiksme asesorius Brakas sako Hedai: „Mudu čia kuo puikiausiai sutarsime!“

„Heda Gabler“ tą rudenį buvo repetuojama du mėnesius, taigi aš gerai įsiminiau tuos žodžius, – ką jau kalbėti apie paskutinę Hedos repliką. Jau išėjusi iš scenos, užkulisiuose, – bet garsiai ir aiškiai, kaip nurodyta remarkoje, – panelė Frost (vaidinanti Hedą) atsako: „Taigi, jūs kupinas vilčių, asesoriau Brakai! Dabar, kai esate vienintelis gaidys kieme…“ Tada, kaip parašyta remarkoje, pasigirsta šūvis.

Ar man iš tikrųjų patinka ta drama, ar taip žavėjausi todėl, kad ją atgaivino Ričardas Abotas ir panelė Frost? Senelis Haris nuostabiai atliko vieną iš šalutinių vaidmenų – Jorgeno tetos Julijanos, panelės Tesman, o mano teta Mjurielė buvo ta vargšė Eilerto Liovborgo draugė, ponia Elvsted.

– Na, čia tai bent buvo spektaklis! – pasakė man Ričardas Abotas, kai mudu tą šiltą rugsėjo vakarą žingsniavom Upės gatve. Buvo jau sutemę, tolumoje dundėjo griaustinis, o aplinkiniuose kiemuose nebegirdėjom nė garso, vaikus ir šunis kaimynai, matyt, susišaukė į vidų, ir Ričardas lydėjo mane namo.

– Koks spektaklis? – nesupratau.

– Turiu omeny panelę Frost! – sušuko Ričardas. – Jos spektaklį! Knygos, kurias tau reikėtų perskaityti, ir šnekos apie įsimylėjimą, ir subtilūs pasvarstymai, ar ji vaidins Norą, ar Hedą…

– Sakote, kad ji visą laiką vaidino? – paklausiau. (Man vėl norėjosi ją ginti, nors ir pats nežinojau kodėl.)

– Kaip matau, ji tau patiko, – tarė Ričardas.

– Labai patiko! – neslėpiau.

– Suprantama, – linktelėjo galvą Ričardas.

– O jums nepatiko?

– A, taip, patiko… man ji tikrai patinka… ir manau, kad bus puiki Heda.

– Jeigu vaidins, – priminiau.

– Oi, vaidins… aišku, kad vaidins! – pareiškė Ričardas. – Ji su manimi tik žaidė.

– Žaidė, – pakartojau, nelabai supratęs, ar jis čia nori panelę Frost papeikti. Jau abejojau, ar ji Ričardui tikrai patiko.

– Klausyk, Bilai, – tarė Ričardas. – Tegu šita bibliotekininkė būna tavo nauja geriausia draugė. Jeigu tau patiks jos duotos knygos, pasitikėk ja. Biblioteka, teatras, žavėjimasis romanais ir pjesėmis… supranti, Bilai, tai gali būti tau kelias į ateitį. Būdamas tavo amžiaus, aš, galima sakyti, gyvenau bibliotekoje! Ir dabar romanai ir pjesės – mano gyvenimas.

Jaučiausi pakerėtas. Mintis, kad yra romanų, kuriuose rašoma apie tai, kas būna, kai įsimyli, netgi – o gal ypač – kai įsimyli ne tuos žmones, mane tiesiog apstulbino. Negana to, mūsų miestelio mėgėjų teatro draugija statys Ibseno „Hedą Gabler“ – su nauju pagrindinio vyro vaidmens atlikėju ir Hedos vaidmenį atliksiančia tikra lytinės stiprybės (ir nežabotos laisvės) tvirtove. Ir ne tik kad skaudžiai nukentėjusi mano mama jau turėjo „kavalierių“, kaip teta Mjurielė ir močiutė Viktorija vadino Ričardą Abotą, bet ir trikdantį mano susižavėjimą Ričardu pakeitė kitas jausmas. Dabar įsimylėjau bibliotekininkę, pagal amžių man tinkančią į motinas. Nors mane, regis, nenormaliai tebetraukė Ričardas Abotas, jaučiau naują, neįprastą aistrą panelei Frost, – ką jau kalbėti apie tai, kad netikėtai gavau rimtų knygų, kurias rengiausi skaityti.

Nieko keista, kad, kai mudu su Ričardu grįžom iš tos savo ekskursijos į biblioteką, senelė pridėjo ranką man prie kaktos, – tikriausiai atrodžiau išraudęs, tarytum karščiuojantis.

– Per daug jaudulio šiokiadienio vakarui, Bili, – papriekaištavo močiutė Viktorija.

– Niekai, – tarė senelis Haris. – Parodyk, kokias čia turi knygas.

– Man jas parinko panelė Frost, – pasakiau, paduodamas jam atsineštus romanus.

– Panelė Frost! – vėl šūktelėjo močiutė, su dar didesne panieka.

– Vike, Vike, – perspėjo ją senelis Haris.

– Mamyte, nereikia… – tarė mano mama.

– Puikūs romanai, – įvertino senelis. – Tiesą sakant, čia klasika. Panelė Frost tikrai žino, kurias knygas turėtų perskaityti augantis berniukas.

– Tai jau tikrai! – niekinamai pakartojo močiutė.

Paskui ji nežinia kodėl piktai prakalbo apie tikrąjį panelės Frost amžių:

– Turiu omeny ne kokio amžiaus ji sakosi esanti! – sušuko.

Aš pareiškiau, kad, mano manymu, panelei Frost tiek pat metų, kiek ir mamai, arba truputį mažiau, bet senelis Haris su mama, tai išgirdę, tik žvilgtelėjo vienas į kitą. Paskui buvo pauzė – kaip teatre.

– Ne, panelė Frost amžiumi gal artimesnė Mjurielei, – patylėjęs pasakė senelis.

– Ta moteris vyresnė už Mjurielę! – tėškė močiutė.

– Iš tikrųjų jiedvi maždaug to paties amžiaus, – labai tyliai tarė mama.

Tada supratau tik kad panelė Frost atrodo jauniau negu Mjurielė. Tiesą sakant, apie tai beveik ir negalvojau. Buvo aišku, kad močiutei Viktorijai panelė Frost nepatinka, o Mjurielė turėjo priekaištų dėl panelės Frost krūtų arba liemenėlių – arba ir dėl to, ir dėl to.

Vėliau – tiksliai nebeprisimenu, kada, bet tikrai po kelių mėnesių, kai jau buvau įpratęs nuolat imti romanus iš mūsų miestelio viešosios bibliotekos, – netyčia nugirdau piktąją tetą Mjurielę šnekant apie panelę Frost (su mano mama) tokiu pat balsu, kokiu tąkart šnekėjo senelė. „Kaip suprantu, ji tebesegi tas absurdiškas nulines paauglių liemenėles, toliau ir nepažengė?“ (Mama nieko neatsakė, tik papurtė galvą.)

Paskui aš apie tai paklausiau Ričardą Abotą, nors ir netiesiogiai.

– Kas yra nulinės liemenėlės, Ričardai? – pasidomėjau, tarytum nei iš šio, nei iš to.

– Radai taip parašyta knygoje, Bilai?

– Ne, šiaip noriu žinoti.

– Apie nulines liemenėles, Bilai, ir aš ne kažin ką teišmanau… – tarė Ričardas, – bet jos tikriausiai siuvamos, kad tiktų paauglėms, kaip pirmosios, lyg ir bandomosios liemenėlės.

– Kodėl bandomosios? – paklausiau.

– Na, Bilai, – toliau šnekėjo Ričardas, – manau, viskas yra taip: mergaitė, kurios krūtys dar tik įgauna formą, iš pradžių segi tokią bandomąją liemenėlę, kad krūtys po truputį suprastų, kam tos liemenėlės išvis reikalingos.

– A, – tariau, visai suglumęs. Nesuvokiau, kam panelės Frost krūtims apskritai reikia ką nors bandyti; be to, man nerimą kėlė neįprasta mintis, kad krūtys gali suprasti. Vis dėlto, įsimylėjęs panelę Frost, aiškiai pamačiau, kad mano penis tarsi mąsto ir kai ką supranta visai kitaip negu aš pats. O jeigu peniai gali mąstyti, tai jau (man, trylikamečiui) buvo nesunku įsivaizduoti, kad gali ir krūtys.

Tarp knygų, kurias man duodavo panelė Frost vis dažniau ir dažniau, dar nebuvau radęs romano, kur viskas būtų vertinama penio požiūriu, arba tokio, kur moterį – arba tos moters šeimą ir draugus – trikdytų jos krūtų mintys. Bet maniau, kad tokių romanų gali būti; taip pat ir pasimylėjimas su panele Frost man atrodė nors ir sunkiai, bet įmanomas.

Ar panelė Frost elgėsi įžvalgiai, versdama mane Dikenso dar kiek palaukti – jo tarsi nusipelnyti? Be to, pirmas jos man duotas Dikenso romanas nebuvo tas, kurį vadinu lemtingu; „Didžiųjų lūkesčių“ irgi dar turėjau luktelėti. Kaip daugelis Dikenso skaitytojų, pradėjau nuo „Oliverio Tvisto“ – nuo to niūraus ankstyvojo romano, kur klaikus Niugeito kartuvių kilpos šešėlis temdo kelių tikrai įsimintinų veikėjų gyvenimą. Dikensui, kaip ir Hardžiui, būdingas fatalistiškas įsitikinimas, kad šiame pasaulyje didžiausias pavojus gresia sąžiningiems, geraširdžiams žmonėms, ypač jeigu jie jauni ir tyri. (Panelė Frost išmintingai nusprendė, kad aš dar turiu kiek palaukti ir Hardžio. Tomas Hardis – ne trylikamečiams.)

Skaitydamas apie Oliverį, nuoširdžiai įsijaučiau į to visada sugebančio atsigauti našlaičio išgyvenimus. Nusikaltėlių ir žiurkių apnikti Dikenso Londono skersgatviai buvo toli, jaudinamai toli nuo Ferst Sisterio, nuo Vermonto, ir aš į viską žiūrėjau atlaidžiau negu panelė Frost, kuri kritiškai vertino „netvirtai suręstą“ to ankstyvojo romano siužetą.

– Čia aiškiai matyti, kad Dikensas dar nepatyręs romanistas, – pasakė panelė Frost.

Man, trylikamečiui, einančiam keturioliktus, patirties stoka neatrodė didelis trūkumas. Feidžinas, mano supratimu, buvo gana mielas pabaisa. O Bilas Saiksas tai išties siaubingas – netgi jo šuo, Žvairys, labai bjaurus. Sapnuose mane gundė, tiesą sakant, netgi bučiavo Klasčius – pats patraukliausias ir mikliausias iš visų kišenvagių. Verkiau, kai Saiksas nužudė geraširdę Nensę; bet apsiašarojau ir kai ištikimasis Saikso šunėkas šoko nuo turėklų negyvėliui ant pečių. (Žvairys šiek tiek nepataiko, nukrinta ant apačioje einančios gatvės grindinio ir išsitaško smegenis.)

– Labai jau melodramiška, ar ne? – paklausė manęs panelė Frost. – Ir Oliveris per daug verkia; jis veikiau kaip koks nepaliaujamo Dikenso žavėjimosi nuskriaustais vaikais simbolis, o ne įtikimai sukurtas romano veikėjas.

Panelė Frost man dar pasakė, kad Dikensas po kurio laiko apie visa tai – ir apie tokius vaikus – rašė jau geriau, brandesniuose kūriniuose, ypač romane „Deividas Koperfildas“, antroje jos man duotoje Dikenso knygoje, ir „Didžiuosiuose lūkesčiuose“, kurių dar turėjau palaukti.

Kai ponas Braunlou nusivedė Oliverį prie „šiurpių Niugeito sienų, kurios slėpė tiek kančių ir neapsakomo sielvarto“, – kur Feidžinas laukė, kada bus pakartas, – na, tada aš verkiau ir dėl vargšo Feidžino.

– Kai berniukas verkia, skaitydamas romaną, tai jau geras ženklas, – patikino mane panelė Frost.

– Geras ženklas? – suabejojau.

– Tai reiškia, kad tavo širdis jautresnė negu daugumos kitų berniukų, – tepasakė ji apie visą tą mano ašarojimą.

Aš vis skaičiau, apimtas, pasak panelės Frost, „beatodairiško rūmus plėšiančio įsilaužėlio įkarščio“, taigi ji po kurio laiko man patarė:

– Neskubėk, Viljamai. Gardžiuokis, taip godžiai neryk. Ir jei knyga tau patinka, įsimink bent vieną tikrai puikų sakinį – galbūt mėgstamiausią iš visos tos knygos. Tada nepamirši, kokia gražia kalba parašyta tave pravirkdžiusi istorija.

(Jei panelei Frost iš tikrųjų atrodė, kad Oliveris per daug verkia, tai ką ji manė apie mane?) Be to, kadangi jau kalbam apie „Oliverį Tvistą“, turiu pasakyti, kad, deja, pamiršau, kurį sakinį tada nusprendžiau įsiminti.

Po „Deivido Koperfildo“ panelė Frost man davė paragauti Tomo Hardžio. Tada buvau keturiolikos. O gal beveik penkiolikos? (Taip, tikriausiai; Ričardas Abotas kaip tik tada apie tą romaną skaitė paskaitas Feivarit Riverio berniukams, bet jie jau buvo parengiamosios mokyklos abiturientai, o aš tik kuklus aštuntokas.)

Prisimenu, kaip šiek tiek dvejodamas stebeilijau į pavadinimą – „Tesė d’Erbervilių giminės“ – ir, akivaizdžiai nusivylęs, panelės Frost paklausiau:

– Čia apie mergaitę?

– Taip, Viljamai, apie labai nelaimingą mergaitę, – tuoj pat atsakė panelė Frost. – Bet – tau, kaip vaikinui, – dar svarbiau tai, kad čia rašoma ir apie vyrus, su kuriais ji susipažįsta. Tikiuosi, niekada nebūsi toks kaip šitie Tesės gyvenimo kelyje sutikti vyrai, Viljamai.

– O, – tarstelėjau. Netrukus supratau, ką panelė Frost turėjo omenyje, užsimindama apie Tesės pažįstamus vyrus; tikrai nieku gyvu nenorėčiau būti toks kaip jie.

Apie Andželą Klerą panelė Frost pasakė paprastai:

– Jis kaip mazgotė.

Paskui, matydama, kad nieko nesuprantu, dar pridūrė:

– Kaip šlapia mazgotė, Viljamai. Toks suglebęs, toks silpnas.

– A!

Iš mokyklos paknopstom parbėgdavau namo skaityti; skaičiau irgi paknopstom, niekaip negalėjau paklusti panelės Frost įsakymui neskubėti. Kiekvieną šiokiadienį, po vakarienės, bėgdavau į Ferst Sisterio biblioteką. Sekiau Ričardo Aboto, papasakojusio apie savo vaikystę, pavyzdžiu – jau beveik gyvenau bibliotekoje, ypač savaitgaliais. Panelė Frost man nuolat liepdavo persėsti, kur šviesiau: ant kitos kėdės, ant sofos ar prie stalo. „Nesusigadink akių, Viljamai. Tau jų reikės visą gyvenimą, jei norėsi skaityti.“

Staiga man sukako penkiolika. Sulaukiau „Didžiųjų lūkesčių“, – ir pirmą kartą panorau jau perskaitytą romaną skaityti dar kartą, – be to, mudu su panele Frost užmezgėm tą keblų pokalbį apie mano norą tapti rašytoju. (Kaip žinote, tai buvo ne vienintelis mano noras, bet antrojo mudu neaptarėm – tada dar ne.)

Staiga man atėjo ir laikas stoti į privačią parengiamąją Feivarit Riverio mokyklą. Nieko keista, kad ne kas kitas, o panelė Frost, – taip svariai prisidėjusi prie mano lavinimo, – atkreipė mano dėmesį į tai, kokią „paslaugą“ man padarė mama su Ričardu Abotu. Kadangi 1957-ųjų vasarą jie susituokė, – tiksliau sakant, kadangi Ričardas Abotas įstatymiškai mane įsisūnijo, – mano pavardė buvo pakeista: aš, Viljamas Fransis Dinas jaunesnysis, tapau Viljamu Maršalu Abotu. Taigi jau žinojau, kad parengiamąją mokyklą lankyti pradėsiu turėdamas naują – man patinkančią – pavardę!

Ričardas, kaip mokytojas, turėjo butą viename iš mokyklos bendrabučių; tame bute juodu su mano mama, pradėję naują gyvenimą, ir įsikūrė; ten ir aš gavau atskirą miegamąjį. Iki senelių namo, kuriame užaugau, buvo tik kelios minutės pėsčiomis Upės gatve, taigi dažnai lankydavausi pas juos. Močiutė tai man nepatiko, bet labai mylėjau senelį Harį; jį, žinoma, ir dabar matydavau scenoje, kaip moterį, bet nuo tada, kai pradėjau mokytis Feivarit Riverio mokykloje, per „Ferst Sisterio artistų“ repeticijas užkulisiuose sukiodavausi itin retai.

Parengiamojoje mokykloje namų darbų būdavo daug daugiau negu vidurinėje ar pradinėje; be to, Ričardas Abotas vadovavo mokyklos Dramos klubui (kaip jis buvo vadinamas). Ričardo svajonė statyti Šekspyrą mane traukė į Dramos klubą ir atitolino nuo visko, kas vyko „Ferst Sisterio artistų“ teatre, išskyrus tik jau viešai rodomus spektaklius. Dramos klubo scena – ir visa mokyklos teatro salė – buvo ir didesnė, ir geriau įrengta negu savotiškas, bet žavus mūsų miestelio teatriukas. („Žavus“ man buvo naujas žodis. Mokydamasis Feivarit Riverio mokykloje, tapau tokiu, na, lyg ir snobu, bent jau taip vieną dieną man pasakė panelė Frost.)

Ir kaip mano nederamą susižavėjimą Ričardu Abotu seniau „pakeitė“ (kaip jau sakiau) geismingas troškimas suartėti su panele Frost, taip dabar du gabius mėgėjus (senelį Harį ir tetą Mjurielę) išstūmė du daug talentingesni aktoriai. Ričardas Abotas ir panelė Frost netrukus tapo „Ferst Sisterio artistų“ scenos superžvaigždėmis. Panelė Frost vaidino ne tik neurastenikę Hedą, drauge su Ričardu – ją taip bjauriai valdyti norinčiu asesoriumi Braku; penkiasdešimt šeštųjų rudenį panelė Frost buvo ir Nora „Lėlių namuose“. Ričardas, kaip ir numanė, ten gavo to nenuovokaus nuobodos – Noros vyro Torvaldo Helmerio – vaidmenį. Neįprastai pritilusi teta Mjurielė beveik mėnesį nesišnekėjo su tėvu, nes jis (o ne Mjurielė) vaidino ponią Lindę. Beje, Ričardas Abotas su panele Frost kažkaip sugebėjo įkalbėti Nilsą Borkmaną imtis nelaimingojo Krogstado vaidmens, ir niūrusis norvegas jį pavaizdavo kaip šiurpoką sunkios lemties ir teisuoliškumo derinį.

Vis dėlto svarbesnis už tai, ką ši marga mėgėjų draugija padarė iš Ibseno, 1956–1957 mokslo metų pradžioje buvo dar vienos Feivarit Riverio mokyklos mokytojų šeimos – vyro ir žmonos Hadlių – atvykimas. Jie turėjo tik vieną vaiką – iš pažiūros nerangią dukterį Eleną. Ponas Hadlis buvo naujasis istorijos mokytojas. Ponia Hadli skambino pianinu ir mokė berniukus taisyklingai dainuoti; ji vadovavo kelioms dainininkų grupėms ir dirigavo jungtiniam mokyklos chorui. Hadliai susidraugavo su Ričardu ir mano mama, taigi ir mudu su Elena dažnai būdavom suvedami į draugę. Man buvo vieneriais metais daugiau, todėl – tada – jaučiausi esąs daug vyresnis už Eleną, krūtų auginimosi srityje gerokai atsiliekančią nuo kitų mergaičių. (Vis pagalvodavau, kad Elena gal niekad neturės krūtų, nes jau buvau pastebėjęs, kad ponios Hadli krūtinė beveik plokščia – net kai ji dainuoja.)

Elena buvo baisi toliaregė; tais laikais, kai dar nebuvo jokių kitų korekcijos būdų, toliaregiai turėdavo nešioti akinius nežmoniškai storais stiklais, kurie taip išdidindavo akis, kad jos atrodydavo tarsi išsprogusios ant kaktos. Bet mama buvo išmokiusi Eleną dainuoti; be to, ir kalbėdavo Elena skambiu, išraiškingu balsu, taisyklingai tardama visus garsus, tarsi dainuodama, – aiškiai girdėdavai kiekvieną žodį.

„Elena tikrai moka pasirodyti“, – sakydavo ponia Hadli. Ji buvo vardu Marta; negraži, bet labai maloni; ji pirma pastebėjo, kad negaliu gerai ištarti kai kurių žodžių. Tada ji mano mamai pasakė, kad yra tam tikrų balso lavinimo pratimų, galėčiau pamėginti, arba man gal kiek padėtų dainavimas; tačiau penkiasdešimt šeštųjų rudenį aš dar lankiau vidurinę mokyklą ir dieną naktį skaičiau. Manęs nedomino nei „balso pratimai“, nei dainavimas.

Visi tie reikšmingi gyvenimo pokyčiai mane užgriuvo tarytum netikėtai, tuo pat metu: penkiasdešimt septintųjų rudenį aš jau mokiausi Feivarit Riverio mokykloje, antrą kartą skaičiau „Didžiuosius lūkesčius“ ir (kaip jau žinote) panelei Frost prasitariau, kad norėčiau tapti rašytoju. Man buvo penkiolika, o balsingajai toliaregei, bekrūtei Elenai Hadli – keturiolika.

Vieną to rugsėjo vakarą kažkas pasibeldė į Ričardo buto duris, tačiau kaip tik tada bendrabutyje visi turėjo mokytis – tuo laiku berniukai pas mus užeidavo nebent susirgę. Maniau, kad atidaręs pamatysiu kokį koridoriuje nerimastingai mindžikuojantį ligos užkluptą moksleivį, bet ten stovėjo Nilsas Borkmanas, tas nuolat nerimo kankinamas teatro režisierius. Atrodė kaip ką tik išvydęs vaiduoklį, gal kokį kadaise į fiordą stryktelėjusį pažįstamą.

– Aš ją mačiau! Girdėjau, kaip ji kalba! Ji būtų puiki Hedviga! – sušuko Nilsas Borkmanas.

Vargšė Elena Hadli! Kaip jai nepasisekė, kad buvo tokia pusaklė, bekrūtė ir skardžiabalsė. („Laukinėje antyje“ daug kalbama apie tai, kas negerai Hedvigos akims.) Elena, tas tarsi belytis, tyras kaip krištolas vaikas, gavo nelaimingosios Hedvigos vaidmenį, ir Borkmanas nustėrusius Ferst Sisterio gyventojus vėl šiurpino (siaubingąja) „Laukine antimi“. Beje, pats Nilsas, ką tik stebėtinai sėkmingai suvaidinęs Krogstadą, šįkart buvo Gregersas.

„Tas pasigailėtinas moralistas“, – apie Gregersą sakė Ričardas Abotas.

Tvirtai nusprendęs įasmeninti Gregerso idealizmą, Nilsas Borkmanas visai netyčia tiesiog tobulai parodė, kad šis veikėjas – kaip koks juokdarys.

Niekas, o juo labiau tas savižudiškai nusiteikęs norvegas, negalėjo keturiolikmetei Elenai Hadli paaiškinti, ar Hedviga nusprendžia nušauti laukinę antį ir netyčia nusišauna pati, ar – kaip sako daktaras Relingas – ji ir nori nusižudyti. Šiaip ar taip, Elena buvo nuostabi Hedviga – na, bent jau garsiai ir aiškiai kalbanti.

Buvo liūdnai juokinga girdėti daktaro žodžius apie kulką, perskrodusią Hedvigai širdį: „Šratas perėjo per krūtį.“ (Vargšė Elena neturėjo krūtų.)

Žiūrovai krūpteli, kai keturiolikmetė Hedviga sušunka: „Laukinė antis!“

Tada ji išeina iš scenos. Remarkoje rašoma: Prisėlina ir paima pistoletą. Na, buvo ne visai taip. Elena Hadli dar pamosikavo ginklu ir garsiai trepsėdama išžygiavo į užkulisius.

Elena labiausiai nerimavo dėl to, kad niekas pjesėje taip ir nepasako, kas nutiks tai laukinei ančiai. „Vargšė antytė! – virkavo. – Ji gi sužeista! Mėgina nusiskandinti, bet tas bjaurus šuo ją išgriebia iš jūros dugno. Paskui jie antytę laiko uždarytą pastogėj! Argi gali laukinė antis gyventi pastogėj? O kai Hedviga nusiplauna, kas gali garantuoti, kad tas pakvaišęs senas kariškis – ar netgi Jalmaras, visiškas lepšis, kuriam taip gaila savęs, – tos anties nenušaus? Tiesiog baisu žiūrėt, kaip jie elgiasi su antim!“

Dabar, be abejo, žinau, kad ne užuojautą ančiai Henrikas Ibsenas taip atkakliai stengėsi sužadinti, o Nilsas Borkmanas – išgauti iš ne itin išprususių žiūrovų Ferst Sisteryje, Vermonte, bet Elena Hadli bus visam laikui paženklinta to pernelyg ankstyvo ir pernelyg naivaus pasirodymo tokioje absurdiškoje melodramoje, kokia Borkmanas pavertė „Laukinę antį“.

Iki šiol nesu matęs pagal šią pjesę profesionaliai sukurto spektaklio; matyti ją pastatytą tinkamai – ar bent jau taip gerai, kaip tik įmanoma, – ko gero, būtų pernelyg sunku. Be to, Elena Hadli tapo gera mano drauge, ir aš neišduosiu Elenos abejodamas jos interpretacijos tinkamumu. Gina (panelė Frost) buvo užuojautos labiausiai vertas žmogus scenoje, bet didžiąją Elenos užuojautos dalį pasiglemžė pati laukinė antis, – nors mes to kvailo paukščio taip ir nepamatom! Klausimas, į kurį niekas neatsakė, į kurį gal ir neįmanoma atsakyti: „Kas nutiko ančiai?“ – tebeskamba man ausyse. Mudu su Elena įpratom kartais šitaip ir pasisveikinti. Visi vaikai išmoksta koduoti savo kalbą.

Senelis Haris nenorėjo jokio vaidmens „Laukinėje antyje“; jis, ko gero, apsimetė sergąs laringitu, kad tik nebūtų įveltas į tą spektaklį. Seneliui Hariui apskritai jau buvo atsibodusi senojo verslo partnerio, Nilso Borkmano, režisūra.

Ričardas Abotas senamadėje Feivarit Riverio mokykloje tvarkėsi savaip; nuobodžiai vien berniukų auditorijai ne tik skaitė paskaitas apie Šekspyrą, bet ir statė Šekspyro pjeses, ir moterų vaidmenis jose atlikdavo moterys ir mergaitės. (Arba dar toks prityręs moterų vaidmenų atlikėjas, kaip Haris Maršalas, kuris parengiamosios mokyklos berniukus galėjo bent jau pamokyti, kaip reikia elgtis, kad atrodytum kaip mergaitė ar moteris.) Ričardas Abotas ne tik vedė vyro paliktą mano motiną ir sužadino aistringą mano susižavėjimą; iškart atpažinęs artimą sielą, jis susidraugavo su seneliu Hariu, kuriam (ypač kai gaudavo moters vaidmenį) daug labiau patikdavo vaidinti Ričardo, o ne liūdnojo norvego režisuojamuose spektakliuose.

Bet vieną kartą per tuos pirmus dvejus metus, – kai Ričardas Abotas vaidino „Ferst Sisterio artistų“ teatre ir dėstė Šekspyrą bei statė jo pjeses Feivarit Riverio mokykloje, – senelis Haris vis dėlto pasidavė įprastai pagundai. Iš pažiūros begaliniame Agatos Kristi kūrinių, pagal kuriuos dar reikėjo pastatyti spektaklius, sąraše buvo ir kelios detektyvinės istorijos apie Erkiulį Puaro, tą nutukusį belgą, puikiai mokantį priversti žudikus išsiduoti. Ir teta Mjurielė, ir senelis Haris daugybę kartų atliko mis Marpl vaidmenį, bet Ferst Sisteryje, Mjurielės žodžiais tariant, buvo aiškiai juntamas dėmesio vertų storų belgų „trūkumas“.

Ričardas Abotas storulių nevaidino ir apskritai nenorėjo jokio vaidmens spektaklyje pagal Agatą Kristi. Mes tiesiog neturėjom Erkiulio Puaro, ir niūrusis Borkmanas dėl to jau atrodė pasirengęs šokti į fiordą.

– Man čia staiga dingtelėjo, Nilsai, – kartą pasakė susirūpinusiam norvegui senelis Haris. – Kodėl būtinai turi būti Erkiulis Puaro? Pagalvok, gal vietoj jo gerai būtų ir Hermiona?

Taigi „Ferst Sisterio artistai“ pastatė spektaklį pagal „Juodą kavą“, ir senelis Haris vaidino elegantišką, vikrią belgę (beveik kaip kokią baleriną), Hermioną Puaro. Iš seifo pavagiama naujos sprogstamosios medžiagos formulė; vienas veikėjas, seras Klaudas, nunuodijamas, ir taip toliau. Tas spektaklis nebuvo įsimintinesnis už kitus Agatos Kristi kūrinius, bet žiūrovus apžavėjo Hario Maršalo Hermiona.

– Agata Kristi turbūt jau apsivertė karste, tėti, – tegalėjo pasakyti nepatenkinta teta Mjurielė.

– Tai jau tikrai, Haroldai! – pritarė jai senelė.

– Agata Kristi dar nemirusi, Vike, – pasakė močiutei Viktorijai senelis Haris, pamerkdamas man akį. – Agata Kristi netgi labai gyva, Mjuriele.

Oi, kaip jis man patiko – ypač kai persirengdavo moterimi!

Tačiau per tuos porą metų, kai Ričardas Abotas mūsų miestelyje dar buvo naujokas, jam nepavyko įkalbėti panelės Frost, kad ji, kaip kviestinė aktorė, imtųsi vaidmens bent viename pagal Šekspyro pjesę jo statomame Feivarit Riverio mokyklos Dramos klubo spektaklyje.

– Gal ne, Ričardai… – pasakė jam panelė Frost. – Nemanau, kad tiems berniukams būtų gerai, jei aš ten, kaip sakoma, „ardyčiausi“… na, ten juk vien berniukai, jauni, jauslūs.

– Bet Šekspyras gali būti ir juokingas, panele Frost, – ginčijosi su ja Ričardas. – Galim statyti labai linksmą spektaklį.

– Gal ne, Ričardai… – pakartojo ji, ir atrodė, jog derybos tuo ir baigėsi. Panelė Frost Šekspyro pjesėje nevaidins, bent jau nenorėtų, tik jau ne tiems oi, kokiems jausliems berniukams. Gerai nesupratau, kodėl ji atsisakė; mane jaudino mintis, kad matyčiau ją scenoje; kita vertus, papildomų paskatų, kad ją mylėčiau ir jos geisčiau, man ir nereikėjo.

Bet pradėjęs mokytis Feivarit Riverio mokykloje, aš, naujokas, atsidūriau tarp daugybės vyresnių vaikinų; jie su manimi elgėsi ne itin draugiškai, o kai kurie baisiai traukė dėmesį. Iš tolo žavėjausi vienu stulbinamai atrodančiu imtynininkų komandos nariu; ne tik todėl, kad jo kūnas buvo labai gražus. (Sakau „iš tolo“, nes kurį laiką kaip galėdamas stengiausi prie jo nesiartinti – laikiausi kuo toliau.) Ar galėjau įsimylėti dar netinkamesnį žmogų?! Man nesivaideno, kad kas antras iš daugelio vyresnių vaikinų lūpų išsprūstantis žodis yra „homas“, „pederastas“ arba „iškrypėlis“; tie užgaulūs žodžiai, mano supratimu, buvo bjauriausi iš visų, kuriais galėjai išvadinti bendramokslį parengiamojoje mokykloje.

Ar ne ten, kur reikia, krypstantis mano dėmesys ir polinkis įsimylėti netinkamus žmones buvo iš tėvo, to koduotojo, paveldėto genetinio kodo dalis? Kad ir kaip keista, aš tuo abejojau; maniau, kad šitaip neįprastai įsimyliu tik dėl savo kaltės. Seržantas juk buvo liūdnai pagarsėjęs mergišius! Argi ne mergišiaus etiketę jam priklijavo kovingoji mano pusseserė Džerė? Gal ji nugirdo apie tai kalbant dėdę Bobą arba tetą Mjurielę, gal jai susidarė toks įspūdis? (Mergišius juk buvo kaip tik toks žodis, kokius Mjurielė mėgo vartoti.)

Ko gero, turėjau apie tai pasišnekėti su Ričardu Abotu, bet nepasišnekėjau; nedrįsau apie tai užsiminti ir panelei Frost. Nė žodeliu neprasitariau apie šias naujienas, šiuos nelaimingus įsimylėjimus, – slėpiau nuo visų, kaip dažnai slepia vaikai.

Ėmiau vengti Ferst Sisterio miestelio bibliotekos. Turbūt jaučiau, kad panelė Frost, tokia protinga, netrukus suprastų, jog esu jai neištikimas, – nors tik vaizduotėje. Tiesą sakant, kai įstojau į Feivarit Riverio mokyklą, pirmus dvejus metus ir gyvenau beveik vien savo įsivaizduojamame pasaulyje, ir mano gyvenime atsirado nauja, šiuolaikiškesnė, geriau apšviesta mokyklos biblioteka. Ten mokydavausi pamokas ir rašiau visus pirmuosius rašinėlius.

Ar aš buvau vienintelis berniukų mokyklos mokinys, kurį homoerotiškai jaudino imtynininkų varžybos? Vargu. Bet tokie vaikinai – kaip aš – stengėsi niekam nekristi į akis.

Nuo daugybės neminėtinų vaikinų įsimylėjimų perėjau prie masturbavimosi su labai abejotina vieno mamos paštu siunčiamų drabužių katalogo pagalba. Mano dėmesį patraukė liemenėlių ir korsetų reklamos. Korsetus reklamavo daugiausia pusamžės moterys. Man tai buvo tarytum pirmos kūrybinio rašymo pratybos, – bent jau išmokau mintyse gudriai perdėlioti vaizdus. „Iškirpdavau“ tų pusamžių moterų veidus ir „įklijuodavau“ į paauglių liemenėles reklamuojančių merginų nuotraukas; taip galėjau turėti panelę Frost, nors (kaip ir daugumą kitų dalykų) tik vaizduotėje.

Mano amžiaus mergaitės manęs paprastai nesudomindavo. Užtat ponia Hadli, nors buvo, kaip jau sakiau, negraži, plokščia krūtine, man kažkaip nenormaliai rūpėjo, – tikriausiai todėl, kad nuolat būdavo netoliese ir nuoširdžiai domėjosi manimi (ar bent jau mano kalbos sutrikimais, kurių radosi vis daugiau).

– Kokius žodžius tau sunkiausia ištarti, Bili? – kartą paklausė ji, kai su ponu Hadliu (ir skardžiabalse Elena) pietavo pas mano mamą, Ričardą ir mane.

– Jis niekaip neištaria „biblioteka“, – atsakė Elena – garsiai ir aiškiai, kaip visada. (Bendraudamas su Elena, nejaučiau jokio lytinio potraukio, bet kitais atžvilgiais ji man vis labiau patiko. Niekada iš manęs nesišaipydavo dėl netaisyklingos tarties, ir atrodė, kad nuoširdžiai, kaip ir jos mama, nori padėti ištarti vieną ar kitą žodį taip, kaip reikia.)

– Klausiau Bilio, Elena, – sudraudė ją ponia Hadli.

– Elena turbūt geriau už mane žino, kurie žodžiai man sunkiausi, – tariau.

– Bilis visada suplaka du paskutinius žodžio „grėsmingumas“ skiemenis, – pasakė Elena.

– Sakau „peniš“, – išdrįsau prisipažinti.

– Suprantu, – linktelėjo Marta Hadli.

– Nė neprašyk, kad pasakytų daugiskaitą, – tarė motinai Elena.

Jeigu Feivarit Riverio mokykloje jau tada būtų galėjusios mokytis ir mergaitės, mudu su Elena Hadli tikriausiai dar greičiau būtume tapę geriausiais draugais, tačiau man neteko lankyti mokyklos kartu su Elena. Su ja dažnokai matydavausi tik todėl, kad Hadliai nuolat bendravo su Ričardu ir mano mama – kaip vis artimesni bičiuliai.

Taigi kartais įsivaizduodavau, kad tas paauglių liemenėles segi šiaip jau neišvaizdi, beveik bekrūtė ponia Hadli, – stebeilydamas į mamos kataloguose spausdinamas jaunučių manekenių nuotraukas, galvodavau apie mažytes Martos Hadli krūtis.

Mokyklos bibliotekoje, kur stengiausi tapti rašytoju, – arba, tiksliau sakant, svajojau, kaip būtų gerai, jeigu juo tapčiau, – man ypač patiko kambarys, kur buvo sudėta daugybė Feivarit Riverio klasių albumų. Kitų mokinių ta skaitykla lyg ir nedomino; retkarčiais ten rasdavau tik vieną ar kitą mokytoją, arba skaitantį, arba vertinantį egzaminų ar šiaip kokius rašomuosius darbus.

Feivarit Riverio mokykla buvo sena; įkurta devynioliktame amžiuje. Man patiko vartyti senus klasių albumus. (Turbūt visų praeitis paslaptinga; žinojau, kad mano tai tikrai.) Maniau, jeigu ir toliau taip žiūrinėsiu nuotraukas, tai galiausiai prieisiu prie savo paties klasės, – bet ne anksčiau negu abitūros pavasarį. Trečiųjų mokslo metų rudenį varčiau dar tik 1914-ųjų ir 1915-ųjų albumus. Tada vyko Pirmasis pasaulinis karas; tie Feivarit Riverio vaikinai tikriausiai buvo išsigandę. Gerai įsižiūrėjau į abiturientų veidus; skaičiau, į kuriuos universitetus jie ketino stoti, kokias profesijas sakėsi pasirinkę; daugelis buvo dar „neapsisprendę“ nei dėl universiteto, nei dėl profesijos. Beveik visi abiturientai turėjo pravardes, netgi tada.

Labai atidžiai žiūrinėjau imtynininkų komandos nuotraukas, šiek tiek atsainiau – Dramos klubo; čia mačiau daug išsidažiusių vaikinų, persirengusių merginomis. Atrodė, kad Feivarit Riverio mokykloje visada buvo imtynininkų komanda ir Dramos klubas. (Turėkite omenyje, kad tuos 1914-ųjų ir 1915-ųjų albumus varčiau 1959-ųjų rudenį; privačių internatinių berniukų mokyklų tradicijų, kuriomis daug kas žavėjosi, buvo stropiai laikomasi ir šeštajame dešimtmetyje, ir septintojo pradžioje.)

Ta skaitykla su daugybe klasių albumų ir retkarčiais užeinančiu vienu ar kitu mokytoju man patiko tikriausiai todėl, kad ten niekada nebūdavo kitų mokinių, – nei bauginančių, nei keliančių susižavėjimą ir blaškančių dėmesį. Kaip man pasisekė, kad turėjau atskirą kambarį mamos ir Ričardo bute! Juk šiaip mokiniai bendrabučio kambariuose gyveno ne po vieną. Negaliu net įsivaizduoti, kaip galėjau būti užgauliojamas arba kaip nors subtiliau kankinamas, jei būčiau turėjęs „kambario draugą“. Ir kur būčiau dėjęs mamos paštu siunčiamų drabužių katalogus? (Jau vien mintis, kad nebūčiau galėjęs masturbuotis, buvo skaudi… man buvo baisu tai net įsivaizduoti!)

Būdamas septyniolikos, 1959-ųjų rudenį, neturėjau jokio pagrindo vėl lankytis Ferst Sisterio miestelio viešojoje bibliotekoje, – na, jokio pagrindo, apie kurį būčiau drįsęs užsiminti. Jau buvau susiradęs prieglobstį, kur ruošdavau pamokas; ta mokyklos bibliotekos skaitykla buvo puiki vieta rašyti arba tiesiog ką nors įsivaizduoti. Bet aš, matyt, ilgėjausi panelės Frost. Scenoje ji nebūdavo taip dažnai, kaip man norėjosi; dabar, kai nebeidavau į „Ferst Sisterio artistų“ repeticijas, ją matydavau tik per spektaklius; o jų buvo „per mažai ir pernelyg retai“, kaip būtų sakiusi mano banaliomis frazėmis postringaujanti senelė.

Būčiau galėjęs apie tai pasišnekėti su seneliu Hariu; jis būtų supratęs. Būčiau galėjęs jam papasakoti, kaip ilgiuosi panelės Frost, kaip esu įsimylėjęs ir ją, ir tuos vyresnius vaikinus, – ir netgi apie patį pirmą, nederamą susižavėjimą patėviu, Ričardu Abotu. Bet apie visa tai aš su seneliu Hariu nešnekėjau – tada dar ne.

Ar Haris Maršalas iš tikrųjų buvo transvestitas? Ar senelis Haris ne šiaip sau kartais persirengdavo moterimi? Ar dabar mano senelį vadintume užsislaptinusiu gėjumi, kuris kaip moteris elgėsi tik palankiausiomis aplinkybėmis, kokios tais laikais buvo įmanomos? Tikrai nežinau. Jeigu jau mano karta buvo suvaržyta, o tai neabejotina, galiu tik įsivaizduoti, kaip senelio kartos žmonės, – nesvarbu, ar pats senelis Haris iš tikrųjų buvo homoseksualus, ar ne, – turėjo slapstytis, kad nebūtų aptikti tuometinių radarų.

Taigi man tada atrodė, jog nėra jokio vaisto nuo ilgesio, – nebent sugalvočiau kokią priežastį, kad galėčiau matyti panelę Frost. (Šiaip ar taip, jeigu jau ketinau tapti rašytoju, turėjau sugebėti sukurti įtikimą paaiškinimą, kodėl man reikia vėl lankytis Ferst Sisterio bibliotekoje.) Galiausiai nusprendžiau, ką sakysiu: kad vienintelė vieta, kur galiu rašyti, yra ta viešoji biblioteka, nes ten man netrukdys moksladraugiai. Maniau, gal panelė Frost nežinos, kad turiu ne kažin kiek draugų ir kad tie keli vaikinai, su kuriais vis dėlto susidraugavau Feivarit Riveryje, stengiasi niekam nelįsti į akis ir yra tokie pat drovūs kaip ir aš pats; jie niekad nebūtų drįsę kam nors trukdyti.

Kadangi panelei Frost jau buvau sakęs, jog svajoju tapti rašytoju, tikėjausi, kad ji pritars mano norui griebtis plunksnos Ferst Sisterio bibliotekoje. Žinojau, kad vakarais ten dažniausiai skaito tik pagyvenę žmonės, o ir jų nebūna daug; na, retkarčiais dar galėjo pasirodyti tos paniurusios vyresnio mokyklinio amžiaus mergaitės, pasmerktos toliau mokslo siekti valstybinėje vidurinėje Ezra Folso mokykloje. Apleistoje mūsų miestelio bibliotekoje nebuvo nieko, kas būtų galėjęs man trukdyti. (Svarbiausia, kad ten nebūdavo vaikų.)

Bijojau, kad panelė Frost manęs nepažins. Jau buvau pradėjęs skustis ir maniau, kad esu gerokai pasikeitęs, – pats sau atrodžiau pastebimai subrendęs. Žinojau, kad panelė Frost žino, jog turiu kitą pavardę, ir kad panelė Frost per pastaruosius porą metų mane tikriausiai matydavo, nors ir nedažnai, arba „Ferst Sisterio artistų“ užkulisiuose, arba tarp žiūrovų. Be to, ji neabejotinai žinojo, kad esu suflerės sūnus – tas berniukas.

Tą vakarą, kai apsireiškiau viešojoje bibliotekoje, – atėjau ne pasiimti knygos, netgi ne skaityti, o iš tikrųjų pamėginti rašyti, – panelė Frost ilgai žiūrėjo į mane, neatitraukdama akių. Pamaniau, kad ji niekaip neprisimena, kas aš toks, ir man jau kone plyšo širdis, bet ji prisiminė daug daugiau, negu galėjau įsivaizduoti.

– Čia tai bent! Viljamas Abotas, – staiga tarė panelė Frost. – Tikriausiai nori pagerinti rekordą – perskaityti „Didžiuosius lūkesčius“ trečią kartą.

Prisipažinau į biblioteką atėjęs ne skaityti. Pasakiau panelei Frost, jog mėginu atitrūkti nuo draugų, – kad galėčiau rašyti.

– Atėjai čia, į biblioteką, rašyti, – pakartojo ji. Prisiminiau, jog panelė Frost turi įprotį kartoti, ką jai pasakai. Močiutė Viktorija šnekėjo, kad panelei Frost tie pakartojimai, matyt, patinka, nes šitaip ji gali ištęsti pokalbį. (Teta Mjurielė tvirtino, kad niekas nemėgsta kalbėtis su panele Frost.)

– Taip, – linktelėjau. – Noriu rašyti.

– Bet kodėl čia? Kodėl bibliotekoje? – primygtinai paklausė panelė Frost.

Nežinojau, ką atsakyti. Man į galvą staiga atėjo tik vienas žodis (o paskui kitas), ir aš, stovėdamas priešais panelę Frost, taip susijaudinau, kad nejučia ir ištariau tą pirmą žodį – ir tuoj pat antrą.

– Ilgesys, – pasakiau. – Gal pasiilgau.

– Ilgesys! – pakartojo panelė Frost. – Tu pasiilgai! – sušuko. – O kiek tau metų, Viljamai? – paklausė.

– Septyniolika, – atsakiau.

– Septyniolika! – riktelėjo panelė Frost, tarsi jai kas būtų dūręs į šoną. – Na, Viljamai Dinai… atleisk, norėjau pasakyti: Viljamai Abotai… jeigu tu pasiilgai būdamas septyniolikos, tai gal tikrai tapsi rašytoju!

Ji pirma tai pasakė, – kurį laiką tik ji ir žinojo, kuo norėčiau tapti, – ir aš ja tikėjau. Tada man atrodė, kad panelė Frost – nuoširdžiausia iš visų mano pažįstamų.

3 First Sister – Pirmoji Sesuo (angl.).

4 Favorite River – Mėgstamiausia upė (angl.).

3 skyrius

MASKARADAS

Imtynininkas, kurio kūnas man atrodė gražiausias, buvo pavarde Kitridžas. Akį traukė tiesiog neįtikimai ryškūs beplaukės jo krūtinės raumenys; gal netgi pernelyg aiškiai matomi, kaip kokio komikso didvyrio. Nuo jo bambos iki gaktos ėjo siauras tamsiai rudų, beveik juodų plaukų ruoželis, be to, jis turėjo vieną iš žaviausių penių… Kaip aš bijau šito žodžio daugiskaitos! Kitridžo penis buvo linkęs priglusti prie dešinės šlaunies; na, kažkaip neįprastai krypo į dešinę. Nebuvo nė vieno žmogaus, kurio būčiau galėjęs paklausti, ką reiškia toks Kitridžo penio nuokrypis. Dušinėje, prie sporto salės, visada nuleisdavau akis; dažniausiai nedrįsdavau pakelti žvilgsnio aukščiau tvirtų, plaukuotų Kitridžo kojų.

Kitridžui smarkiai žėlė barzdaplaukiai, bet oda buvo nepriekaištinga, ir jis beveik visada vaikščiodavo švariai nusiskutęs. Ypač – tiesiog pribloškiamai – gražus Kitridžas man atrodydavo su dviejų ar trijų dienų šereliais: tarytum vyresnis už kitus mokinius ir netgi kai kuriuos Feivarit Riverio mokytojus – ir už Ričardą Abotą, ir poną Hadlį. Rudenį Kitridžas žaisdavo futbolą, pavasarį – lakrosą, bet geriausiai jo kūno grožį atskleisdavo imtynės ir, regis, labai derėjo prie jo įgimto žiaurumo.

Nors retai kada matydavau Kitridžą ką nors skriaudžiant, – na, fiziškai, – jis vis dėlto buvo karingas ir gerokai bauginantis, ir mėgo kandžiai pasišaipyti. Tame internatinės berniukų mokyklos pasaulėlyje Kitridžas buvo gerbiamas kaip sportininkas, bet aš geriausiai prisimenu, kaip skaudžiai jis vieną ar kitą moksladraugį užgaudavo. Kitridžas puikiai mokėjo įžeisti žodžiais ir, turėdamas tokį kūną, žodžius tuoj pat galėjo paremti veiksmais; niekas nė nemėgino jam priešintis. Gal kai kas jo ir nekentė, tačiau apie tai neprasitardavo. Aš jo nekenčiau, bet kartu ir dievinau. Neapykanta, deja, beveik neslopino aistringo mano žavėjimosi; tas potraukis buvo našta, kuri mane slėgė visus trečiuosius mokslo metus, kai Kitridžas buvo abiturientas, – kai maniau, kad jau likę tik vieneri kančios metai. Tada įsivaizdavau, kad jau netoli ta diena, kai liausiuosi taip skausmingai jo geidęs.

Man buvo baisus smūgis, pasijutau dar labiau prislėgtas, kai sužinojau, kad Kitridžas neišlaikė užsienio kalbos egzamino, todėl liks mokytis penktus metus. Taigi mokyklą mudu turėjom baigti drauge. Tada Kitridžas jau ne tik atrodė, bet ir iš tikrųjų buvo vyresnis už kitus Feivarit Riverio mokinius.

Tos tarytum begalinės mūsų įkalinimo metų virtinės pradžioje aš ne taip išgirdau tam tikrą Kitridžo vardo tarimo niuansą – man pasigirdo, kad visi jį vadina Džoku. Tas vardas jam labai tiko5. Savaime suprantama, maniau, jog tai ne tikras vardas, o pravardė, – visi tokie kietuoliai turėjo pravardes. Bet iš tikrųjų Kitridžo vardas – tikras vardas – buvo Jacques.

Žakas – taip mes jį vadinom. Aistringai juo žavėdamasis, aš turbūt maniau, kad ir kitiems bendramoksliams jis atrodo toks pat gražus kaip man – ir kad mes kažkaip instinktyviai suprancūzinom Džoko pravardę, tiesiog dėl tokios puikios jo išvaizdos!

Jis gimė ir užaugo Niujorke, kur jo tėvas buvo kažkaip susijęs su tarptautine bankininkyste… O gal su tarptautine teise. Kitridžo motina buvo prancūzė. Vardu Žaklina, – prancūziškai tai yra moteriškas Žako atitikmuo. „Mano mama, kuri vargu ar iš tikrųjų yra mano mama, baisiai pasipūtusi“, – šnekėjo Kitridžas, tarsi pats nebūtų buvęs pasipūtėlis. Vis galvojau, ar tai, kad Žaklina Kitridž sūnų – vienturtį – pavadino savo vardu, yra jos tuštybės požymis.

Ją mačiau tik vieną kartą – per imtynininkų varžybas. Mane sužavėjo jos drabužiai. Ji buvo tikrai graži, bet jos sūnus man atrodė dar išvaizdesnis. Ponia Kitridž buvo kažkaip vyriškai patraukli, tarsi iškalta iš marmuro; ji netgi turėjo atsikišusį sūnaus smakrą. Kaip Kitridžas galėjo manyti, kad ji – ne jo motina? Juodu buvo tokie panašūs.

– Ji atrodo kaip Kitridžas su papais, – pasakė man Elena Hadli – kaip visada garsiai ir autoritetingai. – Kas dar galėtų būti, jei ne jo motina? – nusistebėjo. – Nebent daug vyresnė sesuo. Tikrai, Bili, jeigu jie būtų to paties amžiaus, sakyčiau, kad ji gal jo dvynė!

Per tas imtynininkų varžybas mudu su Elena vis spoksojom į Kitridžo motiną; jos tai, regis, nė kiek netrikdė. Ponia Kitridž, – įspūdingų bruožų moteris styrančiomis krūtimis, vilkinti tobulai tinkančiais, figūrą labai pagražinančiais drabužiais, – prie tokio spoksojimo, be abejo, buvo pripratusi.

– Įdomu, ar ji šalina veido plaukus? – tariau Elenai.

– Kodėl turėtų tai daryti? – nesuprato Elena.

– Puikiai įsivaizduoju ją su ūsais, – pasakiau.

– Aha, bet krūtinė tai vis tiek būtų be jokio plaukelio, kaip ir jo, – pritarė Elena. Kitridžo motina mūsų dėmesį taip prikaustė tikriausiai todėl, kad joje mes matėm Kitridžą; bet ponia Kitridž ir pati buvo labai savotiškai, jaudinamai žavi. Ji buvo pirma vyresnė moteris, į kurią žiūrėdamas pajutau, jog esu pernelyg jaunas ir nepatyręs, kad ją suprasčiau. Prisimenu, jog tada dar pagalvojau, kad, ko gero, buvo baisoka turėti tokią motiną – netgi Kitridžui.

Žinojau, kad Elena įsimylėjusi Kitridžą, nes ji pati man prisipažino. (Mane kiek trikdė tai, kad mes abu įsidėmėjom Kitridžo krūtinę.) Tą penkiasdešimt devintųjų rudenį aš, septyniolikmetis, nebuvau sąžiningas, su Elena šnekėdamas apie savo meilės objektus; nedrįsau jai pasakyti, kad mane jaudina ir panelė Frost, ir Žakas Kitridžas. O kaip būčiau galėjęs Elenai prisipažinti, kad baisiai geidžiu jos mamos? Kartais dar masturbuodavausi, galvodamas apie neišvaizdžią, bekrūtę Martą Hadli, – tą aukštą stambių kaulų moterį plačia plonalūpe burna, kurios pailgą veidą įsivaizduodavau pridėtą prie mamos drabužių kataloguose paauglių liemenėles demonstruojančių jaunų mergaičių kūnų.

Gal Elenai būtų buvę lengviau, jei būtų žinojusi, kad ir aš jaučiuosi toks pat nelaimingas dėl Kitridžo, kuris iš pradžių vienodai užgauliai arba abejingai (arba ir taip, ir taip) elgėsi su mumis abiem, ir tik paskui jo elgesys šiek tiek pagerėjo, – nuo tada, kai Ričardas Abotas mums, visiems trims, davė vaidmenis „Audroje“. Ričardas labai protingai nusprendė, kad Prosperą vaidins pats, nes Feivarit Riverio mokykloje nebuvo nė vieno vaikino, galinčio deramai atlikti „tikrojo“ Milano hercogo, kaip jį vadina Šekspyras, ir Mirandą nuoširdžiai mylinčio tėvo vaidmenį. Per dvylika saloje praleistų metų stebuklingos Prospero galios labai padidėjo; vargu ar daug parengiamosios mokyklos mokinių sugebėtų tokias galias įtikinamai pavaizduoti scenoje.

Gerai – gal Kitridžui tai ir būtų pavykę. Bet jam puikiai tiko žavingai seksualaus Ferdinando vaidmuo; Kitridžas labai įtikinamai vaidino įsimylėjusį Mirandą, nors Elena Hadli, atliekanti Mirandos vaidmenį, dėl to kentė baisias kančias.

„Tenorėčiau vieno / Bičiulio ir ramintojo – tavęs“6, – prisipažįsta Miranda Ferdinandui.

O Ferdinandas atsako: „Labiau nei visą šio pasaulio gėrį / Jus mėgstu, myliu, dievinu.“

Kaip sunku turėjo būti Elenai tai girdėti – per kiekvieną repeticiją – ir būti Kitridžo ignoruojamai (arba menkinamai) kaskart, kai juodu susitikdavo ne scenoje. Tai, kad Kitridžo elgesys su mumis „šiek tiek pagerėjo“, – nuo tada, kai pradėjom repetuoti „Audrą“, – nereiškia, kad Kitridžas nebebuvo bjaurus.

Man Ričardas patikėjo Arijelio vaidmenį; pristatydamas pjesės veikėjus, Šekspyras Arijelį vadina „oro dvasia“.

Ne, nemanau, kad Ričardas buvo itin įžvalgus ir kai ką nujautė apie mano jau beaiškėjančią ir gerokai trikdančią lytinę orientaciją. Jis aktoriams pasakė, kad Arijelio lytis „daugeriopa – labiau priklausanti nuo aprangos negu nuo organinių požymių“.

Vos pasirodęs (pirmo veiksmo antroje scenoje), Arjielis sako Prosperui: „Būsiu tau klusnus / Ir nesipriešinsiu.“ Ričardas atkreipė visų – ir ypač mano – dėmesį į tai, kad būdvardis čia vyriškosios giminės. (Toje pačioje scenoje, remarkoje, apie Arijelį parašyta: jis rodo.)

Man buvo labai nekas toje vietoje, kur Prosperas Arijeliui liepia: „Virsk į tokią jūrų nimfą, / Kurią matyčiau aš ir niekas kitas.“

Aš, deja, negalėjau būti nematomas žiūrovams. Ta scena, kai Arijelis įeina kaip vandens nimfa, visada visus baisiai prajuokindavo, – netgi kai vaidinau dar be kostiumo ir neišdažytu veidu. Perskaitęs tą remarką, Kitridžas mane ir pradėjo vadinti Nimfa.

Tiksliai prisimenu, kaip Ričardas pasakė: „Laikyti Arijelį vyriškosios lyties personažu daug paprasčiau, negu dar vieną berniokėlį papuošti moteriškais apdarais.“ (Bet kaip tik moteriškais apdarais – na, bent jau peruku – aš paskui ir buvau papuoštas!)

Kitridžas pro ausis nepraleido ir kitų Ričardo žodžių: „Šekspyras čia galbūt įžvelgė kontinuumą: nuo Kalibano per Prosperą iki Arijelio – tarsi tam tikrą dvasinę evoliuciją. Kalibanas – žemė ir vanduo, šiurkšti jėga ir apgaulė. Prosperas – žmogaus valia ir įžvalga – jis tarytum koks alchemikas. O Arijelis… – pasakė Ričardas, nusišypsodamas man (jokia šypsena neprasprūsdavo pro Kitridžą), – Arijelis – oro ir ugnies dvasia, išlaisvinta nuo žemiškų rūpesčių. Šekspyras gal jautė, kad, pavaizduodamas Arijelį kaip aiškiai moterišką būtybę, sumenkintų kontinuumo pojūtį. Aš manau, kad Arijelio lytis kintama.“

– Kitaip tariant, nusprendžia režisierius? – paklausė Ričardo Kitridžas.

Mūsų režisierius ir mokytojas prieš atsakydamas atsargiai pažvelgė į Kitridžą.

– Angelų lytis irgi kintama, – tarė Ričardas. – Taip, Kitridžai, nusprendžia režisierius.

– Bet kaip ta vadinamoji vandens nimfa atrodys? – dar pasidomėjo Kitridžas. – Kaip mergina, ar ne?

– Tikriausiai, – dar atsargiau atsakė Ričardas.

Mėginau įsivaizduoti, koks bus mano – nematomos vandens nimfos – kostiumas ir makiažas; tikrai negalėjau nujausti, kad būsiu su dumblių žalumo peruku ir tamsiai raudonu imtynininko triko. (Tamsiai raudona ir sidabriškai pilka, – „lavono atspalvio“, kaip sakė senelis Haris, – buvo Feivarit Riverio mokyklos spalvos.)

– Vadinasi, Bilio lytis… kintama, – išsišiepė Kitridžas.

– Ne Bilio – Arijelio, – pataisė jį Ričardas.

Bet Kitridžas jau buvo pasakęs, ką norėjo pasakyti; „Audroje“ vaidinę aktoriai nepamiršo žodžio „kintama“. Nimfa, Kitridžo duota pravardė, man taip ir prilipo. Feivarit Riverio mokykloje turėjau mokytis dar dvejus metus; ir visą tą laiką buvau Nimfa.

– Kad ir kokiais apdarais puoštumeisi, kad ir kaip išsidažytum, Nimfa, – man vienam dar pasakė Kitridžas, – vis tiek niekada nebūsi toks karštas kaip tavo motina.

Žinojau, kad mano mama graži, ir – būdamas septyniolikos – vis dažniau pastebėdavau, kaip įdėmiai kiti Feivarit Riverio – berniukų mokyklos – mokiniai į ją žiūri. Bet dar nė vienas vaikinas man nebuvo sakęs, kad mano mama „karšta“; taigi aš, kaip man dažnai nutikdavo, kai būdavau su Kitridžu, netekau žado. Esu įsitikinęs, kad žodis „karšta“ tada dar nebuvo taip vartojamas – ta prasme, kuria jį pavartojo Kitridžas. Bet jis tikrai turėjo omenyje tą žodžio „karšta“ prasmę.

Kalbėdamas apie savo paties motiną, – labai retai, – Kitridžas vis užsimindavo, kad kažkas, ko gero, supainiota. „Gal tikroji mano mama mirė gimdydama, – spėliojo Kitridžas. – Tada tėvas toje pačioje ligoninėje rado netekėjusią gimdyvę – nelaimingą moterį (jos vaikas gimė negyvas, bet ji to nežinojo), panašią į mano motiną. Ir slapta sukeitė. Mano tėtis tikrai galėjo griebtis tokios apgaulės. Nesakau, kad ta moteris žino, jog yra mano pamotė. Gal ji netgi įsitikinusi, kad tėtis – mano patėvis! Tada ji gal gėrė daug visokių vaistų, – juk tikriausiai buvo baisiai nusiminusi, gal norėjo nusižudyti. Neabejoju, kad ji manosi esanti mano mama, – tik ne visada elgiasi kaip motina. Yra padariusi kai ką, kas nesuderinama… nesuderinama su motinyste. Aš tik sakau, kad mano tėtis niekad nesijautė atsakingas už tai, kaip elgiasi su moterimis, – nesvarbu, kas jos tokios. Mano tėtis tiesiog sudaro sandėrius. Šita moteris gal atrodo kaip aš, bet ji nėra mano mama – ji nėra niekieno motina.“

– Kitridžui vis dar neigimo stadija, – kartą pasakė man Elena. – Ta moteris atrodo taip, tarsi būtų ir jo motina, ir tėvas!

Kai Elenai Hadli papasakojau, ką Kitridžas sakė apie mano mamą, Elena man pasiūlė Kitridžui iškloti, ką mudu manom apie jo motiną – ir kaip begėdiškai į ją spoksojom per vienas jo imtynių varžybas.

– Pasakyk jam, kad jo mama atrodo kaip jis su papais, – patarė Elena.

– Tu jam pasakyk, – atšoviau; mes abu žinojom, kad aš tai tikrai nepasakysiu. Bet ir Elena su Kitridžu apie jo motiną nešnekėjo.

Iš pradžių Elena Kitridžo bijojo beveik taip pat kaip aš, – be to, jam girdint nieku gyvu nebūtų ištarusi žodžio „papai“. Ji labai nesmagiai jautėsi, paveldėjusi plokščią mamos krūtinę. Šiaip Elena anaiptol neatrodė tokia neišvaizdi kaip jos motina; ji buvo liesa ir nerangi, ir bepapė, bet dailaus veidelio – ir tikrai ne tokių stambių kaip mamos kaulų. Todėl visus ir stebino garsus ir skambus jos, iš pažiūros tokios gležnutės, balsas. Tačiau Kitridžas Elenai – iš pradžių – kėlė tokią baimę, kad ji, atsidūrusi greta jo, dažnai tik krenkšdavo ar kažką murmėdavo; kartais šnekėdavo taip padrikai, kad būdavo sunku suprasti, ką sako. Elena prie jo bijodavo kalbėti per garsiai.

– Kai matau Kitridžą, man aprasoja akiniai, – kartą pasakė.

Jų – kaip Ferdinando ir Mirandos – pirmas susitikimas scenoje buvo nuostabiai sklandus; sunkiai galėjai įsivaizduoti vienas kitą labiau traukiančius žmones. Vos pamatęs Mirandą, Ferdinandas ją pavadina „stebuklu“; jis klausia: „Ar tu, stebukle, / Esi mergaitė, ar dievų dukra?“

„Aš ne stebuklas, pone, aš mergaitė“, – atsako Elena (Miranda) garsiu, aidžiu balsu. Bet užkulisiuose Kitridžas vis tiek privertė Eleną susidrovėti dėl tokio griausmingo balso. Šiaip ar taip, jai buvo tik šešiolika, o Kitridžui – aštuoniolika, bet iš pažiūros tai beveik trisdešimt.

Vieną vakarą, po repeticijos, mudu su Elena ėjom namo, – Hadliai irgi turėjo butą tame pačiame mokinių bendrabutyje, kur gyvenau ir aš su Ričardu Abotu ir mama, – ir staiga šalia mūsų tarytum stebuklingai išdygo Kitridžas. (Jis nuolatos taip darydavo.)

– Judu – graži porelė, – tarė Kitridžas.

– Mes ne porelė! – išpyškino Elena, daug garsiau, negu norėjo. Kitridžas apsimestinai susvirduliavo, tarsi gavęs nematomą smūgį; ir užsidengė ausis.

– Turiu tave įspėti, Nimfa: tau gresia pavojus apkursti, – pasakė man Kitridžas. – Kai šita mažulė pirmąkart patirs orgazmą, geriau būk su ausų kamštukais. Be to, tavim dėtas, nedaryčiau to namie, – dar patarė. – Ją girdėtų visas bendrabutis. – Tai pasakęs, jis atsiskyrė nuo mūsų, pasuko į kitą, tamsesnį taką; Kitridžas gyveno sportininkų bendrabutyje, arčiausiai sporto salės.

Buvo pernelyg tamsu, kad matyčiau, ar Elena Hadli paraudo. Pirštais švelniai prisiliečiau prie jos veido – tik kad suprasčiau, ar ji neverkia; Elena neverkė, bet jos skruostas buvo įkaitęs, ir ji nustūmė mano ranką.

– Niekas man artimiausiu laiku nesukels orgazmo! – sušuko nueinančiam Kitridžui.

Buvome keturkampiame bendrabučių kieme; iš visų pusių mus supo tolėliau šviečiantys miegamųjų langai, nuaidėjo džiaugsmingi pritarimo šūksniai, – tarsi šimtai nematomų vaikinų būtų išgirdę, ką Elena sako. Tačiau ji šūktelėjo baisiai susinervinusi; abejojau, ar Kitridžas (ar šiaip dar kas nors, be manęs) galėjo suprasti jos žodžius. Bet aš klydau, nors tas šaižiu tarsi policijos sirenos balsu išrėktas sakinys nuskambėjo kaip: „Sliekas mažiausiu mazgu nesuvels spazmo!“ (Ar kažkokia panaši nesąmonė.)

Kitridžas vis dėlto suvokė, ką Elena norėjo pasakyti; iš tamsaus kiemo pakraščio atsklido kandžiai meilus jo balsas. Žiauriausia buvo tai, kad Kitridžas tamsoje į mano draugę Eleną, kuri (tą akimirką) anaiptol nesijautė esanti Miranda, kreipėsi kaip seksualusis Ferdinandas.

„Deive, / Jei tu esi mergaitė ir laisva, / Maldauju, būk Neapolio valdovė“, – prašo Ferdinandas Mirandos. Šituos žodžius Kitridžas meilingu balsu ir šūktelėjo. Kiemą supantys bendrabučiai bailiai pritilo; Feivarit Riverio vaikinai, išgirdę kalbant Kitridžą, iš pagarbios baimės ir nuostabos visada netekdavo žado.

– Labanakt, Nimfa! – dar sušuko Kitridžas. – Labanakt, Valdove!

Taigi mudu su Elena Hadli jau turėjom pravardes. Turėti Kitridžo duotą pravardę gal buvo netgi garbė, bet labai abejotina, ilgalaikė ir tikrai traumuojanti.

– Velniai griebtų! – nusikeikė Elena. – Bet galėjo būti ir blogiau – Kitridžas galėjo mane pavadinti Mergaite arba Deive.

– Elena… – tariau. – Tu – tikra mano draugė.

– „Vergo panti“, – atsakė ji.

Atsakė trumpai ir šiurkščiai; kvadratiniame kieme pasklido tarsi koks šuns lojimo aidas. Abu žinojom, jog tai Mirandos žodžiai, pasakyti Kalibanui, – „laukinis bjauriai apsigimęs vergas“, taip jį vadina Šekspyras, bet Kalibanas – dar nesusiformavusi pabaisa.

Prosperas plūsta Kalibaną: „Kaip savą auginau, kol pabandei / Išniekinti man dukrą.“

Kalibanas to neneigia. Jis nekenčia Prospero ir jo dukters („Kad jus užgraužtų močios tvariniai – šikšnosparniai ir rupūžės!“), nors tas baisūnas kadaise geidė Mirandos ir apgailestauja, kad jam nepavyko „prigaminti gražių kalibaniukų“. Kalibanas neabejotinai vyriškosios lyties, bet neaišku, ar žmogiška būtybė.

Pirmą kartą matydamas Kalibaną, juokdarys Trinkulas sako: „Kas gi čia? Žmogus ar žuvis? Gyvas ar ne?“

Supratau, kad Elena Hadli juokauja, – kalbėdama su manimi, kaip Miranda kalba su Kalibanu, ji tiesiog kvailiojo, – bet kai priėjom savo bendrabutį, pro langus sklindančioje šviesoje pamačiau, kad jos veidas ašarotas. Vos porą minučių tetrukęs Kitridžo tyčiojimasis iš romantiškos Ferdinando ir Mirandos meilės ją vis dėlto paveikė; Elena verkė.

– Tu – vienintelis mano draugas! – sušniurkščiojo.

Man jos pagailo; viena ranka apkabinau per pečius; pirmiau pritariamai šūkčioję nematomi vaikinai vėl pratrūko džiaugsmingais pritarimo šūksniais. Ar suvokiau, kad šis vakaras – mano maskarado pradžia? Ar tyčia elgiausi taip, kad tie Feivarit Riverio mokiniai pamanytų, jog Elena Hadli – mano mergina? Ar aš vaidinau netgi tada? Gal tyčia, o gal ir ne, Eleną Hadli padariau savo priedanga. Kurį laiką sėkmingai mulkinau ir Ričardą Abotą, ir senelį Harį, – ką jau kalbėti apie poną Hadlį ir neišvaizdžiąją jo žmoną, Martą, ir (nors ir neilgai, ir ne taip sėkmingai) mamą.

Taip, jaučiau, kad mano mama keičiasi. Ji taip meiliai su manimi elgėsi, kai buvau mažas. Sulaukęs paauglystės, vis galvodavau, kas nutiko tam mažam berniukui, kurį ji kadaise mylėjo.

Vieną iš ankstyvųjų romanų netgi pradėjau štai tokiu painiu ir gerokai per ilgu sakiniu: „Pasak mano motinos, buvau grožinės literatūros rašytojas dar prieš parašydamas pirmąją knygą; šiais žodžiais ji norėjo pasakyti ne tik kad aš nuolat ką nors išsigalvodavau ar prasimanydavau, bet ir kad tokios fantazijos ar gryniausias įsivaizdavimas man patiko labiau negu tai, kas dažniausiai patinka kitiems žmonėms, – čia ji, žinoma, turėjo omeny tikrovę.“

Mamos nuomonė, jog tai „grynas įsivaizdavimas“, man savimeilės neglostė. Grožinę literatūrą ji laikė nerimtu dalyku; ne, blogiau negu nerimtu.

Per vienas Kalėdas, – tai, regis, buvo pirmos Kalėdos, kai po kelerių metų apsilankiau namie, Vermonte, – kažką skubomis rašiau į sąsiuvinį, ir mama paklausė:

– Ką dabar rašai, Bili?

– Romaną, – atsakiau.

– Na, tu tikriausiai tuo džiaugiesi, – staiga kreipėsi ji į senelį Harį, kuris jau buvo prikurtęs – turbūt nuo pjūklų žviegsmo.

– Aš? Kodėl aš turėčiau džiaugtis, kad Bilas rašo dar vieną romaną? – nustebo senelis. – Na, nesakau, kad man nepatiko pastarasis, Bilai, nes man, po velnių, labai patiko! – tuoj pat pridūrė.

– Savaime suprantama, kad patiko, – tarė seneliui mama. – Juk romanai – irgi savotiškas persirenginėjimas, ar ne?

– A… na… – buvo besakąs senelis Haris, bet nutilo. Sendamas Haris vis dažniau nutildavo taip ir nepasakęs, ką norėjo pasakyti.

Suprantu, kaip jis jautėsi. Kai buvau paauglys, kai pajutau, kad mama su manimi elgiasi nebe taip meiliai, kaip elgdavosi seniau, pamažu įpratau susilaikyti, nebesakydavau visko, ką norėdavau pasakyti. Jau nebe.

Po daugelio metų, kai jau seniai buvau baigęs Feivarit Riverio mokyklą, kaip tik tuo laiku, kai labiausiai domėjausi transmoterimis, – turiu omeny pasimatymus su jomis, o ne norą tokia tapti, – vieną vakarą pietavau su Dona ir jai papasakojau, kad senelis Haris teatre mielai atlikdavo moterų vaidmenis.

– Jis tai darydavo tik scenoje? – paklausė Dona.

– Taip, kiek žinau, – atsakiau; bet jai niekas negalėdavo pameluoti. Vienas iš kelių keblumų, iškildavusių visiems, bendraujantiems su Dona, buvo tas, kad ji visada pajusdavo, kai mėgindavai ką nors nuslėpti.

Močiutė Viktorija buvo mirusi jau prieš gerus metus, kai pirmą kartą išgirdau iš Ričardo, jog niekam nepavyksta senelio Hario įkalbėti, kad kam nors atiduotų velionės mano senelės drabužius. (Į darbą lentpjūvėje Haris Maršalas, savaime suprantama, vis dar eidavo apsirengęs kaip padorus miško pramonininkas.)

Galiausiai aš Donai išklojau visą teisybę apie tai, kaip senelis Haris ištisus vakarus leisdavo pasipuošęs velionės žmonos apdarais, – na ir kas, kad tik namie, Upės gatvėje, kur jo niekas nematydavo. Bet neužsiminiau apie moteriškais drabužiais vilkinčio Hario nuotykius po to, kai jis buvo apgyvendintas senelių globos namuose, kuriuos pats (prieš daugybę metų) kartu su Nilsu Borkmanu kilniaširdiškai ir pastatė Ferst Sisterio senukams. Kiti tų namų gyventojai skundėsi, kad Haris juos nuolat gąsdina, nei iš šio, nei iš to persirengdamas moterimi. (Kartą senelis Haris man pasakė: „Manau, ir tu pastebėjai, kad tradicinės galvosenos ar tiesiog neišprusę žmonės, pamatę ką nors, apsirengusį kitos lyties dėvimais drabužiais, praranda humoro jausmą.“)

Laimė, kai Ričardas Abotas man papasakojo, kas nutiko tuose senelių globos namuose, senelio Hario namas Upės gatvėje dar nebuvo parduotas, nors kurį laiką jau siūlomas galimiems pirkėjams. Mudu su Ričardu tuoj pat perkėlėm Harį atgal, į įprastą aplinką, kur jis tiek daug metų gyveno su močiute Viktorija. Drauge su juo į namus Upės gatvėje buvo parvežti ir močiutės Viktorijos drabužiai, – ir slaugytoja, kurią mudu su Ričardu pasamdėm, kad prižiūrėtų senelį Harį ir dieną, ir naktį, dėl to, kad Haris, matyt, nusprendė jau visada atrodyti kaip moteris, neprieštaravo. Tai slaugytojai buvo malonu prisiminti daugybėje spektaklių Hario Maršalo atliktus moterų vaidmenis.

– O tavęs tas persirenginėjimo šišas nepagavo, Bili? – vieną vakarą paklausė Dona.

– Lyg ir ne, – atsakiau.

Mano domėjimasis transseksualais buvo gana savotiškas. (Atsiprašau, bet mes tokių žmonių nevadinom „translyčiais“ – šis terminas atsirado tik devintajame dešimtmetyje.) Transvestitai manęs niekada nejaudino, o transseksualai turėjo būti, kaip sakoma, „įtikimi“ – čia vienas iš vos kelių būdvardžių, kuriuos man vis dar sunku ištarti. Be to, jų krūtys turėjo būti tikros, – gal užaugusios nuo hormonų, kurie man atrodė priimtini, bet be jokių implantų, – taigi aš, savaime suprantama, labiau mėgau mažas krūtis.

Dona troško atrodyti kuo moteriškiau. Jos – aukštos, bet liesos – net žastai buvo ploni, o oda nepriekaištingai švelni ir lygi. (Pažinojau daug labiau apžėlusių moterų.) Donos plaukai visada būdavo gražiai sušukuoti; ji buvo labai stilinga.

Drovėjosi dėl savo plaštakų, nors jos nebuvo tokios pastebimai didelės ir stiprios kaip panelės Frost. Dona nemėgdavo su manimi susikibti už rankų, nes mano plaštakos mažesnės.

Ji, kilusi iš Čikagos, mėgino gyventi Niujorke, – o paskui, kai išsiskyrėm, girdėjau, kad persikėlė į Torontą, – bet apskritai Dona manė, kad tokiems žmonėms kaip ji tinkamiausia Europa. Pasiimdavau ją drauge, kai keliaudavau, pakviestas leidėjų, – kai vienas ar kitas mano romanas būdavo ką tik išverstas į kurią nors Europos kalbą. Dona sakė, kad Europa transseksualams palankesnė, – dauguma europiečių šiuo atžvilgiu labiau išprusę, – bet Donai buvo neramu, kad gal nepavyktų išmokti svetimos kalbos.

Ji iškrito iš koledžo, nes studijų metai sutapo su jos, kaip pati sakė, „lytinės tapatybės krize“; be to, Dona nelabai pasitikėjo savo intelektiniais gebėjimais. Tai atrodė absurdiška, nes ji nuolat ką nors skaitė, – buvo labai protinga, – bet juk būna laikotarpis, kai turime visaip lavinti protą, o Dona jautė, kad prarado tuos metus, kol – nelengvai – apsisprendė gyventi kaip moteris.

Ypač laiminga Dona jausdavosi, kai būdavom Vokietijoje, kur kalbėdavau vokiškai, – na, kai, išėjus kokiam vertimui į vokiečių kalbą, drauge keliaudavom ne tik po Vokietiją, bet ir po Austriją ir vokiečiakalbę Šveicarijos dalį. Dona mėgo Ciurichą; žinau, kad jai, kaip ir visiems, Ciurichas darė labai turtingo miesto įspūdį. Jai patiko ir Viena, – iš Vienoje praleistų studijų metų aš dar (daugmaž) prisiminiau, kas ten kur yra. Bet labiausiai Doną žavėjo Hamburgas, – manau, kad Hamburgą ji laikė bent iš pažiūros elegantiškiausiu Vokietijos miestu.

Hamburge leidėjai mane visada apgyvendindavo „Vier Jahreszeiten“ viešbutyje; jis buvo toks elegantiškas, kad manau, jog labiausiai dėl jo Dona ir žavėjosi Hamburgu. Bet paskui atėjo tas baisus vakaras, po kurio Dona nebegalėjo jaustis laiminga Hamburge, – o gal nebegalėjo jaustis laiminga su manimi.

Viskas prasidėjo gana nekaltai. Mane kalbinęs žurnalistas mudu pasikvietė į vieną tokį Riperbanoje esantį naktinį klubą; aš nežinojau, kas per gatvė toji Riperbana ir į kokį klubą eisim, tačiau tas žurnalistas (ir jo žmona arba draugė) kvietė mane su Dona drauge praleisti vakaro ir pasižiūrėti pramoginio spektaklio. Jų vardai buvo Klausas (su K) ir Klaudija (vokiškai – su C); mes visi kartu taksi nuvažiavom į tą klubą.

Turėjau suprasti, kas tai per klubas, kai įeidamas prie baro pamačiau tuos perkarusius vaikinus. „Transvestiten-Cabaret“ – transvestitų pasirodymas. (Manau, kad tie prie baro stoviniavę vaikinai buvo artistų draugužiai, nes šiaip neatrodė, jog tai tokia vieta, kur mezgamos atsitiktinės pažintys; be to, išskyrus tuos vaikinus prie baro, daugiau lyg ir nepastebėjau nė vieno gėjaus.)

Pasirodymas buvo skirtas sekso turistams – merginomis persirengę vyrukai linksmino normalias poras. Jaunų vyriškių grupelės atėjo tiesiog pasijuokti, o moterų – pažiūrėti į penius. Artistai buvo tikri juokdariai, patys aiškiai suvokiantys, kad yra vyrai. Ir atrodė jie toli gražu ne taip moteriškai kaip mano mieloji Dona; tie senos mados transvestitai net nemėgino apsimesti tikromis moterimis. Jie buvo kruopščiai išsidažę, prašmatniai apsirengę; tikrai labai gražūs, bet, šiaip ar taip, vyrai – labai gražūs vyrai, apsirengę kaip moterys. Tie vyrai – su suknelėmis ir perukais – iš pažiūros buvo moteriški, bet vis tiek negalėjo nieko apgauti – net nesistengė.

Klausas su Klaudija, be abejo, nė nenumanė, kad Dona – viena iš jų (bet ji, žinoma, ir atrodė daug įtikimiau, ir buvo nepalyginti labiau įsijautusi).

– Aš nežinojau, – pasakiau Donai. – Tikrai nežinojau. Atsiprašau.

Dona tiesiog neteko žado. Jai tada – aštuntajame dešimtmetyje – nė į galvą neatėjo, kad, jeigu jau kalbame apie sunkų apsisprendimą dėl lytinės tapatybės, vienas iš labiau išprususios Europos palankumo transseksualams požymių yra tas, kad europiečiai, pripratę prie lytinės orientacijos skirtumų, jau gali iš jų ir pasijuokti.

Donai, taip sunkiai apsisprendusiai iš tikrųjų žiūrėti į save kaip į moterį, buvo baisiai skaudu matyti tuos iš savęs besišaipančius artistus.

Buvo viena komiška scena, kur labai aukšta transpanelė vairavo įsivaizduojamą automobilį, o jos partneris – iš pažiūros baisiai išsigandęs gerokai mažesnis vyrukas – mėgino jai pačiulpti. Vyrukas persigando pamatęs, koks didelis tos transpanelės pimpalas ir kaip nemokšiškos jo pastangos paglamonėti šį baisūną trukdo jai vairuoti.

Dona, žinoma, nesuprato, ką jie ten vokiškai šneka; transpanelė šnekėjo neužsičiaupdama: žėrė kvapą užimančius priekaištus, kaip nevykusiai jai čiulpiama. Na, aš negalėjau nesijuokti ir manau, kad Dona man to niekada taip ir neatleido.

Klausas su Klaudija neabejotinai manė, kad mano draugė – tipiška amerikietė; jiedviem atrodė, kad Dona nesidžiaugia spektakliu, nes yra lytiškai neišprususi davatka. Aš nieko negalėjau jiems paaiškinti – tik jau ne ten.

Mums visiems jau beišeinant, baisiausiai susinervinusi Dona net pašoko, kai viena padavėja ją užkalbino. Ta padavėja iš tikrųjų buvo aukštas transvestitas; ją galėjai palaikyti vienu iš aktorių. Ji Donai (vokiškai) pasakė: „Atrodai puikiai.“ Tai buvo komplimentas, bet aš supratau, kad tas transvestitas atpažino, jog Dona – transmoteris. (Šiaip beveik niekas neatpažindavo, tada tikrai ne. Dona nesireklamavo; ji labai stengėsi iš tikrųjų būti moterimi, o ne atrodyti kaip moteris.)

– Ką ji pasakė? – vis klausė manęs Dona, kai ėjom iš to klubo. Aštuntajame dešimtmetyje Riperbana nebuvo toks turistų traukos centras, koks yra dabar; sekso turistai ten, žinoma, užsukdavo, bet pati gatvė atrodė labiau aptriušusi, – kokia tada buvo ir Taimso aikštė, dar taip neužplūsta žioplių.

– Ji tave pagyrė – jos manymu, „atrodai puikiai“. Norėjo pasakyti, kad esi labai graži.

– Norėjo pasakyti, kad, „kaip vyras“, tai graži… argi ne tai ji turėjo omeny? – paklausė Dona. Ji jau verkė. Klausas su Klaudija vis dar nieko nesuprato. – Nesu kokia pigi persirengėlė! – sušuko Dona.

– Atleiskite, jei čia kažkas buvo negerai, – šaltoku balsu tarė Klausas. – Turėtų būti juokinga – niekas nieko nenori įžeisti.

Aš tik purčiau galvą; supratau, kad vakaras jau galutinai sugadintas.

– Klausyk, biče… mano pimpalas didesnis negu to transvestito, vairavusio kažkokį nesamą trantą! – pasakė Dona Klausui. – Gal nori pažiūrėti? – pasiūlė Klaudijai.

– Liaukis, – tariau. Žinojau, kad Dona – ne drovuolė. Anaiptol!

– Pasakyk jiems, – paliepė ji.

Savaime suprantama, jau buvau parašęs porą romanų apie lytinės orientacijos skirtumus – apie tam tikrų sunkumų sukeliančią ir kartais trikdančią lytinę tapatybę. Klausas tuos romanus skaitė; jis juk kalbėjosi su manimi kaip žurnalistas, rengė interviu, dėl Dievo meilės! Ir jis, ir jo žmona (arba draugė) turėjo žinoti, kad mano draugė – ne kokia davatka.

– Donos pimpalas neabejotinai didesnis negu to įsivaizduojamą automobilį vairavusio transvestito, – patikinau Klausą su Klaudija. – Būkite geri – neprašykite parodyti. Na, ne čia.

– Ne čia? – surėkė Dona.

Išties nežinau, kodėl taip pasakiau; žiūrėdamas į smarkų Riperbanos eismą ir nepaliaujamai plūstančius pėsčiuosius, turbūt išsigandau, kad Dona ims ir išsitrauks savo pimpalą ten. Tikrai neturėjau omeny, – kaip paskui, viešbutyje, daug kartų sakiau Donai, – kad ji galėtų (arba kad jai reikėtų) parodyti jį Klausui su Klaudija kitą kartą arba kitur! Tiesiog netyčia taip leptelėjau.

– Aš gi ne šiaip sau rengiuosi moteriškais drabužiais, – kūkčiojo Dona. – Ne, tikrai ne…

– Žinoma, kad ne, – raminau ją – matydamas, kad Klausas su Klaudija tyliai sprunka šalin. Dona purtė mane, uždėjusi rankas man ant pečių; taigi manau, kad Klausas su Klaudija gerai matė dideles jos plaštakas. (Donos pimpalas tikrai buvo didesnis negu tos transpanelės, įsivaizduojamame automobilyje springdžiusios taip nevykusiai jai čiulpusį vyruką.)

Tą vakarą, kai grįžom į „Vier Jahreszeiten“, Dona tebeverkdama nusiprausė veidą ir atsigulė miegoti. Įeinamosios sieninės drabužių spintos duris palikom praviras, šviesos joje neužgesinom, kad būtų vietoj naktinės lempelės, – kad patamsy lengviau rastume vonią. Gulėjau, negalėdamas užmigti, ir žiūrėjau į jau miegančią Doną. Prieblandoje – ir be makiažo – Donos veidas atrodė gal kiek vyriškesnis. Gal todėl, kad miegodama ji nesistengė būti moterimi; o gal dėl tarytum iš marmuro iškaltų skruostikaulių ir smakro kontūrų.

Tą naktį, žiūrėdamas į miegančią Doną, prisiminiau ponią Kitridž; jos patrauklumas irgi buvo kažkoks vyriškas – joje galėjai įžvelgti patį Kitridžą, vyrą. Bet jeigu moteris karinga, ji gali atrodyti vyriška – netgi kai miega.

Galiausiai užmigau, o atsibudęs pamačiau, kad drabužinės durys uždarytos, – aiškiai prisiminiau, kad palikom praviras. Donos lovoje, šalia manęs, nebuvo; šviesoje, sklindančioje pro plyšį po drabužinės durimis, mačiau judančių jos kojų šešėlius.

Ji buvo nuoga, žiūrėjo į save, didžiuliame drabužinės veidrodyje matomą visu ūgiu. Jau buvau prie to pripratęs.

– Tavo krūtys tobulos, – tariau.

– Daugumai vyrų patinka didesnės, – atsakė Dona. – Žinau, kad tu ne toks kaip dauguma vyrų, Bili. Tau netgi patinka tikros moterys, dėl Dievo meilės!

– Nežalok tokių gražių krūtų. Prašau tavęs – nieko joms nedaryk.

– Na ir kas, kad mano pimpalas didelis? Tu visada būni tas, kuris skverbiasi, Bili… ir tai niekada nepasikeis, ar ne? – paklausė Dona.

– Man patinka tavo dičkis, – pasakiau.

Dona gūžtelėjo pečiais; jai dabar rūpėjo tik tos mažytės krūtys.

– Juk supranti, kuo persirenginėjantys mėgėjai skiriasi nuo tokių kaip aš? – tarė Dona.

Žinojau, ką reikia atsakyti, – ji pati visada taip sakydavo.

– Suprantu: tu pasiryžusi keisti savo kūną.

– Aš ne šiaip sau rengiuosi moteriškais drabužiais, – pakartojo Dona.

– Žinau. Tik nekeisk krūtų. Jos tiesiog tobulos, – pasakiau ir grįžau į lovą.

– Juk suvoki, koks yra didžiausias keblumas, jeigu jau kalbam apie tave, Bili? – dar paklausė Dona. Aš jau gulėjau lovoje, nusisukęs nuo šviesos, tebesklindančios pro plyšį po drabužinės durimis. Žinojau atsakymą ir į šį Donos klausimą, bet nepratariau nė žodžio. – Tu nepanašus į nieką kitą, Bili. Tai ir yra didžiausias keblumas, – tarė Dona.

Apie persirenginėjimą tai galiu pasakyti, kad Donai nė karto nepavyko manęs sugundyti prisimatuoti jos drabužius. Ji vis pašnekėdavo apie gal ir galimą operaciją – ne tik apie krūtų implantus, kurių troško daugelis transseksualų, bet ir apie lemtingesnį žingsnį: lyties keitimą. Na, ir Dona, ir visi kiti mane kada nors traukę transseksualai buvo, pasak jų pačių, „dar neoperuoti“. (Pažįstu vos kelis jau operuotus transseksualus. Tie mano pažįstami – labai drąsūs žmonės. Man net baugu būti šalia jų; jie taip gerai pažįsta save. Įsivaizduokite, kaip jaustumėtės, taip gerai save pažindami! Taip tiksliai žinodami, kas tokie esate.)

Dona kartą pasakė:

– Tau tikriausiai niekada nebuvo smalsu… na, kaip jaustumeisi, būdamas toks kaip aš.

– Nebuvo, – atsakiau, nė kiek nemeluodamas.

– Tikriausiai visada norėjai turėti penį – tau jis gal iš tikrųjų patinka, – tarė Dona.

– Man patinka ir taviškis, – patikinau ją – irgi nemeluodamas.

– Žinau, kad patinka, – atsiduso ji. – Tik man pačiai kartais nelabai. Bet taviškis tai visada, – tuoj pat pridūrė.

Vargšui Tomui Dona, ko gero, būtų pasirodžiusi pernelyg „sudėtinga“, o aš ją laikiau tiesiog labai drąsia.

Baiminausi matydamas, kad Dona nė kiek neabejoja, kas ji iš tikrųjų yra; kita vertus, ta Donos savybė man labai patiko – kaip ir žavus jos penio nuokrypis į dešinę, primenantis, na, patys žinote ką.

Tie keli – visada slapukiški – žvilgsniai dušinėje, prie Feivarit Riverio mokyklos sporto salės, ir buvo vieninteliai, vėliau aš Kitridžo penio nebemačiau.

Užtat Donos penį matydavau dažnai. Žiūrėdavau į ją, kada tik norėjau, bet – iš pradžių – jos (ir kitų transseksualų, bet tik tokių kaip ji) taip nepasotinamai troškau, kad negalėjau nė įsivaizduoti, kad kada nors atsižiūrėsiu, atsimylėsiu ir man bus gana. Galiausiai ir išsiskyrėm ne todėl, kad Dona būtų man atsibodusi ar bent kartą suabejojusi, kas ji tokia, ar išvis apsigalvojusi dėl savo tapatybės. Galiausiai ji suabejojo dėl manęs. Dona nusprendė išsiskirti, ir aš, matydamas, kad ji manimi nebepasitiki, ėmiau pats abejoti savimi.

Kai lioviausi susitikinėjęs su Dona (tiksliau sakant, kai ji liovėsi susitikinėjusi su manimi), su visais transseksualais ėmiau elgtis atsargiau – ne todėl, kad nebebūčiau jų geidęs, – ir aš vis dar laikau juos itin drąsiais, – o dėl to, kad transseksualai (ypač Dona) kiekvieną sumautą dieną vertė mane pripažinti labiausiai trikdančias mano biseksualumo ypatybes. Dona mane baisiai išvargino.

– Paprastai mėgstu heteroseksualius vaikinus, – vis primindavo man. – Ir kitus transseksualus – ne tik tokius kaip aš, supranti.

– Suprantu, Dona, – patikindavau.

– Ir galiu bendrauti su heteroseksualiais vaikinais, kuriems patinka moterys. Šiaip ar taip, juk stengiuosi – nuolat stengiuosi – gyventi kaip moteris. Tiesiog esu moteris su peniu! – pridurdavo ji, jau keldama balsą.

– Žinau, žinau, – ramindavau.

– Bet tau patinka ir vaikinai – tiesiog vaikinai, – ir moterys, Bili.

– Taip, patinka – kai kurios moterys, – pripažindavau. – Ir žavūs vaikinai… bet ne visi žavūs vaikinai.

– Taigi… po velnių, nesvarbu, visi ar ne visi, Bili, – sakydavo Dona. – Mane labiausiai nervina, kad nežinau, kuo tau patinku ir kuo ne.

– Tavyje nėra nieko, kas man nepatiktų, Dona. Tu visa man labai patinki, – tikinau.

– Aha, taigi – jei ketini mane palikti dėl moters, kaip anksčiau ar vėliau pasielgtų heteroseksualus vaikinas, tai aš suprantu. Arba jei grįši prie vaikinų, kaip tikrai grįžtų gėjus… na, tai irgi suprantu, – kartą šnekėjo Dona. – Tačiau tu ypatingas tuo, Bili, kad aš nežinau… visiškai negaliu suvokti… dėl ko mane paliksi.

– Aš ir pats nežinau, – vėl pasakiau tiesą.

– Taigi… todėl tave ir palieku, Bili, – tarė Dona.

– Aš tavęs baisiai ilgėsiuos. – Tai irgi buvo tiesa.

– Aš jau nebe taip labai tave myliu, Bili, – tepasakė Dona. Bet iki to vakaro Hamburge maniau, kad mudu su Dona vis dėlto galėtume būti drauge.

Kadaise buvau įsitikinęs, kad ir su mama galėčiau visai neblogai sutarti. Na, kad tikrai galėtume visada būti draugai; noriu pasakyti, kad maniau, jog mudviejų niekada niekas neišskirs. Mama nerimaudavo dėl kiekvienos, net ir menkiausios, mano žaizdelės, – o jei bent kartą kostelėdavau ar nusičiaudėdavau, jai jau atrodydavo, kad mano gyvybei gresia pavojus. Mamos būgštavimas dėl manęs buvo kažkoks vaikiškas; kaip pati kartą sakė, mano sapnuojami košmarai tapdavo jos košmarais.

Mama man pasakojo, kad, kai buvau mažas, mane kankino „karščio sapnai“; jeigu tai tiesa, tai tokius pat sapnuodavau ir paauglystėje. Ir jie atrodydavo tikresni negu šiaip kokie sapnai. Gal ir buvo koks nors realus tų dažniausiai pasikartojančių sapnų pagrindas, bet aš labai ilgai to neprisiminiau. Tačiau vieną naktį, kai sirgau, – tiksliau sakant, jau sveikau, persirgęs skarlatina, – sapne kažkas, lyg ir Ričardas Abotas, man pasakojo apie karą; bet vienintelė Ričardo istorija apie karą buvo prisiminimai apie tą nelaimingą atsitikimą su vejos pjovimo mašina, dėl kurio jis tapo netinkamas karo tarnybai. Sapnavau ne Ričardo Aboto, o savo tėvo istoriją apie karą, arba vieną iš daugybės jo istorijų, ir Ričardas man tikrai negalėjo jos pasakoti.

Ta istorija (arba sapnas) prasidėjo Hamptone, Virdžinijos valstijoje, – Hampton Roudso uoste mano tėvas, koduotojas, buvo įlaipintas į transportinį laivą ir išplaukė į Italiją. Kareiviai buvo gabenami „Liberty“ laivais. Kadriniai 760-osios bombonešių eskadrilės žemės tarnybos darbuotojai iš Virdžinijos išvyko apniukusią, grėsmingą sausio dieną; į laivus sulipusiems kareiviams dar nuo bangų apsaugotame uoste pirmą kartą buvo patiekta valgio – kiaulienos žlėgtainių, kaip man sakė (arba kaip aš sapnavau). Kai vilkstinė su konvojumi atsidūrė atviroje jūroje, laivus ėmė blaškyti Atlanto žiemos audra. Puskarininkiai ir eiliniai sėdėjo laivo priešakio ir laivagalio triumuose; kiekvienas kareivis prie savo gulto turėjo pasikabinęs šalmą – netrukus į tuos šalmus visi ir vėmė. Tik mano tėvo, seržanto, jūrligė nekamavo. Mama man buvo sakiusi, kad jis užaugo Menkių kyšulyje; vaikystėje buvo tikras jūreivis, taigi jūrligės jau galėjo nebijoti.

Savaime suprantama, tėtis darė, ką turėjo daryti, – nešiojo išpilti sublogavusių kareivių šalmus. Pačiame laivo viduryje, denio aukštyje, – nebuvo lengva iš apačioj esančio triumo ten užlipti, – žiojėjo didžiulė „galva“. (Netgi sapne turėjau pertraukti pasakojimą klausdamas, kas yra ta „galva“; pasakotojas, kurį maniau esant Ričardą, bet tai tikrai negalėjo būti Ričardas, man paaiškino, kad „galva“ visi vadino milžinišką kanalizacijos stovo skylę, – laive buvo daugybė tualetų.)

Vykdydamas vieną iš tų sunkių šalmo ištuštinimo misijų, tėtis tualete prisėdo ant klozeto. Nebuvo prasmės mėginti šlapintis stačiomis; laivas suposi ir į šonus, ir išilgai, – būtinai reikėjo prisėsti. Taigi tėtis sėdėjo, abiem rankom įsikibęs į klozetą. Jūros vanduo teliūskavo jam apie kulkšnis, permerkė batus ir kelnes. Pačiame ilgos klozetų eilės gale sėdėjo kitas kareivis, irgi įsikibęs į klozetą, bet kažkaip atsainiai. Tėtis matė, kad jūrligė nekankina ir jo; tas kareivis netgi skaitė, klozeto laikydamasis tik viena ranka. Bet laivas staiga susiūbavo smarkiau, ir knygų graužikas neišsilaikė. Šokčiodamas slydo per sėdynes, – buvo girdėti, kaip plekši jo užpakalis, – ir galiausiai atsitrenkė į kitame klozetų eilės gale sėdintį mano tėtį.

– Atsiprašau – tiesiog negalėjau liautis skaitęs! – tarė.

Tada laivas pakrypo į kitą pusę, ir tas kareivis nučiuožė atgal, vėl šokčiodamas per sėdynes. Atsidūręs ant paskutinio klozeto, jis arba netyčia pametė knygą, arba ją tiesiog paleido ir jau abiem rankom įsikibo į sėdynę. Jūros vanduo jo knygą iškart nunešė į šalį.

– Ką ten skaitei? – šūktelėjo koduotojas.

– „Ponią Bovari“! – perrėkdamas audrą, atsakė tas kareivis.

– Galiu papasakoti, kas nutiko toliau, – pasisiūlė seržantas.

– Nereikia! – atsakė knygų graužikas. – Noriu perskaityti pats!

Sapne – arba kažkieno (ne Ričardo Aboto) pasakojamoje istorijoje – mano tėvas to kareivio per visą kelionę daugiau nė karto ir nematė. „Pro vos įžiūrimą Gibraltarą, – prisimenu susapnuotus (ar kažkieno ištartus) žodžius, – laivų vilkstinė su konvojumi įplaukė į Viduržemio jūrą.“

Vieną naktį, prie Sicilijos kranto, triumuose miegančius kareivius pažadino kurtinamos pabūklų salvės; vilkstinę apšaudė Luftwaffe – vokiečių oro pajėgų lėktuvai. Vėliau mano tėtis sužinojo, kad vienas iš greta plaukusių laivų buvo pašautas ir nuskendo su visa įgula. O dėl to per audrą „Ponią Bovari“ skaičiusio kareivio, tai jis, matyt, nespėjo mano tėčiui prisistatyti, kol vilkstinė dar nebuvo priartėjusi prie Taranto. Koduotojo istorija apie karą buvo pasakojama toliau ir galiausiai baigėsi, o mano pradingęs tėtis to tualeto čiuožėjo taip ir nebesutiko.

„Po kelerių metų“, kaip sapnavau (arba kaip sakė pasakotojas), mano tėtis, „jau bebaigiąs“ Harvardą, važiavo Bostono metro traukiniu; įlipęs Čarlzo gatvės stotyje, jau buvo pakeliui į Harvardo aikštę.

Staiga į jį įsistebeilijo kažkoks Kendalo aikštėje įlipęs vyriškis. Toks nepažįstamo žmogaus susidomėjimas seržantą „sutrikdė“; „jo susidomėjimas buvo nenormalus, kažkoks tarytum grėsmingas ar bent jau nemalonus“. (Kaip tik dėl tam tikrų žodžių tas vis pasikartojantis sapnas man atrodė tikresnis negu kiti. Šiame sapne viskas buvo pasakojama pirmuoju asmeniu – čia skambėjo balsas.)

Paskui tas vyriškis metro traukinyje ėmė persėdinėti nuo vienos sėdynės ant kitos; vis artėjo prie mano tėčio. Kai juodu jau beveik lietėsi vienas prie kito ir traukinys prieš stotį sumažino greitį, nepažįstamasis, žiūrėdamas į tėtį, tarė: „Labas! Aš – Bovari. Prisimenat?“ Kaip tik tada traukinys sustojo Centrinėje stotyje, kur tas knygų graužikas ir išlipo, o seržantas važiavo toliau – į Harvardo aikštę.

Man sakė, kad, kai sergi skarlatina, karštis nukrinta per savaitę – dažniausiai po trijų ar penkių dienų. Esu beveik įsitikinęs, kad nebekarščiavau, kai Ričardo Aboto paklausiau, ar jis man pasakojo šią istoriją; gal kai mane pradėjo berti arba kai ėmė skaudėti gerklę – pora dienų anksčiau, negu išryškėjo bėrimas. Mano liežuvis tada buvo sutrintų žemuogių spalvos, bet kai apie tą itin aiškiai prisimenamą ir vis pasikartojantį sapną pirmą kartą kalbėjausi su Ričardu, liežuvis jau buvo tamsiai raudonas, kaip jautiena, – arba avietės, – o bėrimas pamažu nyko.

– Aš nieko apie šitą istoriją nežinojau, Bilai, – pasakė man Ričardas. – Dabar pirmą kartą ją išgirdau.

– O!

– Skamba taip, lyg būtų pasakojęs senelis Haris.

Bet kai paklausiau senelio, ar ne jis man pasakojo istoriją apie „Ponią Bovari“, senelis Haris, kaip visada, pradėjo mykti: „Na, žinai…“ – mėgindamas kaip nors apeiti klausimą. Ne, jis man to „tai jau tikrai“ nepasakojęs. Taip, Haris buvo girdėjęs tą istoriją, – „iš antrų lūpų“, jei gerai pasimenąs, – bet, kaip ir reikėjo tikėtis, negalėjo prisiminti, kas jam pasakojo. „Gal dėdė Bobas… ko gero, tau ją pasakojo dėdė Bobas, Bilai.“ Paskui senelis uždėjo ranką man ant kaktos ir sumurmėjo kažką apie tai, kad lyg ir nebekarščiuoju. Atidžiai apžiūrėjęs burną, pareiškė:

– Liežuvis vis dar atrodo bjaurokai, bet bėrimas jau po truputį dingsta.

– Viskas buvo pernelyg tikroviška, kad būtų sapnas, – bent jau iš pradžių, – pasakiau seneliui Hariui.

– Na, žinai… jeigu vaizduotė laki… O tavo tai tikrai laki, Bilai… sakyčiau, kad sapnai kartais gali būti labai tikroviški, – toliau išsisukinėjo senelis.

– Paklausiu dėdės Bobo, – tariau.

Bobas nuolat man į kišenes – arba į batus, arba po pagalve – prikaišiodavo skvošo kamuoliukų. Toks buvo mudviejų žaidimas. Radęs tuos kamuoliukus atiduodavau jam. „Oi, šito kamuoliuko aš visur ieškojau, Bili! – sakydavo Bobas. – Kaip gerai, kad radai!“

– Apie ką ta „Ponia Bovari“? – paklausiau dėdės Bobo, kai jis užėjo pažiūrėti, kaip sveikstu po skarlatinos, ir aš jam atidaviau skvošo kamuoliuką, rastą dantų šepetėlio stiklinėje – mudviejų su seneliu Hariu vonios kambaryje.

Haris man buvo sakęs, kad močiutė Viktorija „geriau mirtų“, negu praustųsi tame pačiame vonios kambaryje, kuriame prausiasi jis, o man tai, kad mudu su seneliu turime bendrą vonios kambarį, netgi patiko.

– Tiesą sakant, Bili, aš „Ponios Bovari“ neskaičiau, – prisipažino dėdė Bobas ir, iškišęs galvą, apžvelgė šalia mano miegamojo esantį koridorių, kad įsitikintų, jog nei mama, nei senelė, nei teta Mjurielė neišgirs, ką jis sako. Nors pavojaus nebuvo, Bobas toliau kalbėjo pašnibždomis: – Manau, kad ten rašoma apie svetimavimą, Bili… apie neištikimą žmoną. – Aš tikriausiai atrodžiau visiškai suglumęs, nes dėdė Bobas tuoj pat pridūrė: – Turėtum klausti Ričardo, apie ką ta „Ponia Bovari“, – literatūra, kaip supranti, Ričardo sritis.

– Ten romanas? – paklausiau.

– Na, vargu ar tikra istorija, – atsakė dėdė Bobas. – Bet Ričardas tai jau geriau žinos.

– Galėčiau paklausti ir panelės Frost.

– Aha, galėtum. Tik nesakyk, kad aš pasiūliau.

– Girdėjau vieną tokią istoriją, – pasakiau. – Gal jūs man pasakojot?

– Apie vyruką, skaičiusį „Ponią Bovari“ ant daugybės klozetų?! – sušuko Bobas. – Ta tai man patinka!

– Ir man, – tariau. – Baisiai juokinga!

– Galima plyšt iš juoko! – pasakė dėdė Bobas. – Ne, tos istorijos aš tau niekada nepasakojau, Bili, – bent jau neprisimenu, kad būčiau pasakojęs, – greitai pridūrė.

– A…

– Gal ją tau pasakojo mama? – spėjo dėdė Bobas. Aš turbūt labai skeptiškai į jį žvilgtelėjau, nes jis staiga tarė: – Tikriausiai ne.

– Čia sapnas, kurį nuolat sapnuoju, bet juk aišku, kad kažkas man tai papasakojo.

– Gal kas nors apie tai šnekėjo per kokius kviestinius pietus? Vaikai dažnai nugirsta visokių tokių istorijų, kai suaugusieji mano, kad jie jau miega ir tikrai nesiklauso, – pasakė dėdė Bobas. Toks paaiškinimas buvo įtikimesnis negu mintis, kad apie tą nuotykį tualete išgirdau iš mamos, bet nei Bobas, nei aš vis tiek neatrodėm tuo įsitikinę. – Ne visas paslaptis galima atskleisti, Bili, – jau tvirtesniu balsu tarė dėdė Bobas.

Paskui jis išėjo, ir aš netrukus radau dar vieną, o gal tą patį, skvošo kamuoliuką – po savo antklode.

Puikiai žinojau, kad mama man nepasakojo tos „Ponios Bovari“ ir daugybės klozetų istorijos, bet, savaime suprantama, paklausiau ir ją.

– Man ta istorija niekada net neatrodė juokinga, Bili, – atsakė mama. – Nė mintis į galvą neatėjo tau ją pasakoti.

– A…

– Gal tėtukas… nors aš jo prašiau, kad nepasakotų! – tarė mama.

– Ne, senelis tikrai nepasakojo, – patikinau ją.

– Galiu lažintis, kad dėdė Bobas.

– Dėdė Bobas sako, jog neprisimena, kad būtų man pasakojęs.

– Bobas geria – jis daug ko neprisimena, – pasakė mama. – O tu ką tik karščiavai, – priminė. – Juk žinai, kokie būna tavo sapnai, kai karščiuoji, Bili.

– Man ta istorija vis tiek visada atrodė juokinga… Kaip tas tipas, plekšėdamas užpakaliu, slydo per klozetų sėdynes!

– Man tai nė kiek nejuokinga, Bili.

– O!

Tik vėliau, visiškai pasveikęs, Ričardo Aboto paklausiau, ką jis mano apie „Ponią Bovari“.

– Manau, kad ji tau labiau patiks, kai būsi vyresnis, Bilai, – atsakė Ričardas.

– Kiek vyresnis? – paklausiau. (Kaip suprantu, tada turėjau būti keturiolikos. Dar nė karto nebuvau perskaitęs „Didžiųjų lūkesčių“, bet panelė Frost man, kaip skaitytojui, jau buvo padėjusi žengti pirmuosius žingsnius, – tuo neabejoju.)

– Galiu paklausti panelės Frost, kiek, jos nuomone, man turėtų būti metų, – pasakiau.

– Prieš klausdamas gal dar kiek palūkėk, Bilai, – patarė Ričardas.

– Kiek?

Ričardas Abotas, kuris, mano manymu, žinojo viską, atsakė:

– Tiksliai nežinau.

Tiksliai nežinau, kada mano mama tapo Ričardo Aboto režisuojamų Feivarit Riverio mokyklos Dramos klubo spektaklių suflere, bet gerai prisimenu, kaip ji sufleravo „Audroje“ vaidinusiems aktoriams. Kartais būdavo sunku suderinti laiką, nes mama tebebuvo ir „Ferst Sisterio artistų“ suflerė, bet vieną kitą repeticiją ji galėdavo praleisti, o spektaklių – mūsų miestelio mėgėjų teatro draugijos ir Feivarit Riverio mokyklos Dramos klubo – vakarai niekada nesutapdavo.

Per repeticijas Kitridžas dėdavosi tiksliai neprisimenąs žodžių, kad mano mama jam sufleruotų.

– „Mieloji mergele“, – pasakė Ferdinandas Mirandai per vieną mūsų repeticiją, kai pirmą kartą vaidinom neturėdami prieš akis scenarijaus.

– Ne, Žakai, – tarė mama. – Turi sakyti: „Mieloji šeimininke…“ Ne „mergele“.

Bet Kitridžas vaidino – tyčia klydo, kad įtrauktų mano mamą į pokalbį.

– Atsiprašau, ponia Abot. Daugiau taip nenutiks, – sakydavo jai – ir tuoj pat sugadindavo kitą dialogą.

„Ne, mieliausioji būtybe“, – turi sakyti Ferdinandas Mirandai, bet Kitridžas tarė:

– „Ne, mieloji šeimininke.“

– Ir vėl, Žakai! – sustabdė jį mano mama. – „Ne, mieliausioji būtybe“, – o ne „šeimininke“.

– Aš turbūt persistengiu, norėdamas jums įtikti… Noriu, kad mane pamėgtumėt, bet bijau, kad vis tiek nemėgstat, ponia Abot, – šnekėjo Kitridžas mano mamai. Jis su ja flirtavo, ir ji nuraudo. Man buvo nesmagu, kad taip dažnai į galvą ateina mintis, jog mama lengvai sugundoma; tarsi būčiau manęs, kad ji gal protiškai šiek tiek atsilikusi arba, lytiniu požiūriu, tokia naivi, kad bet kas, truputį pameilikavęs, gali ją palenkti į savo pusę.

– Tu man patinki, Žakai, – tikrai negalėčiau sakyti, kad tavęs nemėgstu! – išpyškino mama, o šalia stovinti Elena (Miranda) jau kunkuliavo pykčiu; Elena žinojo, kad Kitridžas neseniai sakė, jog mano mama „karšta“.

– Aš prie jūsų taip jaudinuosi, – pasakė mano mamai Kitridžas, nors anaiptol neatrodė susijaudinęs; iš pažiūros vis labiau pasitikėjo savimi.

– Ką čia skiedi! – kaip kokia varna sukrankė Elena Hadli. Kitridžas net susigūžė, išgirdęs jos balsą, o mama krūptelėjo, lyg gavusi antausį.

– Elena, būk mandagesnė, – tarė mama.

– Gal jau galėtume tiesiog vaidinti? – paklausė Elena.

– Oi, Valdove, tu tokia nekantri! – Kitridžas nuginkluojamai nusišypsojo pirma Elenai, paskui mano mamai. – Elena negali sulaukti, kada reikės susikibti už rankų, – pasakė jau tik mamai.

Jų repetuojamos trečio veiksmo pirmos scenos pabaigoje Ferdinandas su Miranda iš tikrųjų turėjo laikytis už rankų. Dabar jau buvo Elenai eilė nurausti, bet Kitridžas tą akimirką įsmeigė spindinčias akis į mano mamą.

– Noriu jūsų paklausti, ponia Abot, – tarė, tarsi šalia jo nebūtų buvę nei Elenos, nei Mirandos, – tarsi jos apskritai niekada nebūtų egzistavusios. – Kai Ferdinandas sako: „Regėjau / Ne vieną moterį. Dažnai jų skambūs / Balsai žavėjo mano godžią klausą…“ – suprantate, kai sako tuos žodžius… kažin, ar tai reiškia, kad jau buvau su daugybe moterų… na, gal turėčiau kaip nors parodyti, kad esu… suprantate… lytiškai patyręs?

Mama nuraudo dar ryškiau negu anąkart.

– O Dieve! – sušuko Elena Hadli.

O aš… kur buvau aš? Arijelis, „oro dvasia“. Aš laukiau, kada Ferdinandas ir Miranda išeis – atskirai, kaip parašyta remarkoje. Stovėjau netoliese su Kalibanu, Stefanu (tuo „girtuokliu rūmu tarnu“, kaip jį vadina Šekspyras) ir Trinkulu; mes turėjom vaidinti kitoje scenoje, kurioje buvau nematomas. Tiesą sakant, kai mama taip raudo, klausydamasi gudraus Kitridžo meilikavimo, aš ir jaučiausi esąs nematomas, – bent jau norėjau toks būti.

– Aš – tik suflerė, – skubomis atsakė mama Kitridžui. – Tokį klausimą reikėtų pateikti režisieriui. Turėtum klausti pono Aboto, – pridūrė. Buvo akivaizdu, kad ji susijaudinusi, ir aš staiga išvydau ją atrodančią taip, kaip ji tikriausiai atrodė prieš daugybę metų, kai arba laukėsi manęs, arba jau buvo mano mama, – kai pamatė, kad mano mergišius tėvas bučiuoja kitą. Prisiminiau, kaip ji, man apie tai pasakodama, ištarė „kitą“: taip pat automatiškai, kaip taisė tyčines Kitridžo klaidas. (Per „Audros“ spektaklius Kitridžas jau nieko nesupainiojo – nepamiršo nė vieno žodžio. Dabar suprantu, kad nenorėjau to pripažinti, bet Kitridžas scenoje vaidino puikiai.)

Man buvo skaudu matyti, kaip lengvai mano mama paveikiama – net ir menkiausių seksualinių užuominų, mestų paauglio! Nekenčiau savęs, nes supratau, kad gėdijuosi savo motinos ir kad gėdą, kurią jaučiu dėl jos, sukėlė nuolatinis pasipūtusios Mjurielės globėjiškumas ir priekaištingi plepalai. Nekenčiau, žinoma, ir Kitridžo – už tai, kad jis šitaip, be jokių pastangų, sujaudino traumuotą mano mamą ir kad taip pat lengvai sujaudina ir Eleną, ir mane. Kaip tik tada mama paprašė pagalbos.

– Ričardai! – šūktelėjo. – Žakas čia nori kai ko paklausti apie personažą!

– O Dieve, – vėl sudejavo Elena, šįkart jau tyliai, vos girdimai; bet Kitridžas vis tiek išgirdo.

– Turėk kantrybės, mieloji Valdove, – pasakė, imdamas ją už rankos. Taip, kaip Ferdinandas ima už rankos Mirandą – prieš išsiskirdamas su ja trečio veiksmo pirmos scenos pabaigoje. Bet Elena ištraukė ranką iš jo gniaužto.

– Kas tau neaišku dėl personažo, Ferdinandai? – paklausė Kitridžo Ričardas Abotas.

– Dar paskiesk! – burbtelėjo Elena.

– Būk mandagesnė, Elena! – tarė mama.

– Mirandai reikėtų gryno oro, – pasakė Elenai Ričardas. – Porą kartų giliai įkvėpk, o iškvėpdama gal dar pamėgink išstumti į galvą nevalingai ateinančius žodžius. Pailsėk, Elena… Ir tau, Bilai, reikėtų pailsėti, – kreipėsi į mane. – Norėtume, kad mūsų Miranda ir Arijelis įsijaustų.

(Ričardas turbūt matė, kad ir aš susinervinęs.)

Šalia dailidės dirbtuvių, kieme, į kurį išėjom iš užkulisių, buvo krovinių platforma; mudu su Elena ir žengėm ant tos platformos, į vėsų vakaro orą. Mėginau paimti Eleną už rankos; iš pradžių ji ištraukė pirštus ir iš mano delno, bet ne taip piktai kaip iš Kitridžo. Paskui, durims dar nespėjus užsiverti, pati padavė man ranką ir padėjo galvą ant mano peties.

– Juodu – labai miela pora, ar ne? – dar išgirdom kažkam – gal ir visiems – sakant Kitridžą.

– Močkrušys! – surėkė Elena Hadli. – Pimpiagalvis! – pridūrė; paskui ėmė godžiai traukti į plaučius vėsų orą, ir jos kvėpavimas po kurio laiko pasidarė beveik normalus; tada abu grįžom į teatrą, kur Elenai akimirksniu aprasojo akiniai.

– Ferdinandas Mirandai nesako, kad yra lytiškai patyręs, – aiškino Kitridžui Ričardas. – Ferdinandas sako, kad atidžiai stebėjo moteris ir jos jam dažnai darydavo gerą įspūdį. Jis turi omeny tik kad nė viena jo nesužavėjo taip, kaip Miranda.

– Čia kalbama apie įspūdį, Kitridžai, – prisivertė pasakyti Elena. – Ne apie seksą.

Įeina Arijelis, nematomas, – tokia buvo remarka toje vietoje, kur turėjau pasirodyti aš (trečio veiksmo antroje scenoje). Bet aš ir iš tikrųjų jau buvau tarsi nematomas; kažkaip pavyko jiems visiems sudaryti įspūdį, kad Elena Hadli – man rūpinti mergina. O dėl pačios Elenos, tai ji tam, regis, pritarė, – gal dėl savų priežasčių irgi norėdama šitaip apsisaugoti. Bet Kitridžas žiūrėjo į mus ir šypsojosi – kaip visada pašaipiai, išdidžiai. Nemanau, kad „įspūdis“ Kitridžui kada nors atrodė reikšmingas. Esu įsitikinęs, kad jam visada svarbiausias buvo seksas – tikras seksas. Ko gero, visa ta aktorių trupė neabejojo, kad mudu su Elena vienas kitą lytiškai dominam, gal tik Kitridžas dar buvo neįtikintas, – bent jau tokį įspūdį mudviem darė ta jo pašaipi šypsena.

Gal todėl Elena staiga nusisuko nuo jo ir pabučiavo mane. Vos vos prisilietė lūpomis prie mano lūpų, bet, šiaip ar taip, iš tiesų prisilietė; tikriausiai netgi atrodė, kad ir aš ją bučiuoju, nors tai truko tik akimirką. Ir viskas. Ne kažin koks bučinys; jai net akiniai neaprasojo.

Vargu ar aš Eleną lytiškai bent kiek dominau; be to, manau, kad Elena nuo pat pradžių žinojo, jog aš tik apsimetu, kad ji man – šia prasme – rūpi. Mudu buvom nekokie aktoriai, tik mėgėjai, – jos nekaltoji Miranda ir mano beveik nematomas Arijelis, – bet vis tiek vaidinom, be žodžių susitarę griebtis apgaulės.

Šiaip ar taip, abu turėjom ką slėpti.

5 Jock – sportininkas (amer. šnek.).

6 William Shakespeare. „Audra“. Vertė Tomas Venclova.

4 skyrius

ELENOS LIEMENĖLĖ

Iki šiol nežinau, kaip reikėtų vertinti nelemtąjį Kalibaną – tą pabaisą, Prospero visam laikui pasmerktą už pasikėsinimą išprievartauti Mirandą. Prosperas, regis, vis dėlto jaučiasi šiek tiek atsakingas už Kalibaną: „O šis tamsybių padaras – maniškis.“

Tokiam egocentrikui kaip Kitridžas, be abejo, atrodė, kad „Audroje“ svarbiausias Ferdinandas, kad tai meilės istorija, kurioje Ferdinandas prašo Mirandos rankos ir ją gauna. Bet Ričardas Abotas tą pjesę vadino tragikomedija, ir mudu su Elena Hadli, tuos du (beveik tris) penkiasdešimt devintųjų rudens mėnesius repetuodami drauge su Kitridžu, būdami taip arti jo, jautėm, kad toks glaudus bendravimas – mūsų pačių tragikomedija, nors „Audroje“ Mirandai ir Arijeliui viskas baigiasi gerai.

Mano mama, visada tvirtindavusi, kad yra tik suflerė, turėjo keistą įprotį skaičiuoti kiekvieno aktoriaus scenoje išbūtas minutes; naudodavosi pigiu virtuviniu laikmačiu ir (pjesės teksto paraštėse) užsirašydavo, kiek – apytikriai – procentų laiko kuris personažas matomas. Tokių mamos skaičiavimų vertė man atrodė labai abejotina, bet mudviem su Elena patiko žinoti, kad Ferdinandas scenoje būna tik septyniolika procentų viso spektaklio laiko.

– O Miranda? – tyčia paklausė Elena mano mamos, žinodama, kad mūsų konkurentas, Kitridžas, atidžiai klausosi.

– Dvidešimt septynis procentus, – atsakė mama.

– O aš? – pasidomėjau.

– Arijelis scenoje matomas trisdešimt vieną procentą viso laiko.

Kitridžas, išgirdęs šią žeminančią žinią, tik pašaipiai vyptelėjo.

– O Prosperas, neprilygstamasis mūsų režisierius, apdovanotas taip išreklamuotomis stebuklingomis galiomis? – kandžiai paklausė Kitridžas.

– Taip išreklamuotomis! – kaip griausmingas aidas pakartojo Elena Hadli.

– Prosperas scenoje būna maždaug penkiasdešimt du procentus viso laiko, – atsakė Kitridžui mano mama.

– Maždaug, – pašaipiai pakartojo Kitridžas.

Ričardas mums buvo sakęs, kad „Audra“ – Šekspyro „atsisveikinamoji pjesė“, kad didysis dainius žinojo jau atsisveikinąs su teatru; bet aš nesupratau, kam reikėjo penkto veiksmo ir – ypač – po visko pridėto epilogo, kur kalba Prosperas.

Gal todėl, kad buvau po truputį betampąs rašytoju (bet ne scenoje), man atrodė, kad „Audrą“ reikėjo užbaigti Prospero mintimis, išsakytomis Ferdinandui ir Mirandai: „Pasibaigė vaidyba ir kerai“, – ir taip toliau, ketvirto veiksmo pirmoje scenoje. Ir paskutiniai Prospero (ir visos pjesės) žodžiai, žinoma, turėjo būti nuostabieji: „Mes patys / Juk esam iš sapnų, ir mūsų būtį / Apsiaučia sapnas.“ Kam Prosperui prireikė paskui dar šnekėti apie kitką? (Gal jis tikrai jaučiasi atsakingas už Kalibaną?)

Bet kai pasakiau savo nuomonę Ričardui, jis tarė:

– Na, Bilai, jeigu tu jau mėgini perrašyti Šekspyro kūrinį, būdamas septyniolikos, aš iš tavęs tikrai daug tikiuosi!

Ričardas neturėjo visų linksminti, juokdamasis iš manęs; pasijutau įskaudintas; o Kitridžas tuoj pat užuosdavo kitų skausmą.

– Ei, Perrašinėtojau! – tąkart šaukė per visą keturkampį bendrabučių kiemą. Tačiau ta pravardė, deja, neprilipo; daugiau Kitridžas manęs taip nebevadino, jam labiau patiko Nimfa. Man pačiam būtų buvę maloniau būti vadinamam Perrašinėtoju; šiaip ar taip, po kurio laiko kaip tik tokiu rašytoju ir tapau.

Bet aš čia jau nuklydau nuo Kalibano; nukrypau į šalį, o tai irgi būdinga man, kaip rašytojui. Kalibanas scenoje išbūna dvidešimt penkis procentus viso spektaklio laiko. (Mama skaičiavo apytikriai, tik buvimo scenoje laiką, nepaisydama, kiek vienas ar kitas veikėjas kalba.) Tąkart „Audra“ man buvo pirma tokia patirtis, bet ir dabar, kad ir kelintą kartą žiūrėčiau tą pjesę, Kalibanas mane visada sutrikdo; kaip rašytojas, jį pavadinčiau „neaiškiu“ personažu. Iš šiurkštaus Prospero elgesio suprantame, kad jis nelinkęs Kalibanui atleisti, bet man įdomu, kokius mūsų jausmus tam pabaisai norėjo sužadinti Šekspyras. Gal užuojautą, o gal savotišką kaltės jausmą?

Tą penkiasdešimt devintųjų rudenį visai nežinojau, kaip Ričardas Abotas vertina Kalibaną; tai, kad to baisūno vaidmenį Ričardas patikėjo seneliui Hariui, buvo galima suprasti visaip. Haris iki tol niekada nevaidino nežinia kokio vyriškosios lyties padaro; prie to, kad Kalibanas – kažkokia „neaiški“, ne visai žmogiška būtybė, prisidėjo ir kaip visada moteriška senelio Hario interpretacija. Kalibanas gal tikrai geidė Mirandos, – juk žinom, kad tas baisūnas mėgino ją išprievartauti! – bet Haris Maršalas, net vaidindamas niekšus, scenoje beveik niekada neatrodydavo nei antipatiškas, nei tikrai vyriškas.

Gal Ričardas pripažino, kad Kalibanas – gluminanti pabaisa, ir žinojo, kad senelis Haris mokės žiūrovus dar labiau sugluminti. „Tavo senelis nenormalus“, – kartą nedviprasmiškai pasakė man Kitridžas. („Karalienė Lyr“ – taip Kitridžas jį vadino.)

Net aš manau, kad Haris, kaip Kalibanas, buvo jau pernelyg nenormalus; ir jo vaidyba lytiniu požiūriu sunkiai nusakoma, – senelio Hario Kalibanas atrodė kaip kokia dvilytė ragana.

Perukas (senelis Haris buvo plikas) būtų tikęs ir vienos, ir kitos lyties būtybei. O kostiumas panėšėjo į ekscentriškos ir gerokai apsileidusios miestietės apdarą: apdribusios treningo kelnės ir dukslus sportinis nertinis, tokios pat pilkos, kaip ir perukas, spalvos. Kad tas neaiškios lyties padaro įvaizdis būtų dar įtaigesnis, Haris, kaip kokia kekšė, nusilakavo basų kojų nagus. Prie vienos ausies lezgelio prisisegė didelį, lyg ir vyrišką, auskarą su netikru briliantu, – gal labiau tinkamą piratui ar profesionaliam imtynininkui negu kekšei, – be to, ant kaklo, ant to sportinio nertinio, dar pasikabino netikrų perlų vėrinį (pigiausią teatrinį papuošalą).

– Kas iš tikrųjų yra tas Kalibanas? – paklausė Ričardą Abotą Kitridžas.

– Žemė ir vanduo, Kitridžai, šiurkšti jėga ir apgaulė, – pakartojo Ričardas.

– O kurios lyties turėtų būti ta apgaulė? – toliau klausinėjo Kitridžas. – Ar Kalibanas – kažkokia šiurpi lesbietė? Ar ji, ar jis mėgino išprievartauti Mirandą?

– Lyties, lyties, lyties! – surėkė Elena Hadli. – Tau tik seksas galvoj!

– Nepamiršk minėtųjų ausų kamštukų, Nimfa, – nusišypsojo man Kitridžas.

Mudu su Elena negalėjom į jį žiūrėti, neprisimindami jo motinos, per imtynininkų varžybas taip grakščiai sukryžiuotomis kojomis sėdėjusios ant nepatogaus žiūrovų suolelio; atrodė, kad ponia Kitridž į sūnų, metodiškai mankantį už save stambesnį varžovą, žiūri taip įsijautusi, tarsi tai būtų koks pornografinis filmas, bet kartu ir nešališkai, kaip patyrusi moteris, nė kiek neabejojanti, kad pati tai padarytų geriau. „Tavo motina – vyriškis su papais“, – norėjau pasakyti Kitridžui, bet, žinoma, neišdrįsau.

Galėjau tik spėlioti, ką Kitridžas būtų atsakęs. „Turi omeny mano pamotę?“ – tikriausiai būtų paklausęs – prieš sulaužydamas man rankas ir kojas.

Bendrabutyje, mūsų bute, kur buvom jau vieni, pasišnekėjau su Ričardu ir mama.

– Kaip reikėtų suprasti senelio Hario vaidmenį? – paklausiau. – Žinau, kad Arijelio lytis daugeriopa – labiau priklausanti nuo aprangos negu nuo organinių požymių, kaip jūs sakot, – priminiau Ričardui. – Gerai, iš mano drabužių, iš visų atributų – iš peruko, triko – galima suprasti, kad Arijelio lytis kintama. O Kalibanas argi neturėtų būti vyriškosios lyties pabaisa? Ar jums neatrodo, kad senelis Haris Kalibaną vaidina kaip… – Nutilau. Nenorėjau savo senelio vadinti Karaliene Lyr, nes tą pravardę buvo sugalvojęs Kitridžas. – Kaip kokį vištgaidį? – pasakiau. „Vištgaidis“ Feivarit Riverio mokykloje buvo labai madingas žodis – jį ypač mėgo tie mokiniai (tokie kaip Kitridžas), kuriems niekad nepabosdavo pagiežingai šnekėti apie „homus“, „pederastus“ ir „iškrypėlius“.

– Tėtukas ne vištgaidis! – šiurkščiai atkirto mama. Kadaise toks šiurkštumas jai nebuvo būdingas, o dabar, vis dažniau, ji taip atkirsdavo ne kam kitam, o man.

– Na, Bilai… – buvo besakąs Ričardas Abotas, bet nutilo. – Nesinervink, auksele, – tarė mamai, suglumintas tokio jos jaudulio. – Iš tikrųjų manau, Bilai, – vėl kreipėsi į mane, – kad Šekspyrui lytis neatrodė tokia svarbi, kokia atrodo mums.

„Nevykęs paaiškinimas“, – pagalvojau, bet taip nepasakiau. Vis labiau nusivildavau Ričardu, o gal dabar tiesiog buvau labiau subrendęs?

– Tai į tavo klausimą taip ir nebuvo atsakyta, ar ne? – vėliau pasakė Elena Hadli, kai jai prisipažinau, kad mane trikdo senelio Hario, kaip Kalibano, lytinė tapatybė.

Atrodė keista, kad mudu su Elena, kai esam vieni, paprastai nesilaikom už rankų ir šiaip nedarom nieko tokio, bet kai tik atsiduriam viešumoje, kažkaip nevalingai susikimbam ir būnam susikibę tik kol mus kas nors mato. (Tai buvo tarytum dar vienas mudviejų bendravimo kodas, kaip ir tas klausimas: „Kas nutiko ančiai?“)

Tačiau pirmą kartą drauge eidami į Ferst Sisterio miestelio biblioteką, mudu su Elena už rankų nesilaikėm. Man kažkodėl atrodė, kad panelės Frost apkvailinti nepavyktų, kad ji nieku gyvu nepatikėtų, jog mano santykiai su Elena iš tiesų romantiški. Mudu tiesiog ieškojom vietos, kur galėtume repetuoti „Audros“ dialogus. Abiejų butai bendrabutyje buvo ankšti ir labai jau vieši – repetuoti būtume galėję nebent Elenos arba mano miegamajame, užsidarę duris. Bet mudviem pernelyg gerai sekėsi apsimetinėti įsimylėjėliais. Mano mama su Ričardu – arba Hadliai – būtų pasiutę, jei būtume drauge užsidarę kurio nors miegamajame.

O toje Feivarit Riverio mokyklos klasių albumų skaitykloje kartais dirbdavo vienas ar kitas mokytojas; be to, ten negalėjai užsidaryti durų; mūsų balsai būtų sklidę per visą pastatą. (Mudu su Elena bijojom, kad mus girdės ir visa – daug mažesnė – Ferst Sisterio biblioteka!)

– Pagalvojom, gal čia būtų koks nors nuošalesnis kambarys, – paaiškinau panelei Frost.

– Nuošalesnis, – pakartojo bibliotekininkė.

– Kur mūsų niekas negirdėtų, – tarė Elena tuo savo kurtinamu tarsi garso smūgis balsu. – Mums reikia parepetuoti „Audros“ dialogus, bet nenorėtume kam nors trukdyti! – tuoj pat pridūrė, – kad panelė Frost nepamanytų, jog ieškome kokios slėptuvės garso nepraleidžiančiomis sienomis, kur Elena galėtų patirti minėtąjį pirmą orgazmą.

Panelė Frost pažvelgė į mane.

– Norite dialogus repetuoti bibliotekoje, – pasakė, tarsi manydama, jog tai glaudžiai susiję su ankstesniu mįslingu mano noru rašyti bibliotekoje. Bet mano ketinimų panelė Frost neišdavė, – na, kad svajoju tapti rašytoju. (Su savo bičiule Elena apie rašymą atvirai dar nebuvau šnekėjęs; noras tapti rašytoju – ir kiti mano norai – Elenai tebebuvo paslaptis.)

– Galėtume pamėginti parepetuoti tuos dialogus tyliai, – tarė Elena neįprastai tyliu, kaip jai, balsu.

– Ne, ne, mieloji, – nesivaržykite, repetuokite taip, kaip kalbėsite scenoje, – padrąsino Eleną panelė Frost, tapšnodama jai per ranką daug didesne savo letena. – Regis, žinau vietelę, kur galėsite rėkauti, ir niekas neišgirs.

Kaip netrukus paaiškėjo, mintis, kad Ferst Sisterio viešojoje bibliotekoje yra tokia izoliuota vieta, kur galima rėkauti niekieno negirdimam, buvo dar ne tokia nuostabi kaip pats tas kambarys.

Panelė Frost nusivedė mane su Elena rūsio laiptais žemyn – į kažkokią patalpą, kuri iš pirmo žvilgsnio atrodė kaip senosios bibliotekos katilinė. Visas tas raudonų plytų karalių Jurgių laikų7 pastatas iš pradžių buvo šildomas anglimis; po langeliu vis dar kabojo pajuodusio nuleidžiamojo vamzdžio liekanos. Bet griozdiška krosnis buvo paversta ant šono ir nutempta į tuščią rūsio kampą; vietoj jos stovėjo modernesnė, kūrenama mazutu. Greta tos mazutinės krosnies dar buvo iš pažiūros gana naujas propaninis karšto vandens katilas, be to, ties langeliu atitvertas atskiras kambarys (su durimis). Vienoje jo sienoje, prie pat rūsio lubų, buvo stačiakampė įranta – ten, po vieninteliu langeliu, ir tabalavo anglių vamzdžio liekanos. Kadaise tas vamzdis ėjo nuo langelio į kambarį, buvusį anglių sandėliuką. O dabar tai buvo baldais apstatytas miegamasis su vonia.

Čia stovėjo senoviška žalvarinė lova su žalvario strypų – storų kaip kalėjimo grotos – galvūgalio atrama, prie kurios buvo pritvirtinta skaitymo lempa. Viename kampe mačiau nedidelę kriauklę su veidrodžiu, o kitame, nė neatitvertas, tarytum sargybą ėjo… ne, iš tikrųjų tai ne koks vienišas sargybinis, o klozetas su medžio sėdyne. Šalia lovos dar buvo naktinis staliukas, ant jo – tvarkinga knygų krūvelė ir žema, stora kvapnioji žvakė. (Kambarėlyje kvepėjo cinamonu; spėjau, kad ta žvakė turėjo užmaskuoti nuo netoliese esančios krosnies sklindantį mazuto kvapą.)

Čia buvo ir atdara sieninė spinta, kurioje mudu su Elena matėm kelias lentynas bei pakabus ir, mudviejų supratimu, labai jau nedaug panelės Frost drabužių. Neabejotinai svarbiausias daiktas šiame kambarėlyje, – „mano pertvarkytame anglių sandėliuke“, kaip sakė panelė Frost, – buvo prabangi karalienės Viktorijos laikų vonia su į akis labai krintančiais vandentiekio ir kanalizacijos vamzdžiais. (Kambarėlio grindys buvo iš dar nebaigtos kloti klijuotos faneros, elektros laidai irgi labai krito į akis.)

– Kai būna pūga ir nesinori nei važiuoti, nei pėsčiai eiti namo… – tarė panelė Frost, tarsi iš to būtume galėję suprasti, kodėl šitame rūsio kambarėlyje viskas taip paprasta, bet jauku. (Nei Elena, nei aš nežinojom, kur panelė Frost gyvena, bet supratom, kad gal ne per toliausiai nuo bibliotekos, jeigu jau gali vaikščioti pėsčia.)

Elena įsistebeilijo į vonią – su liūto letenomis vietoj kojų ir liūtų galvų pavidalo čiaupais. O aš – prisipažįstu – negalėjau atitraukti akių nuo žalvarinės lovos su storų kaip kalėjimo grotos žalvario strypų galvūgalio atrama.

– Atsisėsti, deja, daugiau nėra kur, tik ant lovos, – pasakė panelė Frost, – nebent norėtumėte repetuoti vonioje. – Atrodė, kad ji nė kiek nesijaudina dėl to, kad mudu su Elena galim ką nors daryti ant lovos arba kartu maudytis vonioje.

Panelė Frost jau buvo bepaliekanti mus vienus, – tame savo pakaitiniame miegamajame, tuose racionaliai įrengtuose antruosiuose namuose, – iš tikrųjų jau buvo beuždaranti duris, kai Elena Hadli šūktelėjo:

– Šitas kambarys puikus! Ačiū, kad mums padedate, panele Frost.

– Nėra už ką, Elena, – tarė panelė Frost. – Čia judu su Viljamu galite rėkauti visa gerkle, tikrai niekas neišgirs. – Bet prieš uždarydama duris panelė Frost dar žvilgtelėjo į mane ir nusišypsojo.

– Jei norėsite, kad padėčiau… jei suabejosite, ką reikėtų pabrėžti ar kaip ką ištarti… na, žinote, kur manęs ieškoti.

Nežinojau, kad panelė Frost pastebėjo, jog man iškyla sunkumų dėl tarties; būdamas su ja, šnekėjau nedaug. Ir dabar buvau pernelyg sutrikęs, kad ką nors atsakyčiau, bet Elena nedvejojo:

– Jeigu jau apie tai užsiminėte, panele Frost… Iš visų Arijelio žodžių Biliui sunku ištarti tik vieną, ir mes stengiamės, – išpyškino.

– Kurį, Viljamai? – paklausė panelė Frost, įbedusi į mane savo skvarbų žvilgsnį. (Ačiū Dievui, Arijelis bent jau nešneka apie penius!)

Kai Kalibanas Prosperą pavadina beširdžiu magu, Arijelis (nematomas) sako: „Meluoji.“ Kadangi Arijelis nematomas, Kalibanas mano, kad Trinkulas jį pavadino melagiu. Toje pačioje scenoje Arijelis ir Stefanui sako: „Tu meluoji“, – ir tas tada mano, kad Trinkulas melagiu pavadino ir jį. Stefanas muša Trinkulą.

– Aš turiu du kartus ištarti „meluoji“, – pasakiau panelei Frost, atidžiai ištardamas tą žodį – visus tris skiemenis.

– Kartais jis ištaria „mluoji“ – du skiemenis, kaip „šluoji“, – paaiškino panelei Frost Elena.

– Vaje! – šūktelėjo bibliotekininkė, iš pasibaisėjimo trumpam net užsimerkdama. – Pažiūrėk į mane, Viljamai, – netrukus tarė. Aš padariau, kaip ji liepė; bent kartą galėjau žiūrėti į ją ne vogčiomis. – Ištark „myluoji“, Viljamai.

Tai nebuvo sunku. Man tikrai norėjosi panelę Frost pamyluoti.

– Myluoji, – ištariau, tebežiūrėdamas jai į akis.

– Na, Viljamai, tiesiog prisimink, kad „meluoji“ rimuojasi su „myluoji“, – pasakė panelė Frost.

– Nagi, ištark, – paragino mane Elena.

– Tu meluoji, – pasakiau, kaip sako nematomas Arijelis. Ištariau visus tris skiemenis, kaip ir sakydamas „myluoji“.

– Kad visus sunkumus įveiktum taip lengvai, Viljamai! – palinkėjo panelė Frost. – Man patinka repetuoti dialogus, – pasakė Elenai, uždarydama duris.

Man padarė įspūdį netgi tai, kad panelė Frost apie dialogų repetavimą kalbėjo kaip apie įprastą dalyką. Kai Ričardas jos kadaise paklausė, ar ji kada nors vaidino, panelė Frost atsakė: „Tik mintyse. Kai buvau jaunesnė, tai nuolatos.“ O dabar ji jau buvo neabejotinai pelniusi vienos iš geriausių Ferst Sisterio teatriuko aktorių vardą.

– Panelė Frost – Ibseno moteris! – šnekėjo Ričardui Nilsas, bet ji vaidino nedaug, – tik tas sunkius išbandymus patiriančias moteris „Lėlių namuose“, „Hedoje Gabler“ ir suknistoje „Laukinėje antyje“.

Taigi pakanka pasakyti: kaip aktorė, anksčiau vaidinusi tik mintyse, bet tarytum iš prigimties mokanti įsikūnyti į Ibseno moterų vaidmenis, panelė Frost neabejotinai žinojo, ką reiškia „repetuoti dialogus“, ir mudviem su Elena Hadli kuo nuoširdžiausiai padėjo.

Įsitaisę ant panelės Frost lovos, iš pradžių jautėmės nesmagiai. Čiužinys buvo vidutinio platumo, bet žalvarinis rėmas gana aukštas; kai susėdom (abu kažkokie labai jau rimti) vienas šalia kito, mūsų kojos nesiekė grindų. Bet išsitiesę ant pilvų, turėjom labai nepatogiai persikreipti, kad vienas kitą matytumėm; tik kai atrėmėm pagalves į žalvario strypų (storų kaip kalėjimo grotos) galvūgalio atramą, galėjom gulėti ant šonų, žiūrėdami vienas į kitą, ir repetuoti dialogus, per vidurį pasidėję lapus su pjesės tekstu ir kartais į juos žvilgčiodami.

– Mudu kaip seni sutuoktiniai, – pasakė Elena; aš irgi jau tą patį galvojau.

Tą pirmą vakarą panelės Frost pūgotų naktų miegamajame Elena užmigo. Žinojau, kad ji rytais turi keltis anksčiau negu aš; dėl to važinėjimo autobusu į Ezra Folsą Elena nuolat būdavo pavargusi. Kai panelė Frost pasibeldė į duris, ji iš išgąsčio abiem rankom tvirtai apsikabino mano kaklą ir taip tebesilaikė, panelei Frost įeinant į kambarėlį. Vis dėlto, net ir tokiomis iš pažiūros meilingomis aplinkybėmis, vargu ar panelė Frost pamanė, kad mudu glamonėjomės. Nei Elena, nei aš taip neatrodėm, taigi panelė Frost tepasakė:

– Man jau beveik laikas uždaryti biblioteką. Net Šekspyrui reikia eiti namo ir šiek tiek numigti.

Visi, kada nors prisidėję prie spektaklių pastatymo, žino, kad galiausiai, po daugybės nervingų repeticijų ir begalinio tekstų kalimo, – na, kai dialogai iš tikrųjų iškalami atmintinai, – netgi Šekspyras baigiasi. „Audrą“ parodėm keturis kartus. Man per visus spektaklius pavyko „meluoji“ ištarti taip, kad rimuotųsi su „myluoji“, nors per premjerą vos nepasakiau „myluoji krūtis“, – nes kaip tik tada tarp žiūrovų lyg ir pamačiau nuostabiai gražiai apsirengusią Kitridžo motiną; bet per pertrauką iš Kitridžo sužinojau, jog apsirikau. Ta moteris buvo ne jo motina.

– Ta moteris, kuri, tavo manymu, yra mano mama, dabar Paryžiuje, – atsainiai tarė Kitridžas.

– O!

– Tikriausiai matei kokią kitą pusamžę moteriškę, švaistančią pinigus drabužiams.

– Tavo mama labai graži, – pagyriau. Nuoširdžiai ir kaip galėdamas maloniau.

– Taviškė karštesnė, – labai dalykiškai pareiškė Kitridžas. Nė kiek nesišaipydamas, be jokių dviprasmiškų užuominų; taip pat aiškiai ir paprastai, kaip ką tik buvo pasakęs, kad jo motina (arba ta moteris, kuri nėra jo motina) dabar Paryžiuje. Netrukus žodis „karšta“, vartojamas ta prasme, kurią turėjo omeny Kitridžas, Feivarit Riverio mokykloje pasidarė labai madingas.

Vėliau Elena manęs paklausė:

– Ką tu darai, Bili? Mėgini su juo susidraugauti?

Elena buvo puiki Miranda, nors per premjerą vaidino ne per geriausiai; jai tikrai reikėjo suflerės. Turbūt dėl mano kaltės.

„Geros įsčios gimdo piktą vaisių“, – sako Miranda tėvui – apie Antonijų, Prospero brolį.

Aš kalbėjausi su Elena apie „gerų įsčių“ sąvoką, gal per daug. Pasakiau jai, ką manau apie savo biologinį tėvą, – kad dėl visko, ką bloga įžvelgiu savyje, kaltinu tą koduotoją – jo, to seržanto, genus (ne mamos). Tada savo motiną dar priskirdavau prie gerųjų pasaulio įsčių. Mane trikdė tai, kad ji taip lengvai sugundoma, – kaip tik šį žodį ir pavartojau, apibūdindamas mamą Elenai, – bet Merė Maršal Din arba Abot iš esmės juk niekuo nebuvo nusikaltusi. Gal mano mama pernelyg patikli, kartais lėtoka, – šnekėjau Elenai, vengdamas sakyti „protiškai atsilikusi“, – bet tikrai nebloga.

Turiu pripažinti, jog buvo juokinga, kad negaliu ištarti žodžio „įsčios“. Abu su Elena juokėmės, kad priebalsių samplaika „sč“ man tokia didelė kliūtis.

– Jos gi čia supanašėja, Bili! – šaukė Elena. – Sakyk „šč“!

Tai tikrai atrodė komiška, net man pačiam. Kam gi man apskritai reikėjo tų „įsčių“?

Bet neabejoju, kad kaip tik todėl Elenai per premjerą galvoje vis sukosi žodis „močios“. „Geros močios gimdo piktą vaisių“, – vos nepasakė Elena (Miranda). Turbūt pati pajuto, kad tuoj ištars „močios“, todėl po „Geros…“ staiga prikando lūpą. Tada stojo ta nesmagi tyla, kurios bijo visi aktoriai.

– Įsčios, – pašnibždėjo mano mama; ji, kaip suflerė, šnibždėjo tiesiog tobulai – beveik negirdimai.

– Įsčios! – surėkė Elena Hadli. Ričardas (Prosperas) net krūptelėjo. – „Geros įsčios gimdo piktą vaisių!“ – pernelyg išraiškingai pareiškė vėl įsijautusi Miranda. Daugiau nieko tokio nebenutiko.

Savaime suprantama, Kitridžas turėjo ką apie tai pasakyti Elenai – po premjeros.

– Tau reikia pasipratinti tarti žodį „įsčios“, Valdove, – patarė jis. – Jį tardama gal per daug susijaudini. Turėtum pamėginti sakyti pati sau: „Visos moterys turi įsčias – net aš turiu įsčias. Įsčios niekuo neypatingos.“ Galėtume parepetuoti drauge, jei šitaip tau būtų lengviau. Supranti, aš sakau: „Įsčios.“ Tu atsakai: „Įsčios niekuo neypatingos.“ Arba aš sakau: „Įsčios.“ O tu atsakai: „Aš pati turiu įsčias!“ Na, maždaug taip.

– Ačiū, Kitridžai, – tarė Elena. – Tu labai rūpestingas. – Ji kandžiojo apatinę lūpą, o aš žinojau, jog tai reiškia, kad džiūte džiūsta dėl jo ir pati savęs už tai nekenčia. (Tas jausmas ir man buvo įprastas.)

Staiga, po kelių tokio sceninio artumo mėnesių, mūsų bendravimas su Kitridžu baigėsi; mudu su Elena baisiai nusiminėm. Ričardas mėgino su mumis kalbėtis apie savotišką lyg ir pogimdyminę depresiją, kartais užklumpančią neberodomame spektaklyje vaidinusius aktorius.

– Mes „Audros“ negimdėm, – nekantriai pertraukė jį Elena. – Tai padarė Šekspyras!

Apie save dar turiu pasakyti, kad ilgėjausi ir dialogų repetavimo ant panelės Frost lovos, bet, kai tai prisipažinau Elenai, ji tarė:

– Kodėl? Juk negali sakyt, kad mes ten kaip nors išdykavom.

Elena man vis labiau patiko, nors ir ne ta prasme; bet reikia viską labai gerai apgalvoti, kai nori ką nors pasakyti draugams, kad jie pasijustų geriau.

– Na, ne todėl, kad aš nebūčiau norėjęs su tavimi paišdykauti, – pasakiau.

Tą šeštadienio vakarą, žiemos trimestro pradžioje, mudu buvom Elenos miegamajame – neužsidarę durų. Tikriausiai jau buvo prasidėję 1960-ieji, bet mudviem metų tebebuvo tiek pat: man vis dar septyniolika, Elenai – šešiolika. Feivarit Riverio mokykloje tą vakarą rodė filmą; pro Elenos miegamojo langą matėm mirgančią kino projektoriaus šviesą – naujojoje svogūno pavidalo sporto salėje, prijungtoje prie senosios, kur mudu su Elena dažnai, žiemos savaitgaliais, žiūrėdavom į besiimantį Kitridžą. Tačiau tą savaitgalį imtynininkai buvo išvažiavę, dalyvavo varžybose kažkur į pietus nuo mūsų – gal Maunt Hermono mokykloje arba Lumio.

Pro penktame aukšte esančio Elenos miegamojo langą matydavom grįžtančius komandos autobusiukus. Net sausio šaltyje, kai visi langai būdavo uždaryti, šūkaujančių vaikinų balsai aidėdavo per visą keturkampį bendrabučių kiemą. Ir imtynininkai, ir kiti sportininkai savo aprangą bei visokius reikmenis iš autobusiukų sunešdavo į naująją salę, kur buvo jų spintelės ir dušai. Jei filmas dar nebūdavo pasibaigęs, kai kurie sportininkai pasilikdavo sporto salėje ir pažiūrėdavo bent jo pabaigą.

Tačiau tą šeštadienio vakarą rodė vesterną; tik visiški mulkiai galėjo žiūrėti vesterno pabaigą, nematę pradžios, – juk pabaigos visada tokios pat. (Susišaudymas ir, žinoma, pelnyta bausmė.) Mudu su Elena lažinomės, ar Kitridžas pasiliks salėje žiūrėti vesterno pabaigos, ar ne, – jeigu imtynininkų komandos autobusiukas grįš filmui dar nepasibaigus.

– Kitridžas nekvailas, – pasakė Elena. – Jis neužsibus salėj vien tam, kad pažiūrėtų penkiolika paskutinių kaubojiško filmo minučių.

(Elenos nuomonė apie vesternus buvo nekokia; „kaubojiškais“ tokius filmus ji vadindavo tik kalbėdama mandagiai; daug dažniau sakydavo, jog tai „patinų propaganda“.)

– Kitridžas juk sportininkas, – ginčijausi. – Jis karksos salėj drauge su kitais sportininkais, kad ir koks ten būtų filmas.

Bet ir tie sportininkai, kurie po išvykų nekarksodavo sporto salėje, toli nuo jos nenueidavo. Jų bendrabutis, – stačiakampis mūrinis penkių aukštų pastatas, vadinamas Tiliu, – buvo čia pat. Nežinia, kas darėsi sportininkų galvose, bet eidami arba bėgdami iš salės į savo Tilį, jie bendrabučių kieme būtinai dar parėkaudavo.

Pono Hadlio ir neišvaizdžiosios jo žmonos, Martos, namuose nebuvo; juodu pramogavo su Ričardu ir mano mama – dažnai kur nors važiuodavo drauge, ypač kai Ezra Folse būdavo rodomas koks užsieninis filmas. Kartais ant Ezra Folso kino teatro viršdurio nuosvyros būdavo didžiosiomis raidėmis užrašyta, kad filmas su SUBTITRAIS. Tai buvo ne tik perspėjimas tiems Vermonto gyventojams, kurie nenorėjo (arba negalėjo) skaityti subtitrų; tai galėjai suprasti ir kaip kitokią informaciją: kad tame užsieniniame filme, ko gero, bus daugiau sekso scenų, negu daugelis Vermonto gyventojų įpratę matyti.

Važiuodami į Ezra Folsą žiūrėti tų subtitruotų filmų, mama su Ričardu ir Hadliais mudviejų su Elena paprastai nekviesdavo. Taigi, kai mūsų tėvai žiūrėdavo sekso filmus, mudu būdavom vieni – arba Elenos miegamajame, arba mano, visada atdaromis durimis.

Į Feivarit Riverio mokyklos sporto salėje rengiamus kino vakarus Elena neidavo, – netgi kai būdavo rodomi ne vesternai. Jai nepatiko pernelyg berniukiška tos salės aplinka. Tam tikro amžiaus sulaukusios mokytojų dukterys tarp daugybės vaikinų jausdavosi ne itin jaukiai. Dėl visokio tyčinio oro gadinimo ir dar bjauresnių storžieviškumo apraiškų. Elena sakė mananti, kad jei mokykloje per tokius kino vakarus būtų rodomi užsieniniai sekso filmai, kai kurie bernai imtų smaukytis krepšinio aikštelėje.

Dažniausiai, kai būdavom palikti vieni, mudu su Elena laiką leisdavom ne mano, o jos miegamajame. Iš penktame aukšte esančio Hadlių buto matėm geresnę kiemo panoramą; Ričardo ir mano mamos butas, ir mano miegamasis, buvo trečiame aukšte. Mūsų bendrabutį visi vadino Bankroftu; čia, apatinio aukšto bendrajame kambaryje, vadinamojoje rūkykloje, stovėjo senojo Bankrofto – prieš daugybę metų mirusio itin nusipelniusio Feivarit Riverio mokytojo – biustas. Bankroftas (na, bent jau jo biustas) buvo plikas, vešliais antakiais.

Po truputį susipažindamas su Feivarit Riverio mokyklos praeitimi, jau buvau matęs kelis tikrojo Bankrofto atvaizdus. Kadaise jis buvo jaunas mokytojas; be to, mačiau jo – dar nė kiek nepraplikusio – nuotraukas bibliotekoje laikomuose senuose klasių albumuose. (Nereikėtų spėlioti, koks seniau buvo vienas ar kitas žmogus; jei nematai jokių įrodymų, kuriais galėtum remtis, žmogaus praeitis tau taip ir lieka nežinoma.)

Su manimi nuėjusi į tą skaityklą, Elena nelabai domėjosi mane žavinčiais seniausiais albumais. Aš buvau ką tik pamažu peržiūrėjęs Pirmojo pasaulinio karo metus, o Elena Hadli pradėjo nuo šių laikų; jai patiko žiūrinėti mokykloje tebesimokančių arba visai neseniai ją baigusių vaikinų nuotraukas. Mudu apytikriai apskaičiavom, kad, jei tokiu pat greičiu ir toliau stumsimės į priekį, albumas, prie kurio abu galiausiai prieisim, bus pirmųjų Antrojo pasaulinio karo metų – arba prieškario.

– Na, šitas tai tikrai neblogai atrodo, – sakydavo Elena, kuriame nors albume radusi patinkantį vaikiną.

– Parodyk, – prašydavau – kaip ištikimas jos draugas, bet kol kas dar neišsiduodamas. (Mudviem patiko panašaus tipo vaikinai.)

Pats stebiuosi, kad išdrįsau užsiminti, jog norėjau paišdykauti su Elena. Tai buvo geranoriškas melas; be to, aš gal stengiausi ją suklaidinti; gal nerimavau, kad Elena bus kažkaip pajutusi, jog man sunku atsispirti homoseksualiems troškimams, kuriuos daktaras Harlou ir daktaras Grau nori „gydyti ryžtingai“.

Iš pradžių Elena manimi nepatikėjo.

– Ką tu čia ką tik pasakei? – paklausė.

Mudu raičiojomės ant jos lovos, bet tikrai neseksualiai. Tiesiog nuobodžiavom; įsijungę Elenos radiją, klausėmės kažkokios rokenrolų stoties, vis žvilgčiodami pro langą. Mums nebuvo taip jau svarbu, kada grįš komandos autobusiukai, nors šis nedidelės svarbos įvykis būtų reiškęs, kad vėl pamatysim per kiemą einantį Kitridžą.

Ant Elenos kambario palangės stovėjo stalinė lempa su tamsiai mėlynu gaubtu iš storo – kaip kokakolos butelių – stiklo. Kitridžas žinojo, kad mėlyna šviesa penktame Bankrofto aukšte sklinda iš Elenos miegamojo. Nuo tada, kai kartu vaidinom „Audroje“, Kitridžas retkarčiais užtraukdavo kokią serenadą tai mėlynai Elenos miegamojo šviesai, kurią matė iš visų kiemo kampų – ir netgi iš Tilio, sportininkų bendrabučio. Albumų skaitykloje žiūrinėdamas mokytojų nuotraukas, mokytojo Tilio neaptikau. Jei Tilis vis dėlto buvo nusipelnęs Feivarit Riverio mokytojas, tai tikriausiai mokytojavo vėlesniais laikais, ne senų senovėje – ne tada, kai ten prunkščiojo Bankroftas.

Iš tiesų net nesupratau, ar Elenai labai svarbios tos nedažnos Kitridžo serenados; jos, žinoma, būdavo pašaipios – traukiamos, pasak Elenos, „Šekspyro tarme“. Bet žinojau, kad Elena dažnai užmiega neužgesinusi tos tamsiai mėlynos lempos – ir kad nuliūsta, kai Kitridžas nesudainuoja jai serenados.

Taigi šitaip mudviem besiklausant rokenrolų stoties ir tingiai belūkuriuojant – vienišumo persmelktame tamsiai mėlyname Elenos Hadli miegamajame – aš ir užsiminiau apie norą su ja paišdykauti. Tai nebuvo toks jau blogas sumanymas; bet sakiau netiesą. Nieko keista, kad Elena iš pradžių nepatikėjo.

– Ką tu čia ką tik pasakei? – paklausė mano draugė Elena.

– Nenoriu sakyti ar daryti to, dėl ko iškiltų grėsmė mūsų draugystei, – tariau.

– Tu nori paišdykauti su manimi? – paklausė Elena.

– Taip, noriu… truputį, – atsakiau.

– Be… įsiskverbimo. Ar tai turi omeny?

– Be… taip, tai ir norėjau pasakyti, – pritariau. Elena žinojo, kad man šiek tiek stringa žodis „įsiskverbimas“; tai buvo vienas iš mano sunkiai ištariamų daiktavardžių, bet netrukus aš tą sunkumą įveikiau.

– Sakyk, Bili, – paliepė Elena.

– Be… na, ne iki galo, – pasakiau.

– Sakyk tiksliau, kaip norėtum paišdykauti?

Kritau kniūbsčias ant jos lovos ir užsidengiau galvą viena iš jos pagalvių. Elenai tai, matyt, pasirodė netinkama; ji apžergė mano šlaunis ir atsisėdo ant kryžkaulio. Jaučiau, kaip kvėpuoja man į sprandą; paskui nosimi prisiglaudė prie ausies.

– Bučiuotis? – sušnibždėjo. – Liesti?

– Taip, – atsakiau, prislopintu balsu.

Elena nutraukė pagalvę man nuo galvos.

– Ką liesti? – paklausė.

– Nežinau.

– Ne viską, – įspėjo mane Elena.

– Ne! Žinoma, kad ne, – nesiginčijau.

– Gali liesti mano krūtis, – tarė ji. – Šiaip ar taip, aš jų neturiu.

– Turi, – paprieštaravau. Kažką ji ten tikrai turėjo, ir aš prisipažįstu, kad norėjau paliesti jos krūtis. (Tiesą sakant, man norisi paliesti visokias krūtis, ypač mažas.)

Elena atsigulė ant lovos šalia manęs, ir aš pasiverčiau ant šono, kad ją matyčiau.

– Ar tau, kai žiūri į mane, stojasi? – paklausė ji.

– Taip, – pamelavau.

– Oi, Dievulėliau, – šitam kambary visada taip karšta! – staiga atsisėsdama sušuko Elena.

Kuo šaltesnis būdavo oras lauke, tuo karščiau senuose mokyklos bendrabučiuose, – ir viršutiniuose aukštuose dar karščiau negu apačioje. Kai reikėdavo gulti, ar bent jau išjungti šviesas, mokiniai prasiverdavo langus, kad būtų nors plyšelis, pro kurį įeitų šiek tiek šalto oro, tačiau seni radiatoriai ir toliau tvoksdavo karščiu.

Elena vilkėjo berniukiškais marškiniais – baltais, su sagutėmis apykaklės kampuose, nors niekada neužsisegdavo nei apykaklės, nei dviejų viršutinių sagų. Dabar ji ištraukė tuos marškinius iš džinsų; paskui, suėmusi nykščiu ir smiliumi, kad nebūtų prigludę prie liesučio kūnelio, vėsindamasi papūtė sau į krūtinę.

– O dabar pasistojo? – paklausė; prieš guldamasi ant lovos, buvo šiek tiek pravėrusi langą.

– Ne – tikriausiai pernelyg nervinuosi.

– Nesinervink. Tik bučiuosimės ir liesim. Gerai?

– Gerai, – linktelėjau.

Jaučiau aštrų kaip skustuvas pro pravirą langą besiveržiančio šalto oro trauksmą, kai Elena mane pabučiavo, labai jau nekaltai pakštelėjo į lūpas, – ir tas bučinys ją, matyt, nuvylė taip pat kaip ir mane, nes ji tarė:

– Galim ir su liežuviais. Prancūziškai irgi leidžiama.

Antras bučinys buvo daug įdomesnis – liežuviai viską pakeičia. Bučiuodamasis „prancūziškai“, greitai įsismagini; mudu su Elena nebuvom prie to pripratę, todėl nežinojom, ką daryti. Turbūt stengdamasis pernelyg neįsijausti, galvojau apie tai, kaip mama pamatė mano lengvabūdį tėvą bučiuojant kitą. Prisimenu, jog man į galvą atėjo mintis, kad „prancūziškas“ bučiavimasis kažkoks lengvabūdiškas. Elena tikriausiai irgi norėjo nukreipti dėmesį kitur. Ji kiek atsiplėšė nuo manęs ir uždususi tarė:

– Ir vėl tie „Everly Brothers“!

Aš nė negirdėjau, kas groja per rokenrolų stotį, bet Elena pasivertė į šalį ir, ištiesusi ranką, išjungė ant naktinio staliuko stovintį radiją.

– Noriu girdėti mūsų kvėpavimą, – pasakė, vėl atvirsdama į mano glėbį.

„Taip, – galvojau, – kvėpavimas pasidaro visai kitoks, kai bučiuojiesi prancūziškai.“ Kilstelėjau jos iš džinsų ištrauktus marškinius ir atsargiai paliečiau nuogą pilvą; ji pati pastūmė mano ranką aukščiau, prie krūties, – na, prie liemenėlės kaušelio, – kuris buvo minkštas ir mažutis, lengvai telpantis mano delne.

– Ar čia… paaugliška, bandomoji liemenėlė? – paklausiau.

– Čia paminkštinta liemenėlė, – atsakė Elena. – Apie jokias bandomąsias nieko nežinau.

– Labai malonu liesti, – pasakiau, nė kiek nemeluodamas. Žodis „bandomoji“ kažką sužadino, nors gerai net nežinojau, ką laikau delne. (Na, ar bent kiek jaučiu ir Elenos krūtį, ar vien tik liemenėlę.)

Elena, lyg iš karto pranešdama, kokie bus tolesni mudviejų santykiai, – ir tarytum perskaičiusi mano mintis, – kaip visada garsiai ir aiškiai tarė:

– Čia daugiau kamšalo negu krūties, jei nori žinoti tiesą, Bili. Va, parodysiu, – pridūrė; tada atsisėdusi atsisegė tuos savo baltus marškinius ir nusitraukė juos nuo pečių.

Liemenėlė buvo daili, gal greičiau melsvai pilka, ne balta; ji tarsi išsitempė, kai Elena siektelėjo sau už nugaros ir atsegė sagtelę. Mažytes smailas Elenos krūtis mačiau tik akimirką, nes ji tuoj pat vėl apsivilko marškinius; jos speneliai buvo didesni negu vaikinų, o tie tamsesni laukeliai aplink spenelius – areolės, dar viena neištariama daugiskaita! – beveik tokio pat didumo kaip ir pačios krūtys. Bet kol Elena sagstėsi marškinių sagas, mano dėmesį patraukė jos liemenėlė, dabar gulinti ant lovos, tarp mūsų. Aš ją paėmiau; minkšti krūties formos įdėklai buvo įsiūti į kažkokį švelnų kaip šilkas audinį. Didžiausiai savo paties nuostabai, staiga panorau tą liemenėlę pasimatuoti – norėjau žinoti, ką jauti, kai esi su liemenėle. Bet atvirai apie šį norą nepasakiau – nuslėpiau jį nuo savo draugės Elenos, kaip slėpiau ir tuos kitus troškimus.

Iš vieno menko nukrypimo nuo įprastos elgsenos supratau, kad peržengėm tam tikrą naujų mūsų santykių ribą: Elena, kaip visuomet, paliko neužsegtas dvi viršutines berniukiškų savo marškinių sagas; negana to, šįkart neužsegė ir pačios apatinės. Dabar mano ranka lengviau palindo po palaidais jos marškiniais; ir tai, kas taip puikiai tilpo man į delną, jau buvo tikra (nors ir nedaug).

– Nežinau, kaip atrodo tau, Bili, – pasakė Elena, kai gulėjom sukišę nosis ant vienos iš jos pagalvių, – bet aš visada maniau, kad, kai koks nors vaikinas pirmą kartą lies mano krūtis, viskas bus kebliau, negu yra iš tikrųjų.

– Kebliau, – pakartojau. Turbūt stengdamasis laimėti laiko.

Prisiminiau kasmet per pirmą rytinį mokyklos susirinkimą girdimus daktaro Harlou pamokymus mums, berniukams, apie gydytinus negalavimus; galvojau apie tai, kad „nepageidautinas lytinis potraukis prie kitų berniukų ar vyrų“ priskiriamas prie šių atseit išgydomų negalavimų.

Mano sąmonė turbūt atmesdavo kasmetinę daktaro Grau prakalbą. Herr Doktor Grau – taip mes, vaikinai, vadinom Feivarit Riverio mokyklos psichiatrą. Pamišėliškas daktaro Grau postringavimas kasmet būdavo toks pat: kad mūsų visų dabar toks amžius, kai vystymasis tarsi sustojęs, taigi esam, pasak pono daktaro, „sustingę kaip vabzdžiai gintare“. (Iš persigandusių bendramokslių veidų suprasdavom, kad ne visi matę gintaro gabalėlyje sustingusį vabzdį, o kai kurie gal net neįsivaizduoja, kas tai yra.) „Dabar išgyvenate iškreipto polimorfizmo tarpsnį, – tikino mus daktaras Grau. – Šiame tarpsnyje normalu, kad pasireiškia infantilūs lytiniai polinkiai, kur genitalijos dar neidentifikuojamos kaip vieninteliai arba svarbiausi lyties organai.“ (Bet kaip galėtume nesuvokti to, kas taip akivaizdu, jeigu jau kalbam apie genitalijas? – galvojom, gerokai sunerimę.) „Šiame tarpsnyje, – toliau šnekėjo Herr Doktor Grau, – ne visada pripažįstama, kad sueitis yra galutinis erotinės veiklos tikslas.“ (Tai kodėl mes nuolat galvojam apie sueitį? – baimingai klausėm savęs.) „Jus kankina pregenitaliniam tarpsniui būdingos įkyrios, gašlios mintys“, – kalbėjo daktaras Grau, tarsi šitaip būtų galėjęs mus nuraminti. (Jis mokykloje dar dėstė vokiečių kalbą, taip pat nesuvokiamai.) „Turėtumėt ateiti ir pasišnekėti su manimi apie tas mintis“, – baigdamas prakalbą, visada patardavo senasis austras. (Nė vienas iš mano pažįstamų Feivarit Riverio mokinių neprisipažino, kad jį kankina tokios mintys; kiek žinau, nė vienas vaikinas su daktaru Grau niekada apie nieką nesišnekėjo!)

Ričardas Abotas man ir kitiems „Audros“ aktoriams sakė, kad Arijelio lytis „daugeriopa – labiau priklausanti nuo aprangos negu nuo organinių požymių“. Iš to Ričardas darė išvadą, kad mano vaidinamo pjesės veikėjo lytis kintama, ir aš dar labiau painiojausi, galvodamas apie savo (ir Arijelio) lytinę orientaciją.

Bet kai Ričardo paklausiau, ar jis turėjo omenyje ką nors panašaus į gintare sustingusių vabzdžių „iškreipto polimorfizmo tarpsnį“ ir kitas nesąmones, apie kurias per rytinius susirinkimus vis šnekėjo (ir šnekėjo) daktaras Grau, Ričardas tokią sąsają nedvejodamas paneigė.

– Niekas neklauso to senio Grau, Bilai, – pasakė man Ričardas. – Tu irgi neklausyk.

Protingas patarimas, – bet buvo galima nebent nekreipti dėmesio į tai, ką sako daktaras Grau, o negirdėti jo mes juk negalėjom. Ir dabar, gulėdamas prie Elenos, uždėjęs ranką ant nuogos jos krūties, liesdamasis su ja vėl susipynusiais liežuviais, – taip, kad abu jau įsivaizdavom, ką dar erotiškiau galėtume daryti, – aš pajutau vis didėjančią erekciją.

Elena, neatitraukdama lūpų nuo manųjų, kažkaip sugebėjo paklausti:

– O dabar tau stojasi?

Taip, man stojosi, ir iš to, kaip garsiai Elena ištarė „dabar“, supratau, kad ji nekantrauja, bet buvau toks sutrikęs, kad gerai net nežinojau, kas man sukėlė erekciją.

Taip, prancūziškas bučinys sujaudino; be to, aš (iki šiol) negaliu būti abejingas, liesdamas nuogas moters krūtis; bet manau, kad man pradėjo stotis, kai įsivaizdavau, jog segiu paminkštintą Elenos liemenėlę. Gal tą akimirką man pasireiškė „infantilus lytinis polinkis“, apie kurį mums, berniukams, perspėdamas pasakojo daktaras Grau?

Tačiau Elenai, su kuria ir toliau bučiavomės, liesdamiesi liežuviais, aš daugiau nieko nepasakiau, tik sušvokščiau, lyg prismaugtas:

– Taip!

Šįkart Elena, atsiplėšdama nuo manęs, per skubėjimą net įkando man į apatinę lūpą.

– Tau tikrai sukietėjo, – labai rimtai pasakė.

– Taip, tikrai.

Apsičiupinėjau lūpą, žiūrėdamas, ar nebėga kraujas. (Ir kartu dairydamasis Elenos liemenėlės.)

– O Dieve! Nenoriu jo matyti! – sušuko Elena.

Tai irgi buvo lytiškai trikdanti akimirka. Juk nesakiau, kad jai parodysiu, kaip man sukietėjo! Nenorėjau, kad ji matytų. Tiesą sakant, būčiau labai susidrovėjęs, jei būtų mačiusi; maniau, kad ji gal nusiviltų arba imtų juoktis (arba susivemtų).

– Gal galėčiau tik paliesti, – geriau pagalvojusi, tarė Elena. – Turiu omeny, ne nuogą! – tuoj pat pridūrė. – Gal tik pačiupinėsiu… na, per drabužius.

– Žinoma. Kodėl gi ne? – tarstelėjau, kaip galėdamas atsainiau, bet paskui (daugybę metų) galvojau, ar dar kas nors kada nors lytinį gyvenimą pradėjo šitaip derėdamasis.

Feivarit Riverio mokykloje vaikinams nebuvo leidžiama mūvėti džinsais; su darbinėmis kelnėmis, kaip tada sakydavom, negalėjom pasirodyti nei klasėse, nei valgykloje, kur turėjom vilkėti švarkais ir ryšėti kaklaraiščius. Dauguma mokinių mūvėjo chaki spalvos kelnėmis arba – žiemos mėnesiais – šiltomis vilnonėmis, arba velvetinėmis. Aš tą sausio šeštadienio vakarą buvau su apsmukusiomis velvetinėmis. Su tokiomis gal patogiausia, kai pasistoja pimpalas, bet dar mūvėjau ir trikampėmis kelnaitėmis, kurios vis labiau veržė. Gal kitokių vyriškų apatinių Vermonte 1960-aisiais ir negalėjai nusipirkti, tik baltas trikampes kelnaites. (Nežinau; tada visus drabužius man dar pirkdavo mama.)

Sporto salėje buvau matęs Kitridžo kelnaites – mėlynus medvilninius šortukus, tokio pat mėlynumo kaip po švarku vilkimi marškiniai. Gal jo motina, prancūzė, nupirko juos Paryžiuje arba Niujorke. „Ta moteris tikrai turėtų būti jo motina, – kadaise sakė Elena. – Ji niekuo nesiskirtų nuo Kitridžo, jei būtų be krūtų, – ta moteris, be abejo, žino, kur parduodami tokie šortukai.“ Beje, tie Kitridžo šortukai buvo išlyginti; bet negalėjai sakyti, jog tai kokia nors ypatinga Kitridžo stiliaus apraiška, nes mokyklos skalbykloje būdavo lyginama viskas – ne tik kelnės ir marškiniai, bet ir apatiniai, ir netgi suknistos kojinės. (Iš to visi šaipėsi beveik taip pat kaip ir iš daktaro Harlou ir daktaro Grau patarimų.)

Tačiau, kad ir kaip kito socialinė aplinka, tąkart mano penis, pirmą kartą sujaudintas Elenos Hadli (arba jos liemenėlės), standėjo ankštose trikampėse kelnaitėse, ir atrodė, kad jos tuoj sustabdys kraują, plūstantį į jaudulio apimtą strypą. Staiga Elena, – taip įžūliai, kad net nustebau, – uždėjo ranką man ant minėtųjų genitalijų, kurios, pasak daktaro Grau, dar nebuvo mūsų pačių „identifikuojamos“ kaip nelemti lyties organai! Na, man tai nekildavo jokių abejonių, kur yra mano „vieninteliai arba svarbiausi lyties organai“, taigi dabar, kai Elena juos taip netikėtai suėmė, aš net krūptelėjau.

– O… tu… Dieve! – surėkė Elena, akimirksniu man užkurtindama arčiau jos esančią ausį. – Neįsivaizduoju, koks jausmas, kai turi tokį!

Tai, lytiniu požiūriu, irgi gerokai trikdė. Ar Elena norėjo pasakyti, kad neįsivaizduoja, koks būtų jausmas, jei turėtų penį savyje, ar kad negali įsivaizduoti, kaip jaustųsi, jei būtų vaikinas ir pati turėtų penį? Aš jos neklausiau. Lengviau atsidusau, kai paleido mano kiaušius, kuriuos buvo smarkokai suspaudusi, bet penį ji tebelaikė tvirtai, o aš toliau glamonėjau jos krūtis. Jei būtume vėl ėmę „prancūziškai“ bučiuotis nuo ten, kur sustojom, visai neaišku, prie ko, vis labiau įsismagindami, būtume priėję, bet mudu, tiesą sakant, pradėjom iš naujo – iš pradžių atsargiai, liesdamiesi tik liežuvių galiukais. Žiūrėjau, kaip Elena užmerkia akis, ir pats užsimerkiau.

Šitaip supratau, kad galiu laikyti suėmęs Elenos Hadli krūtį ir įsivaizduoti, kad glamonėju taip pat mielai man viską leidžiančią panelę Frost. (Tik panelės Frost krūtys, kaip jau seniai įsivaizdavau, būtų buvusios šiek tiek didesnės negu Elenos.) Užsimerkęs netgi galėjau pats save įtikinti, kad Elenos rankutė, smarkiai suspaudusi man penį, iš tikrųjų yra daug didesnė panelės Frost plaštaka, – taigi panelė Frost gal stengiasi pernelyg smarkiai nesuspausti. Paskui, – kai mudu su Elena, „prancūziškai“ bučiuodamiesi vis smarkiau, net pridusom, – aš ėmiau fantazuoti, kad ne Elenos, o panelės Frost ilgas liežuvis trinasi į manąjį ir kad mudviejų kūnai susiviję ant tos žalvarinės lovos jos slėptuvėje, Ferst Sisterio viešosios bibliotekos rūsyje.

Kai pravertą penktame aukšte esančio Elenos kambario langą pasiekė pirmo sugrįžusio sportininkų autobusiuko dyzelinio variklio išmetamos dujos, įsivaizdavau, kad užuodžiu greta panelės Frost miegamojo, buvusio anglių sandėliuko, esančios mazutinės krosnies kvapą. Atsimerkdamas beveik tikėjausi pamatyti, kad esu akis į akį su panele Frost, bet čia buvo mano draugė Elena Hadli, vis dar tvirtai užsimerkusi.

Per visą tą laiką, kai vaizdavausi panelę Frost, man nė mintis neatėjo į galvą, kad gal ir Elena ką nors įsivaizduoja. Nieko keista, kad jai išsprūdęs žodis, kažkaip ištartas tiesiai man į burną, buvo: „Kitridžas!“ (Ji nė kiek neklysdama atpažino grįžtančio sportininkų autobusiuko išmetamųjų dujų kvapą; Elenai norėjosi žinoti, ar ten imtynininkų komandos autobusiukas, nes visą laiką, kai aš vaizdavausi panelę Frost, Elena vaizdavosi Kitridžą.)

Dabar jos akys jau buvo plačiai atmerktos. Aš tikriausiai atrodžiau taip pat prasikaltęs kaip ir ji. Mano penis pulsavo; aiškiai jaučiau tvinksnius ir žinojau, kad jaučia ir Elena.

– Tau daužosi širdis, Bili, – tarė ji.

– Tai ne širdis, – atsakiau.

– Taip, širdis – tavo širdis plaka penyje, – ginčijosi Elena. – Ar visų vaikinų širdys tvinksi ten?

– Negaliu šnekėti už kitus vaikinus, – pasakiau. Bet Elena jau buvo paleidusi mano penį ir nusiritusi į šalį nuo manęs.

Prie sporto salės stovėjo keli autobusiukai dar neišjungtais dyzeliniais varikliais; iš krepšinio aikštelės tebesklido mirganti kino projektoriaus šviesa, keturkampiame bendrabučių kieme aidėjo beprasmiai grįžtančių sportininkų šūksniai, – gal tarp tų rėksnių buvo ir imtynininkų, o gal ir ne.

Dabar Elena gulėjo ant lovos, kaktą beveik priglaudusi prie palangės, kur pro pravirą langą besiveržiančio oro srovė buvo šalčiausia.

– Kai tave bučiavau ir laikiau rankoj tavo penį, ir tu lietei mano krūtis, aš galvojau apie Kitridžą – tą velnio išperą, – prisipažino Elena.

– Žinau… viskas gerai, – pasakiau. – Supratau, kokia ji gera ir sąžininga draugė, bet – vis tiek – negalėjau jai prisipažinti, kad galvojau apie panelę Frost.

– Ne, negerai, – paprieštaravo Elena, jau pravirkusi.

Ji gulėjo ant šono lovos kojūgalyje, atsisukusi į langą, o aš išsitiesiau už jos, krūtine prigludęs jai prie nugaros; šitaip galėjau bučiuoti jai sprandą ir (viena ranka) po palaidais marškiniais dar liesti krūtis. Mano penis tebetvinksėjo. Abejojau, ar Elena jaučia jo pulsą per savo džinsus ir mano velvetines kelnes, nors buvau prisispaudęs prie jos, o ji – įrėmusi į mane savo mažytį užpakaliuką.

Elena, kaip koks berniukas, iš tikrųjų beveik neturėjo nei užpakalio, nei dėmesio vertų šlaunų; ji mūvėjo berniukiškais džinsais (kaip tik tinkančiais prie berniukiškų marškinių), ir aš, bučiuodamas jos sprandą ir drėgnus plaukus, staiga pagalvojau, kad ji ir kvepia kaip berniukas. Na, buvo suprakaitavusi, nepasikvepinusi ir visai nepasidažiusi, net lūpų, ir aš tryniausi į berniukišką jos užpakalį.

– Tau tebestovi, ar ne? – paklausė Elena.

– Taip, – atsakiau. Man buvo nesmagu, kad negaliu liautis į ją trynęsis, bet Elena judino klubus; ji irgi į mane trynėsi.

– Viskas gerai… Gali taip daryti, – tarė Elena.

– Ne, negerai, – paprieštaravau, bet mano balsas nuskambėjo ne taip tvirtai kaip Elenos, kai, prieš kelias akimirkas, ji tą patį sakė man. (Be abejo, turėjau omeny, kad ir aš galvoju apie Kitridžą.)

Panelė Frost buvo stambi moteris; plačių pečių ir klubų. Panelės Frost užpakalis neatrodė kaip berniuko; nors turėjau lakią vaizduotę, trindamasis į tyliai verkiančią Eleną Hadli galvojau ne apie panelę Frost.

– Ne, iš tikrųjų, viskas gerai – man irgi patinka, – švelniai tikino mane Elena, kai abu staiga išgirdom kieme šūktelint Kitridžą.

– Mieliausioji mano Valdove… ar tavo melsvoji švieselė ten dega? – šaukė Kitridžas. Pajutau, kad Elena tarsi sustingo. Kieme – prie Tilio, sportininkų bendrabučio, – šūkavo keli vaikinai, bet tik Kitridžo balsas aiškiai išsiskyrė iš kitų.

– Sakiau, kad jis nežiūrės vesterno pabaigos… tas velnio išpera, – sušnibždėjo Elena.

– Ak, Valdove, gal tavo melsvoji švieselė – tai kelią nušviečiantis man švyturys? – riktelėjo Kitridžas. – Ar tu, Valdove, tebesi mergaitė, ar jau ne? – pridūrė. (Vėliau supratau, kad Kitridžas nuolatos šitaip pašaipiai mėgdžioja Šekspyrą.)

Elena verkdama ištiesė ranką ir išjungė tamsiai mėlynu gaubtu pridengtą lempą. Paskui, vėl prisispaudusi prie manęs, pravirko dar garsiau; ir trynėsi į mane kažką niurnėdama. Tas jos niurnėjimas kažkaip keistai sumišo su verksmu ir darėsi panašus į miegančio šuns unkščiojimą.

– Nesileisk jo sunervinama, Elena. Jis tikras šiknius, – šnibždėjau jai į ausį.

– Ššš! – tildė mane Elena. – Geriau nešnekėkim, – pasakė, kūkčiodama ir jau kone pridususi.

– Ar ten tu, Valdove? – sušuko Kitridžas. – Šitaip anksti tu gesini šviesas? Ir lovoje guli, deja, viena!

Mano marškiniai visai išsipešė iš kelnių; tikriausiai per tą nepaliaujamą trynimąsi. Jie buvo mėlyni – vis galvojau, kad tokios pat spalvos kaip Kitridžo šortukai. Elena ėmė garsiai dejuoti.

– Dar! Smarkiau! – prašė. – Taip! Šitaip… O Dieve, nesustok! – surėkė.

Pro pravirą langą besiveržiančio skaudžiai šalto oro sraute mačiau, kaip ji kvėpuoja; vis tryniausi ir tryniausi į ją – ir tik po kurio laiko suvokiau, ką sakau. „Šitaip? – klausiau. – Šitaip?“ (Elena prašė, kad nešnekėtume, mes iš tikrųjų ir nešnekėjom, bet mūsų balsai aidėjo per visą bendrabučių kiemą – iki pat Tilio ir sporto salės, kur vaikinai dar nešėsi daiktus iš grįžusių autobusiukų.)

Mirganti kino projektoriaus šviesa jau buvo užgesusi, krepšinio salės langai aptemę. Vesternas pasibaigė; parako dūmai po susišaudymo išsisklaidė – kaip ir Feivarit Riverio mokiniai, kurie jau ėjo į savo bendrabučius. Tik ne Kitridžas.

– Liaukis, Valdove! – sušuko Kitridžas. – Tu irgi ten, Nimfa? – paklausė.

Iš Elenos lūpų jau veržėsi pratisas orgazmiškas riksmas. Vėliau ji pasakė: „Buvo panašiau į gimdymą negu į orgazmą, bent jau aš taip įsivaizduoju. Niekada neturėsiu vaikų. Matei, kokio didumo būna kūdikių galvos?“

Jos riksmą Kitridžas turbūt ir suprato kaip orgazmą. Mudu su Elena dar tebetaisėm lovos apklotą, kai iš koridoriaus pasigirdo beldimas į duris.

– Dieve, kur mano liemenėlė? – klausė Elena; niekaip nerado jos lovoje, bet, šiaip ar taip, ir nebūtų spėjusi užsisegti. (Turėjo atidaryti duris.)

– Ten jis, – perspėjau.

– Žinoma, kad jis, – tarė Elena. Ji nuėjo į svetainę; paskui, prieš atverdama duris, dar pažvelgė į save aukštame prieškambario veidrodyje.

Radau Elenos liemenėlę ant lovos; anksčiau jos tiesiog nepastebėjau ant suvelto margo užtiesalo, o dabar greit įsikišau į tas savo trikampes kelnaites. Erekcija man jau buvo visai nuslopusi; mažytė Elenos liemenėlė kelnaitėse tilpo daug lengviau negu pirma pasistojęs penis.

– Norėjau įsitikinti, kad tau nieko nenutiko, – išgirdau Kitridžą sakant Elenai. – Išsigandau, kad čia gal kas užsidegė… ar dar kas nors…

– Taip, buvo užsidegę, bet man viskas gerai, – atsakė jam Elena.

Išėjau iš Elenos miegamojo. Ji nebuvo pakvietusi Kitridžo į vidų; jis stovėjo tarpduryje. Keli Bankrofte gyvenantys vaikinai praskuodė pro šalį koridoriumi, smalsiai žvilgtelėję į prieškambarį.

– Vadinasi, ir tu čia, Nimfa, – tarė man Kitridžas.

Mačiau, kad vienas jo skruostas ką tik nutrintas į imtynių kilimą, tačiau tai jam netrukdė būti tokiam pat pasipūtusiam kaip visada.

– Kaip suprantu, savo imtį laimėjai, – pasakiau.

– Be abejo, Nimfa, – linktelėjo Kitridžas, bet tebežiūrėjo į Eleną. Per baltų jos marškinių audinį buvo matyti speneliai, o tie tamsesni ratilai aplink spenelius – tos neištariamos areolės – atrodė kaip vyno dėmės ant šviesios jos odos.

– Tai jau įtartina, Valdove. Kur tavo liemenėlė? – pasidomėjo Kitridžas.

Elena šypsodamasi pažvelgė į mane.

– Radai? – paklausė.

– Nelabai ir ieškojau, – pamelavau.

– Turėtum pagalvoti apie savo reputaciją, Valdove, – pasakė Elenai Kitridžas. Tai jau buvo nauja taktika; mudu su Elena pasijutom netikėtai užklupti.

– Mano reputacijai niekas negresia, – lyg teisindamasi tarė Elena.

– Ir tau derėtų pagalvoti apie jos reputaciją, Nimfa, – toliau šnekėjo Kitridžas. – Prarastos reputacijos mergina jau neatgaus… jei supranti, ką turiu omeny.

– Nežinojau, kad tu toks šventeiva, – atkirto Kitridžui Elena, bet mačiau, kad tas žodis – „reputacija“ – ir viskas, apie ką Kitridžas šitaip užsiminė, ją iš tikrųjų nuliūdino.

– Aš ne šventeiva, Valdove, – nusišypsojo Kitridžas. Taip merginai šypsaisi, kai esi su ja vienas; mačiau, kad Elena jau leidosi jo sunervinama.

– Aš tik apsimečiau, Kitridžai! – surėkė. – Tik vaidinau – mes abu vaidinom!

– Neatrodė panašu į vaidybą… ne visai, – tarė Kitridžas. – Turi gerai apgalvoti, kuo apsimeti, Nimfa, – įspėjo mane, tačiau tebežiūrėjo į Eleną, tarytum jie būtų buvę vieni du.

– Na, atleisk, Kitridžai, bet man jau reikia susirasti ir užsisegti liemenėlę, kol negrįžo tėvai… Tu gal irgi jau eik, Bili, – pasakė Elena, neatitraukdama akių nuo Kitridžo. Nė vienas iš jų nė nežvilgtelėjo į mane.

Dar nebuvo vienuoliktos, kai mudu su Kitridžu išėjom į penkto bendrabučio aukšto koridorių; ten slampinėjantys arba pro atviras savo kambarių duris į Kitridžą spoksantys Bankrofto berniukai akivaizdžiai stebėjosi jį matydami.

– Laimėjai ir šįkart? – paklausė kažkuris iš jų. Kitridžas tik linktelėjo.

– Girdėjau, kad imtynininkų komanda prakišo, – tarė kitas.

– Aš – ne visa komanda, – pasakė Kitridžas. – Galiu laimėti tik savo svorio kategorijoje.

Laiptais nulipom į trečią aukštą, kur aš Kitridžui palinkėjau labos nakties. Bendrabučių gyventojai – netgi abiturientai šeštadienių vakarais – vienuoliktą valandą jau turėdavo būti savo kambariuose.

– Ričardas ir tavo mama, kaip suprantu, kažkur išvažiavę su Hadliais, – dalykiškai tarė Kitridžas.

– Taip, Ezra Folse dabar rodo kažkokį užsieninį filmą.

– Pasidulkinimą prancūziškai, itališkai arba švediškai, – pasakė Kitridžas. Aš nusijuokiau, bet jis nejuokavo. – Supranti, Nimfa… tu ne Prancūzijoj, ne Italijoj ir ne Švedijoj. Turėtum būti atsargesnis su ta mergaite, kurią dulkini arba nedulkini.

Tą akimirką pagalvojau, kad Kitridžas gal nuoširdžiai susirūpinęs dėl, pasak jo, Elenos „reputacijos“, bet gana dažnai būdavo sunku suprasti, ką tas Kitridžas turi omeny ir kur suka kalbą.

– Niekada nepadarysiu nieko, kas įskaudintų Eleną, – pasakiau jam.

– Klausyk, Nimfa, – tarė jis. – Žmones gali įskaudinti ir su jais mylėdamasis, ir nesimylėdamas.

– Manau, kad čia tu neklysti, – atsargiai pasakiau.

– Ar tavo mama miega nuoga, ar kuo nors apsivilkusi? – paklausė Kitridžas, tarsi nebūtų staiga pakeitęs pokalbio temos.

– Kuo nors apsivilkusi, – atsakiau.

– Na, tokios jau tos motinos, – tarė jis. – Bent jau dauguma motinų, – pridūrė.

– Jau beveik vienuolika, – įspėjau jį. – Turbūt nori grįžti į kambarį prieš patikrinimą.

– O Elena miega nuoga? – dar pasidomėjo Kitridžas.

Aš, žinoma, turėjau atšauti, kad, nenorėdamas daryti nieko, kas įskaudintų Eleną, tokiems kaip jis ir nesakysiu, ar ji miega nuoga, ar ne; bet iš tiesų tai nežinojau, ar Elena miega nuoga. Nusprendęs, kad nuskambės labai paslaptingai, atsakiau:

– Kai Elena su manimi, ji nemiega.

Tai išgirdęs, Kitridžas tarė:

– Tu – tikra mįslė, ar ne, Nimfa? Nežinau, ką ir manyti, bet kada nors aš tave perprasiu – tikrai.

– Nespėsi į kambarį prieš patikrinimą.

– Einu į izoliatorių – tegu apžiūri nutrintą vietą, – pasakė Kitridžas, rodydamas į skruostą. Mano manymu, nutrinta ten buvo ne per smarkiausiai, bet Kitridžas dar paaiškino: – Man patinka izoliatoriuje budinti savaitgalių seselė. Šita žaizda – tik dingstis, kad ją pamatyčiau. Šeštadienio naktį malonu praleisti izoliatoriuje.

Šitaip provokuojamai tarstelėjęs, jis mane ir paliko, – toks jau buvo tas Kitridžas. Vis dar stengėsi mane perprasti, bet ir aš dar niekaip negalėjau perprasti jo. Ar Feivarit Riverio mokyklos izoliatoriuje tikrai budi kažkokia „savaitgalių seselė“? Ar Kitridžas jaučia silpnybę vyresnėms moterims? O gal jis vaidina, kaip vaidinom ir mudu su Elena? Gal tik apsimeta?

Tuoj po to, kai grįžau į savo butą, – na, gal po poros minučių, – pasirodė ir mama su Ričardu, parvažiavę iš kino. Vos spėjau iš kelnaičių išsitraukti Elenos liemenėlę. (Tą akimirką, kai ją pakišau po savo pagalve, Elena paskambino man telefonu.)

– Pasiėmei mano liemenėlę, ar ne? – paklausė.

– Kas nutiko ančiai? – atsakiau, bet ji nebuvo nusiteikusi šitaip žaisti.

– Ar turi mano liemenėlę, Bili?

– Taip, – prisipažinau. – Kažkaip netyčia pasiėmiau.

– Gerai, – tarė Elena. – Noriu, kad turėtum.

Aš jai nepasakiau, kad Kitridžas manęs klausė, ar ji miega nuoga.

Tada pro duris įėjo mama su Ričardu, ir aš paklausiau, ar jiems patiko tas užsieninis filmas.

– Šlykštus! – atsakė mama.

– Nežinojau, kad tu tokia šventeiva, – tarstelėjau.

– Ramiau, Bilai! – sudraudė mane Ričardas.

– Aš ne šventeiva! – atšovė mama. Atrodė jau pernelyg suirzusi. Juk aš tik pajuokavau. Tiesiog pakartojau tai, ką Elena pasakė Kitridžui.

– Tikrai nežinojau, apie ką bus tas filmas, auksele, – tarė mamai Ričardas. – Atsiprašau!

– Kaip tu atrodai! – papriekaištavo man mama. – Išsitaršęs kaip nepaklota lova! Manau, jau turėtum pradėti tą pokalbį su Biliu, Ričardai.

Mama nuėjo į jųdviejų miegamąjį ir užsidarė duris.

– Kokį pokalbį? – paklausiau Ričardo.

– Apie tai, kad būtum atsargus su Elena, Bilai, – atsakė jis. – Ji už tave jaunesnė… Norėtume žinoti, kad tu ją saugai.

– Šneki apie gumytes? – paklausiau. – Nes jų nusipirkti galima tik Ezra Folse, o tas šiknius vaistininkas vaikigaliams neparduoda.

– Nesakyk „šiknius“, Bilai, – įspėjo mane Ričardas, – bent jau prie mamos. Tau reikia gumyčių? Gerai, aš tau nupirksiu.

– Su Elena negresia joks pavojus, – pasakiau jam.

– Ar ten Kitridžą mačiau išeinantį iš Bankrofto, kai grįžom namo? – paklausė Ričardas.

– Nežinau, – atsakiau. – Tikrai matei?

– Tavo dabar toks… lemiamas amžius, Bilai, – tarė Ričardas. – Mes tiesiog norim, kad būtum atsargus su Elena.

– Aš ir esu su ja atsargus, – patikinau jį.

– Būtų gerai, jei neprileistum prie jos Kitridžo, – dar pasakė Ričardas.

– Kaip galėčiau neprileisti?

– Na, Bilai… – buvo besakąs Ričardas, bet iš miegamojo išėjo mama. Prisimenu, jog dar pagalvojau, kad Kitridžas nusiviltų pamatęs, kuo ji apsivilkusi: flaneline pižama, anaiptol nekeliančia geidulio.

– Tebešnekat apie seksą, ar ne? – paklausė mama mudviejų su Ričardu. Atrodė pikta. – Žinau, kad apie seksą. Na, tai nejuokinga.

– Mes ir nesijuokėm, auksele… – mėgino raminti ją Ričardas, bet ji neleido jam pabaigti sakinio.

– Laikyk savo gaiduką kelnėse, Bili! – tarė man. – Su Elena per daug neskubėk ir jai pasakyk, kad saugotųsi Žako Kitridžo, – tikrai bus geriau, jeigu jo pasisaugos! Tas vaikinas nori moteris ne tik suvilioti. Kitridžui norisi, kad moterys jam paklustų! – pareiškė mano mama.

– Auksele, auksele… pakaks, – ramino ją Ričardas.

– Tu ne viską žinai, Ričardai, – atšovė jam mama.

– Ne, ne viską, – nesiginčijo Ričardas.

– Pažįstu tokius vaikinus kaip Kitridžas, – tarė mama; ji tai pasakė man, ne Ričardui, bet vis tiek nuraudo.

Man staiga dingtelėjo, kad, kai mama ant manęs pyksta, tai tikriausiai todėl, kad manyje įžvelgia kažkokius mano mergišiaus tėvo bruožus, – gal aš darausi vis panašesnis į jį. (Tarsi čia būčiau galėjęs ką pakeisti!)

Galvojau apie Elenos liemenėlę, laukiančią manęs po pagalve. „Labiau priklausanti nuo aprangos negu nuo organinių požymių“, – pasakė Ričardas apie Arijelio lytį. (Jeigu ta mažytė paminkštinta liemenėlė nėra „apranga“, tai ką tada galima taip vadinti?)

– Apie ką buvo tas užsieninis filmas? – paklausiau Ričardo.

– Tau ta tema tikrai netinkama, – pasakė man mama. – Nedrįsk jam pasakoti, Ričardai, – įspėjo.

– Atleisk, Bilai, – bailiai tarė Ričardas.

– Galiu lažintis, kad Šekspyras tos temos nevengė, – pasakiau Ričardui, bet neatitraukiau akių nuo mamos. Ji į mane nežiūrėjo; grįžo į miegamąjį ir užsidarė duris.

Kai pats nesuprasdavau, kodėl ne viską pasipasakoju vienintelei tikrai draugei, Elenai Hadli, man pakakdavo prisiminti savo motiną; negalėdamas Ričardui pasakyti, kad esu aistringai susižavėjęs Kitridžu, arba prisipažinti panelei Frost, kad ją myliu, aš nė kiek neabejojau, iš ko paveldėjau tokį slapumą. (Iš motinos, žinoma, bet gal ir iš mergišiaus tėvo. Man tik dabar atėjo į galvą, kad gal iš jų abiejų.)

– Labanakt, Ričardai… Aš tave myliu, – pasakiau savo patėviui. Jis greitai pabučiavo mane į kaktą.

– Labanakt, Bilai… Ir aš tave myliu, – tarė. Ir lyg atsiprašydamas nusišypsojo. Aš jį tikrai mylėjau, bet kartu ir stengiausi užgniaužti nusivylimą.

Be to, buvau mirtinai pavargęs; baisiai sunku būti septyniolikos ir nežinoti, kas esi; ir Elenos liemenėlė jau viliojo mane į lovą.

7 Didžiosios Britanijos karaliai Jurgiai I – IV valdė nuo 1714 m. iki 1830 m. (Vert. past.)

5 skyrius

PALIEKU ESMERALDĄ

Gal tik tada, kai pasikeičia tavo pasaulis, visas tavo pasaulis, pagaliau supranti, kam rašomi epilogai, – ką jau kalbėti apie tai, kam reikia penkto „Audros“ veiksmo ir kodėl tos dramos epilogas (kur kalba Prosperas) neabejotinai tinkamas. Kai taip vaikiškai kritikavau „Audrą“, mano pasaulis dar nebuvo pasikeitęs.

„Atsižadėjau savo burtų“, – pradeda epilogą Prosperas. Turbūt panašiai pokalbį būtų pradėjęs ir Kitridžas – atsainiai ir tarytum naiviai.

Ta 1960-ųjų žiema, kai mudu su Elena ir toliau maskavomės, – jau netgi laikydavomės už rankų stebėdami Kitridžą ant imtynių kilimo, – buvo ypatinga tuo, kad Marta Hadli pirmą kartą oficialiai pamėgino šalinti galimą (arba galimas) mano tarties sutrikimų priežastį (arba priežastis). Žodį „oficialiai“ čia pavartojau todėl, kad su ponia Hadli susitikdavau iš anksto sutartu laiku, jos kabinete – mokyklos muzikos korpuse.

Aš, septyniolikmetis, dar nė karto nebuvau lankęsis pas psichiatrą; net jei būčiau pajutęs norą pasišnekėti su ponu daktaru Grau, neabejoju, kad mano mylimas patėvis, Ričardas Abotas, būtų mane atkalbėjęs. Be to, kaip tik tą žiemą, kai sąžiningai lankiausi pas ponią Hadli, senasis Grau mirė. Paskui Feivarit Riverio mokyklos vadovybė į jo vietą priėmė jaunesnį (ir atitinkamai šiuolaikiškesnį) psichiatrą, bet tik kitų mokslo metų rudenį.

Tiesą sakant, kai lankiausi pas Martą Hadli, man psichiatro ir nereikėjo; berankiodama daugybę žodžių, kurių negalėjau ištarti, ir įžvalgiai besvarstydama, kokia galėtų būti mano netaisyklingos tarties priežastis (arba priežastys), ponia Hadli, prityrusi balso lavinimo ir dainavimo mokytoja, tapo mano pirmąja psichiatre.

Artimiau bendraudamas geriau supratau, kodėl ji mane traukia, – nors ir nėra išvaizdi. Martos Hadli neišvaizdumas atrodė kažkoks vyriškas; jos lūpos buvo plonos, bet burna didelė ir dantys gana stambūs. Smakras atsikišęs taip pat kaip Kitridžo, bet kaklas ilgas ir kontrastingai moteriškas; pečiai platūs, plaštakos didelės – kaip panelės Frost. Ponios Hadli plaukai buvo ilgesni negu panelės Frost, visada tvarkingai surišti į arklio uodegą. Plokščia jos krūtinė man visada primindavo tarytum per didelius Elenos spenelius ir tuos tamsesnės odos ratilus aplink juos – areoles, kurių spalvą ir formą, mano supratimu, duktė turėjo būti paveldėjusi iš motinos. Bet ponia Hadli, priešingai negu Elena, atrodė itin stipri. Po truputį suvokiau, jog man tai labai patinka.

Kai į ilgą mano sunkiai ištariamų žodžių sąrašą buvo įrašyti dar du, – areolė ir areolės, – Marta Hadli manęs paklausė:

– Gal sunkumas slypi tame, kas tai yra?

– Gal, – atsakiau. – Laimė, šitų žodžių kasdien neprireikia.

– O „biblioteka“ arba „bibliotekos“, ką jau kalbėti apie „penį“… – buvo besakanti ponia Hadli.

– Šitų man sunkesnė daugiskaita, – priminiau.

– Tikriausiai ir penių tau nelabai reikia, Bili… turiu galvoje, daugiskaitos, – tarė Marta Hadli.

– Ne kasdien, – pasakiau, turėdamas omeny, kad retai kada pasitaiko proga ištarti žodį „peniai“, o ne kad apie penius kasdien negalvoju, nes iš tikrųjų tai galvojau.

Taigi, – gal todėl, kad nieko apie tai nebuvau sakęs nei Elenai, nei Ričardui Abotui, nei seneliui Hariui, ir turbūt dėl to, kad nedrįsau prisipažinti panelei Frost, – galiausiai viską išklojau poniai Hadli. (Na, beveik viską.) Pradėjau nuo aistringo žavėjimosi Kitridžu. „Ir tu, kaip ir Elena!“ – tarstelėjo Marta Hadli. (Elena apie tai pasipasakojo net savo motinai!)

Poniai Hadli prisipažinau, kad, kai dar nebuvau net matęs Kitridžo, mane homoerotiškai traukė kiti imtynininkai – ir kad, Feivarit Riverio mokyklos bibliotekoje nuolat vartydamas senus klasių albumus, ypač mėgstu žiūrinėti imtynininkų komandų nuotraukas – daug labiau negu Dramos klubo, į kurias žvilgteliu tik prabėgomis. („Suprantu“, – tarė Marta Hadli.)

Aš jai papasakojau net apie šiek tiek jau priblėsusį žavėjimąsi Ričardu Abotu; pasakiau, kad labiausiai jį buvau įsimylėjęs, kai jis dar nebuvo mano patėvis. („Dievulėliau, tai turėjo būti kebloka!“ – sušuko Marta Hadli.)

Bet, kai jau reikėjo prisipažinti, kad myliu panelę Frost, staiga nutilau; man akys paplūdo ašaromis. „Kas yra, Bili? Man tikrai gali pasakyti“, – tarė ponia Hadli. Ji suėmė mano rankas savo didesnėmis, stipresnėmis plaštakomis. Ilgas jos kaklas buvo, ko gero, vienintelė graži kūno dalis; beveik nieko daugiau nematydamas, galėjau tik spėti, kad mažytės Martos Hadli krūtys atrodo taip pat kaip Elenos.

Ponios Hadli kabinete buvo tik pianinas su suoliuku, sena sofa (ant kurios visada sėdėdavom) ir rašomasis stalas su kėde tiesiu atlošu. Vaizdas, matomas pro trečiame aukšte esančio kabineto langą, entuziazmo nekėlė: persisukę dviejų senų klevų kamienai, šiek tiek sniego ant horizontaliai styrančių šakų ir pilkšvai baltais debesimis apsitraukęs dangus. Pono Hadlio nuotrauka (ant ponios Hadli stalo) irgi neįkvėpė.

Ponas Hadlis, – seniai pamiršau jo vardą, o gal niekada ir nežinojau, – atrodė nepritampąs prie internatinės mokyklos gyvenimo. Vėliau jis – gauruotas, susivėlusia nevienodo ilgio barzda – tapo aktyvesniu Feivarit Riverio bendruomenės veikėju; jo, istorijos mokytojo, kompetencija labai pravertė per diskusijas apie Vietnamo karą (galiausiai pavirtusias protesto mitingais). Bet aš daug geriau negu poną Hadlį įsiminiau tą dieną, kai atvirai išsipasakojau Martos Hadli kabinete, visą dėmesį sutelkęs į jos kaklą.

– Kad ir ką man pasakysi, Bili, liks tarp šio kabineto sienų – prisiekiu, – pažadėjo man ponia Hadli.

Kažkurioje muzikos korpuso klasėje kažkoks mokinys mokėsi skambinti pianinu – nelabai pasitikėdamas savimi, kaip man atrodė; o gal ten du mokiniai skambino dviem pianinais…

– Žiūrinėju mamos paštu siunčiamų drabužių katalogus, – prisipažinau poniai Hadli. – Įsivaizduoju jus tarp paauglių liemenėles demonstruojančių manekenių, – pasakiau. – Ir masturbuojuosi, – neslėpiau. Tai buvo vienas iš vos kelių veiksmažodžių, kuriuos sunkokai ištardavau, bet ne šį kartą.

– Oi, Bili, čia juk ne nusikaltimas! – linksmai tarė Marta Hadli. – Aš tik stebiuosi, kad tau norisi galvoti apie mane, – juk anaiptol nesu graži, – ir šiek tiek nustebau išgirdusi, kaip sklandžiai ištarei „paauglių liemenėles“. Niekaip neįžvelgiu dėsningumo, – pridūrė, mojuodama vis ilgėjančiu mano sunkiai ištariamų žodžių sąrašu.

– Nežinau, kodėl jūs mane traukiate, – atvirai pasakiau.

– O tavo amžiaus mergaitės? – pasidomėjo ponia Hadli. Aš papurčiau galvą. – Elena irgi ne? – paklausė. Kiek sudvejojau, bet Marta Hadli uždėjo stiprias rankas man ant pečių; sėdėdama šalia manęs ant sofos, pažvelgė į akis. – Nesijaudink, Bili, Elena ir pati nemano, kad domiesi ja šia prasme. Be to, čia viskas tik tarp mūsų, prisimeni? – Man akys vėl priplūdo ašarų; ponia Hadli priglaudė mano galvą prie kietos savo krūtinės. – Bili, Bili, tu juk nepadarei nieko bloga! – sušuko.

Tas, kas tą akimirką pasibeldė į kabineto duris, neabejotinai girdėjo žodį „bloga“.

– Prašom! – šūktelėjo ponia Hadli, taip šaižiai, kad iškart supratau, iš ko Elena paveldėjo tą kraują stingdantį balsą.

Įėjo Atkinsas – visiškas nevykėlis, bet aš nežinojau, kad jis mokosi muzikos. Gal Atkinsui reikėjo lavinti balsą; o gal jis negalėjo ištarti kai kurių žodžių.

– Galiu užeiti vėliau, – pasakė Atkinsas Martai Hadli, bet negalėjo atitraukti akių nuo manęs – arba nedrįso pažvelgti į ją. Kiekvienam kvailiui turėjo būti aišku, kad aš apsiverkęs.

– Užeik po pusvalandžio, – paliepė Atkinsui ponia Hadli.

– Gerai, bet aš neturiu laikrodžio, – tarė jis, tebespoksodamas į mane.

– Imk mano, – pasiūlė ponia Hadli.

Kai ji nusisegė rankinį laikrodėlį ir padavė Atkinsui, aš staiga supratau, kas mane taip traukia prie jos. Marta Hadli buvo ne tik kad vyriškos išvaizdos, bet ir labai valdinga, visai kaip vyras, kad ir ką darydavo. Galėjau tik įsivaizduoji, kad ji įpratusi nurodinėti ir lytiniame gyvenime, – kad visiems primeta savo valią ir kad labai sunku atsispirti norui daryti tai, ko ji pageidauja. Bet kodėl man tai patinka? (Savaime suprantama, šių minčių neįtraukiau į savo selektyvią išpažintį poniai Hadli.)

Atkinsas be žado stebeilijo į laikrodėlį. Man net dingtelėjo, jog jis gal toks nevykėlis ir pusprotis, kad net nepažįsta valandų.

– Po pusvalandžio, – pakartojo Marta Hadli.

– Čia romėniški skaitmenys, – nusiminęs tarė Atkinsas.

– Tiesiog sek akimis minučių rodyklę. Suskaičiuok trisdešimt. Tada grįžk, – patarė jam ponia Hadli. Atkinsas išėjo, tebespoksodamas į laikrodėlį; kabineto duris paliko atviras. Ponia Hadli pakilo nuo sofos ir jas uždarė. – Bili, Bili, – pasakė, atsisukdama į mane. – Nieko baisaus, kad jauti tai, ką jauti. Viskas gerai.

– Norėjau apie tai pasišnekėti su Ričardu, – tariau.

– Puiki mintis. Su Ričardu gali šnekėtis apie viską – dėl to nė kiek neabejoju.

– Bet ne su mama.

– Tavo mama, Merė… Mano mieloji draugė Merė… – buvo besakanti ponia Hadli, bet nutilo. – Ne, ne su mama. Jai kol kas nesakyk.

– Kodėl? – Maniausi žinąs kodėl, bet norėjau tai išgirsti iš ponios Hadli. – Todėl, kad ji šiek tiek traumuota? – paklausiau. – Ar dėl to, kad lyg ir pyksta ant manęs? Nelabai suprantu kodėl.

– Nežinau, ar traumuota, – atsakė Marta Hadli. – Iš tikrųjų atrodo, kad mama ant tavęs pyksta… bet ir aš nežinau kodėl. Mano manymu, ji labai greit sutrinka – dėl kai ko, kai kalbama apie tam tikrus dalykus.

– Dėl ko? – paklausiau. – Apie kokius dalykus?

– Ją nervina kai kas, kas susiję su seksualumu, – tarė ponia Hadli. – Bili, aš žinau, kad ji kai ką nuo tavęs nuslėpė.

– O!

– Kaip man nepatinka šitas Naujosios Anglijos slapumas! – staiga sušuko ponia Hadli; ji žvilgtelėjo į riešą, kur neseniai buvo laikrodėlis, ir tuoj pat ėmė juoktis iš savęs. – Įdomu, kaip Atkinsui sekasi su romėniškaisiais skaitmenimis, – tarė, ir jau abu nusijuokėm. – Žinai, gali pasakyti ir Elenai. Jai gali sakyti viską, Bili. Be to, man atrodo, kad ji jau supranta.

Man irgi taip atrodė, bet to nepasakiau. Galvojau, kaip greitai mano mama sutrinka. Jau gailėjausi, kad nesikreipiau į daktarą Grau, kai jis dar buvo gyvas, – bent jau būčiau geriau susipažinęs su jo teorija apie tai, kad homoseksualumas išgydomas. (Gal tada nebūčiau buvęs toks piktas vėlesniais metais, kai jau iš tikrųjų buvau veikiamas tos bausmėmis pagrįstos puspročių teorijos.)

– Man buvo tikrai naudinga pasišnekėti su jumis, – pasakiau poniai Hadli; ji žingtelėjo į šalį, išleisdama mane iš kabineto. Bijojau, kad sugriebs už rankų arba už pečių, arba vėl priglaus mano galvą prie kietos savo krūtinės, o aš nesusilaikęs suspausiu ją glėbyje – arba pabučiuosiu, nors būčiau turėjęs pasistiebti. Bet Marta Hadli prie manęs neprisilietė; tiesiog pasitraukė nuo durų.

– Tavęs nekamuoja jokie balso sutrikimai, Bili, – anatomiškai normalus ir liežuvis, ir gomurys, – pasakė. Jau buvau ir pamiršęs, kad per pačią pirmą konsultaciją ji apžiūrėjo mano burną.

Tada paprašė paliesti gomurį liežuviu, paskui su marlės skiautele suėmė liežuvio galiuką ir – paėmusi kitą marlės skiautelę – pabaksnojo burnos ertmės dugną, tikriausiai ieškodama kažko, ko ten nėra. (Baisiai sutrikau pajutęs, kad tas burnos baksnojimas man sukėlė erekciją, – pasireiškė, pasak senojo daktaro Grau, „infantilūs lytiniai polinkiai“.)

– Nenoriu teršti gero mirusiojo vardo, – dabar, man jau išeinant, tarė ponia Hadli, – bet tikiuosi, kad ir pats supranti, Bili, jog velionis daktaras Grau ir mūsų vienintelis dar gyvas medicinos specialistas… turiu omeny daktarą Harlou… na, jie abu – tikri mulkiai.

– Ir Ričardas taip sako.

– Klausyk Ričardo, – patarė man ponia Hadli. – Jis – labai mielas žmogus.

Po daugelio metų galvojau: nedidelėje ir ne per geriausioje internatinėje mokykloje buvo visokių suaugusiųjų pasaulio ženklų – kai kurie iš tikrųjų jautrūs ir geraširdžiai suaugusieji nuoširdžiai stengėsi, kad jų pasaulis jauniems žmonėms būtų suprantamesnis ir lengviau pakenčiamas, bet buvo ir tikrų iškasenų, nepalenkiamų doruolių (tokių daktarų grau ir harlou), ir kaip tik iš tokių tos kartos tipų kilę atkakliausi, visiškai nesukalbami homofobai.

– Kaip iš tikrųjų mirė daktaras Grau? – paklausiau ponios Hadli.

Mums, mokiniams, buvo pasakyta, – pasakė daktaras Harlou per rytinį susirinkimą, – kad Grau vieną vėlų žiemos vakarą paslydęs parvirto bendrabučių kieme. Takai buvo apledėję; senasis austras tikriausiai susitrenkė galvą. Daktaras Harlou nesakė, kad Herr Doktor Grau mirtinai sušalo, – jis, regis, pavartojo žodį „hipotermija“.

Virtuvėje dirbę vaikinai lavoną rado anksti rytą. Vienas iš jų sakė, kad Grau veidas buvo baltas kaip sniegas, kitas mums pasakojo, kad senojo austro akys buvo atmerktos, bet trečias ginčijosi, kad užmerktos; ir visi vieningai tvirtino, kad tirolietiška daktaro Grau kepurė (su iš pažiūros lyg ir riebaluota fazano plunksna) buvo rasta tolokai nuo lavono.

– Grau buvo girtas, – pasakė man Marta Hadli. – Viename iš bendrabučių buvo kviestiniai mokytojų pietūs. Gal Grau iš tikrųjų paslydo ir parvirto – gal tikrai susitrenkė galvą, bet jis neabejotinai buvo girtas. Visą naktį nusmigęs pragulėjo sniege! Sušalo.

Daktaras Grau, kaip ir daugelis kitų Feivarit Riverio mokytojų, kadaise į šitą mokyklą dėl darbo kreipėsi todėl, kad visai netoli buvo slidžių trasos; bet senasis Grau jau daug metų nebeslidinėjo. Jis buvo baisiai storas; sakėsi vis dar galįs kuo puikiausiai slidinėti, bet neslėpė, kad parvirtęs nebegali atsikelti – pirmiausia turi nusisegti slides. (Įsivaizduodavau daktarą Grau parvirtusį nuokalnėje, niekaip neatsisegantį apkaustų ir kažką rėkaujantį apie „infantilius lytinius polinkius“ angliškai ir vokiškai.)

Kaip privalomą užsienio kalbą Feivarit Riveryje pasirinkau vokiečių, bet tik todėl, kad buvau patikintas, jog mokykloje yra ir trys kiti vokiečių kalbos mokytojai; man nereikėjo lankyti pono daktaro Grau pamokų. Tie kiti irgi buvo austrai, du iš jų – slidininkai. Neslidinėjo tik mano mėgstamiausia mokytoja, Fräulein Bauer.

Išeidamas iš ponios Hadli kabineto, staiga prisiminiau, ką man seniau sakė Fräulein Bauer; aš dariau daug gramatikos klaidų, mane siutino vokiečių žodžių tvarka, bet mano tartis buvo nepriekaištinga. Nepasitaikė nė vieno vokiško žodžio, kurio nebūčiau galėjęs ištarti. Bet kai visa tai pasakiau Martai Hadli, neatrodė, kad ji būtų labai susidomėjusi, – gal netgi visai nekreipė dėmesio.

– Priežastys čia psichologinės, Bili. Tu gali ištarti viską – ta prasme, kad nėra jokių fizinių kliūčių. Tačiau tu arba nenori tarti vieno ar kito žodžio, nes jis kažką sužadina, arba…

Aš ją pertraukiau:

– Turite omeny, kad sužadina kažką, kas susiję su seksualumu?

– Galbūt, – atsakė ponia Hadli, gūžtelėdama pečiais. Atrodė, kad jai nelabai rūpi mano tarties sutrikimų sąsaja su seksualumu, tarsi su tuo susietos spėlionės būtų buvusios tokios pat neįdomios, kaip ir tai, kad puikiai ištariu vokiškus žodžius. Savaime suprantama, vokiškai aš kalbėjau su austrišku akcentu.

– Manau, kad tu taip pat pyksti ant savo motinos, kaip ir ji ant tavęs, – pasakė man Marta Hadli. – Mano manymu, Bili, kartais būni pernelyg piktas, kad kalbėtum.

– O!

Girdėjau kažką lipant laiptais į viršų. Tai buvo Atkinsas, tebespoksantis į ponios Hadli laikrodėlį; net nustebau, kad jis nepargriuvo ant laiptų.

– Trisdešimt minučių dar nepraėjo, – iškart raportavo Atkinsas.

– Aš išeinu – jau gali užeiti, – pasakiau jam, bet Atkinsas sustojo laiptinėje, kai iki trečio aukšto buvo likęs tik vienas laiptelis. Prasilenkiau su juo, lipdamas žemyn.

Laiptinė buvo plati; jau beveik nulipęs į pirmą aukštą, išgirdau ponią Hadli sakant: „Prašom užeiti.“

– Bet dar nepraėjo trisdešimt minučių. Dar ne… – Atkinsas nepabaigė (gal negalėjo pabaigti) sakinio.

– Dar ne kas? – išgirdau klausiant Martą Hadli. Prisimenu, jog stabtelėjau ant laiptų. – Žinau, kad gali tai ištarti, – švelniai pasakė ponia Hadli. – Tu lipai laiptais… Juk gali ištarti „laiptai“, ar ne?

– Tai ne… laiptai, – šiaip taip ištarė Atkinsas.

– Dabar sakyk: „Kas?“ Tarsi klaustum, – paliepė ponia Hadli.

– Negaliu! – susinervino Atkinsas.

– Prašom užeiti, – dar kartą pakvietė jį ponia Hadli.

– Dar ne lai… kas! – išspaudė Atkinsas.

– Gerai – bent jau geriau. Dabar prašom užeiti, – vėl pasakė Marta Hadli, o aš nulipau žemyn ir išėjau iš muzikos korpuso, kur girdėjau ir įvairių dainų fragmentus, choristų balsus, ir (antrame aukšte) styginius instrumentus; o apačioje dar vienas mokinys mokėsi skambinti pianinu. Bet galvojau tik apie tai, koks nevykėlis ir pusprotis tas Atkinsas, – negali ištarti žodžio „laikas“! Koks mulkis!

Jau buvau vidury kiemo, kuriame mirė daktaras Grau, kai man dingtelėjo, kad neapykanta homoseksualams visiškai atitinka mano mąstymą. Aš negaliu ištarti „peniai“, bet štai jaučiuosi daug pranašesnis už vaikiną, negalintį pasakyti „laikas“.

Prisimenu, kad galvojau, jog visą gyvenimą man reikės stengtis susirasti daugiau tokių žmonių kaip Marta Hadli, kad būčiau jų apsuptas, bet visada bus ir kitokių, kurie manęs nekęs ir visaip mane užgaulios, – o gal net mėgins ir fiziškai sužeisti. Ta mintis buvo tokia pat skaudžiai gaivi kaip žiemos oras, pražudęs daktarą Grau. Man reikėjo suimti į save tiek daug visko, ką sužinojau per vieną susitikimą su palankiai nusiteikusia balso lavinimo ir dainavimo mokytoja, – be to, aš kiek sutrikau supratęs, kad ponia Hadli – dominuojanti asmenybė ir kad kažkas, kas susiję su jos valdingumu, mane lytiškai jaudina. O gal tas jos polinkis dominuoti man kažkuo ir nepatinka? (Tik tada į galvą atėjo mintis, kad aš gal pats noriu būti toks kaip ponia Hadli, – na, lytiniu požiūriu, – o ne būti su ja.)

Gal Marta Hadli buvo savo laiką aplenkusi hipė; 1960-aisias niekas dar nevartojo žodžio „hipis“. Tada beveik negirdėdavau ir žodžio „gėjus“; Feivarit Riverio mokyklos bendruomenėje retai kas jį ištardavo. Gal „gėjus“ Feivarit Riveryje, – visų tų vaikinų, kurie nekentė homoseksualų, manymu, – būtų skambėjęs pernelyg draugiškai ar bent jau pernelyg nešališkai. Aš, be abejo, žinojau, ką reiškia „gėjus“, – tiesiog tas žodis beveik nebuvo vartojamas tarp nedaugelio mano pažįstamų, – bet, būdamas lytiškai nepatyręs, nelabai ir galvojau, kas turima omeny, kai, regis, nepasiekiamame gėjų sekso pasaulyje partneriai vadinami „aktyviaisiais“ ir „pasyviaisiais“.

Po ne tiek jau daug metų, kai gyvenau su Lariu, – iš visų vyrų ir moterų, su kuriais mėginau gyventi, su Lariu išbuvau ilgiausiai, – jis mėgdavo iš manęs pasijuokti: visiems pasakojo, koks „apstulbęs“ atrodžiau matydamas, kaip jis mane „kabina“ toje – labai paslaptingoje – gėjų kavinėje, Vienoje.

Tada buvau trečiojo kurso studentas, pirmus metus studijuojantis užsienyje. Per dvejus metus universitete, kur studijavau vokiečių kalbą, – kurios juk mokiausi ir Feivarit Riverio mokykloje, – pasirengiau vieneriems studijų vokiečiakalbėje šalyje metams. Po tų dvejų universitete, Niujorke, praleistų metų tarytum buvau ir pasirengęs, ir nepasirengęs tokiam gėjų kavinės, į kurią įžengiau 1963–1964 mokslo metais Vienoje, slaptumui. Tuo laiku Niujorke gėjų barai buvo uždaromi; 1964-aisiais Niujorke turėjo vykti Pasaulinė paroda, taigi meras norėjo iki to laiko išvalyti miestą turistams. Vienas Niujorko baras, „Julius’“, vis dėlto išliko neuždarytas, – gal tokių buvo ir daugiau, – tačiau netgi ten vyrams nebuvo leidžiama liestis.

Nesakau, kad Viena tuo laiku buvo labiau sulindusi į pogrindį negu Niujorkas; padėtis atrodė panaši. Bet toje kavinėje, kurioje Laris mane „pakabino“, vyrai kartais vienas kitą paliesdavo, – nepaisydami, ar tai leidžiama, ar ne. Prisimenu tik kad mane apstulbino Laris, ne Viena.

– Tu aktyvusis ar pasyvusis, gražuoli Bilai? – paklausė Laris. (Aš apstulbau, bet ne dėl to klausimo.)

– Aktyvusis, – atsakiau nedvejodamas.

– Tikrai?! – šūktelėjo Laris, arba nuoširdžiai nustebęs, arba tik apsimesdamas, kad nustebo; Larį dažnai būdavo sunku perprasti. – O man atrodo, kad pasyvusis, – tarė; paskui, kurį laiką patylėjęs (taip ilgai, kad aš jau maniau, jog į namus išsives ką nors kitą), pridūrė: – Nagi, Bilai, gal jau ir einam.

Taip, aš apstulbau, bet tik todėl, kad buvau studentas, o Laris – dėstytojas. Ta Vienos aukštoji mokykla vadinosi Institut für Europäische Studien – das Institut, kaip sakė studentai. Mes buvom amerikiečiai, atvykę iš įvairių pasaulio vietų, o mūsų dėstytojai – labai mišri kompanija: keli amerikiečiai (Laris – neabejotinai žinomiausias iš jų), vienas nuostabus, gana ekscentriškas anglas ir visokie austrai, dėstantys Vienos universitete.

Tais laikais Europos studijų institutas buvo tame Volcailės gale, kuris arčiausiai Daktaro Karlo Luegerio aikštės ir Štubenringo. Studentai skundėsi, kad das Institut labai toli nuo universiteto; daugelis (tie, kurie gerai mokėjo vokiškai) buvo pasirinkę papildomus kursus Vienos universitete. Tik ne aš; man daugiau kursų nereikėjo. Niujorko universitetą pasirinkau tam, kad pagyvenčiau Niujorke; o užsienyje, Vienoje, studijavau todėl, kad norėjau būti Vienoje. Man nerūpėjo, ar esu toli nuo universiteto, ar ne.

Pakankamai gerai kalbėjau vokiškai, kad būčiau priimtas į darbą puikiame restorane Vaiburgo gatvelėje – netoli kito Kėrntnerio gatvės galo, ne to, kur yra Operos teatras. Tas restoranas vadinosi „Zufall“ („Atsitiktinumas“), ir aš darbą ten gavau ne tik todėl, kad Niujorke jau buvau dirbęs padavėju, bet ir dėl to, kad, atvykęs į Vieną, netrukus sužinojau, kad ką tik išmestas vienintelis angliškai kalbėjęs „Zufall“ padavėjas.

Apie tai išgirdau toje paslaptingoje gėjų kavinėje Dorotėjergasėje – viename iš prie Graben gatvės esančių skersgatvių. „Kaffee Käfig“ – toks buvo tos kavinės pavadinimas, „Kavos narvas“. Dieną atrodydavo, jog tai daugiausia studentų mėgstama susitikimų vieta; ten būdavo ir merginų, – tiesą sakant, ne vakare, o dieną viena mergina man ir papasakojo, jog tas „Zufall“ padavėjas išmestas iš darbo. Bet kai sutemdavo, į „Kaffee Käfig“ užsukdavo vyresni vyrai, ir aplinkui nebebūdavo nė vienos merginos. Vieną vakarą aš ten ir susidūriau su Lariu, ir jis taip netikėtai paklausė, ar aš aktyvusis, ar pasyvusis.

Tą pirmą rudens semestrą institute dar nebuvau Lario studentas. Jis skaitė paskaitas apie Sofoklio pjeses. Laris buvo poetas, o aš norėjau tapti romanų rašytoju – maniau, kad teatro man jau gana, ir nerašiau eilėraščių. Bet žinojau, kad Laris – gerbiamas rašytojas, ir jau buvau jo paklausęs, ar jis nenorėtų dėstyti rašymo – arba žiemą, arba šešiasdešimt ketvirtųjų pavasarį.

– O Dieve, tik jau ne kūrybinio rašymo grupė! – sušuko Laris. – Žinau… gali ir nesakyt. Netrukus kūrybinis rašymas bus dėstomas visur!

– Tiesiog pamaniau, kad būtų gerai, jeigu tai, ką parašau, galėčiau parodyti kitam rašytojui, – pasakiau jam. – Nesu poetas, – prisipažinau. – Rašau grožinę prozą. Suprasiu, jei sakysite, kad jūsų tai nedomina.

Jau ėjau sau – stengiausi atrodyti įsižeidęs, – kai jis mane sustabdė.

– Palauk, palauk… Kuo tu vardu, jaunasis grožinės prozos rašytojau? – paklausė Laris. – Aš skaitau grožinę prozą.

Pasakiau jam savo vardą: „Bilas“, nes Viljamas priklausė panelei Frost. (Savo romanus vėliau publikavau Viljamo Aboto vardu, bet niekam kitam neleidau vadinti manęs Viljamu.)

– Ką gi, Bilai… aš apie tai pagalvosiu, – pažadėjo Laris. Tada supratau ir kad jis gėjus, ir apie ką galvoja, bet jo studentu tapau tik 1964-ųjų sausį, kai jis institute pasiūlė kūrybinio rašymo kursą.

Laris buvo jau garsus poetas – Lorencas Aptonas, kolegoms ir studentams, bet homoseksualūs draugai (ir gana uždaras juo besižavinčių moterų būrelis) jį vadino Lariu. Tada jau buvau draugavęs su keliais vyresniais vyrais, – su jais negyvenau, bet jie buvo mano meilužiai, – taigi žinojau, kas esu, kai atsakiau į klausimą, ar aš aktyvusis, ar pasyvusis.

Mane apstulbino ne to klausimo šiurkštumas; net ką tik su Lariu susipažinę studentai žinojo, kad Lorencas Aptonas – pagarsėjęs snobas, kuris dažnai būna itin netaktiškas. Tiesiog dėstytojas, toks įžymus literatas, kabino mane – todėl aš apstulbau. Bet Laris tos istorijos niekada nepasakodavo šitaip, o jam niekas negalėjo prieštarauti.

Pasak Lario, jis manęs neklausė, ar aš aktyvusis, ar pasyvusis. „Septintajame dešimtmetyje, mielasis Bilai, nevartojom žodžių „aktyvusis“ ir „pasyvusis“ – tada sakydavom „metėjas“ ir „gaudytojas“, bet jūs ten, Vermonte, gal daug ką žinojot iš anksto, – šnekėjo Laris, – o gal netgi buvot tokie pažangūs, kad jau klausdavot: „Pliusas ar minusas?“ – kai mes, atsilikėliai, tebesidomėjom „metėjais“ arba „gaudytojais“, o paskui perėjom prie aktyviųjų ir pasyviųjų. Tik ne septintajame dešimtmetyje, mielasis Bilai. Žinau, kad Vienoje, tave kabindamas, paklausiau, ar tu metėjas, ar gaudytojas.“

Paskui, kreipdamasis į mudviejų draugus, – dažniausiai į savo draugus, nes ir Vienoje, ir vėliau, Niujorke, dauguma Lario draugų buvo už mane vyresni, – Laris sakydavo: „Bilas – grožinės prozos rašytojas, bet rašo pirmuoju asmeniu, tokiu stiliumi, kad visa tai atrodo kaip vieša išpažintis; tiesą sakant, jo grožinė proza skamba visai kaip memuarai.“

Tada, vėl pasisukdamas į mane, Laris tik man, lyg būtume vieni, dar pridurdavo: „Tačiau tau, mielasis Bilai, būtinai reikia tų anachronizmų, – kai kalbam apie septintąjį dešimtmetį, „aktyvusis“ ir „pasyvusis“ yra anachronizmai.“

Toks jau buvo tas Laris; taip jis šnekėjo – visada būdavo teisus. Įpratau nesiginčyti dėl smulkmenų. Sakydavau: „Taip, profesoriau“, – nes jei būčiau tvirtinęs, kad jis klysta, kad tikrai vartojo žodžius „aktyvusis“ ir „pasyvusis“, Laris būtų vėl paleidęs kokią kandžią pastabą apie tai, kad esu iš Vermonto, arba ėmęs tauzyti, kad sakiau, jog esu metėjas, nors jam visada atrodžiau kaip gaudytojas. („Juk visi manė, kad jis atrodo kaip gaudytojas?“ – klausdavo Laris savo draugų.)

Poetas Lorencas Aptonas buvo iš tų vyresnės kartos gėjų, kurie manė, kad dauguma homoseksualių vyrų yra pasyvieji, kad ir ką patys sakytų, – arba kad tie, kurie sako, jog yra aktyvieji, galiausiai vis tiek tampa pasyviaisiais. Kadangi mudu su Lariu susipažinom Vienoje, mūsų seną ginčą dėl to, kas buvo pasakyta per patį pirmą „pasimatymą“, dar painesnį darė nuomonė, kurios europiečiai laikėsi septintajame dešimtmetyje ir tebesilaiko dabar: kad mes, amerikiečiai, pernelyg sureikšminam tą aktyviųjų ir pasyviųjų skirtumą. Europiečiams visada atrodė, kad mes į tai žiūrim labai jau konservatyviai, tarsi visi gėjai būtų arba vienokie, arba kitokie, – kaip man dabar sako kai kurie savimi per daug pasitikintys jaunikliai.

Laris, – kuris buvo pats tikriausias pasyvusis, kokį tik kada pažinojau, – ir irzo, ir drovėjosi dėl to, kad yra ne taip suprantamas.

– Aš universalesnis negu tu! – kartą ašarodamas pareiškė. – Sakai, kad tau patinka ir moterys, o gal apsimeti, kad patinka, bet aš šiuose santykiuose nesu toks jau nelankstus!

Aštuntąjį dešimtmetį, pačioje jo pabaigoje, Niujorke, – kai mudu dar matydavomės, bet kartu nebegyvenom, – Laris pavadino „palaimingu paleistuvavimo amžiumi“; koks yra kieno lytinis vaidmuo, aiškiai suprasti galėjai tik tuose odiniais drabužiais vilkinčių gėjų baruose, kur nosinė kairėje užpakalinėje kišenėje reiškė, kad esi aktyvusis, o dešinėje – kad pasyvusis; mėlyna – kad nori dulkintis, raudona – kad tau patinka būti tenkinamam kumščiu. Na, dabar tai turbūt jau nebeturi reikšmės. Dar vienas baisiai erzinantis ženklas buvo džinsų diržo kilpa, prie kurios prisisegi raktus, – dešinėje ar kairėje pusėje nuo sagties. Niujorke aš į tai nekreipiau dėmesio, prisisegdavau bet kur; ir mane – aktyvųjį! – vis mėgindavo kabinti koks nors ženklų skrupulingai paisantis aktyvusis. (Kartais tai tikrai sunervindavo.)

Net aštuntojo dešimtmečio pabaigoje, kai po gėjų išsilaisvinimo jau buvo praėję dešimt metų, vyresni gėjai, – turiu omeny vyresnius ne tik už mane, bet ir už Larį, – reiškė nepasitenkinimą dėl tokio aktyvumo arba pasyvumo afišavimo. („Kodėl jūs, vaikinai, norit iškart atskleisti visas paslaptis? Ar nemanot, kad paslaptingumas – jaudinanti sekso dalis?“)

Man patiko homoseksualaus vaikinuko įvaizdis – toks, kad kiti homoseksualūs vaikinukai ir vyrai į mane atsigręžtų. Bet norėjau, kad manimi domėtųsi ir merginos bei moterys, – kad atsigręžtų ir jos. Stengiausi, kad mano išvaizdoje liktų jas gundančio vyriškumo. („Šįvakar nori atrodyti kietas?“ – kartą paklausė Laris. Tikriausiai taip ir buvo. )

Prisimenu, kai repetavom „Audrą“, Ričardas mums paaiškino, kad Arijelio lytis „kintama“; ir dar sakė, kad angelų lytis irgi kintama.

„Nusprendžia režisierius?“ – paklausė Ričardo Kitridžas, kai kalbėjom apie Arijelio lyties kintamumą.

Ko gero, stengiausi atrodyti seksualiai permainingas, bent iš dalies įkūnyti nepatvarų Arijelio seksualumą. Žinojau, kad esu smulkaus sudėjimo, bet tikrai gražus. Be to, panorėjęs galėdavau būti nematomas – kaip Arijelis, galėjau tapti „oro dvasia“. Nėra kokio nors vieno biseksualumo įvaizdžio, bet kaip tik jo aš ieškojau.

Laris juokėsi iš mano, pasak jo, „utopinio dvilytystės jausmo“; kaip suprantu, Lario kartos manymu, „išsilaisvinusieji gėjai“ neturėjo būti „išlepę berniukai“. Žinau, kad Laris manė, jog atrodau (ir rengiuosi) kaip išlepęs, moteriškas berniukas, – tikriausiai todėl jam iš pažiūros ir atrodė, kad esu pasyvusis.

Bet aš pats maniausi esąs beveik normalus vaikinas; sakydamas „normalus“, turiu omeny tik tai, kad niekada nevilkėjau vien odiniais drabužiais ir nežaidžiau tų absurdiškų žaidimų su nosinėmis. Niujorke – kaip ir daugumoje kitų miestų aštuntajame dešimtmetyje – buvo mėgstama tiesiog vaikštinėti gatvėmis. Tada, kaip ir dabar, man patiko atrodyti dvilyčiam – ir niekad nebuvo sunku ištarti žodžius „dvilytis“ ir „dvilytystė“.

– Tu – dailus berniukas, Bilai, – dažnai sakydavo man Laris, – bet nemanyk, kad visada ir būsi toks lieknutis. Nesitikėk, kad, rengdamasis šitaip pikantiškai ar netgi moteriškai, iš tikrųjų kaip nors paveiksi tą patinų signalų sistemą, prieš kurią maištauji. Tikri vyrai kokie buvo, tokie ir bus, jų nepakeisi – ir niekada pats toks nebūsi!

– Taip, profesoriau! – paprastai teatsakydavau.

Nuostabiame aštuntajame dešimtmetyje, kai pakabindavau kokį vyruką arba pats leisdavausi pakabinamas, visada būdavo akimirka, kai viena ranka suimdavau jo užpakalį; jeigu jis mėgdavo būti dulkinamas, tai imdavo visaip dejuoti ir rangytis, – tiesiog, kad suprasčiau, jog paliečiau stebuklingąją vietelę. O jei paaiškėdavo, kad ir jis aktyvusis, susitardavom dėl itin greito 69, ir tuo viskas baigdavosi; kartais tai būdavo itin šiurkštus 69. („Patinų signalų sistema“, pasak Lario, buvo kaip reikiant paplitusi. O mano „utopinis dvilytystės jausmas“ – ne.)

Ne kas kita, o nežmoniškas Lario pavydas galiausiai mane nuo jo atstūmė; net kai esi toks jaunas, koks buvau aš, yra tam tikra riba, kurią peržengus ilgai trunkantis žavėjimasis nebegali atstoti meilės. Kai Lariui atrodydavo, kad buvau su kažkuo kitu, jis vis taikydavosi paliesti mano šiknaskylę – pažiūrėti, ar ji ne drėgna, ar nepatepta lubrikantu. „Aš aktyvusis, prisimeni? – sakydavau jam. – Turėtum uostyti mano pimpalą.“ Bet Lario pavyduliavimas buvo kažkoks liguistas, nelogiškas; net puikiai mane pažindamas, jis iš tikrųjų manė, kad su kuo nors kitu galėčiau būti pasyvusis.

Vienoje, kai mudu susipažinom, Laris po truputį studijavo operą – dėl operos ten ir nuvyko. Iš dalies ir aš Vieną pasirinkau dėl operos. Šiaip ar taip, padedamas panelės Frost, tapau aistringu devyniolikto amžiaus romanų skaitytoju. O tos operos, kurios man labiausiai patiko, ir buvo devyniolikto amžiaus romanai!

Lorencas Aptonas, jau žinomas poetas, visada norėjo parašyti kokį nors libretą. („Juk aš, Bilai, bent jau moku rimuoti.“) Laris norėjo sukurti gėjų operą. Sau, kaip poetui, jis buvo labai reiklus; galbūt manė, kad galės nors kiek atsipalaiduoti kaip libretistas. Gėjų operą Lorencas Aptonas gal ir tikrai norėjo parašyti, bet nebuvo parašęs nė vieno atvirai gėjiško eilėraščio, – tai mane gerokai nervino.

Lario operoje viską pasakoja kažkoks ciniškai nusiteikęs pederastas – labai panašus į patį Larį. Tas pasakotojas rauda – tyčia itin kvailai, ir aš jau pamiršau, kaip ta rauda buvo surimuota. „Per daug indėnų, per mažai vadų, – graudžiai traukia pasakotojas. – Per daug vištų, per mažai gaidžių.“ Buvo akivaizdu, kad autorius kaip reikiant atsipalaidavo.

Ten dar yra pasyviųjų choras – daugybės pasyviųjų, savaime suprantama, – ir juokingai mažas aktyviųjų choriukas. Jei Laris būtų toliau rašęs savo operą, tai gal dar būtų pridėjęs ir vidutinio didumo meškinų chorą, bet meškinų judėjimas prasidėjo tik devintojo dešimtmečio viduryje – stambūs gauruoti vyrukai, tyčia baisiai netvarkingi, sukilo prieš išsičiustijusius švaruolius nuskustais kiaušiais ir sporto salėse ištobulintais kūnais. (Iš pradžių tie meškinai buvo tikra atgaiva.)

Nereikia nė sakyti, kad pagal Lario libretą nebuvo pastatyta jokia opera; libretisto karjeros jis atsisakė dar nė nebaigęs to darbo. Laris bus prisimenamas tik kaip poetas, nors aš tai nepamiršau jo noro sukurti gėjų operą ir daugybės vakarų didžiuliame Staatsoper – Vienos valstybinės operos teatre, kur lankiausi būdamas dar toks jaunas.

Man, jaunam būsimajam rašytojui, tai buvo vertinga pamoka: mačiau, kaip didis žmogus, garsus poetas, visiškai susimovė. Reikia būti atsargiam, kai nuklysti nuo įprastos drausmės, – kai užmezgiau santykius su Lariu, buvau dar tik besuvokiąs, kad drausmė, kai rašai, labai svarbi. Opera – gal ir labai spalvingas istorijų pasakojimo būdas, bet libretistas turi laikytis tam tikrų taisyklių; jei nori rašyti gerai, negali „atsipalaiduoti“.

Lario garbei reikia pasakyti, kad jis pirmas pripažino, jog jam, kaip libretistui, nepasisekė. Tai irgi buvo vertinga pamoka. „Kai nusprendi nepaisyti kai kurių reikalavimų, Bilai, nekaltink formos. Opera čia nekalta. Aš nesu šios nesėkmės auka, Bilai, – aš – kaltininkas.“

Iš meilužių galima daug ko išmokti, bet – dažniausiai – reikia stengtis kuo ilgiau išlaikyti draugus ir dar daugiau išmokti iš jų. (Bent jau aš tai išmokau.) Netgi sakyčiau, kad mano draugės Elenos motina, Marta Hadli, man darė didesnę įtaką negu Lorencas Aptonas.

Tiesą sakant, Feivarit Riverio mokykloje, kur 1960-ųjų žiemą mokiausi trečius metus, – bet, kaip Vermonte užaugęs vaikinas, buvau gana naivus, – nė karto negirdėjau žodžių „aktyvusis“ arba „pasyvusis“, vartojamų ta prasme, kuria juos vėliau vartojo Laris (ir daugybė kitų homoseksualių mano draugų bei meilužių), bet kad esu aktyvusis, žinojau dar nė karto su niekuo net nepasimylėjęs.

Tą dieną, kai daug ką, nors ir ne viską, išpažinau Martai Hadli, kai akivaizdus ponios Hadli dominavimas man padarė tokį didelį, bet gluminantį įspūdį, aš jau tikrai žinojau, kad nepaliaujamai geidžiu dulkinti kitus vaikinus ir vyrus, bet visada savo peniu jiems į užpakalius; niekad netroškau, kad kokio vaikino ar vyro penis skverbtųsi į mane. (Man į burną – taip; į šiknaskylę – ne.)

Net geisdamas Kitridžo žinojau: noriu jį dulkinti, imti į burną jo penį, bet nenoriu, kad jis dulkintų mane. Gerai pažindamas Kitridžą, mąsčiau kaip visiškas beprotis, – juk supratau, kad net jei Kitridžas kada panorėtų užmegzti homoseksualius santykius, vis tiek jau skausmingai aišku, kas jis būtų. Mačiau, kad Kitridžas, jei pasirodytų esąs gėjus, tikrai būtų aktyvusis.

Įdomu, kad aš taip iš karto peršokau prie jaunystės metų Vienoje, nusprendęs tarpinį būsimo gyvenimo epizodą pradėti nuo pasakojimo apie Larį. Jums gal atrodo, kad, rašydamas tą Vienos interliudą, pirmiausia turėjau papasakoti apie pirmą tikrą savo mylimąją, Esmeraldą Soler, nes su Esmeralda susipažinau vos atvykęs į Vieną (1963-iųjų rugsėjį) ir gyvenau su ja kelis mėnesius – prieš tapdamas Lario kūrybinio rašymo studentu ir, netrukus, jo meilužiu.

Bet aš manausi žinąs, kodėl iš karto nepasakojau apie Esmeraldą. Mano kartos gėjai paprastai sako, kad dabar daug lengviau „atsiskleisti“ paauglystėje. O aš noriu pasakyti: kai esi tokio amžiaus, tai tikrai nelengva.

Aš pats labai gėdijausi, kad mane lytiškai traukia vaikinai ir vyrai; mėginau kaip nors atsispirti tiems jausmams. Turbūt manote, kad pernelyg sureikšminau žavėjimąsi panele Frost ir ponia Hadli, žūtbūt stengdamasis būti „normalus“; gal jums atrodo, kad manęs apskritai niekada netraukė moterys. Bet iš tikrųjų tai traukė – moterys mane tebetraukia ir dabar. Tiesiog – ypač Feivarit Riveryje, be abejo, todėl, kad ten mokėsi tik berniukai, – turėjau užgniaužti žavėjimąsi vaikinais ir vyrais.

Po tos vasaros Europoje su Tomu, kai baigiau Feivarit Riverio mokyklą, ir vėliau, kai gyvenau vienas, – mokiausi universitete, Niujorke, – galiausiai pajutau, kad galiu pripažinti homoseksualiąją savo asmenybės pusę. (Taip, dar papasakosiu apie Tomą; tiesiog apie jį man itin sunku kalbėti.) O po Tomo buvau užmezgęs daug meilės romanų su vyrais. Kai man buvo devyniolika, paskui dvidešimt metų, – dvidešimt vieneri suėjo 1963-iųjų kovo mėnesį, ir tuoj pat sužinojau, kad esu priimtas į Vienoje esantį Europos studijų institutą, – jau buvau „atsiskleidęs“. Į Vieną nuvykau jau dvejus metus Niujorke pagyvenęs kaip jaunas gėjus.

Ne todėl, kad manęs būtų nebetraukusios moterys; jos mane traukė. Bet maniau, kad, neatsispyręs jų žavesiui, tarytum grįžčiau atgal ir vėl būčiau toks pat jausmus tramdantis homoseksualus vaikinukas, koks neseniai buvau. Ką jau kalbėti apie tai, kad tada visi mano homoseksualūs draugai ir meilužiai buvo įsitikinę, jog vyrukas, sakantis, kad yra biseksualus, iš tikrųjų yra visiškai atsiskleisti bijantis gėjus. (Ko gero, – kai man buvo devyniolika, dvidešimt ar ką tik suėję dvidešimt vieneri, – ir aš pats iš dalies taip maniau.)

Kita vertus, žinojau, kad esu biseksualus, – taip pat neabejotinai, kaip žinojau ir jaučiau, kad mane traukia Kitridžas. Bet kai man buvo maždaug dvidešimt, stengiausi nepasiduoti moterų žavesiui, – kaip seniau stengiausi užgniaužti geidulį, kurį kėlė vaikinai ir vyrai. Tikriausiai netgi būdamas toks jaunas supratau, kad biseksualiais vyrais nepasitikima; gal mumis niekad nebus pasitikima, bet tada tai tikrai nepasitikėjo niekas.

Niekada nesigėdijau to, kad mane traukia moterys, bet, turėdamas homoseksualių meilužių, – be to, Niujorke turėjau ir homoseksualių draugų, kurių vis daugėjo, – netrukus supratau, jog dėl to, kad geidžiu ir moterų, kiti gėjai į mane žiūri įtariai ir manęs gal net bijo. Taigi aš tvardžiausi ar bent jau stengiausi neišsiduoti; tik žiūrėjau į daugybę moterų. (Tą šešiasdešimt pirmųjų vasarą Europoje, kai keliavau su Tomu, vargšas Tomas mane ir pričiupo bežiūrintį.)

Mūsų buvo nedaug – na, amerikiečių, priimtų į Vienoje esantį Europos studijų institutą vieneriems 1963–64 mokslo metams. Niujorko uoste sulipę į vieną iš kruizinių laivų, visi drauge plaukėm per Atlantą, – kaip prieš dvi vasaras jau buvau jį perplaukęs kartu su Tomu. Apsidairęs gana greitai padariau išvadą, kad tarp tais metais institute studijuosiančių vaikinų gėjų nėra, – bent jau nė vieno „atsiskleidusio“ ir nė vieno, galinčio šia prasme mane sudominti.

Per Vakarų Europą į Vieną važiavom autobusu – per dvi savaites paskubomis pamatėm ir sužinojom daug daugiau, negu su Tomu sugebėjom pamatyti per visą vasarą. Anksčiau tų kitų drauge su manimi vienerius metus užsienyje studijuosiančių trečiakursių nepažinojau. Susidraugavau su keliais heteroseksualiais vaikinais ir merginomis, – na, bent jau man atrodė, kad jie heteroseksualūs. Į kelias merginas atkreipiau dėmesį, tačiau dar prieš mums visiems atvykstant į Vieną nusprendžiau, kad mūsų grupelė labai jau maža; būtų buvę kvaila miegoti su kuria nors iš institute studijuojančių merginų. Be to, jau buvau pradėjęs visiems pasakoti istoriją apie tai, kad „stengiuosi“ būti ištikimas Jungtinėse Valstijose likusiai mylimajai. Šitaip bendramoksliams įteigiau, kad esu heteroseksualus vaikinas, veikiausiai nusiteikęs laikytis nuošaliai.

Gavęs vienintelio angliškai kalbančio „Zufall“ padavėjo darbą, jau galutinai atitolau nuo Europos studijų instituto, – tas Vaiburgo gatvelėje esantis restoranas pernelyg brangus, kad mano bendramoksliai būtų galėję ten valgyti. Aš tik kad lankiau paskaitas institute, prie Daktaro Karlo Luegerio aikštės, o šiaip tai buvau pasirengęs didžiausiam jauno rašytojo nuotykiui svetimoje šalyje, – svarbiausia man buvo turėti laiko pabūti vienam.

Su Esmeralda susipažinau atsitiktinai. Jau seniau, operoje, buvau atkreipęs į ją dėmesį; ir dėl jos ūgio (mane traukė aukštos, plačiapetės merginos ir moterys), ir todėl, kad ji kažką užsirašinėjo. Stovėjo Valstybinės operos salės gale, paskubomis keverzodama kažkokias pastabas. Tą vakarą, pirmąkart pastebėjęs, palaikiau Esmeraldą teatro kritike; jai buvo tik trejais metais daugiau negu man (šešiasdešimt trečiųjų rudenį Esmeraldai buvo dvidešimt ketveri), bet ji atrodė vyresnė.

Ir vėliau ją matydamas, – Esmeralda visada stovėdavo salės gale, – supratau, kad jeigu ji tikrai būtų kritikė, tai bent jau turėtų kur atsisėsti. Bet ji stovėdavo gale, kaip ir aš bei kiti studentai. Tais laikais studentams būdavo mielai leidžiama stovėti operos teatro salės gale; ir už tai nereikėdavo mokėti.

Operos teatras, kaip didžiausias pastatas, iškart traukė akį prie Kėrntnerio gatvės ir Operos žiedo sankryžos. Nuo restorano „Zufall“ iki jo buvo mažiau negu dešimt minučių kelio pėsčiomis. Kai Operos teatre būdavo rodomas koks spektaklis, į „Zufall“ lankytojai plūstelėdavo du kartus. Prieš operą patiekdavom ankstyvą vakarienę, o vėliau, po operos – jau prabangesnius pietus. Kai dirbdavau ir per tuos pietus, ir per ankstyvąją vakarienę, – o taip dažniausiai ir būdavo, – į operą nueidavau pirmam veiksmui jau prasidėjus ir išeidavau prieš paskutinio veiksmo pabaigą.

Vieną vakarą, per pertrauką, Esmeralda mane užkalbino. Labai nusivyliau supratęs, kad atrodau kaip amerikietis, nes ji į mane kreipėsi angliškai.

– Kodėl taip darot? – paklausė Esmeralda. – Visada ateinat pavėlavęs ir išeinat anksčiau laiko!

(Ji neabejotinai buvo amerikietė; vėliau sužinojau, kad iš Ohajo.)

– Dirbu. Aš – restorano padavėjas, – atsakiau. – O jūs? Kodėl visada kažką užsirašinėjat? Norite tapti rašytoja? Aš tai noriu, – prisipažinau.

– Aš tik dublerė – noriu tapti sopranu, – pasakė Esmeralda. – O jūs norite tapti rašytoju, – iš lėto pakartojo. (Ir tuo mane iškart patraukė.)

Kitą vakarą, kai nedirbau paskutinėje „Zufall“ pamainoje, pasilikau operos teatre iki spektaklio pabaigos ir pasisiūliau palydėti Esmeraldą namo.

– Bet aš nenoriu eiti „namo“ – ten, kur gyvenu, man nepatinka. Stengiuosi ten praleisti kuo mažiau laiko, – atsakė Esmeralda.

– O!

Man irgi nepatiko Vienoje susirasta gyvenamoji vieta – aš taip pat stengiausi ten praleisti kuo mažiau laiko. Bet daugumą vakarų dirbau tame restorane Vaiburgo gatvelėje; tada dar nelabai žinojau, kur Vienoje galima vakarais nueiti.

Nusivedžiau Esmeraldą į tą gėjų kavinę Dorotėjergasėje; ji buvo netoli Operos teatro, ir aš iki tol į ją užsukdavau tik dieną, kai dauguma lankytojų būdavo studentai – tarp jų ir merginos. Dar nežinojau, kad vakarais toje „Kaffee Käfig“ lankosi tik vyrai, tik gėjai.

Mudu su Esmeralda gana greit supratom, kaip aš suklydau.

– Dieną čia viskas atrodo kitaip, – pasakiau jai, kai jau ėjom lauk. (Ačiū Dievui, tą vakarą ten nebuvo Lario, nes aš jau buvau pasiūlęs jam institute dėstyti kūrybinį rašymą; o Laris man dar nebuvo pasakęs, ką nusprendė.)

Esmeralda juokėsi, kad nusivedžiau ją į „Kaffee Käfig“.

– Per pirmą pasimatymą! – sušuko, kai Graben gatve ėjom Kolmarkto link. Kolmarkto gatvėje buvo viena tokia kavinė; dar nebuvau joje lankęsis, bet atrodė brangi. – Žinau vieną vietelę savo kvartale, – pasakė Esmeralda. – Galim eiti ten, o paskui tu galėsi palydėti mane namo.

Abu nustebom supratę, kad gyvenam kaimynystėje, kitapus Ringo gatvės, tolėliau nuo pirmojo rajono, šalia Šv. Karolio bažnyčios. Prie Argentiniečių gatvės ir Švindgasės sankryžos buvo kavinė-baras – Vienoje tokių daug. Tai kartu ir kavinė, ir baras; kai jau sėdomės, Esmeraldai pasakiau, kad ir aš čia lankausi, nes gyvenu netoliese. (Dažnai ten rašydavau.)

Taigi ėmėm vienas kitam pasakoti apie ne itin geras gyvenimo sąlygas. Paaiškėjo, kad abu gyvenam Švindgasėje, tame pačiame name. Esmeraldos butas buvo panašesnis į butą negu maniškis. Ji turėjo ir miegamąjį, ir atskirą vonios kambarį, ir virtuvytę, tik prieškambaris buvo bendras – ir jos, ir buto savininkės; beveik kiekvieną vakarą, grįžusi „namo“, Esmeralda turėdavo praeiti pro šeimininkės svetainę, kur ta amžinai nepatenkinta senė visada ir sėdėdavo, patogiai įsitaisiusi ant sofos su savo nedideliu, bet itin nemaloniu šunėku. (Juodu nuolat žiūrėdavo televizorių.)

Monotoniški televizoriaus garsai būdavo girdimi ir Esmeraldos miegamajame, kur ji, pasileidusi seną gramofoną, klausydavosi operų įrašų (dažniausiai vokiškų). Jai buvo liepta savo muzikos klausytis tyliai, nors „tyliai“ operoms netinka. Vis dėlto opera užgoždavo šeimininkės televizoriaus skleidžiamą triukšmą, ir Esmeralda valandų valandas klausydavosi vokiečių kalbos, pati sau dainuodama – irgi tyliai. Jai, kaip man sakė, reikėjo pagerinti tarseną.

Kadangi man reikėjo pasimokyti vokiečių gramatikos ir žodžių tvarkos, – ką jau kalbėti apie leksiką, – iškart supratau, kaip mudu su Esmeralda galėtume vienas kitam padėti. Jei lygintume mano ir Esmeraldos vokiečių kalbos mokėjimą, tai mano tik tarsena ir buvo geresnė.

Kiti „Zufall“ padavėjai mėgino mane tam parengti: kai ruduo baigsis, – kai ateis žiema ir turistų nebematysim, – bus tokių vakarų, kai į restoraną neužsuks nė vienas angliškai kalbantis lankytojas. Taigi buvau perspėtas, kad iki žiemos man reikėtų išmokti geriau kalbėti vokiškai. Austrai į užsieniečius žiūrėjo ne itin draugiškai. Vienoje žodis Ausländer („užsienietis“) niekad nebuvo tariamas maloniai; tam tikra prasme Vienos gyventojai iš tikrųjų buvo ksenofobai.

Toje kavinėje-bare, Argentiniečių gatvėje, aš ėmiau Esmeraldai pasakoti apie savo gyvenimo sąlygas – vokiškai. Mudu jau buvom nusprendę, kad turėtume kalbėtis vokiškai.

Esmeralda buvo pavadinta ispanišku vardu, – esmeralda ispaniškai reiškia „smaragdas“, – bet ispanų kalbos nemokėjo. Jos motina buvo italė, taigi Esmeralda šnekėjo (ir dainavo) itališkai, bet norėdama tapti operos dainininke, ji turėjo dar pasimokyti vokiečių kalbos, pagerinti tarseną. Pati sakė, jog Operos teatre visiems juokinga, kad ji yra soprano dublerė – „laukiantis sopranas“, pasak jos. Vienoje išeiti į sceną ji galėjo tikėtis tik jei nuolatinis sopranas – „startuojantis“ sopranas, kaip sakė Esmeralda, – mirtų. (Arba jei opera būtų dainuojama itališkai.)

Nors visa tai Esmeralda man pasakojo gramatiškai tobula vokiečių kalba, jos tartyje aiškiai girdėjau Klivlando akcentą. Kažkokia muzikos mokytoja kažkurioje Klivlando pradžios mokykloje pamatė, kad Esmeralda gali dainuoti; paskui, gavusi stipendiją, Esmeralda mokėsi Oberline. Būdama jau trečiakursė, išvyko į užsienį ir studijavo Milane; kaip studentė, stažavosi La Scaloje ir įsimylėjo italų operą.

O vokiečių kalba Esmeraldai, anot jos pačios, buvo kaip kokia rakštis burnoje. Tėvas paliko ją ir jos motiną; paspruko į Argentiną ir ten susirado kitą moterį. Esmeralda jau buvo padariusi išvadą, kad tos moters, su kuria jos tėvas susimetė Argentinoje, protėviai turbūt nacistai.

– Kaip dar būtų galima paaiškinti, kodėl niekaip neišmokstu tos jų tarties? – paklausė manęs Esmeralda. – Kalu vokiečių jau velniaižin kiek laiko!

Aš vis dar mąstau, kas suvedė mane su Esmeralda: mes abu turėjom pasprukusius tėvus, gyvenom tame pačiame name Švindgasėje ir apie visa tai kalbėjomės kavinėje-bare Argentiniečių gatvėje – netobula vokiečių kalba. Unglaublich! („Neįtikėtina!“)

Instituto studentai gyveno įvairiose Vienos vietose. Buvo įprasta turėti atskirą miegamąjį, o vonios kambarį – bendrą su dar kuo nors; daugelio butų, kuriuos nuomojosi studentai, savininkės buvo našlės, ir nebuvo galima naudotis virtuve. Mano buto šeimininkė irgi buvo našlė; turėjau atskirą miegamąjį, o vonios kambariu, be manęs, dar naudojosi ir išsiskyrusi našlės duktė, ir tos dukters penkerių metų sūnus, Zigfridas. Chaotiškoje virtuvėje kas nors nuolat ką nors darydavo, bet aš galėdavau ten išsivirti kavos, be to, šaldytuve turėdavau pasidėjęs šiek tiek alaus.

Našlaujanti mano šeimininkė dažnokai paverkdavo ir dieną naktį šliurinėjo po butą, vilkėdama vis prasiskleidžiančiu frotiniu chalatu. Išsiskyrėlė buvo didžiakrūtė moteris, įpratusi visiems vadovauti; ji, žinoma, ne dėl kokios nors savo kaltės man labai priminė valdingąją tetą Mjurielę. Penkiametis berniukas, Zigfridas, kažkaip klastingai, demoniškai stebeilydavo į mane; jis kiekvieną rytą pusryčiams suvalgydavo minkštai virtą kiaušinį – su visu lukštu.

Pirmą kartą pamatęs Zigfridą tai darant, tuoj pat nuėjau į savo kambarį ir žvilgtelėjau į anglų – vokiečių žodyną. (Nežinojau, kaip vokiškai „kiaušinio lukštas“.) Kai Zigfrido motinai pasakiau, kad jos sūnus suvalgė ir lukštą, ji tik gūžtelėjo pečiais ir pareiškė, kad lukštas berniukui gal netgi naudingesnis negu pats kiaušinis. Rytais, kai virdavausi kavą ir žiūrėdavau, kaip mažylis Zigfridas valgo minkštai virtą kiaušinį su viskuo, išsiskyrėlė pasirodydavo itin netvarkingai apsirengusi, dažniausiai dukslia vyriška – turbūt buvusio vyro – pižama. Visada būdavo labai jau daug atsisegusių sagų; be to, Zigfrido motina turėjo bjaurų įprotį kasytis.

Keisčiausios buvo mūsų bendro vonios kambario durys: su akute, kokios paprastai būna viešbučių kambarių, bet ne vonių, duryse. Spėjau, kad akutė mūsų vonios duryse įtaisyta tam, kad išeinantis žmogus – gal pusnuogis, gal tik apsivyniojęs rankšluosčiu – matytų, ar kelias laisvas (kitaip tariant, ar nieko nėra koridoriuje). Tačiau kam? Kas galėjo norėti nuogas eiti per koridorių, net jei kelias būtų buvęs laisvas? Kam to galėjo reikėti?

Dar mįslingiau ir keisčiau visa tai atrodė todėl, kad tos vonios durų akutės cilindrą buvo galima įkišti atvirkščiai. Pastebėjau, kad jis dažnai būna įkištas atvirkščiai; toks žiūrėjimo krypties keitimas buvo įprastas dalykas – iš koridoriaus galėjai vogčiomis žvilgtelėti į vonios kambarį ir matyti, kas ten yra ir ką daro!

Pamėginkite tai kam nors paaiškinti vokiškai, ir pamatysite, ar gerai, ar prastai mokate tą kalbą; bet aš vis dėlto kažkaip sugebėjau visa tai papasakoti Esmeraldai – vokiškai – per patį pirmą mudviejų pasimatymą.

– Dievuliau aukštielninkas! – man bešnekant šūktelėjo Esmeralda, angliškai. Jos oda buvo balintos kavos atspalvio, ant viršutinės lūpos – vos įžiūrimi švelnučiai ūsiukai. Plaukai juodi kaip degutas, akys tamsiai rudos, beveik juodos. Plaštakos didesnės negu mano, – be to, Esmeralda buvo už mane šiek tiek aukštesnė, – bet jos krūtys (ačiū Dievui) atrodė „normalios“; tai sakydamas turiu omeny, kad jos buvo „pastebimai mažesnės“ negu visos kitos Esmeraldos kūno dalys.

Gerai – pasakysiu. Prieš ryždamasis pirmą kartą pamėginti su mergina, truputį dvejojau iš dalies todėl, kad jau žinojau, jog man patinka analinė sueitis. (Ji man labai patiko!) Be abejo, šiek tiek baiminausi galvodamas, koks bus tas vaginalinis aktas.

Tą vasarą Europoje, kai keliavau su Tomu, – kai vargšas Tomas pasijuto taip nesaugiai ir įžvelgė tokią grėsmę, nors aš iš tikrųjų tik žiūrėjau į merginas ir moteris, – kaip prisimenu, gerokai susierzinęs pasakiau: „Dėl Dievo meilės, Tomai, negi nepastebėjai, kaip man patinka analinis seksas? Kaip, tavo manymu, aš įsivaizduoju sueitį per makštį? Gal kaip santykiavimą su šokių sale!“

Savaime suprantama, ne kuris nors kitas žodis, o „makštis“ vargšą Tomą taip paveikė, kad jis tuoj pat nulėkė į vonią, – netrukus išgirdau jį ten žiaukčiojant. Bet man pačiam, nors tada tik juokavau, į atmintį įkrito „šokių salė“. Niekaip negalėjau pamiršti. O jeigu paaiškės, kad vaginalinis seksas iš tikrųjų kaip santykiavimas su šokių sale? Bet mane ir toliau traukė stambesnio negu vidutinis sudėjimo moterys.

Anaiptol ne idealios gyvenimo sąlygos buvo ne vienintelė mudviem su Esmeralda iškilusi kliūtis. Mes atsargiai apsilankydavom vienas pas kitą tuose nuomojamuose kambariuose.

– Atvirkščią vonios durų akutę dar galiu pakęsti, – kartą pasakė man Esmeralda, – tačiau tas vaikas man kelia šiurpą.

Ji Zigfridą vadino „lukštų valgytoju“; bet vėliau, kai mudviejų su Esmeralda santykiai tapo artimesni, paaiškėjo, kad ją šiurpina ne pats Zigfridas.

Daug labiau negu vonios durys su atvirkščia akute Esmeraldą trikdė jausmas, kurį jai sužadindavo vaikai. Ją baugino mintis, kad ir pati galėtų susilaukti vaiko; kaip ir daugelis kitų jaunų moterų tais laikais, Esmeralda nežmoniškai bijojo pastoti, – ir ne be pagrindo.

Jei Esmeralda būtų pastojusi, būtų netekusi vilties tapti operos dainininke.

– Nesu pasirengusi būti namuose šeimininkaujančiu sopranu, – sakė ji man.

Mes abu žinojom, kad Europoje yra šalių, kur galima pasidaryti abortą. (Tik, žinoma, ne katalikiškoje Austrijoje.) Bet apskritai abortas vis tiek būtų buvęs beveik neįmanomas – arba nesaugus ir neteisėtas. Mudu žinojom ir tai. Be to, Esmeraldos motina, italė, buvo labai nuoširdi katalikė; Esmeraldai būtų buvę sunku ryžtis abortui, net jei ta procedūra būtų buvusi įmanoma, saugi ir teisėta.

– Dar neišrastas toks prezervatyvas, koks mane tikrai apsaugotų nuo nėštumo, – šnekėjo man Esmeralda. – Aš pašėlusiai vaisinga.

– Iš kur žinai? – paklausiau.

– Jaučiuosi vaisinga, nuolat… tiesiog žinau, – atsakė ji.

– O!

Mudu kuo nekalčiausiai sėdėjom ant jos lovos; nėštumo baimė man atrodė neįveikiama kliūtis. Kieno miegamajame galėtume mėginti tai daryti, jau buvo nuspręsta už mus; žinojom, kad jeigu apskritai gyvensim kartu, tai ne mano, o Esmeraldos nuomojamame butuke. Mano verkiančioji našlė buvo pasiskundusi institutui; aš buvau kaltinamas vonios durų akutės cilindro apsukimu! Das Institut patikėjo mano tvirtinimu, kad taip iškrypėliškai nesielgiau, bet vis tiek turėjau išsikraustyti.

– Galiu lažintis, kad lukštų valgytojas, – pasakė Esmeralda. Aš su ja nesiginčijau, bet mažasis Zigfridas būtų turėjęs pasilypėti ant kokio suoliuko ar kėdės, kad pasiektų tą sumautą akutę. Pats beveik neabejojau, kad cilindrą apsukdavo sagų neužsisagstanti išsiskyrėlė.

Esmeraldos buto savininkė buvo patenkinta, kad gaus daugiau pinigų už nuomą; ji turbūt nė neįsivaizdavo, kad tame butelyje, su tokia maža virtuvyte, galėtų gyventi du žmonės, bet mudu su Esmeralda niekad nieko nevirdavom – valgydavom mieste.

Esmeralda sakė, kad nuo tada, kai atsikrausčiau, šeimininkės nuotaika pagerėjo; gal tai senei ir nepatiko, kad Esmeralda gyvena su vaikinu, bet papildomi nuompinigiai jos nepalankumą, matyt, švelnino. Net bjaurusis šunėkas mane priėmė gana maloniai.

Tą vakarą, kai mudu su Esmeralda – nesiliesdami – sėdėjom ant jos lovos, senoji ponia buvo pasikvietusi mus į savo svetainę; norėjo, kad pamatytume, jog ji su šuniu per televiziją žiūri amerikiečių filmą. Ir Esmeralda, ir aš paskui dar ilgai buvom ištikti kultūrinio šoko; nelengva atsigauti, kai išgirsti Harį Kuperį šnekant vokiškai.

– Kaip jie galėjo dubliuoti „Lygiai vidurdienį“? – kartojau.

Monotoniški televizoriaus garsai vis atsklisdavo ir į Esmeraldos miegamąjį. Teksas Riteris dainavo „Do Not Forsake Me“.

– Bent jau Tekso Riterio nedubliavo, – džiaugėsi Esmeralda, kai aš – labai nedrąsiai – paliečiau tobulas jos krūtis. – Štai tas daikčiukas, Bili, – tarė ji, leisdamasi liečiama. (Supratau, kad ji taip sako ne pirmą kartą; seniau, kaip netrukus sužinojau, tie ir kiti jos žodžiai vaikinus sustabdydavo. Bet ne šį kartą.)

Prezervatyvą pastebėjau tik kai Esmeralda man jį padavė. Jis tebebuvo blizgios folijos apvalkalėlyje.

– Turi būti su šituo, Bili… Net jeigu suplyš, bus švariau.

– Gerai, – tarstelėjau imdamas.

– Bet svarbiausia… čia ir yra visas keblumas, Bili… tai turi būti analinis. Tik taip galiu tau leisti – tik analinį, – pakartojo Esmeralda jau pašnibždomis, gėdydamasi. – Suprantu, kad tau tai bus savotiškas kompromisas, bet taip jau yra. Arba analinis, arba nieko, – pasakė man Esmeralda.

– O!

– Suprasiu, jeigu taip negali, Bili.

Galvojau, kad tik nepasakyčiau per daug. Vargu ar tai, ką ji pasiūlė, man buvo „kompromisas“ – analinė sueitis man labai patiko! O dėl to, kad žodžiai „arba analinis, arba nieko“ sustabdydavo vaikinus, tai turiu prisipažinti, jog aš – atvirkščiai – pajutau palengvėjimą. Bauginanti patirtis su „šokių sale“ vėl buvo atidėta! Žinojau, kad turiu būti atsargus – nereaguoti pernelyg džiaugsmingai.

Tai, ką pasakiau, nebuvo visiškas melas:

– Šiek tiek nervinuosi – man tai pirmas kartas.

(Gerai, gerai, nepridūriau „su moterimi“, – pripažįstu!)

Esmeralda įjungė gramofoną. Uždėjo tą garsųjį šešiasdešimt pirmųjų Donicečio „Liučijos di Lamermur“ įrašą, – kur pamišėlės soprano partiją atlieka Džoana Saderland. (Tada supratau, jog Esmeralda nusiteikusi dėmesį sutelkti ne į vokiečių kalbos mokymąsi ir tarties gerinimą.) Donicetis, be abejo, buvo romantiškesnis muzikinis fonas negu Teksas Riteris.

Taigi aš, baisiai susijaudinęs, pirmą kartą tai patyriau su mergina, ir tas kompromisas – „arba analinis, arba nieko“ – man iš tikrųjų buvo joks kompromisas. „Arba nieko“, beje, nebuvo visiška tiesa; mudu dažnai mėgavomės oraliniu seksu. Aš oralinio nebijojau, o Esmeraldai jis labai patiko – jai tada, kaip pati sakė, norėdavosi dainuoti.

Šitaip buvau supažindintas su makštimi; be jokių kitų apribojimų, – tik „šokių salė“ (arba ne „šokių salė“) nuo manęs buvo saugoma, – bet aš jaučiausi patenkintas, netgi laimingas, kad tos dalies dar turiu palaukti. Kaip žmogui, dėl tos kūno dalies šitaip ilgai nerimavusiam, man labai pasisekė, kad su makštimi buvau supažindintas taip, mano supratimu, įdomiai ir patraukliai. Man tikrai patiko mylėtis su Esmeralda, ir aš tikrai ją mylėjau.

Būdavo tokių après-sex akimirkų, kai, jau beveik miegodamas arba pamiršęs, kad esu su moterimi, siektelėdavau jos tarpukojo ir paliesdavau lytines lūpas – ir staiga atitraukdavau ranką, tarsi nustebęs. (Iš tikrųjų juk siekdavau Esmeraldos penio.)

– Vargšas Bilis, – sakydavo Esmeralda, ne taip supratusi tą mano trumpą prisilietimą; ji manydavo, kad noriu įsiskverbti į jos makštį, kad man skaudu dėl visko, ko negaliu daryti.

– Aš ne „vargšas Bilis“ – aš laimingas Bilis, viskuo patenkintas Bilis, – visada ją patikindavau.

– Tu labai mielas, – sakydavo Esmeralda. Ji nė nenumanė, koks aš laimingas, ir kai ištiesęs ranką paliesdavau jos lytines lūpas, – kartais per miegus, arba šiaip, nieko negalvodamas, – Esmeralda nė neįtardavo, ko aš siekiau: to, ko ji neturėjo ir ko aš, matyt, ilgėjausi.

Der Oberkellner („Zufall“ vyriausiasis padavėjas), rūsčios išvaizdos vaikinas, atrodė vyresnis, negu buvo iš tikrųjų. Kažkada netekęs akies, dabar turėjo ryšėti raištį; jam dar nebuvo nė trisdešimties, bet arba dėl akies raiščio, arba dėl to, kaip tos akies neteko, jis visada elgėsi rimtai, kaip koks senis. Buvo vardu Karlas ir niekada nepasakojo, kokiomis aplinkybėmis prarado akį, – tai sužinojau iš kitų padavėjų: Antrojo pasaulinio karo pabaigoje dešimtmetis Karlas pamatė, kad keli rusų kareiviai prievartauja jo motiną, ir mėgino jiems sutrukdyti. Vienas iš rusų trenkė berniukui šautuvu, nuo to smūgio Karlas viena akimi ir apako.

Vėliau, tą patį rudenį, – jau lapkričio pabaigoje, – Esmeraldai pirmą kartą pasitaikė proga didžiulėje – trijų dalių – Vienos valstybinės operos scenoje atlikti pagrindinio soprano partiją. Kaip ji ir numatė, tai buvo italų opera – Verdžio „Makbetas“. Esmeralda, kantriai laukusi savo eilės (tiesą sakant, ji manė, kad jai eilė dainuoti taip ir neateis), ledi Makbet vaidmenį atliekančio soprano dublerė buvo beveik visą rudenį (visą tą laiką, kol mudu gyvenom drauge).

Vieni, t’affretta! – girdėdavau Esmeraldą dainuojant per miegus, – taip šaukia ledi Makbet, skaitydama laišką, kuriame vyras jai pasakoja apie pirmą susitikimą su laumėmis žiniuonėmis.

Paprašiau Karlo, kad man leistų prieš operą iš restorano išeiti anksčiau ir po operos grįžti vėliau; juk mano mergina tą penktadienio vakarą turėjo būti ledi Makbet.

– Tu turi merginą? Ta dublerė tikrai tavo mergina? – paklausė Karlas.

– Taip, tikrai, Karlai, – atsakiau.

– Man malonu tai girdėti, Bilai… Buvo ir kitokių kalbų, – tarė Karlas, perverdamas mane savo vienintele akimi.

– Esmeralda – mano mergina, ir šį penktadienį ji atliks ledi Makbet partiją, – pasakiau vyriausiajam padavėjui.

– Tai vienintelis šansas, Bilai, – neleisk jai susimauti.

– Aš tiesiog noriu nepavėluoti, kad matyčiau pradžią, ir pažiūrėti iki galo, Karlai.

– Žinoma, žinoma. Be abejo, bus penktadienis, bet darbo čia ne tiek jau daug. Oras atšalo. Turistų sumažėjo, kaip ir lapų ant medžių šakų. Tai, ko gero, bus paskutinis savaitgalis, kai mums iš tikrųjų dar reikia angliškai kalbančio padavėjo, bet kaip nors apsieisim be tavęs, Bilai, – pasakė Karlas. Jis mokėjo priversti mane pasijusti nesmagiai, net kai man pritardavo. Šnekėdamasis su Karlu, prisiminiau ledi Makbet, besišaukiančią pragaro pasiuntinių.

Or tutti sorgete. – Buvau girdėjęs Esmeraldą per miegus dainuojant ir tą ariją; tai skambėjo šiurpiai – ir nė kiek nepadėjo man mokytis vokiečių kalbos.

Fatal mia donna! – sako ledi Makbet savo silpnavaliui vyrui; ji ima durklą, kuriuo Makbetas nužudė Dunkaną, ir ištepa miegančius sargybinius krauju. Netvėriau nekantrumu, kada pamatysiu Esmeraldą, gėdinančią šiaudadvasį Makbetą! Ir visa tai nutinka per pirmą veiksmą. Savaime suprantama, kad nenorėjau pavėluoti, – nenorėjau praleisti ir nė vienos laumių pasirodymo akimirkos.

– Didžiuojuosi tavimi, Bilai. Na, kad turi merginą… ne todėl, kad ta mergina – puikus sopranas, bet kad apskritai turi merginą. Gal tai nutildys šnekas, – pasakė man Karlas.

– O kas čia ką šneka, Karlai? – paklausiau.

– Kai kurie kiti padavėjai, vienas iš šefo padėjėjų… Juk žinai, kaip žmonės mėgsta pašnekėt, Bilai.

– O!

Tiesą sakant, jei kam nors „Zufall“ virtuvėje reikėjo įrodymo, kad nesu gėjus, tai tikriausiai pačiam Karlui; jei kas nors tikrai šnekėjo, kad aš – gėjus, tai neabejoju, kad ne kas kitas, o Karlas.

Vis užmesdavau akį į miegančią Esmeraldą. Ledi Makbet ketvirtame veiksme kasnakt vaikšto per miegus, – virkaudama, kad jos rankos vis dar kruvinos, – o Esmeralda miegodama niekad nevaikščiojo. Būdavo kietai įmigusi ir gulėdavo nė nekrustelėdama, kai (beveik kiekvieną naktį) dainuodavo Una macchia.

Pagrindiniam sopranui, pageidavusiam laisvo penktadienio vakaro, ant balso stygų buvo užaugęs vadinamasis „dainininkų polipas“; nors taip būna daugeliui operos dainininkų, dėl to mažyčio Gerdos Miūlės polipėlio visi labai susirūpino. (Ar jį reikėtų pašalinti chirurginiu būdu, ar ne?)

Esmeralda garbino Gerdą Miūlę, kurios balsas buvo skambus, gerai rezonuojantis, tačiau niekad neforsuotas, įspūdingo diapazono. Gerda Miūlė tarytum be jokių pastangų išdainuodavo nuo žemiausio sol iki svaigaus aukščiausio do. Jos sopranas buvo pakankamai sodrus ir įtaigus Vagneriui, bet ji galėjo traukti ir vingrias, greitas, itin sudėtingas itališkas devyniolikto amžiaus pradžios treles. Tačiau Esmeralda man buvo sakiusi, kad Gerda Miūlė dėl to savo polipo pasidarė kaip kokia rakštis šikinėj.

– Tas polipas jai gadina gyvenimą… Jau ne tik jai, bet ir mums visiems, – sakė Esmeralda. Nuo Gerdos Miūlės, puikaus soprano, garbinimo ji pamažu priėjo prie neapykantos Gerdai Miūlei, kaip moteriai, – Polipui, kaip Esmeralda dabar ją vadino.

Tą penktadienio vakarą Polipas ilsino savo balso stygas. Esmeralda baisiai jaudinosi, kad gaus, kaip pati sakė, „pirmą progą“ Vienos valstybinėje operoje. Bet Gerdos Miūlės polipo ji nelaikė vertu dėmesio. Dar Klivlande Esmeraldai buvo operuoti sinusai – tai gana rizikinga būsimai dainininkei. Paauglystėje jos prienosiniai añčiai nuolat būdavo užsikimšę; dabar ji kartais garsiai pamąstydavo, kad gal dėl tos sinusų operacijos niekaip negali išmokti kalbėti vokiškai be amerikietiško akcento. Esmeralda nė kiek neužjautė Gerdos Miūlės, taip sureikšminusios paprasčiausią dainininkų polipą.

Aš jau buvau įpratęs nekreipti dėmesio į virtuvės personalo ir padavėjų juokelius apie tai, kaip jautiesi, kai tavo mergina – sopranas. Mane dėl to erzino visi, išskyrus Karlą, – jis apskritai nejuokaudavo.

– Kartais turbūt išeina labai garsiai, – kažkada pasakė „Zufall“ šefas, ir visi virtuvėje pratrūko juoktis.

Aš jiems, be abejo, nepasakojau, kad Esmeralda orgazmą patiria tik kai jai laižau. Esmeraldos orgazmai, pasak jos pačios, būdavo „gana įspūdingi“, bet mane ji apsaugodavo nuo garso. Šlaunimis užspausdavo man ausis; aš tikrai nieko negirdėdavau.

– Dieve, regis, ką tik pasiekiau aukščiausią mi bemol – ir išlaikiau! – šnekėjo Esmeralda po vieno ilgai trukusio orgazmo, bet mano ausys buvo įkaitusios ir prakaituotos; ji taip tvirtai laikė mano galvą, suspaudusi tarp šlaunų, kad aš ničnieko negirdėjau.

Man jau sunku prisiminti, koks tą lapkričio penktadienį Vienoje buvo oras. Prisimenu tik kad Esmeralda iš mūsų butuko Švindgasėje išėjo įsisegusi Kenedžio kampanijos ženklelį. Sakė, kad tai jos talismanas. Esmeralda labai didžiavosi, kad, kaip savanorė, 1960-aisiais dalyvavo Kenedžio rinkimų kampanijoje Ohajuje; ji tada gerokai susinervino, nes Ohajuje per plauką laimėjo respublikonas. (Ohajas balsavo už Niksoną.)

Aš nebuvau toks politiškai sąmoningas kaip Esmeralda. 1963-iaisiais, savo paties manymu, pernelyg stengiausi tapti rašytoju, kad dar dalyvaučiau politiniame gyvenime; kartą kažką baisiai išdidžiai apie tai pasakiau Esmeraldai. Regis, pareiškiau, kad nemėginu šitaip apsidrausti nuo nusivylimo, jei kartais netapčiau rašytoju, – sakiau, kad domėjimasis politika yra tarsi atviros durys, kurias jauni žmonės pasilieka, kad pro jas žengtų, jei nepavyktų pasiekti meno aukštumų, ir taip toliau – prišnekėjau visokių nesąmonių.

– Ar turi omeny, Bili, jog tai, kad į politiką esu įsitraukusi labiau negu tu, reiškia, kad tapti geru sopranu man ne taip svarbu, kaip tau – būti rašytoju? – paklausė Esmeralda.

– Ne, žinoma, to aš neturiu omeny! – atsakiau.

Iš tikrųjų turėjau – bet neišdrįsau – jai pasakyti, kad esu biseksualus. Ne dėl rašymo neįsitraukiau į politiką, o todėl, kad 1963-iaisiais dvejopas seksualumas man jau buvo tokia politika, kad daugiau tikrai nereikėjo. Patikėkite: kai esi dvidešimt vienerių ir tavo lytis kintama, visoks laviravimas ir būna tam tikra politika.

Netrukus, tą lapkričio penktadienį, jau labai gailėjausi, kad įpiršau Esmeraldai mintį, jog ji mėgina apsidrausti, jei kartais nepavyktų tapti sopranu, – arba pasilieka atviras duris, turėdama omeny, kad gal nebus operos dainininkė, nes taip domisi politika.

Per ankstyvąją vakarienę „Zufall“ restorane amerikiečių tarp klientų buvo daugiau, negu mudu su Karlu galėjom tikėtis. Jokių kitų turistų iš užsienio, – bent jau kalbančių angliškai, – tik kelios jau seniai pensinio amžiaus sulaukusios amerikiečių poros ir, prie vieno stalo, dešimt akušerių ir ginekologų, kurie (visi amerikiečiai) man sakė, kad į Vieną atvyko dalyvauti akušerių ir ginekologų konferencijoje.

Iš tų gydytojų gavau nemažai arbatpinigių, nes jiems pasakiau, kad pasirinko akušeriams ir ginekologams kaip tik tinkamą operą. Papasakojau apie tą „Makbeto“ (trečio veiksmo) sceną, kur laumės išburia kruviną kūdikį, ir tas kūdikis Makbetui sako, kad „tasai, kurs pagimdytas moteriškės“, negali jam pakenkti. (Makbetas, be abejo, suklaidinamas. Makdufas, kuris vėliau nužudo Makbetą, pareiškia, kad yra gimęs per cezario pjūvį.)

– Tai tikriausiai vienintelė opera, kurioje užsimenama apie cezario pjūvį, – pasakiau dešimčiai prie vieno stalo sėdinčių akušerių ir ginekologų.

Karlas visiems šnekėjo, kad mano mergina vakare atliks ledi Makbet partiją, taigi per ankstyvąją vakarienę visi labai domėjosi manimi; be to, Karlas ištesėjo pažadą – išleido mane gerokai anksčiau, kad tikrai spėčiau į pirmo veiksmo pradžią. Bet kažkas vis tiek buvo negerai.

Mane apėmė keistas jausmas, kad publika niekada nenurims, – ypač tie neišauklėti amerikiečiai. Viena pora atrodė jau arti skyrybų; moteris raudojo, o vyras, kad ir ką sakė, niekaip negalėjo jos nuraminti. Tikriausiai daugelis iš jūsų jau supratote, apie kurio penktadienio vakarą pasakoju, – tai buvo 1963-iųjų lapkričio 22-os vakaras, 12:30 po pusiaudienio centrinės juostos laiku, kai Dalase buvo nušautas prezidentas Kenedis. Aš Vienoje buvau septyniomis valandomis aplenkęs Teksaso laiką, o „Makbetas“ – didžiausiai mano nuostabai – vis neprasidėjo. Esmeralda man buvo sakiusi, kad Staatsoper spektakliai visada prasideda laiku; tačiau tą vakarą viskas buvo kitaip.

Negalėjau to žinoti, bet iš tiesų ir užkulisiuose visa tvarka pakriko taip pat, kaip man atrodė žiūrovų salėje. Ta amerikiečių pora, kuriai, mano manymu, grėsė skyrybos, jau buvo išėjusi; abu tiesiog nepaguodžiami. Bet ir kiti amerikiečiai iš pažiūros buvo tarytum priblokšti kažkokio sielvarto. Staiga pastebėjau, kad yra tuščių vietų. Vargšė Esmeralda! Jos debiutas, o salė nepilna. (Kai Džonas Ficdžeraldas Kenedis mirė, Dalase, regis, buvo pirma dienos, o Vienoje – aštunta vakaro.)

Kadangi uždanga nekilo, žiūrovai vis dar nematė tos viržiais apaugusios Škotijos dykynės, aš ėmiau jaudintis dėl Esmeraldos. Gal ją ištiko scenos baimės priepuolis? Gal staiga prarado balsą? Gal Gerda Miūlė apsigalvojo ir nebenori laisvo vakaro? (Į programą buvo įdėtas lapelis, kuriame parašyta, kad 1963-iųjų lapkričio 22-ą, penktadienį, ledi Makbet vaidmenį atliks Esmeralda Soler. Jau buvau nusprendęs tą lapelį įrėminti; ketinau jį tais metais įteikti Esmeraldai kaip Kalėdų dovaną.) Dabar dar daugiau mane nervinančių amerikiečių šnekėjosi žiūrovų salėje – ir dar daugiau išėjo, kai kurie apsiašaroję. Padariau išvadą, kad amerikiečiai – nekultūringi, viešuomenėje deramai elgtis nemokantys silpnapročiai arba lėkšti miesčionys, visi iki vieno!

Galiausiai uždanga vis dėlto pakilo, ir scenoje jau buvo laumės. O kai pasirodė Makbetas su Banku, – pastarasis, kaip žinojau, netrukus turėjo pavirsti šmėkla, – man į galvą atėjo mintis, kad Makbetas gerokai per senas ir per storas, kad būtų Esmeraldos vyras (netgi operoje).

Turbūt suprantate, kaip nustebau, kai kitoje pirmo veiksmo scenoje ne mano Esmeralda uždainavo Vieni, t’affretta! Ir ne Esmeralda šaukėsi pragaro pasiuntinių (Or tutti sorgete). Scenoje buvo Gerda Miūlė su savo polipu. Puikiai įsivaizdavau, kaip apstulbo visi ankstyvą vakarienę „Zufall“ restorane valgę angliškai kalbantys klientai – tarp jų ir tie dešimt akušerių bei ginekologų. Jie tikriausiai galvojo: „Kaip tas matroniškos išvaizdos sopranas gali būti mūsų jauno ir gražaus padavėjo mergina?“

Kai ledi Makbet, paėmusi kruviną durklą, ištepliojo miegančius sargybinius, prieš akis jau mačiau užkulisiuose nužudytą – ar šiaip kokios baisios nelaimės ištiktą – Esmeraldą.

Antro veiksmo pabaigoje atrodė, kad verkia jau pusė žiūrovų. Ar juos pravirkdė žinia, jog nužudytas Bankas, ar Banko šmėklos pasirodymas prie pietų stalo? O kai Makbetas antrą kartą pamatė Banko šmėklą, jau besibaigiant antram veiksmui, aš, ko gero, buvau vienintelis žmogus Vienos valstybinėje operoje, dar nežinantis, kad nužudytas prezidentas Kenedis. Tik per pertrauką išgirdau, kas nutiko.

Dar pasilikau ir po pertraukos, kad vėl pamatyčiau laumes – ir tą šiurpų kruviną kūdikį, kuris Makbetui sako, kad „tasai, kurs pagimdytas moteriškės“, negali jam pakenkti. Pabuvau iki ketvirto veiksmo vidurio, nes norėjau pamatyti ir vaikščiojimą per miegus – Gerdą Miūlę, su tuo savo polipu dainuojančią Una macchia (apie kraują, vis dar matomą ant ledi Makbet rankų). Galbūt maniau, kad Esmeralda išeis iš užkulisių ir prisidės prie manęs bei kitų studentų, kaip visada stovinčių salės gale, bet – kai prasidėjo ketvirtas veiksmas – Valstybinėje operoje jau buvo tiek laisvų vietų, kad dauguma kitų studentų be vargo susirado kur atsisėsti.

Nežinojau, kad užkulisiuose yra televizorius išjungtu garsu ir kad Esmeralda prilipusi prie jo ekrano; vėliau ji man pasakojo, kad ir be garso suprato, kas nutiko prezidentui Kenedžiui.

Ketvirto veiksmo pabaigos nelaukiau. Nenorėjau matyti, kad „Birnamo giria – prie Dunsinano“, kaip sako Šekspyras, ar išgirsti, kaip Makdufas Makbetui pareiškia, kad yra gimęs per cezario pjūvį. Sausakimša Kėrntnerio gatve bėgau į Vaiburgo gatvelę, pro ašaromis plūstančius žmones, dauguma kurių buvo ne amerikiečiai.

„Zufall“ virtuvėje visi virėjai ir padavėjai žiūrėjo, ką rodo per televiziją; turėjom ten tokį mažiuką nespalvotą televizorių. Išvydau tuos pačius begarsius reportažus apie šaudymą Dalase, kuriuos tikriausiai matė ir Esmeralda.

– Grįžai anksčiau, o ne vėliau, – tarė Karlas. – Tavo mergina susimovė?

– Dainavo ne ji. Gerda Miūlė, – pasakiau.

– Blöde Kuh! – sušuko Karlas. – Kvaila karvė!

(Vienos operos lankytojai, kuriems Gerda Miūlė jau buvo įkyrėjusi, kvaila karve ją vadino daug seniau, negu Esmeralda ėmė vadinti Polipu.)

– Esmeralda, matyt, jautėsi pernelyg prislėgta, kad dainuotų, – užkulisiuose tikriausiai visai palūžo, – pasakiau Karlui. – Ji buvo Kenedžio rėmėja.

– Vadinasi, susimovė, – tarė Karlas. – Nepavydžiu tau. Sunkoka bus gyventi su viso to pasekmėmis.

Karlas mane įspėjo, kad restorane jau sėdi saujelė angliškai kalbančių klientų – turbūt ne operos mėgėjų.

– Dar keli akušeriai ir ginekologai, – niekinamai tarstelėjo. (Jo manymu, pasaulyje ir taip jau buvo per daug vaikų. „Gyventojų perteklius – didžiausia problema“, – vis šnekėdavo Karlas.) – Ir dar iškrypėlių staliukas, – pasakė man Karlas. – Ką tik atėjo, bet jau girti. Neabejotini agrastėliai. Ar ne taip juos vadinat?

– Čia vienas iš žodžių, kuriais juos vadinam, – pasakiau vienakiui vyriausiajam padavėjui.

Prie kurio stalo susėdę akušeriai ir ginekologai, supratau iš karto; jų buvo dvylika – aštuoni vyrai, keturios moterys, visi gydytojai. Kadangi ką tik buvo nušautas prezidentas Kenedis, pamaniau, kad gal nereikėtų mėginti pralaužti ledų pasakymu, kad jie praleido progą pamatyti tą „Makbeto“ sceną, kur užsimenama apie cezario pjūvį.

O prie iškrypėlių – arba „agrastėlių“, kaip juos pavadino Karlas, – staliuko sėdėjo keturi vyrai, visi girti. Vienas iš jų buvo institute dėstantis garsus amerikiečių poetas Lorencas Aptonas.

– Nežinojau, kad čia dirbi, jaunasis grožinės prozos rašytojau, – tarė man Laris. – Tu – Bilas, ar ne?

– Taip, – linktelėjau.

– Dieve, Bilai, atrodai baisiai. Dėl Kenedžio, ar dar kas nors nutiko? – paklausė Laris.

– Šįvakar žiūrėjau „Makbetą“… – buvau bepradedąs pasakoti.

– Oi, girdėjau, kad dainuos soprano dublerė, tai nusprendžiau praleisti, – pertraukė mane Laris.

– Taip, turėjo dainuoti dublerė, – pasakiau. – Bet ji – amerikietė. Tikriausiai pernelyg nuliūdo dėl Kenedžio. Taip ir nepasirodė. Dainavo Gerda Miūlė, kaip visada.

– Gerda puiki, – pareiškė Laris. – Tikriausiai buvo nuostabu.

– Man tai ne, – tariau. – Ta soprano dublerė – mano mergina. Tikėjausi pamatyti ją, atliekančią ledi Makbet vaidmenį. Ilgokai klausiausi, kaip ji dainuoja per miegus, – prisipažinau tam girtų iškrypėlių staliukui. – Ji – Esmeralda Soler, – pasakiau tiems agrastėliams. – Gal kada nors visi žinosite, kas ji tokia.

– Tu turi merginą… – pratarė Laris, gudriai šypsodamasis, tarsi netikėdamas, kaip netikėjo ir vėliau, kai tvirtinau esąs aktyvusis.

– Esmeralda Soler, – pakartojau. – Ji tikriausiai pernelyg nuliūdo, kad galėtų dainuoti.

– Vargšė mergaitė, – užjautė Laris. – Dublerėms tokios progos, manau, pasitaiko ne per dažniausiai.

– Ne per dažniausiai, – tariau.

– Vis dar galvoju apie tą tavo kūrybinio rašymo kursą, – pasakė man Laris. – To siūlymo neatmečiau, Bilai.

Karlas sakė, jog man nepavydi, nes „sunkoka bus gyventi“ su to, kad Esmeralda taip ir neatliko ledi Makbet partijos, „pasekmėmis“, bet dabar – žiūrėdamas į Lorencą Aptoną ir jo iškrypusius draugus – staiga numačiau dar vieną ne tokią jau malonią gyvenimo su Esmeralda pasekmę.

Angliškai kalbančių operos lankytojų po tą penktadienį žiūrėto Verdžio „Makbeto“ į „Zufall“ restoraną atėjo nedaug. Manau, kad daugumai mano tėvynainių, tą lapkritį buvusių Vienoje, po Kenedžio nužudymo dingo noras vakarieniauti. Akušeriai ir ginekologai prie savo stalo sėdėjo paniurę ir gana anksti išėjo. Iki vėlumos liko tik Laris su kitais agrastėliais.

Karlas man primygtinai siūlė eiti namo.

– Eik, susirask savo merginą, ji turbūt nekaip jaučiasi, – ragino vienakis vyriausiasis padavėjas. Bet aš supratau, kad Esmeralda arba su kolegomis iš operos, arba jau grįžusi į mudviejų butuką Švindgasėje. Esmeralda žinojo, kur aš dirbu; jei būtų norėjusi mane matyti, būtų pati ir susiradusi.

– Agrastėliai turbūt niekada neišeis – tikriausiai nusprendė čia numirti, – burbėjo Karlas. – Tą gražuolį tu, kaip matau, pažįsti… tą šnekovą, – pridūrė.

Aš jam pasakiau, kas yra Lorencas Aptonas – ir kad jis dirba institute, bet man tai nieko nedėsto.

– Eik namo, pas savo merginą, Bilai, – ragino mane Karlas.

Tačiau man buvo šiurpu ir pagalvoti, kad reikės žiūrėti Esmeraldos buto savininkės svetainėje stovintį televizorių – vis kartojamus reportažus apie Kenedžio nužudymą; mintis apie bjaurųjį šunėką laikė mane „Zufall“ restorane, kur galėjau žvilgčioti į tą virtuvėje turimą nespalvotą televizoriuką.

– Tai Amerikos kultūros žūtis, – šnekėjo Laris kitiems trims agrastėliams. – Nesakau, kad Jungtinėse Valstijose egzistuoja knygų kultūra, bet Kenedis mums suteikė šiokią tokią viltį, kad bus tam tikra rašytojų kultūra. Na, kad ir Frostas… Tas Kenedžio inauguracijai jo sukurtas eilėraštis visai neblogas. Kenedis bent jau turėjo skonį. Kiek dabar laiko praeis, kol vėl atsiras prezidentas, turintis skonį?

Žinau, žinau, – čia ne itin patrauklus Lario pristatymas. Bet nuostabiausia buvo tai, kad tas žmogus sakė tiesą, nepaisydamas pašnekovų tą akimirką patiriamų „jausmų“.

Ką nors, atsitiktinai nugirdusį Lario žodžius apie nužudytą prezidentą, galėjo užplūsti graudulys, – kas nors gal pasijuto kaip sudužusio laivo keleivis, išmestas į svetimą krantą ir plakamas vis didėjančių patriotizmo bangų. Bet Lariui tai nerūpėjo; neabejodamas, jog tai tiesa, jis ją ir sakė. Dėl tokios drąsos Laris man neatrodė nemalonus.

Bet jis gal buvo tik įpusėjęs tą savo prakalbą, kai restorane pasirodė Esmeralda. Ji man seniau sakė, kad negali valgyti prieš dainuodama, taigi aš žinojau, kad Esmeralda alkana; be to, buvo jau išgėrusi baltojo vyno, – o to tikrai nereikėtų daryti, kai skrandis tuščias. Iš pradžių Esmeralda atsisėdo prie baro, ašarodama; Karlas tuoj pat nusivedė ją į virtuvę ir pasodino ant taburetės priešais televizoriuką. Dar nepasakęs man, kad Esmeralda laukia virtuvėje, Karlas jai vėl davė taurę baltojo vyno; aš Esmeraldos, prisėdusios prie baro, nepastebėjau, nes kaip tik tada Lario staliukui atkimšau dar vieną butelį raudonojo.

– Atėjo tavo mergina, Bilai, turėtum ją vestis namo, – tarė man Karlas. – Ji virtuvėj.

Laris gana gerai mokėjo vokiečių kalbą; jis suprato, ką Karlas man pasakė.

– Ten ta tavo soprano dublerė, Bilai? – paklausė Laris. – Tegu prisėda prie mūsų – mes ją pralinksminsim! – pakvietė. (Aš suabejojau; buvau įsitikinęs, kad pokalbis apie Amerikos kultūros žūtį Esmeraldai nuotaikos nepagerintų.)

Tačiau taip viskas ir buvo – tada Laris Esmeraldą ir pamatė, kai mudu ėjom iš restorano.

– Palik tuos agrastėlius man, – pasiūlė Karlas. – Arbatpinigiais pasidalysiu. Veskis merginą namo, Bilai.

– Turbūt tuoj susivemsiu, jei dar žiūrėsiu televizorių, – virtuvėje pasakė man Esmeralda. Ji lyg ir svirduliavo ant tos taburetės. Supratau, kad, ko gero, iš tikrųjų susivems – nuo baltojo vyno. Buvo aišku, kad Ringo gatve eidami į Švindgasę atrodysim nekaip, bet tikėjausi, kad pasivaikščiojusi Esmeralda pasijus geriau.

– Neįprastai graži ledi Makbet, – išgirdau sakant Larį, kai vedžiausi Esmeraldą restorano durų link. – Vis dar galvoju apie tą kūrybinio rašymo kursą, jaunasis grožinės prozos rašytojau! – sušuko Laris, mudviem su Esmeralda jau išeinant.

– Tikrai susivemsiu, – murmėjo Esmeralda.

Į Švindgasę parsiradom vėlai; Esmeralda susivėmė, kai ėjom per Šv. Karolio aikštę, bet namuose pasakė, kad jaučiasi geriau. Šeimininkė ir tas jos šunėkas jau miegojo; svetainėje buvo tamsu, televizorius išjungtas; atrodė, kad visi išmirę, – negyvi kaip Džonas Ficdžeraldas Kenedis.

– Tik ne Verdį, – tarė Esmeralda, pamačiusi, kad stoviu prie gramofono, niekaip neapsispręsdamas. Uždėjau Džoanos Saderland įrašą, visų manymu, jau tapusį jos „vizitine kortele“; žinojau, kaip Esmeraldai patinka „Liučija di Lamermur“, todėl ją tyliai ir įjungiau.

– Šis vakaras tau bus ypatingas, Bili. Man irgi. Ir aš dar niekad nemėginau vaginalinio sekso. Nesvarbu, net jei pastočiau. Kai dublerė šitaip suskysta, tai jau viskas – baigta, – tarė Esmeralda. Ji jau buvo išsivaliusi dantis ir nusipraususi veidą, bet man atrodė dar šiek tiek apsvaigusi.

– Nekvailiok, – pasakiau. – Svarbu, kad nepastotum. Tau dar pasitaikys daugybė progų, Esmeralda.

– Klausyk… tai tu nori pamėginti į makštį, ar nenori? – paklausė Esmeralda. – Aš noriu į makštį, Bili. Prašau tavęs, dėl Dievo meilės! Noriu žinoti, koks jausmas, kai į makštį!

– O!

Savaime suprantama, užsimoviau prezervatyvą; būčiau užsimovęs ir du, jeigu ji būtų liepusi. (Man jau buvo visiškai aišku, kad ji dar apygirtė.)

Štai kaip tai atsitiko. Tą vakarą, kai mirė mūsų prezidentas, aš pirmą kartą patyriau, kas yra vaginalinis seksas, – ir man tai labai, labai patiko. Itin garsus Esmeraldos orgazmas, regis, sutapo su Liučijos beprotybės scena; tiesą sakant, net nežinau, ar ten Džoana Saderland pasiekė aukščiausią mi bemol, ar Esmeralda. Šįkart ji nebuvo šlaunimis suspaudusi man galvos; dar girdėjau ir šeimininkės šuns lojimą, nors man baisiai spengė ausyse.

– Velniai griebtų! – išgirdau sakant Esmeraldą. – Buvo nuostabu!

Aš ir pats maloniai nustebau (ir jaučiau palengvėjimą); man ne tik kad labai, labai patiko, – aš buvau sužavėtas! Ar patiko taip pat kaip analinis seksas? (Ar labiau?) Na, viskas buvo kitaip. Kai manęs kas paklausia, visada diplomatiškai atsakau, kad man „vienodai“ patinka ir analinis, ir vaginalinis. Ankstesni nuogąstavimai dėl makščių buvo be pagrindo.

Bet, deja, nepakankamai greitai atsakiau į Esmeraldos „Velniai griebtų!“ ir „Buvo nuostabu!“ Pats sau galvojau, kad man labai patiko, bet nepasakiau.

– Bili? – paklausė Esmeralda. – Ar tau buvo gera? Ar patiko?

Suprantate, ne tik rašytojai patiria tokių keblumų, bet rašytojai tai tikrai; mes vadinamojo minčių srauto, nors ir tylaus, tiesiog negalime sustabdyti.

– Tikrai ne šokių salė, – atsakiau. Po visko, ką vargšė Esmeralda tądien patyrė, aš dar leptelėjau ir tai.

– Ne kas? – nesuprato ji.

– Oi, čia toks Vermonto posakis! – greitai tariau. – Iš tiesų tai beprasmis. Net nelabai žinau, ką ta „ne šokių salė“ reiškia… turbūt neįmanoma paaiškinti.

– Bet kam tau išvis prireikė neiginio? – paklausė Esmeralda. – „Ne“ visada neigia kito žodžio reikšmę – „ne šokių salė“ skamba kaip baisus nusivylimas, Bili.

– Ne, ne – aš nenusivyliau. Man labai patiko tavo makštis! – sušukau. Šlykštusis šunėkas vėl pratrūko loti; Liučija pradėjo viską iš naujo – nuo pradžios, kai dar buvo patikli, bet lengvai sutrikdoma nuotaka.

– Aš – „ne šokių salė“… tai gal tik „sporto salė“ arba „virtuvė“, arba dar kas nors, – šnekėjo Esmeralda. Tada plūstelėjo ašaros – dėl Kenedžio, dėl prarastos vienintelės progos pabūti „startuojančiu“ sopranu, dėl deramai neįvertintos makšties… Daug ašarų.

Neįmanoma atsiimti tokių žodžių kaip „tikrai ne šokių salė“; tiesiog nieku gyvu nereikėtų jų ištarti po pirmą kartą patirto vaginalinio sekso. Žinoma, negalėjau atsiimti ir to, ką Esmeraldai pasakiau apie jos politinę veiklą – apie tai, kad ji gal nėra visiškai pasiryžusi tapti sopranu.

Mudu dar gyvenom drauge per tas Kalėdas ir kurį laiką po Naujųjų metų, bet padaryta žala – pasireiškianti nepasitikėjimu – jau buvo juntama. Vieną naktį aš turbūt kažką pasakiau per miegus. Iš ryto Esmeralda paklausė:

– Tas gana gerai atrodantis pusamžis vyriškis restorane… prisimeni… tą baisų vakarą… Ką jis turėjo omeny? Kokį kūrybinio rašymo kursą? Kodėl tave pavadino „jaunuoju grožinės prozos rašytoju“, Bili? Ar jis tave pažįsta? Ir tu pažįsti jį?

Na, į tą klausimą nebuvo lengva atsakyti. Tada, kitą vakarą, – tą šešiasdešimt ketvirtųjų sausį, po darbo, – perėjau Kėrntnerio gatvę ir pasukau į Dorotėjergasę, į „Kaffee Käfig“. Puikiai žinojau, kas ten lankosi vakarais, taip vėlai: tik vyrai, tik gėjai.

– Ar tik ne tas grožinės prozos rašytojas? – lyg ir pasakė Laris. O gal tik paklausė: – Tu – Bilas, ar ne?

(Tai, regis, buvo tas vakaras, kai jis man pranešė, kad nusprendė dėstyti kūrybinio rašymo kursą, dėl kurio buvau į jį kreipęsis; šiaip ar taip, tada jis man dar nedėstė.)

Tą vakarą „Kaffee Käfig“, – šiek tiek anksčiau, nei mane „pakabino“, – Laris turbūt paklausė:

– Šįvakar be soprano dublerės? Kur ta dailutė mergaitė? Ji tau ne eilinė ledi Makbet, Bilai, ar ne?

– Ne, ji neeilinė, – lyg ir sumurmėjau. Mudu tik šnekėjomės; tą vakarą nieko nenutiko.

Tiesą sakant, tą patį vakarą, kiek vėliau, kai jau gulėjau lovoje su Esmeralda, ji man pateikė reikšmingą klausimą:

– Tavo vokiečių tartis… tokia tobulai austriška, tiesiog varo mane iš proto. Šiaip tu vokiečių moki ne per geriausiai, bet kalbi taip autentiškai. Kur tu taip išmokai vokiečių, Bili? Man net keista, kad niekada to neklausiau!

Buvom ką tik pasimylėję. Gerai, nebuvo taip jau įspūdinga, – šeimininkės šuo nelojo, man nespengė ausyse, – bet mylėjomės per makštį, ir abiem patiko.

– Daugiau jokio analinio, Bili, – jo man jau gana, – pasakė Esmeralda.

Aš, be abejo, žinojau, kad man analinio negana. Be to, supratau, kad man ne tik kad patinka Esmeraldos makštis; jau buvau apsipratęs su kerinčia mintimi, kad ir makščių niekad nebus „gana“. Žinoma, mane žavėjo ne tik Esmeraldos makštis. Bet Esmeralda juk nebuvo kalta, kad neturi penio.

Kaltę verčiu tam klausimui: „Kur tu taip išmokai vokiečių?“ Jį išgirdęs ėmiau galvoti, iš kur atsiranda geismas; tai tarytum tamsus, vingiuotas kelias. Tą naktį supratau, kad paliksiu Esmeraldą.

6 skyrius

ELENOS NUOTRAUKOS, KURIAS TEBETURIU

Feivarit Riverio mokykloje trečiais mokslo metais buvau trečiojoje vokiečių kalbos grupėje. Tą žiemą, po senojo Grau mirties, į trečiąją Fräulein Bauer grupę atėjo keli daktaro Grau mokiniai – tarp jų ir Kitridžas. Jie buvo prastai pasirengę; Herr Doktor Grau juos mokė kažkaip itin painiai. Kad gautum Feivarit Riverio atestatą, turėjai trejus metus mokytis tos pačios užsienio kalbos; jei Kitridžas, abiturientas, pateko į vokiečių kalbos trečiųjų metų grupę, vadinasi, kažkuriais ankstesniais metais jis neišlaikė vokiečių kalbos egzamino arba pradėjo mokytis kitos užsienio kalbos, o paskui kažkodėl perėjo į vokiečių.

– Tavo mama juk prancūzė, ar ne? – paklausiau jo. (Maniau, kad namuose jis kalbėdavo prancūziškai.)

– Man pabodo elgtis taip, kaip nori tariama mano motina, – atsakė Kitridžas. – O tu dar to nepatyrei, Nimfa?

Kadangi Kitridžas šiaip jau buvo stulbinamai gabus, stebėjausi matydamas, kaip jam nesiseka vokiečių; bet netrukus pastebėtas jo tingumas manęs jau taip nenustebino. Kitridžas buvo iš tų žmonių, kuriems viskas einasi labai lengvai, ir beveik nesistengė parodyti, kad tos Dievo dovanos yra nusipelnęs. Kai mokaisi užsienio kalbų, reikia pasiryžimo daug ką įsiminti ir kantrybės, kad galėtum nuolat viską kartoti; iš to, kad Kitridžas gerai išmokdavo pjesės veikėjo žodžius, galėjai suprasti, jog jis geba susikaupti, – scenoje Kitridžas būdavo puikiai pasirengęs aktorius. Bet jam trūko būtinos savidrausmės, kad sėkmingai mokytųsi svetimos kalbos, – ypač vokiečių. Visi tie artikeliai, – „sumauti der, die, das, den, dem“, pasak nirštančio Kitridžo, – išvesdavo jį iš kantrybės.

Tais metais, kai Kitridžas turėjo baigti mokyklą, mano sutikimas drauge ruošti namų darbus nepadėjo jam gauti geresnio galutinio pažymio; iš to, kad Kitridžas tiesiog nusirašydavo mano išverstus mums kasdien užduodamus tekstukus, paskui, per egzaminus klasėje, kai viską turėjo daryti vienas, jam nebuvo jokios naudos. Aš tikrai nenorėjau, kad Kitridžas susikirstų; numačiau, kas bus, jeigu jis kartos baigiamųjų metų kursą, kai ir aš jau būsiu abiturientas. Bet kai jis paprašė pagalbos, man buvo sunku pasakyti „ne“.

– Sunku pasakyti „ne“, kai jis ko nors prašo. Taškas! – vėliau pareiškė Elena. Dabar jaučiuosi kaltas, kad nieko nežinojau apie jų santykius.

Tą žiemos trimestrą buvo rengiamos perklausos „pavasario Šekspyrui“, kaip sakė Ričardas Abotas, – kad atskirtų nuo rudenį režisuotos Šekspyro pjesės. Kartais Ričardas mus, Feivarit Riverio mokinius, ir žiemą priversdavo vaidinti pagal kurią nors Šekspyro pjesę statomame spektaklyje.

Man nemalonu tai sakyti, bet manau, kad kaip tik dėl Kitridžo dalyvavimo mūsų mokyklos Dramos klubo spektakliai pasidarė tokie populiarūs, – nors mes statėm tik Šekspyro pjeses. Kai Ričardas per rytinį susirinkimą skaitė „Dvyliktosios nakties“ veikėjų ir aktorių sąrašą, visi domėjosi labiau negu paprastai; vėliau tas sąrašas buvo pakabintas ant sienos valgykloje, kur mokiniai netgi stovėdavo eilėje, kad pažiūrėtų, kas ką vaidins.

Orsinas, Ilirijos hercogas, buvo mūsų mokytojas ir režisierius, Ričardas Abotas. Ričardas, kaip hercogas, ir pradėjo „Dvyliktąją naktį“ tais visiems gerai žinomais pakiliais žodžiais: „Jei meilės penas – muzika, tai grokit“, – ir jam nė karto neprireikė, kad mama juos pasufleruotų.

Pirmiausia Orsinas išpažįsta meilę Olivijai, grafienei, kurią vaidino mano amžinai viskuo nepatenkinta teta Mjurielė. Olivija hercogą atstumia, ir jis (negaišdamas laiko) įsimyli Violą; taigi Orsinas – įsidėmėtinas veikėjas, „galbūt labiau įsimylėjęs pačią meilę negu kurią nors iš tų damų“, kaip mums sakė Ričardas Abotas.

Visada maniau, kad, – kadangi Olivija Orsiną, kaip galimą mylimąjį, atstumia, – Mjurielė grafienę vaidinti sutiko be jokių dvejonių. Ričardas, kaip pagrindinio vaidmens atlikėjas, Mjurielę vis dar trikdė; būdama šalia gražuolio svainio, ji niekad iš tiesų ir neatsipalaiduodavo.

Elena vaidino Violą, vėliau persirengiančią Cezarijumi. Ji tuoj pat pareiškė, kad Ričardas jai tą vaidmenį ir davė turėdamas omeny, jog Viola persirengia vyriškais drabužiais ir apsimeta Cezarijumi. „Viola turi būti bepapė, nes didesnę spektaklio laiko dalį ji yra vaikinas“, – pasakė man Elena.

Man, tiesą sakant, atrodė šiek tiek iškrypėliška, kad Orsinas su Viola galiausiai susimyli, – juk Ričardas buvo gerokai vyresnis už Eleną, – bet Elenai tai lyg ir nerūpėjo.

– Manau, tais laikais merginos ištekėdavo jaunesnės, – tepasakė ji. (Jei būčiau turėjęs bent kiek proto, būčiau supratęs, kad Elena tikrame gyvenime jau turi vyresnį mylimąjį!)

Aš vaidinau Sebastijaną – Violos brolį dvynį.

– Kaip tik tinka jums abiem, – globėjiškai pasakė Kitridžas mudviem su Elena. – Visi mato, kad judu kaip brolis ir sesuo.

(Aš tada į tai neatkreipiau dėmesio, bet Elena Kitridžui tikriausiai jau buvo pasakiusi, kad kaip vaikinas ir mergina mudu vienas kito nedominam.)

Prisipažįstu, buvau išsiblaškęs; tai, kad Mjurielė, kaip Olivija, iš pradžių iki ausų įsimyli Eleną (apsimetančią Cezarijumi), o paskui mane, Sebastijaną… na, tai irgi atrodė nelabai tikėtina. Aš pats negalėjau nė įsivaizduoti savęs, įsimylinčio Mjurielę, – todėl tik spoksojau, neatitraukdamas akių, į primadonišką tetos krūtinę. Šitas Sebastijanas nė karto nepažvelgė tai Olivijai į akis, – net sušukdamas: „Ak, trokštu aš į Letą pasinerti, nes sapną šį ilgai sapnuoti verta!8

O kai Olivija, kurios valdingumas kaip tik tiko Mjurielei, sakydavo: „Eime! Tikėkite manim, meldžiu“, – aš, Sebastijanas, stebeilydamas į tetos Mjurielės krūtis, kurios – labai juokingai – būdavo kaip tik mano akių aukštyje, tirpdamas iš meilės tardavau: „Tikiu.“

– Na, nepamiršk, Bilai, – pasakė man senelis Haris, – kad „Dvyliktoji naktis“ – tikrų tikriausia komedija.

Kai kiek paūgėjau ir jau buvau truputį vyresnis, Mjurielė man nebeleido spoksoti į jos krūtis. Tačiau ta vėliau statyta pjesė nebuvo komedija, ir aš tik dabar suprantu, jog tada, kai mudu buvom „Dvyliktosios nakties“ Olivija ir Sebastijanas, Mjurielė per tas savo krūtis tikriausiai ir nematė, kad aš į jas spoksau! (Turėdamas omeny, kokio tada buvau ūgio, spėju, kad Mjurielei krūtys užstodavo mano žvilgsnį.)

Tetos Mjurielės vyras, mano mielasis dėdė Bobas, puikiai perprato „Dvyliktosios nakties“ komiškumą. Atrodė, kad Ričardas norėjo pasišaipyti, sero Tobio Belčo – Olivijos giminaičio, įsimintiniausiomis pjesės akimirkomis nelabai kultūringai besielgiančio girtuoklio, – vaidmenį patikėdamas dėdei Bobui, kurio gėrimas buvo tokia našta tetai Mjurielei. Bet ir kiti Feivarit Riverio mokiniai Bobą mylėjo taip pat kaip aš, – šiaip ar taip, jis juk buvo itin nuolaidus mokyklos „priėmėjas“. Beje, pats Bobas to, kad mokiniai jį mėgsta, pernelyg nesureikšmindavo. („Savaime suprantama, kad jiems patinku, Bili. Juk visi su manimi susipažino, kai atvyko pasikalbėti ir aš juos priėmiau į mokyklą!“)

Bobas buvo ir žaidimų su raketėmis treneris – teniso ir skvošo. Štai iš kur tie skvošo kamuoliukai. Skvošo salės buvo po didžiąja sporto sale – rūsyje, drėgnos ir šaltos. Kai kurioje nors dvokdavo alumi, vaikinai sakydavo, jog ten turbūt žaidė treneris Bobas, – kad išprakaituotų praėjusio vakaro nuodus.

Ir teta Mjurielė, ir močiutė Viktorija seneliui Hariui vis skundėsi, kad sero Tobio Belčo vaidmuo Bobą „skatina“ dar daugiau gerti. Ričardas Abotas buvo kaltinamas, kad „iškėlė aikštėn“, kokias apgailėtinas kančias vargšei Mjurielei tenka kęsti kiekvieną kartą, kai Bobas geria. Bet kad ir kaip teta Mjurielė su senele dėl Ričardo ėdė senelį, pačiam Ričardui nė karto nė žodeliu neužsiminė, kad yra nepatenkintos.

Šiaip ar taip, Ričardas Abotas pasirodė „pačiu laiku“ (jei vartotume močiutės Viktorijos klišę) ir išgelbėjo mano motiną, kurios reputacija jau buvo nukentėjusi; apie šį išgelbėjimą jiedvi kalbėjo taip, tarsi niekas kitas nebūtų galėjęs to padaryti. Močiutė Viktorija su teta Mjuriele nebesijautė atsakingos už mano mamą, nes staiga apsireiškęs Ričardas ją iš jų perėmė.

Bent jau man, girdinčiam, ką šneka teta su močiute, susidarė toks įspūdis: Ričardas negalėjo padaryti nieko blogo, o jeigu ką, močiutės Viktorijos ir tetos Mjurielės manymu, vis dėlto padarė negerai, tai viskas išsamiai išdėstoma seneliui Hariui, tarsi būtų galima tikėtis, kad jis apie tai pasikalbės su Ričardu. Mudu su pussesere Džere girdėdavom viską, nes, kai Ričardo su mano mama nebūdavo, nepatenkinta močiutė ir nosį ne į savo reikalus nuolat kišanti teta apie juos šnekėdavo neužsičiaupdamos. Neabejojau, kad jiedvi Ričardą su mano mama „jaunavedžiais“ pašaipiai vadins ir tada, kai jie santuokoje bus išgyvenę dvidešimt metų! Augdamas po truputį supratau, kad visi – ne tik močiutė Viktorija su teta Mjuriele, bet ir senelis Haris, ir Ričardas Abotas – su mano mama elgiasi kaip su kaprizingu vaiku. (Taip atsargiai, tarsi ji būtų kokia netyčia susižeisti galinti mažylė.)

Senelis Haris niekad nekritikavo Ričardo Aboto; gal jis pritarė nuomonei, kad Ričardas – mamos išgelbėtojas; bet, mano manymu, senelis Haris buvo užtektinai protingas, kad suprastų, jog Ričardas ją apsaugojo ne tiek nuo kito vyriškio, – kuris gal būtų pasirodęs ir susukęs galvą mano lengvai suviliojamai motinai, – kiek nuo močiutės Viktorijos ir tetos Mjurielės.

Bet jeigu jau kalbame apie nelemtąjį „Dvyliktosios nakties“ pastatymą, turiu pasakyti, kad netgi senelis Haris abejojo dėl vaidmenų paskirstymo. Haris vaidino Mariją, Olivijos kambarinę. Mudu su seneliu Hariu Mariją įsivaizdavom daug jaunesnę, tačiau didžiausias keblumas Hariui buvo tas, kad jis turėjo būti ištekintas už sero Tobio Belčo.

– Negaliu patikėti, kad būsiu sužadėtas su gerokai jaunesniu žentu, – liūdnai pasakė senelis Haris, kai vieną žiemos sekmadienio vakarą pietavau su juo ir močiute Viktorija.

– Na, nepamirškite, seneli, kad „Dvyliktoji naktis“ – tikrų tikriausia komedija, – priminiau jam.

– Turbūt gerai, kad tik scenoje, – tarstelėjo Haris.

– Ir vėl tu su savo „tik scenoje“, – supyko močiutė Viktorija. – Kartais man atrodo, kad daraisi kažkoks nenormalus, Haroldai.

– Būk pakantesnė, Vike, pakantesnė, – dainuojamu tonu tarė senelis, pamerkdamas man akį.

Gal todėl nusprendžiau jam papasakoti, ką jau buvau papasakojęs poniai Hadli, – apie priblėsusį susižavėjimą Ričardu, apie tai, kad mane vis labiau traukia Kitridžas, ir netgi kad masturbuojuosi, įsivaizduodamas neįtikėtiną Martos Hadli ir paauglių liemenėles demonstruojančios manekenės derinį, – bet (kol kas) neužsiminiau apie nuo visų slepiamą meilę panelei Frost.

– Tu labai mielas berniukas, Bilai… na, turiu omeny, tu kupinas gerų jausmų kitiems žmonėms ir nuoširdžiai stengiesi neužgauti jų jausmų. Tai pagirtina, labai pagirtina, – pasakė man senelis Haris, – bet turi būti atsargus, kad kas nors neužgautų tavo jausmų. Kai kuriais žmonėmis žavėtis saugiau negu kitais.

– Nereikėtų žavėtis vaikinais, ar tai turite omeny? – paklausiau.

– Kai kuriais vaikinais. Taip. Tik ypatingam vaikinui gali saugiai išlieti širdį. Kai kurie vaikinai tave įskaudintų, – perspėjo mane senelis Haris.

– Kitridžas. Tikriausiai, – spėjau.

– Taip. Aš irgi taip manau, – tarė senelis Haris. Ir atsiduso. – Gal ne čia, Bilai, – ne šitoje mokykloje, ne dabar. Gal šis potraukis prie vaikinų, arba vyrų, dar turės palūkėti.

– Palūkėti iki kada? Ir kur? – paklausiau.

– Na… – buvo besakąs senelis Haris, bet apsigalvojo. – Manau, panelė Frost labai gerai parenka tau knygas, – tarė. Ir vėl kiek patylėjo. – Neabejoju, kad ji galėtų patarti, ką tau reikėtų perskaityti… na, apie potraukį prie vaikinų, arba vyrų, ir apie tai, kada ir kur įmanoma tokį potraukį realizuoti. Turėk galvoje, kad aš pats tokios knygos nesu skaitęs, Bilai, bet galiu lažintis, kad tokių yra; žinau, kad yra, ir panelė Frost gal bus ką nors apie jas girdėjusi.

Tą akimirką jau norėjau pasakyti, kad mane labai trikdomai traukia ir panelė Frost, bet kažkodėl susilaikiau; gal todėl, kad ji mane traukė labiausiai.

– Bet kaip man pradėti apie tai šnekėtis su panele Frost? – paklausiau senelio Hario. – Nežinau, nuo ko pradėti… na, kaip prieiti prie klausimo, ar yra kokių nors knygų apie tai, ar ne.

– Manau, gali panelei Frost papasakoti, ką papasakojai man, Bilai, – patarė senelis Haris. – Man atrodo, kad ji tau prijaustų. – Jis apkabinęs pabučiavo mane į kaktą; jo veide įžvelgiau ir meilę, ir susirūpinimą. Staiga išvydau senelį tokį, kokį dažnai matydavau scenoje, kur jis beveik visada vaidindavo moteris. Kažkaip ypatingai ištartas žodis „prijaustų“ sužadino senus atsiminimus; galbūt aš tai tik įsivaizdavau, bet buvau beveik įsitikinęs, kad atsimenu.

Dabar negalėčiau pasakyti, kiek man buvo metų, – gal dešimt ar vienuolika, ne daugiau. Visa tai nutiko dar gerokai prieš Ričardo Aboto pasirodymą; aš buvau Bilis Dinas, o vieniša mano motina – be jokio garbintojo. Bet Merė Maršal Din jau seniai sufleravo „Ferst Sisterio artistams“ ir visi jau buvo pripratę prie to, kad aš, nors ir koks mažas ir naivus, nuolat sukiojuosi užkulisiuose. Galėjau ten daryti, ką tik norėjau, – jei tik nesipainiodavau aktoriams po kojų ir netriukšmaudavau. („Užkulisiuose šnekėti negalima, Bili, – prisimenu sakant mamą. – Čia tu turi tik žiūrėti ir klausytis.“)

Regis, kažkuris iš anglų poetų – gal Odenas? – pasakė, jog tam, kad ką nors parašytum, turi ką nors pastebėti. (Man tai, žinoma, persakė Lorencas Aptonas; aš tik spėju, jog čia Odeno žodžiai, nes Lariui jis labai patiko.)

Iš tikrųjų net nesvarbu, kas tai pasakė, – čia tokia akivaizdi tiesa. Tam, kad ką nors parašytum, turi ką nors pastebėti. Tas mano vaikystės laikotarpis, – kurį praleidau mūsų miestelio mėgėjų teatro užkulisiuose, – buvo mano tapsmo rašytoju stebėjimo etapas. Vienas iš svarbių dalykų, kuriuos pastebėjau, gal netgi pats pirmas, buvo tas, jog ne visiems atrodė nuostabu ar juokinga, kad mano senelis „Ferst Sisterio artistų“ spektakliuose taip dažnai vaidina moteris.

Man labai patikdavo būti užkulisiuose, tiesiog žiūrėti ir klausytis. Mėgdavau ir pereinamuosius etapus, – pavyzdžiui, kai aktoriai pirmą kartą vaidindavo neturėdami rankose teksto ir jau prireikdavo mano mamos, kad jiems sufleruotų. Paskui būdavo tas stebuklingas tarpsnis, kai visi aktoriai, nors ir mėgėjai, atrodydavo puikiai įsijautę į vaidmenis; kad ir kiek repeticijų būdavau matęs, iki šiol prisimenu tą greitai pradingdavusią iliuziją, jog viskas yra tikra. Bet per generalinę repeticiją vis tiek pamatydavau arba išgirsdavau ką nors, kas būdavo tarytum visiškai nauja. Galiausiai ateidavo premjeros vakaras, ir aš, baisiai susijaudinęs, pirmą kartą viską matydavau ir girdėdavau drauge su kitais žiūrovais.

Prisimenu, kad, net kai buvau mažas, per premjerą nervindavausi taip pat kaip aktoriai. Iš užkulisių, kur slėpdavausi, sceną matydavau gana gerai (nors ir ne visą), o žiūrovus dar geriau, – bet veidus įžiūrėdavau tik tų, kurie sėdėdavo pirmose dviejose ar trijose eilėse. (Priklausomai nuo to, kur, kaip suflerė, įsitaisydavo mano mama, pirmose eilėse sėdinčius žiūrovus matydavau arba iš dešinės, arba iš kairės pusės.)

Salėje sėdintys žmonės žiūrėdavo į sceną, o aš juos matydavau beveik iš profilio; jų žvilgsniai niekada nenukrypdavo į mane. Tiesą sakant, jausdavausi kaip koks seklys, slapčia stebintis žiūrovus – ar bent jau tą nedidelę jų dalį. Šviesos salėje būdavo užtemdytos, bet pirmose eilėse sėdinčių žmonių veidai apšviesti scenos žibintų; savaime suprantama, ta šviesa per spektaklį vis keisdavosi, bet aš beveik visada galėdavau įžiūrėti žiūrovų veidus ir jų išraišką.

Žvilgčiodamas į geriausiai matomus Ferst Sisterio teatro mėgėjus, kaip seklys jausdavausi todėl, kad žmogui, sėdinčiam žiūrovų salėje, dėmesį sutelkusiam į scenoje vaidinančius aktorius, nė mintis į galvą neateina, kad kažkas gali stebėti jį. Bet aš juos stebėdavau; iš veidų suprasdavau, apie ką jie galvoja ir ką jaučia. Iki premjeros spektaklį išmokdavau atmintinai; šiaip ar taip, juk matydavau beveik visas repeticijas. Taigi paskui mane jau daug labiau domindavo žiūrovų reakcija, o ne aktorių vaidyba scenoje.

Per kiekvieną premjerą, – nesvarbu, kurią ar kokią moterį senelis Haris vaidindavo, – susidomėjęs stebėdavau, kaip reaguoja žiūrovai, matydami moterimi persirengusį Harį Maršalą.

Salėje visada būdavo žavingasis ponas Podžas, mūsų kvartalo bakalėjininkas. Toks pat plikas kaip senelis Haris ir dar baisus trumparegis, – sėdėdavo pirmoje eilėje, bet vis tiek prisimerkęs. Kai tik senelis Haris pasirodydavo scenoje, ponas Podžas imdavo visas tirtėti, stengdamasis užgniaužti juoką; jam skruostais riedėdavo ašaros, ir aš turėdavau nusukti žvilgsnį nuo plačios, retadantės jo šypsenos, kad pats nepratrūkčiau juoku.

O poniai Podž senelio Hario moterų vaidmenys kažkodėl nelabai patiko; kai jis pirmą kartą išeidavo į sceną, ji susiraukdavo ir prikąsdavo apatinę lūpą. Be to, atrodydavo, jog ponia Podž nesidžiaugia matydama, kaip moterimi persirengęs senelis Haris pralinksmino jos vyrą.

Ir dar buvo ponas Riptonas – Ralfas Riptonas, lentpjovys. Jis senelio Hario lentpjūvėje dirbo prie pagrindinio pjūklo; tokiam pavojingam darbui reikia itin gerų įgūdžių. Ralfas Riptonas neturėjo kairės rankos nykščio ir dviejų pirmų smiliaus narelių. Buvau daugybę kartų girdėjęs apie nelaimingą atsitikimą, per kurį juos prarado; ir senelis Haris, ir jo partneris, Nilsas Borkmanas, labai mėgo sekti tą kruviną pasaką.

Visada maniau, kad senelis Haris ir ponas Riptonas – draugai; na, bent jau artimesni negu šiaip bendradarbiai. Bet Ralfui nepatikdavo, kai senelis Haris persirengdavo moterimi; ponas Riptonas į senelį Harį, scenoje vaidinantį moteris, žiūrėdavo piktai, smerkiamai. O pono Riptono žmona – jos veidas būdavo išvis be jokios išraiškos – sėdėdavo šalia labai kritiškai nusiteikusio vyro lyg niekaip negalėdama sugromuliuoti minties, kad Haris Maršalas vaidina moterį.

Ralfas Riptonas meistriškai prisikimšdavo pypkę šviežio tabako, nė akimirką neatitraukdamas akių nuo scenos. Iš pradžių manydavau, jog ponas Riptonas kemšasi pypkę, kad per pertrauką galėtų parūkyti, – tabaką į pypkės taurelę jis visada grūsdavo nupjauto kairės rankos smiliaus liekana, – bet vėliau pastebėjau, kad Riptonai po pertraukos į salę nebegrįžta. Į teatrą jie ateidavo tik tam, kad nuoširdžiai pasibjaurėtų tuo, ką mato, ir netrukus išeitų.

Senelis Haris man buvo sakęs, jog Ralfas Riptonas pirmoje arba antroje eilėje sėdi todėl, kad iš toliau nieko negirdėtų; itin plonai žviegiantis didysis lentpjūvės pjūklas jį beveik apkurtino. Bet aš mačiau, kad tam lentpjoviui kliudo ne tik kurtumas.

Buvo ir daug kitų pirmose eilėse sėdinčių nuolatinių teatro lankytojų veidų, – aš nežinojau daugumos tų žmonių pavardžių ir kuo jie užsiima, bet puikiai (net kai buvau mažas) matydavau, kaip kai kuriems iš jų nepatinka, kad senelis Haris vaidina moteris. Sakau atvirai: kai Haris Maršalas bučiuodavosi kaip moteris, – na, kai jis scenoje bučiuodavo kitą vyriškį, – dauguma žiūrovų juokdavosi, džiaugsmingai šūkčiodavo arba plodavo. Bet aš iškart pastebėdavau kelis nedraugiškus veidus, – visada būdavo ir tokių. Matydavau, kaip žmonės susigūžia arba piktai nusuka žvilgsnius į šalį, kaip jų akys prisimerkia iš pasibjaurėjimo seneliu Hariu, kuris bučiuojasi kaip moteris.

Haris Maršalas vaidino visokias moteris – jis buvo ir išprotėjusi ponia, kuri vis kandžiojo sau rankas, ir raudanti prie altoriaus pamesta nuotaka, ir savo vaikinus nuodijanti serijinė žudikė (kirpėja), ir šluba policininkė. Mano senelis labai mėgo teatrą, o man patikdavo žiūrėti, kaip senelis vaidina, bet kai kurių Vermonto valstijos Ferst Sisterio miestelio gyventojų vaizduotė tikriausiai buvo labai ribota; jie žinojo, kad Haris Maršalas yra miško pramonininkas, ir negalėjo apsiprasti su mintimi, kad mato jį kaip moterį.

Miestelėnų veiduose iš tiesų įžvelgdavau daugiau negu akivaizdų nepasitenkinimą ir kaltinimą, – mačiau ne tik pašaipą ir ne šiaip kokią menkystę. Kai kuriuose iš tų veidų matydavau neapykantą.

Vienas iš tokių veidų man buvo nepažįstamas; to žmogaus pavardę sužinojau tik pamatęs jį per pirmą rytinį susirinkimą, kai jau mokiausi Feivarit Riveryje. Tai buvo daktaras Harlou, mūsų mokyklos gydytojas, – tas, kuris su mumis, vaikinais, dažniausiai kalbėdavo taip draugiškai ir meilikaujamai. Daktaro Harlou veide įžvelgdavau įsitikinimą, kad Hario Maršalo pomėgis vaidinti moteris yra negalavimas; iš daktaro Harlou veido išraiškos galėjau suprasti, jog jis nė kiek neabejoja, kad senelio Hario persirenginėjimas moterimi išgydomas. Taigi daktaro Harlou aš bijojau ir nekenčiau dar net nežinodamas, kas jis toks.

Netgi tada, būdamas toks užkulisių vaikas, galvodavau: „Ei! Negi nesuprantat? Jis tik apsimeta!“ Tačiau tie ledinėmis akimis žvelgiantys žiūrovų veidai manimi netikėjo. Tie veidai sakė: „Negalima šitaip apsimesti; anaip irgi negalima.“

Mane, vaiką, gąsdino tai, ką, žiūrėdamas iš savo slėptuvės, įžvelgdavau salėje sėdinčių žiūrovų veiduose. Negalėjau pamiršti kai kurių veidų išraiškos. Ir tada, kai man buvo jau septyniolika, – kai seneliui papasakojau, kad įsimyliu vaikinus bei vyrus ir kad mane kažkaip keistai traukia įsivaizduojama Marta Hadli, demonstruojanti paauglių liemenėles, – tebebijojau to, ką buvau matęs kai kurių „Ferst Sisterio artistų“ teatro lankytojų veiduose.

Papasakojau seneliui Hariui, kad stebėdavau mūsų miestelio žmones, kai jie žiūrėdavo į jį.

– Kai kurie tarytum nekreipdavo dėmesio į tai, kad viskas tik įsivaizduojama, – pasakiau. – Tiesiog jausdavo, kad jiems tai nepatinka. Jie jūsų nekentė – Ralfas Riptonas su žmona, ir netgi ponia Podž, ir, be abejo, daktaras Harlou. Jie nekentė jūsų, apsimetančio moterimi.

– Žinai, ką tau pasakysiu, Bilai? – tarė senelis Haris. – Pasakysiu, kad apsimesti gali, kuo tik nori.

Man akyse tvenkėsi ašaros, nes baiminausi dėl savęs, – panašiai kaip vaikystėje, lindėdamas užkulisiuose, baimindavausi dėl senelio Hario.

– Aš pavogiau Elenos Hadli liemenėlę, nes norėjau ją segėti! – staiga išpyškinau.

– Na, čia tik tokia gero vaikino silpnybė, Bilai. Dėl to nesijaudinčiau, – pasakė senelis Haris.

Buvo net keista, kad man taip palengvėjo, – kai supratau, kad jo neapstulbinau ir nepapiktinau. Haris Maršalas nerimavo tik dėl mano saugumo, kaip aš kadaise nerimaudavau dėl jo.

– Ričardas tau sakė? – staiga paklausė senelis Haris. – Kažkokie silpnapročiai draudė rodyti Šekspyro „Dvyliktąją naktį“, – turiu omeny, nuo seniausių laikų visiški mulkiai ją vis uždrausdavo, taip buvo daugybę kartų!

– Kodėl? – nesupratau. – Kokia nesąmonė! Juk čia komedija, romantinė komedija! Dėl ko ją uždrausdavo?

– Na… aš galiu tik spėlioti, – pasakė senelis Haris. – Sebastijano sesuo dvynė, Viola, labai panaši į brolį; čia jau intriga, ar ne? Todėl žmonės Sebastijaną palaiko Viola, – kai Viola, persirengusi vyru, pasivadina Cezarijumi. Negi nesupranti, Bilai? Viola rengiasi vyriškais drabužiais! Štai dėl ko Šekspyras pateko į nemalonę! Iš visko, ką man papasakojai, darau išvadą, jog pastebėjai, kad atkakliai tradicinės galvosenos besilaikantys ar šiaip neišprusę žmonės į persirenginėtojus žiūri nepalankiai.

– Taip, pastebėjau.

Bet mane persekiojo mintys apie tai, ko nepastebėjau. Per visus tuos metus, kai tūnodavau užkulisiuose, kai iš suflerės vietos stebėdavau pirmose eilėse sėdinčių žiūrovų veidus, aš nė karto nepažvelgiau į pačią suflerę. Nemačiau, kokia būdavo mamos veido išraiška, kai ji pamatydavo ir išgirsdavo į sceną išėjusį moterimi persirengusį savo tėvą.

Tą žiemos sekmadienio vakarą, pasišnekėjęs su seneliu Hariu ir jau eidamas namo, į Bankroftą, pasižadėjau stebėti mamos veidą, kai Haris „Dvyliktojoje naktyje“ vaidins Mariją.

Žinojau, kad tokių progų turėsiu, – kai Sebastijanas bus nematomas, o Marija scenoje, – tada galėsiu iš užkulisių slapta stebėti savo motiną ir matysiu jos veido išraišką. Bijojau to, ką galbūt įžvelgsiu dailiame jos veidelyje; labai abejojau, ar ji šypsosis.

Bloga nuojauta dėl „Dvyliktosios nakties“ mane kankino nuo pat pradžių. Kitridžas kelis savo draugus imtynininkus įkalbėjo ateiti į atranką. Ričardas keturiems iš jų davė, pasak jo, „šalutinius vaidmenis“.

Bet Malvolijaus vaidmuo juk nėra šalutinis; Olivijos prievaizdą – pasipūtėlį, įtikintą, kad Olivija jo geidžia, – vaidino imtynininkų komandos sunkiasvoris, nuolat viskuo nepatenkintas niurgzlys. Turiu pripažinti, kad Madenui, tam sunkiasvoriui imtynininkui, kuris manėsi esąs amžina auka, vaidmuo buvo parinktas vykusiai; Kitridžas man ir Elenai buvo sakęs, kad Madeną kamuoja „pralaimėjimo sindromas“.

Tais laikais visos imtynininkų dvikovos būdavo pradedamos nuo lengviausio svorio kategorijos; sunkiasvoriai imdavosi paskiausiai. Jei varžybų rezultatas būdavo apylygis, viską nulemdavo sunkiasvorių imtis, – o Madenas dažniausiai pralaimėdavo. Ir atrodydavo nuskriaustas. Jam labai tiko bepročiu palaikyto, dėl to įkalinto ir likimu besiskundžiančio Malvolijaus žodžiai: „Ir apjuokėte jūs mane taip baisiai, kaip tik begalima“, – verkšleno Madenas (Malvolijus).

– Jei nori kaip reikiant įsijausti, Madenai, – kartą išgirdau Kitridžą sakant nelaimingajam komandos draugui, – tik pagalvok, kaip neteisinga yra tai, kad esi sunkiasvoris.

– Tačiau tai iš tikrųjų neteisinga! – pareiškė Madenas.

– Tu būsi puikus Malvolijus. Nė kiek neabejoju, – pasakė jam Kitridžas, kaip visada globėjiškai.

Kitas imtynininkas, – vienas iš lengvasvorių, kuris prieš kiekvieną svėrimą labai stengėsi, kad jo svoris būtų toks, kokio reikia, – vaidino sero Tobio kompanioną, poną Endrų Egiučiką. Tas vaikinas, pavarde Delakortė, buvo tiesiog vaiduokliškai liesas. Mesdamas svorį, dažnai netekdavo tiek skysčių, kad jam net išsausėdavo burna. Todėl Delakortė vis skalaudavo burną gurkštelėdamas vandens iš vieno popierinio puoduko ir išspjaudamas į kitą.

– Tik nesupainiok savo puodukų, Delakorte, – perspėdavo jį Kitridžas. („Du Puodukai“, – kartą, man girdint, pavadino jis Delakortę.)

Mes nebūtume nustebę, jei Delakortė kada būtų nualpęs iš bado; jis retai pasirodydavo valgykloje. Ir nuolat braukdavo pirštais sau per plaukus, kad įsitikintų, jog jie dar neslenka.

– Kai netenki plaukų, tai jau vienas iš badavimo požymių, – rimtai paaiškino mums Delakortė.

– O kai netenki sveiko proto, tai dar vienas, – pasakė jam Elena, bet jis tų jos žodžių, regis, neįsidėmėjo.

– Kodėl Delakortė nepereina į didesnio svorio kategoriją? – paklausiau Kitridžo.

– Nes ten jam iškarštų kailį, – atsakė Kitridžas.

– O!

Dar du imtynininkai vaidino laivų kapitonus. Vienas iš tų kapitonų, – kurio laivas sudūžta ir kuris susidraugauja su Viola, – nelabai svarbus. Net neprisimenu jį vaidinusio imtynininko vardo. O kitas – Sebastijano draugas Antonijus. Iš pradžių bijojau, kad Ričardas drąsaus nutrūktgalvio Antonijaus vaidmenį atiduos Kitridžui. Sebastijanas su Antonijum draugauja kažkaip itin meiliai, taigi man buvo neramu, kaip visas tas meilumas atrodytų, – na, jei Antonijų vaidintų Kitridžas.

Bet Ričardas arba pajuto mano nerimą, arba tiesiog žinojo, kad Kitridžas, vaidindamas Antonijų, negalėtų parodyti visų savo gebėjimų. Ričardas tikriausiai nuo pat pradžių Kitridžui buvo numatęs geresnį vaidmenį.

Imtynininkas, kurį Ričardas pasirinko kaip Antonijaus vaidmens atlikėją, buvo gražus vaikinas, pavarde Vilokas; jis tikrai galėjo perteikti Antonijaus nutrūktgalviškumą.

– Vilokas tik tai ir tegali, – pasakė man Kitridžas apie savo komandos draugą. Nustebau, kad Kitridžas jaučiasi esąs pranašesnis už kitus imtynininkus; iki tol maniau, jog pučiasi tik prieš tokius žmones kaip aš ir Elena. Staiga supratau, kad nebuvau deramai jo įvertinęs: iš tikrųjų Kitridžas jautėsi esąs pranašesnis už visus.

Ričardas Kitridžui paskyrė juokdario Festės vaidmenį – labai protingo ir galbūt žiauroko juokdario. Kaip ir kiti Šekspyro kvailiai, Festė sumanus ir išdidus. (Visiems žinoma, kad Šekspyro kvailiai dažnai būna išmintingesni už drauge su jais scenoje matomus ponus ir ponias; „Dvyliktosios nakties“ juokdarys – vienas iš tokių protingų kvailių.) Tiesą sakant, daugumoje mano matytų „Dvyliktosios nakties“ pastatymų Festė pasiglemžia visą žiūrovų dėmesį, – jį neabejotinai pasiglemžė ir Kitridžas. Tada, besibaigiant 1960-ųjų žiemai, Kitridžas pasiglemžė ne tik žiūrovų dėmesį.

Tą vakarą, po pokalbio su seneliu Hariu, eidamas per bendrabučių kiemą turėjau suprasti, jog mėlyna šviesa Elenos miegamojo lange, penktame aukšte, – tikrų tikriausias, pasak Kitridžo, „švyturys“. Kitridžas sakė tiesą: ta mėlynu gaubtu pridengta lempa švietė jam.

Kadaise įsivaizduodavau, jog tas mėlynas Elenos miegamojo lango švytėjimas buvo paskutinė šviesa, kurią matė senasis Grau, – nors gal jau neaiškiai, kai gulėjo stingdamas šaltyje. (Bet iš tikrųjų tai vargu ar taip galėjo būti. Daktaras Grau juk susitrenkė galvą; neteko sąmonės sniege. Senasis Grau turbūt nematė jokios šviesos, nei aiškiai, nei neaiškiai.)

Bet ką Kitridžas įžvelgė toje melsvoje šviesoje, koks švyturys jį paskatino? „Aš jį paskatinau, Bili“, – vėliau prisipažino Elena, tačiau tada ji man nesakė nieko; aš nė neįtariau, kad Elena su juo dulkinasi.

Ir visą tą laiką gerasis patėvis, Ričardas Abotas, nešė prezervatyvus man. „Tiesiog kad būtų saugu, Bilai“, – sakydavo kaskart, duodamas dar kokį tuziną gumyčių. Man jų nereikėjo, bet išdidžiai laikiau pasidėjęs; kartais užsimaudavau prieš masturbuodamasis.

Žinoma, turėjau duoti bent dešimt (ar daugiau) tų gumyčių Elenai. Būčiau kaip nors sukaupęs drąsą ir atidavęs visas Kitridžui, jei tik būčiau žinojęs!

Elena man nieko nesakė ir kai pasijuto nėščia. Buvo jau pavasario trimestras, po kelių savaičių turėjo būti „Dvyliktosios nakties“ premjera; mes jau kurį laiką vaidinom nežvilgčiodami į tekstą ir mums sekėsi vis geriau. Plyšdavom juokais kaskart, kai dėdė Bobas (seras Tobis Belčas) sakydavo: „Kadangi esi toks šventas, tai gal manai, kad niekam nebereikia nei pyrago, nei alaus?“

O Kitridžas buvo balsingas – gana geras dainininkas. Ta dainelė, kurią juokdarys Festė dainuoja serui Tobiui ir ponui Endrui Egiučikui, – „Mergužėle, kur klajoji?“ – na, ji maloni, bet liūdna. Jos pabaigoje yra žodžiai: „Delst jaunystėje neverta.“ Būdavo nelengva klausytis Kitridžo, dainuojančio tuo savo gražiu balsu, bet su vos juntama ir vis dėlto neabejotina pašaipa – ir Festės, ir paties Kitridžo. (Sužinojęs, kad Elena nėščia, prisiminiau vieną vidurinio tos dainelės posmo eilutę: „Mylint susitikti reikia.“)

Aišku, kad Elena su Kitridžu „susitikdavo“ savo miegamajame. Hadliai su Ričardu ir mano mama tebevažinėjo į Ezra Folsą žiūrėti filmų. Prisimenu, kad ten rodė kelis užsieninius, subtitruotus, kurių vis dėlto negalėjai vadinti sekso filmais. Tais metais Vermonte buvo rodomas kažkuris Žako Tati filmas, – lyg ir „Mano dėdė“, o gal ankstesnis, „Pono Julo atostogos“? – ir aš nuvažiavau į Ezra Folsą su mama, Ričardu ir ponais Hadliais.

Elena važiuoti nenorėjo; pasiliko namie.

– Čia ne sekso filmas, Elena, – patikino ją mano mama. – Prancūzų, bet komedija – labai linksma.

– Nenoriu linksmos – nenoriu komedijos, – atsakė Elena. Ji jau vėmė per „Dvyliktosios nakties“ repeticijas, bet niekam dar nebuvo atėję į galvą, jog tai rytinis pykinimas.

Gal kaip tik tada Elena Kitridžui pasakė, kad jis užtaisė jai vaiką, – kai aš su jos ir savo tėvais Ezra Folse žiūrėjau Žako Tati filmą, su subtitrais.

Netrukus po to, kai pasijuto nėščia, Elena pasipasakojo savo motinai; paskui arba Marta Hadli, arba ponas Hadlis tai, matyt, pasakė Ričardui ir mano mamai. Aš gulėjau lovoje – savaime suprantama, segėjau Elenos liemenėlę, kai mama įsiveržė į mano miegamąjį.

– Nereikia, auksele… tu taip nesijaudink, – dar išgirdau sakant Ričardą, bet mama jau buvo uždegusi šviesą.

Akimirksniu atsisėdau, abiem rankom pridengęs Elenos liemenėlę – tarytum nesamas krūtis.

– Kas čia dabar?! – surėkė mama. – Elena nėščia!

– Čia ne aš, – pasakiau, ir ji skėlė man antausį.

– Aišku, kad ne tu, – žinau, kad ne tu, Bili! – šaukė. – Bet kodėl ne tu… kodėl? – riktelėjo. Ir raudodama išlėkė iš kambario; tada įėjo Ričardas.

– Tikriausiai Kitridžas, – pasakiau jam.

– Na, Bilai… žinoma, kad Kitridžas, – tarė Ričardas. Jis prisėdo ant mano lovos krašto, kuo nuoširdžiausiai stengdamasis nepastebėti liemenėlės. – Kaip nors jau turėsi atleisti mamai – ji baisiai susinervinusi, – pridūrė.

Aš tylėjau. Galvojau apie tai, ką man sakė ponia Hadli, – kad mano mamą nervina „kai kas, kas susiję su seksualumu“. („Bili, aš žinau, kad ji kai ką nuo tavęs nuslėpė“, – tada pasakė man Marta Hadli.)

– Manau, Elena turės trumpam išvykti, – šnekėjo Ričardas Abotas.

– Kur išvykti? – paklausiau, bet Ričardas arba nežinojo, arba nenorėjo man sakyti; tik papurtė galvą.

– Man labai gaila, Bilai… dėl visko, – paskui dar pratarė. Man buvo ką tik suėję aštuoniolika.

Tada supratau, kad nebesijaučiu įsimylėjęs Ričardą, – nė kiek. Žinojau, kad myliu Ričardą Abotą, – aš ir dabar jį myliu, – tačiau tą vakarą įžvelgiau kai ką, kas man nepatiko. Tam tikra prasme jis buvo silpnas – leidosi mamos stumdomas. Kad ir ką mama nuo manęs buvo nuslėpusi, tą vakarą supratau, jog tai slepia ir Ričardas.

Tai nutinka daugeliui paauglių – staiga apima baisus apmaudas, arba suvoki, jog nebepasitiki suaugusiaisiais, kuriuos seniau mylėjai nė akimirką dėl nieko nesuabejodamas. Kai kuriems paaugliams tai nutinka anksčiau, negu nutiko man; aš buvau ką tik sulaukęs aštuoniolikos, kai tiesiog atsiribojau nuo mamos ir Ričardo. Labiau pasiklioviau seneliu Hariu ir vis dar mylėjau dėdę Bobą. O Ričardą Abotą ir mamą tarytum kokia nepasitikėjimo srovė nunešė ten, kur jau buvo teta Mjurielė ir močiutė Viktorija, – jiedvi nuolat niurzgėjo ir laidė gniuždančias pastabas, kurių stengiausi nepaisyti ir visaip vengiau. O Ričardas ir mama mane atstūmė savo slapukavimu.

Eleną Hadliai atstūmė pamažu, tiesiog „išsiųsdami“. Galiu tik spėlioti, kas nutiko tarp ponios Kitridž ir Hadlių, – suaugusieji vaikams retai kada paaiškina, kokį sandėrį sudarė, – bet ponas ir ponia Hadliai leido Kitridžo motinai vežtis Eleną į Europą. Neabejoju, kad Elena norėjo aborto. Marta Hadli ir ponas Hadlis turbūt sutiko, jog tai geriausia išeitis. To neabejotinai norėjo ir ponia Kitridž. Manau, kad ji, prancūzė, puikiai žinojo, į kurią Europos šalį reikia važiuoti; būdama Kitridžo motina, ji gal ne pirmą kartą tvarkė su nepageidaujamu nėštumu susijusius reikalus.

Tada man atrodė, kad toks vaikinas, kaip Kitridžas, jau ne vienai merginai yra užtaisęs vaiką, – juk tikrai galėjo taip būti. Bet pagalvodavau ir apie tai, kad poniai Kitridž, ko gero, ir pačiai reikėjo išsisukti iš bėdos, – na, kai buvo jaunesnė. Sunku paaiškinti, kodėl taip maniau. Kartą, per „Dvyliktosios nakties“ repeticiją, nugirdau pokalbį; užėjau Kitridžą ir jo komandos draugą Delakortę, tą skalautoją ir spjaudytoją, vidury kažkokios šnekos. Juodu tarytum ginčijosi; man dar pasirodė, kad Delakortė Kitridžo bijo; bet jo bijojo visi.

– Ne, aš ne tai turėjau omeny, – tik pasakiau, kad ji gražiausia iš visų mano pažįstamų motinų. Tavo mama gražiausia – tik tai ir norėjau pasakyti, – sunerimęs šnekėjo Delakortė; paskui prasiskalavo burną ir išspjovė vandenį.

– Jeigu ji apskritai yra kieno nors motina, ar ne? – tarė Kitridžas. – Juk jos išvaizda nelabai motiniška? Atrodo kaip moteris, ieškanti bėdos, – štai kaip ji atrodo.

– Aš nesakiau, kaip kas tavo mama atrodo, – atkakliai tvirtino Delakortė. – Tik kad ji gražiausia. Geriausiai atrodanti mama iš visų mamų!

– Gal ji neatrodo kaip motina, nes nėra motina, – pasakė Kitridžas. Delakortė iš pažiūros buvo pernelyg išsigandęs, kad dar ką nors šnekėtų; jis tik skalavo burną ir spjaudė vandenį, abiejose rankose spausdamas tuos savo popierinius puodukus.

Vadinasi, Kitridžas man pakišo mintį, kad poniai Kitridž, ko gero, ir pačiai reikėjo išsisukti iš bėdos; Kitridžas pasakė, kad ji „atrodo kaip moteris, ieškanti bėdos“.

Ponia Kitridž galbūt norėjo iš bėdos išsukti ne tik Eleną; viena iš jos su Hadliais sudaryto sandėrio sąlygų gal buvo ta, kad Kitridžas liks mokykloje. „Nedora“ buvo pakankamas pagrindas, kad mokinys būtų išmestas iš Feivarit Riverio. Tai, kad abiturientas užtaisė vaiką mokytojų dukteriai, – nepamirškite, kad Elenai dar nebuvo aštuoniolikos, pagal įstatymą ji buvo nepilnametė, – man tikrai atrodė niekšiškas, nedoras, šlykštus poelgis, bet Kitridžas liko mokykloje.

– Tu keliausi su Kitridžo motina – tik dviese? – paklausiau Elenos.

– Žinoma, tik dviese, Bili. Ką dar turėtume pasiimti drauge? – atsakė Elena.

– Į kurią Europos šalį? – pasidomėjau.

Elena gūžtelėjo pečiais; ji dar vemdavo, bet jau rečiau.

– Argi svarbu, į kurią, Bili? Žaklina žino kur.

– Tu ją vadini Žaklina?

– Ji pati paprašė, kad vadinčiau ją Žaklina, ne ponia Kitridž.

– O!

Violos vaidmenį Ričardas patikėjo Laurai Gordon; Laura dabar buvo Ezra Folso vidurinės mokyklos abiturientė. Mano pusseserė Džerė sakė, kad Laura „prieinama“, – aš to nepastebėjau, bet Džerė apie tokius dalykus, regis, nusimanė. (Džerė, pagaliau ištrūkusi iš Ezra Folso, jau studijavo universitete.)

Jei dėl pernelyg aiškiai matomų krūtų Laura Gordon seniau negalėjo „Laukinėje antyje“ vaidinti Hedvigos, tai dabar ji netiko ir Violos vaidmeniui, nes Viola juk turi kaip nors apsimesti vyru. (Laurai krūtinė būdavo suspaudžiama tampriais tvarsčiais, bet vis tiek nepavykdavo jos visiškai priploti.) Bet Ričardas žinojo, kad Laura gali greitai išmokti žodžius; ir ji, nors anaiptol neatrodė kaip mano sesuo dvynė, iš tiesų buvo visai nebloga Viola. Taigi mes vaidinom, bet Elena mūsų spektaklių nematė; ji ilgokai užtruko Europoje, – galėjau tik spėti, jog tam, kad atsigautų.

„Dvyliktoji naktis“ baigiasi juokdario daina. Festė scenoje vienas. „Nes pliaupdavo kasdien lietus“, – keturis kartus sudainuodavo Kitridžas.

– Vargšas vaikas, – kartą pasakė man Kitridžas. Apie Eleną. – Šitaip nepasisekė – pirmas kartas… ir visa kita. – Aš, kaip man jau buvo nutikę ir seniau, netekau žado.

Nepastebėjau, kad Kitridžo vokiečių kalbos namų darbai būtų suprastėję arba pagerėję. Nepastebėjau ir kokia buvo mano mamos veido išraiška, kai ji scenoje pamatė savo tėvą, persirengusį moterimi. Taip liūdėjau dėl Elenos, kad net pamiršau, jog ketinau stebėti suflerę.

Sakydamas, jog Eleną Hadliai atstūmė „pamažu“, turiu omeny, kad kelionė į Europą – ką jau kalbėti apie visai suprantamą tos kelionės priežastį – buvo tik pradžia.

Hadliai nusprendė, kad jų butas berniukų mokyklos bendrabutyje – netinkama gyvenamoji vieta Elenai, bebaigiančiai vidurinę. Jie Eleną išsiuntė į internatinę mergaičių mokyklą, bet tik kitą rudenį. 1960-ųjų pavasarį Elena tiesiog prarado ir paskui turėjo kartoti tų metų kursą.

Viešai buvo sakoma, kad Eleną kamavo „nervinis išsekimas“, bet tokiame mažame miestelyje, koks buvo Ferst Sisteris, visi suprasdavo, kas nutiko, jei kuri nors vidurinę bebaigianti mergaitė staiga dingdavo iš mokyklos. Ir Feivarit Riverio mokykloje visi žinojo, kas nutiko Elenai. Tai suprato net Atkinsas. Kartą, kai Elena su ponia Kitridž jau buvo išvykusios į Europą, išėjau iš muzikos korpuse esančio ponios Hadli kabineto. Marta Hadli atrodė priblokšta, kai išgirdo, kaip lengvai ištariau žodį „abortas“; ji mane paleido dvidešimčia minučių anksčiau, ir aš laiptinėje, tarp pirmo ir antro aukšto, sutikau Atkinsą. Mačiau, kad Atkinsas iškart pagalvojo, jog dar ne laikas užeiti pas ponią Hadli, bet žodžio „laikas“ tarimo sunkumai jam neleido to pasakyti. Taigi jis, užuot išreiškęs tą mintį, paklausė:

– Koks ten buvo išsekimas? Dėl ko Elena taip nervinasi?

– Manau, kad žinai, – atsakiau. Atkinso veidelis nuolat atrodydavo sunerimęs, kaip kokio laukinuko, bet jo akys buvo nuostabiai mėlynos, o oda glotni kaip mergaitės. Jis Feivarit Riverio mokykloje mokėsi jau trečius metus, kaip ir aš, tačiau atrodė jaunesnis, – jam dar net nereikėjo skustis.

– Ji nėščia, ar ne? Nuo Kitridžo? Visi taip šneka, ir jis to neneigia, – tarė Atkinsas. – Elena buvo tokia maloni – bent jau man tai visada pasakydavo ką nors malonaus, – pridūrė.

– Elena tikrai maloni, – linktelėjau.

– Bet ką ji veikia su Kitridžo mama? Ar matei Kitridžo mamą? Ji nepanaši į mamą. Atrodo kaip tos senosios kino žvaigždės, tarsi būtų kokia užsimaskavusi ragana ar slibinas! – pareiškė Atkinsas.

– Nesuprantu, ką turi omeny, – pasakiau.

– Moteris, kadaise buvusi tokia graži, negali apsiprasti su… – Atkinsas nutilo.

– Su laiko tėkme? – spėjau.

– Taip! – sušuko Atkinsas. – Tokios moterys, kaip ponia Kitridž, nekenčia jaunų merginų. Kitridžas man sakė, – pridūrė. – Jo tėtis paliko mamą dėl jaunesnės moters. Ji nebuvo gražesnė, tik jaunesnė.

– O!

– Neįsivaizduoju, kaip galima keliauti su Kitridžo motina! – šūktelėjo Atkinsas. – Ar Elena turės atskirą kambarį? – paklausė.

– Nežinau, – atsakiau. Man nė į galvą nebuvo atėję, kad Elena galėtų gyventi viename kambaryje su ponia Kitridž; net nušiurpau, apie tai pagalvojęs. O kas, jeigu ji tikrai nėra nei Kitridžo, nei kieno nors kito motina? Bet ponia Kitridž turėjo būti Kitridžo mama; juodu neabejotinai buvo susiję kraujo ryšiu.

Atkinsas, atsargiai prasilenkęs su manimi, jau lipo laiptais į viršų. Aš žengiau žemyn. Maniau, kad pokalbis baigtas. Bet Atkinsas staiga tarė:

– Ne visi čia supranta tokius žmones kaip mes, bet Elena suprato… Ponia Hadli irgi supranta.

– Taip, – tepasakiau, lipdamas žemyn. Stengiausi per daug negalvoti, ką jis turėjo omeny, sakydamas „tokius žmones kaip mes“, bet buvau įsitikinęs, kad Atkinsas šitaip užsiminė ne tik apie mudviem iškylančius sunkumus dėl tarties. Gal Atkinsas mane kabino? – galvojau, eidamas per kiemą. Gal tai buvo pirmas kartas, kai vaikinas, toks pat kaip aš, mėgino mane kabinti?

Dangus dabar buvo šviesesnis, – po pietų taip greit nebesutemdavo, – bet žinojau, kad Europoje jau naktis. Elena tuoj guls miegoti – arba atskirame kambaryje, arba ne. Dabar jau buvo ir šilčiau, – nors Vermonte pavasaris nelabai juntamas, – bet mane, per kiemą einantį į „Dvyliktosios nakties“ repeticiją, krėtė šiurpas. Man reikėjo kartotis savo žodžius – tai, ką sako Sebastijanas, – bet aš galvojau tik apie dainą, kurią juokdarys dainuoja prieš nusileidžiant uždangai; apie Kitridžo dainuojamą Festės dainą. („Nes pliaupdavo kasdien lietus.“)

Kaip tik tada pradėjo lyti, ir aš susimąsčiau apie tai, kaip staiga visam laikui buvo pakeistas Elenos gyvenimas, o aš tiesiog tebevaidinu.

Tebeturiu nuotraukas, kurias man atsiuntė Elena; jos niekad nebuvo labai geros – paprasčiausios spalvotos arba nespalvotos momentinės nuotraukėlės. Kadangi jas laikiau ant daugybės rašomųjų stalų, – daug metų, dažnai saulės šviesoje, – dabar tos nuotraukos jau išblukusios, bet aš, žinoma, puikiai prisimenu visas smulkmenas.

Man tik gaila, kad Elena neatsiuntė nė vieno vaizdelio iš tos kelionės po Europą su ponia Kitridž. Bet kas gi ten galėjo fotografuoti? Neįsivaizduoju Elenos, fotografuojančios tą puošeivą, Kitridžo motiną, – ką veikiančią? Gal besivalančią dantis, skaitančią lovoje, apsirengiančią arba nusirengiančią? O ką darydama Elena galėjo sukelti poniai Kitridž norą imtis fotografijos meno? Vemdama, atsiklaupusi prie klozeto? Laukdama, kamuojama šleikštulio, vieno ar kito viešbučio vestibiulyje, nes kambarys jai – arba jodviem su Kitridžo mama – dar neparuoštas?

Vargu ar ten buvo daug fotografuotinų akimirkų, sužadinusių ponios Kitridž vaizduotę. Apsilankymas gydytojo kabinete – o gal ten buvo klinika? – turbūt neįkvėpė fotografavimui… ir juo labiau pati ta bjauri, bet dalykiška procedūra. (Elenai buvo pirmas nėštumo trimestras. Taigi procedūra turėjo būti įprasta: išplėtimas ir išgrandymas, – na, suprantate, paprastas valymas.)

Vėliau Elena man pasakė, kad po aborto, kai ji dar gėrė skausmą malšinančius vaistus, – kai ponia Kitridž vis tikrino higieninį paketą, norėdama įsitikinti, kad kraujavimas „normalus“, – tada, kai Kitridžo mama vis pridėdavo ranką Elenai prie kaktos, žiūrėdama, ar ji nekarščiuoja, na, tada ponia Kitridž ir pasakojo tas siaubingas istorijas.

Iš pradžių maniau, kad prie to, ką Elena iš tų istorijų įsiminė, ką tarėsi girdėjusi, prisidėjo ir vaistai nuo skausmo.

– Tie vaistai nebuvo tokie stiprūs, ir aš juos gėriau tik porą dienų, – sakydavo man Elena. – Man ne taip jau baisiai skaudėjo, Bili.

– Bet tu gi dar išgerdavai ir vyno! Pati sakei, kad ponia Kitridž raudonojo tau duodavo, kiek tik norėdavai, – primindavau Elenai. – Manau, kad tikrai nederėjo skausmą malšinančių vaistų maišyti su alkoholiu.

– Niekada to raudonojo negerdavau daugiau negu vieną ar dvi taures, Bili, – patikindavo mane Elena. – Puikiai girdėjau kiekvieną Žaklinos pasakytą žodį. Arba visi tie pasakojimai yra tiesa, arba Žaklina man melavo, – bet kodėl kieno nors motina turėtų meluoti, šnekėdama apie tokius dalykus?

Tiesą sakant, nežinau, kodėl „kieno nors motina“ turėtų išgalvoti istorijas apie savo vienintelį vaiką, – juo labiau tokias, – bet mano nuomonė apie Kitridžo ir jo motinos dorovę apskritai ne per geriausia. Kad ir ką aš maniau ar ko nemaniau apie tas ponios Kitridž Elenai papasakotas istorijas, pati Elena, regis, tikėjo kiekvienu žodžiu.

Pasak ponios Kitridž, jos vienturtis buvo ligotas; jis visiškai nepasitikėjo savimi, kiti vaikai, ypač berniukai, jį visaip skriausdavo. Tai iš tikrųjų buvo sunku įsivaizduoti, o dar sunkiau patikėti, kad Kitridžas kadaise bijojo mergaičių; šnekėdamas su mergaitėmis, jis atseit taip drovėdavosi, kad net imdavo mikčioti, taigi mergaitės jį arba erzindavo, arba visai nekreipdavo į jį dėmesio.

Septintoje klasėje Kitridžas vis apsimesdavo sergąs, kad tik nereikėtų eiti į mokyklą, – jo mokyklos buvo „labai konkurencingos“, Paryžiuje ir Niujorke, paaiškino ponia Kitridž Elenai, – o aštuntos klasės pradžioje visai nebesišnekėjo su mokslo draugais; nei su berniukais, nei su mergaitėmis.

– Taigi aš jį sugundžiau – nežinojau, ką dar galėčiau padaryti, – pasakė Elenai ponia Kitridž. – Vargšas berniukas juk turėjo įgyti bent kiek pasitikėjimo savimi kurioje nors srityje!

– Kaip suprantu, jis ėmė labai pasitikėti savimi, – išdrįso pasakyti Elena, bet Kitridžo motina tik gūžtelėjo pečiais.

Ponia Kitridž pečiais gūžčiojo kažkaip itin lengvabūdiškai; galima tik spėlioti, ar ji tokia buvo iš prigimties, ar – po to, kai vyras ją paliko dėl jaunesnės, bet toli gražu ne tokios patrauklios moters, – nejučia išmoko būti abejinga bet kokiam atstūmimui.

Ponia Kitridž Elenai labai proziškai papasakojo, kad su sūnumi miegodavo „taip dažnai, kaip jis norėdavo“, bet tik kol pamatydavo, kad jam jau stinga aistros arba kad jis jau nebegali sukaupti dėmesio.

– Toks jau jis yra. Labai greit praranda susidomėjimą, – pasakė Elenai Kitridžo mama. – Pasitikėti savim jis ėmė ne iš nuobodulio, patikėk manimi.

Gal ponia Kitridž manėsi šitaip pateisinanti sūnaus elgesį su Elena? Kalbėdama ji vis tikrino higieninį paketą – žiūrėjo, ar Elena „normaliai“ kraujuoja, ir čiupinėjo jos kaktą, kad įsitikintų, jog nekyla karštis.

Nėra nė vienos tada, kai jiedvi buvo Europoje, darytos nuotraukos, – pasakoju tik apie tai, ką (per daugelį metų) sugebėjau švelniai išgauti iš Elenos ir ką neišvengiamai įsivaizdavau, galvodamas apie savo mieląją draugę, atsikratančią Kitridžo vaiko ir paskui atgaunančią jėgas Kitridžo motinos draugijoje. Jei ponia Kitridž sugundė savo pačios sūnų, – kad jis įgytų bent kiek pasitikėjimo savimi, – tai gal todėl Kitridžas taip aiškiai jautė, kad jo mama nelabai (o gal pernelyg) motiniška?

– Ar ilgai Kitridžas santykiavo su savo motina? – paklausiau Elenos.

– Visus tuos metus, kai buvo aštuntokas. Tada jam turėjo būti trylika, paskui suėjo keturiolika, – atsakė Elena, – ir dar gal tris ar keturis kartus po to, kai įstojo į Feivarit Riverį. Liovėsi, matyt, kai sulaukė penkiolikos.

– Kodėl liovėsi? – paklausiau Elenos, nors nelabai tikėjau, kad viskas iš tiesų taip ir buvo.

Taip lengvabūdiškai gūžtelėti pečiais Elena tikriausiai išmoko iš ponios Kitridž.

– Pažinodama Kitridžą, manau, kad jam tiesiog atsibodo, – atsakė Elena.

Ji dėjosi daiktus, rengėsi važiuoti į Nortfildo mokyklą, – tuoj turėjo prasidėti 1960-ųjų rudens trimestras, – ir mudu kalbėjomės jos miegamajame, Bankrofte. Tada turbūt buvo rugpjūčio pabaiga; kambaryje baisiai karšta. Vietoj anos lempos tamsiai mėlynu gaubtu dabar stovėjo kažkokia bespalvė, kokios būna visokių raštinių stalinės lempos; be to, Elena buvo nusikirpusi plaukus – trumpai, beveik berniukiškai.

Nors po truputį nuo namų nutolstančios Elenos išvaizda darėsi vis vyriškesnė, pati Elena sakė, kad niekada neužmegs lesbietiškų santykių; bet ji man užsiminė, kad mėgino būti lesbiete. „Mėgino“ su ponia Kitridž? Jei Eleną apskritai kada nors traukė moterys, na, aš puikiai įsivaizdavau, kaip ponia Kitridž galėjo visa tai užbaigti, bet Elena apie tai kalbėjo miglotai. Man atrodė, kad mano mielajai draugei tiesiog lemta žavėtis netinkamais vyrais, tačiau Elena nieko aiškaus nepasakė ir apie tai.

– Jie tiesiog ne tokie, su kokiais galima būti ilgai, – tepratarė.

Dėl nuotraukų: tebeturiu tas, kurias Elena man atsiuntė per trejus metus, kai mokėsi Nortfilde. Vienos iš jų nespalvotos, kitos spalvotos, visos mėgėjiškos, momentinės, bet ne tokios nemeniškos, kokios gali pasirodyti iš pirmo žvilgsnio.

Pradėsiu nuo tos, kur Elena stovi triaukščio medinio namo verandoje; ji ten neatrodo sava, – matyt, tik užsukusi pas ką nors į svečius. Kitoje nuotraukos pusėje, greta pastato pavadinimo ir statybos metų, – Muro vila, 1899, – rūpestinga Elenos rašysena dar išreikšta viltis: Norėčiau, kad čia būtų mano bendrabutis. (Turbūt nebuvo – nei tada, nei vėliau.)

Apatinis Muro vilos aukštas buvo apkaltas baltai nudažytomis nusklembtomis lentomis, o antras ir trečias aukštai – baltomis dailylentėmis, ir tai atrodė tarsi kokie ne tik laiko tėkmės, bet ir ilgų abejonių ženklai. Tas nesugebėjimas apsispręsti galėjo būti susijęs ir su Muro vilos paskirtimi. Ten daug metų buvo mergaičių bendrabutis, o vėliau – svečių namai atvykstantiems tėvams. Iš pažiūros tame plačiai išsikėtojusiame pastate turėjo būti keliolika miegamųjų – ir, be abejo, daug mažiau vonios kambarių – ir didžiulė virtuvė su šalia esančia svetaine.

Apsilankantys tėvai gal būtų džiaugęsi, jei ten būtų buvę daugiau vonios kambarių, o mokinės (kai ten gyveno) buvo įpratusios apsieiti be ypatingų patogumų. Veranda, kurioje – kažkaip keistai sutrikusi – stovėjo Elena, atrodė lyg ne savo vietoje. Kam mokinėms galėtų reikėti verandų? Gerose mokyklose, – kokia ir buvo Nortfildo mokykla, – mokinės pernelyg užsiėmusios, kad stoviniuotų verandose, kurios labiau tinka daugiau laisvo laiko turintiems žmonėms, – pavyzdžiui, svečiams.

Toje Muro vilos verandoje, – tai buvo viena iš pirmųjų man iš Nortfildo atsiųstų nuotraukų, – Elena gal ir jautėsi kaip viešnia. Mano dėmesį patraukė kažkoks žmogus į verandą išeinančiame vieno apatinio aukšto kambario lange: neaiškaus amžiaus moteris, kiek galėjau suprasti iš drabužių ir plaukų ilgio, – jos veidą dengė šešėliai ir kažkoks lange matomas atspindys.

Tarp pirmųjų nuotraukų, kurias Elena man atsiuntė iš savo naujosios, nors šiaip tai labai senos mokyklos, buvo ir Dvaito L. Mudžio gimtinės vaizdelis. Mūsų mokyklos įkūrėjo gimtieji namai, kuriuose atseit vaidenasi, – parašė Elena kitoje tos nuotraukos pusėje, nors vargu ar tai, ką galima įžiūrėti mažame viršutinio aukšto langelyje, yra paties Dvaito L. Mudžio šmėkla. Tai moters profilis, – nei jaunos, nei senos, bet tikrai gražios. Jos veido išraiška neįžiūrima. Besišypsanti Elena stovi priekyje ir tarytum rodo į tą langelį. (Iš pradžių maniau, jog ten kuri nors jos draugė.)

Ant vienos nuotraukos parašyta: Auditorija, 1894, – ant nedidelės kalvelės. Kaip suprantu, tą „nedidelę“ kalvelę Elena matavo Vermonto matais. (Prisimenu, jog tai buvo pirma nuotrauka, kurioje paslaptingoji moteris lyg ir pozavo; pamatęs ją toje nuotraukoje, ėmiau ieškoti ir kitur.) Auditorija buvo raudonų plytų pastatas arkiniais langais ir durimis, su dviem dideliais, kaip kokios pilies, bokštais. Vieno iš tų bokštų šešėlis driekėsi per veją, kur stovėjo Elena, prie įspūdingo medžio kamieno. Iš už to medžio – saulės šviesoje, ne bokšto šešėlyje – buvo iškišta daili kažkokios moters koja. Patogiu tamsios spalvos bateliu apauta pėda pasukta į Eleną; kojinė, kaip ir dera, užtraukta iki nuogo kelio, o virš jo ilgas pilkas sijonas, kilstelėtas iki šlaunies vidurio.

– Kas ta kita mergina… ar moteris? – paklausiau Elenos.

– Nesuprantu, ką turi omeny, – atsakė Elena. – Kokia kita mergina ar moteris?

– Nuotraukose. Visose yra dar kažkas, visose nuotraukose. Nagi – man gali pasakyti. Kas ji tokia? Tavo draugė, o gal mokytoja?

Ist Holo nuotraukoje tos moters veidas mažytis, – be to, dar pridengtas šaliku, – matomas viršutinio aukšto lange. Ist Holas, matyt, bendrabutis, nors Elena man to nesakė; pats supratau iš gaisrininkų kopėčių.

O Stoun Holo nuotraukoje matyti pažaliavusio vario spalvos laikrodžio bokštas ir labai aukšti langai; viduje, matyt, degdavo šilta šviesa – tomis neapniukusiomis dienomis, kurių per mokslo metus vakarų Masačusetse būdavo nedaug. Elena kažkaip keistai atsidūrusi pačiame nuotraukos krašte; ji žiūri į objektyvą, bet stovi su kažkuo beveik tiksliai susiglaudusi nugaromis. Galima suskaičiuoti, kad kairė jos plaštaka su dviem ar trim papildomais pirštais; o ant dešinio klubo uždėta trečia ranka.

Yra ir mokyklos koplyčios nuotrauka, turbūt taip ta patalpa vadinama, – nemaža bažnyčia su didžiulėmis medinėmis ketumi sutvirtintomis durimis. Nuoga moters ranka laiko atvėrusi iš pažiūros sunkias duris, kad Elena galėtų įeiti, o ši tos rankos – su apyranke ant riešo ir žiedais ant mažylio ir smiliaus – tarytum nė nepastebi; arba Elenai tiesiog nerūpi, ar ta moteris ten yra, ar ne. Galima perskaityti ant sienos išraižytą lotynišką užrašą: ANNO DOMINI MDCCCCVIII. Elena jį išvertė ir užrašė kitoje nuotraukos pusėje: 1908-aisiais Viešpaties metais. (Ir dar pridūrė: Štai kur norėčiau susituokti, jei kada nors apskritai būsiu tokia viskam pasiryžusi, kad net norėsiu tuoktis, – jei taip nutiks, prašyčiau mane tiesiog nušauti.)

Man, ko gero, labiausiai patinka Margaretos Olivijos pastato, Nortfildo muzikos korpuso, nuotrauka, nes žinau, kaip Elena mėgo dainuoti, – skardus jos balsas atrodė tik dainavimui ir sukurtas. („Mėgstu dainuoti iki ašarų, o paskui dar šiek tiek“, – kartą parašė man Elena.)

Tarp muzikos korpuso viršutinio aukšto langų išraižytos kompozitorių pavardės; aš jas įsiminiau: Palestrina, Bachas, Hendelis, Bethovenas, Vagneris, Gliukas, Mocartas, Rosinis. Lange virš Gliuko „u“, kuri išraižyta kaip „v“, matyti moteris – be galvos, tik torsas – vien su liemenėle. Ne taip kaip Elenos, atsirėmusios į pastato sieną, tos lange matomos begalvės moters krūtys iškart pastebimos – didžiulės.

– Kas ji tokia? – vis klausiau Elenos.

Jei dar nesupratote, pasakysiu, jog tas muzikos korpusas su kompozitorių pavardėmis buvo neabejotinas Nortfildo mokyklos rafinuotumo požymis; tokioms kaip Feivarit Riverio mokykla būtų buvę gėda net lygintis. Po to, prie ko Elena buvo pripratusi valstybinėje vidurinėje Ezra Folso mokykloje, čia buvo tarytum kvantinis šuolis į dangų.

Tada Naujojoje Anglijoje dauguma parengiamųjų mokyklų buvo arba vien berniukų, arba mergaičių. Daugelis berniukų mokyklų jose dirbančių mokytojų dukterims skirdavo stipendijas, kad tos mergaitės galėtų mokytis internatinėse mergaičių mokyklose, nebūtų paliktos likimo valiai valstybinėje vieno ar kito miestelio vidurinėje. (Teisybės dėlei turiu pasakyti, kad ne visos Vermonto valstybinės mokyklos buvo tokios prastos kaip Ezra Folso vidurinė.)

Kai Hadliai išsiuntė Eleną į Nortfildą, – iš pradžių savo lėšomis, – Feivarit Riverio mokykla padarė, ką ir turėjo padaryti: įsipareigojo padengti mokytojų dukterų mokymo išlaidas. Šiurkščioji pusseserė Džerė man ausis išūžė šnekėdama, kaip apmaudu, kad mokyklos strategija nepasikeitė anksčiau, – gal ir ji būtų buvusi išgelbėta iš Ezra Folso vidurinės. Kaip jau sakiau, tą pavasarį, kai Elena su ponia Kitridž išvyko į Europą, Džerė jau studijavo universitete.

– Gaila, kad prieš keletą metų nesusiprotėjau leisti kokiam laimingajam užtaisyti man vaiką… su sąlyga, kad to laimingojo motina – prancūzė, – pasakė Džerė. (Nesunkiai įsivaizdavau šitaip paauglystėje šnekant ir Mjurielę, – nors po to, kai per „Dvyliktąją naktį“ prisispoksojau į tetos krūtis, man būdavo baisu ir pagalvoti, kokia ji buvo paauglė.)

Galėčiau aprašyti ir kitas Elenos iš Nortfildo man atsiųstas nuotraukas, – tebeturiu visas, – bet aprašomi vaizdai kartotųsi. Visose Elenos ir įspūdingų Nortfildo mokyklos pastatų nuotraukose iš dalies, neaiškiai matoma dar viena moteris.

– Kas ji tokia? Žinau, kad supranti, ką turiu omeny. Matau ją visur, Elena, – vis klausinėjau. – Neišsisukinėk.

– Neišsisukinėju, Bili, – čia jau greičiau tu išsisukinėji, jeigu taip vadini nutylėjimus ir nenorą šnekėti atvirai. Na, jei supranti, ką turiu omeny… – atsakydavo Elena.

– Gerai, gerai… vadinasi, turiu spėlioti, kas ji tokia, ar ne? Šitaip man atsilygini už tai, kad nebuvau visiškai atviras? Daugmaž atspėjau? – paklausiau savo mielosios draugės.

Mudu su Elena mėginom gyventi drauge, bet tik po daugelio metų, kai abu gyvenime jau buvom daug kuo nusivylę. Nieko iš to neišėjo, – drauge gyvenom neilgai, – tačiau, būdami tokie artimi bičiuliai, juk negalėjom nepamėginti. Be to, kai ryžomės šiam nuotykiui, buvom jau pakankamai subrendę, kad suprastume, jog draugai svarbesni negu meilužiai, – ypač todėl, kad draugystė paprastai trunka ilgiau negu meilės ryšys. (Geriausia būtų, jei apsieitume be tokių apibendrinimų, tačiau mudviem su Elena viskas buvo kaip tik taip.)

Nuomojomės aptriušusį butą aštuntame aukšte, Posto gatvėje, San Fransiske, – tarp Teiloro ir Meisono gatvių, netoli Unijos aikštės. Abu – ir Elena, ir aš – turėjom atskirus kambarius, kuriuose rašėm. Mūsų miegamasis buvo didelis ir patogus – pro jo langus matėm Gyrio gatvės stogus ir statmeną „Adagio“ viešbučio iškabą. Naktimis žodį „viešbutis“ sudarančios lempos neįsižiebdavo, – turbūt neonas buvo išdegęs, – taigi šviesdavo tik ADAGIO. Kankinamas nemigos, išlipdavau iš lovos, prieidavau prie lango ir stebeilydavau į tą kraujo raudonumo ADAGIO .

Vieną naktį, grįžęs į lovą, netyčia pažadinau Eleną ir paklausiau, ką reiškia adagio. Žinojau, jog tai itališkas žodis; buvau ne tik girdėjęs Esmeraldą jį tariant, bet ir matęs jos užrašuose. Žengdamas į operos ir kitokios muzikos pasaulį, – ir su Esmeralda, ir su Lariu, Vienoje, – pastebėjau, kad tą žodį vartoja muzikantai. Neabejojau, kad Elena žinos, ką jis reiškia; ji, kaip ir jos motina, buvo itin muzikali. (Nortfildas jai labai tiko – tai buvo puiki mokykla, jei norėjai mokytis muzikos.)

– Ką tai reiškia? – paklausiau Elenos, kai abu išsibudinę gulėjom tame aptriušusiame bute Posto gatvėje.

– Adagio reiškia lėtai, švelniai, atsargiai, – atsakė Elena.

– O!

Tai, ko gero, būtų tinkamiausias mudviejų mėginimų mylėtis apibūdinimas, – taip, mes mėginom ir tai; mylėtis mums sekėsi ne ką geriau negu drauge gyventi, bet, šiaip ar taip, mėginom. Adagio, – sakydavom, mėgindami pasimylėti, arba paskui, stengdamiesi užmigti. Ir dabar taip tebesakom; sakėm, išvykdami iš San Fransisko, ir taip parašom, užbaigdami vieno kitam siunčiamus paprastus arba elektroninius laiškus. Tikriausiai tokia ir yra mudviejų meilė – tik adagio. (Lėtai, švelniai, atsargiai.) Na, draugams tai tinka.

– Tai kas ji vis dėlto buvo – ta moteris visose nuotraukose? – paklausiau Elenos tame patogiame miegamajame su langais į prigesusią neoninę „Adagio“ viešbučio iškabą.

– Supranti, Bili, ji manimi tebesirūpina. Visada lūkuriuos kur nors netoliese, pridėjusi ranką žiūrės, ar nekarščiuoju, tikrins higieninį paketą, norėdama įsitikinti, kad kraujavimas tebėra „normalus“. Jis, beje, visada buvo „normalus“, bet ji vis tiek tebetikrina – ji norėjo, kad žinočiau, jog visada būsiu jos globoje ir mintyse, – pasakė Elena.

Gulėjau galvodamas apie tai, ką išgirdau, – pro langą sklido tik blausus Unijos aikštės žibintų ir statmenos kraujo raudonumo „Adagio“, be tamsaus „viešbučio“, iškabos švytėjimas.

– Tikrai nori pasakyti, kad ponia Kitridž vis dar…

– Bili! – pertraukė mane Elena. – Mano santykiai niekad su niekuo nebuvo tokie artimi, kaip tada su ta baisia moterim. Niekada su niekuo taip nebesuartėsiu.

– O Kitridžas? – paklausiau, nors turėjau ir pats suprasti – po tokios daugybės metų.

– Velniop Kitridžą! – sušuko Elena. – Ne jis, o jo motina mane paženklino! Jos aš niekada nepamiršiu!

– Kuria prasme artimi? Kaip tave paženklino? – ėmiau klausinėti, bet ji jau verkė, todėl pamaniau, kad bus geriausia, jeigu ją tiesiog apkabinsiu, – lėtai, švelniai, atsargiai, – ir nebesakysiu nieko. Jau buvau paklausęs apie abortą; priežastis buvo ne ta. Ji vėliau darėsi ir dar vieną abortą, po ano, daryto Europoje.

– Jie nebuvo tokia jau bloga išeitis, kai pagalvoji apie alternatyvą, – tepasakė apie savo abortus Elena. Kad ir kaip ponia Kitridž ją paženklino, tai nebuvo susiję su abortais. Ir net jei Elena tikrai „mėgino“ būti lesbiete, – na, su ponia Kitridž, – jau supratau, kad ji kaip gyva nieko aiškiau apie tai nepasakys.

Elenos nuotraukos, kurias turėjau, ir buvo viskas, ką galėjau įsivaizduoti, galvodamas apie Kitridžo motiną ir apie „artimą“ Elenos ryšį su ja. Keistus šešėlius ir tose nuotraukose matomas kažkokios moters (ar kelių moterų) kūno dalis prisimenu aiškiau negu ponią Kitridž per imtynininkų varžybas, tą pirmą ir paskutinį kartą, kai ją iš tikrųjų mačiau. „Tą baisią moterį“ geriausiai pažįstu iš to, kaip ji paveikė mano draugę Eleną, – kaip ir save geriausiai perprantu nuolat įsimylėdamas netinkamus žmones ir suvokdamas, kokią įtaką man padarė tai, kad šitaip ilgai slapukavau bendraudamas su žmonėmis, kuriuos myliu.

8 Vertė A. Miškinis.

7 skyrius

MANO SIAUBINGIEJI ANGELAI

Jei sakytume, kad nepageidaujamas nėštumas yra praraja, į kurią gali įkristi bebaimė mergina, – „praraja“ buvo mano mamos žodis, nors galiu lažintis, kad ji tą žodį pirmąkart išgirdo iš nelemtosios Mjurielės, – tai tokiam vaikinui kaip aš tokia pat praraja, be abejo, yra homoseksuali gyvensena. Tokioje meilėje slypi beprotybė; įgyvendindamas drąsiausias fantazijas, neabejotinai nusirisčiau į bedugnę aistros pasaulio vilkduobę. Bent jau taip aš mąsčiau tą rudenį, kai, būdamas Feivarit Riverio mokyklos abiturientas, ryžausi dar kartą nueiti į Ferst Sisterio viešąją biblioteką, – šįsyk, kaip pats maniau, tam, kad išsigelbėčiau. Man buvo aštuoniolika, bet baisiai kankinausi, apniktas daugybės seksualinių nuogąstavimų, ir siaubingai nekenčiau savęs.

Toks vaikinas, koks buvau aš, 1960-ųjų rudenį internatinėje berniukų mokykloje negalėjo nesijausti visiškai vienas, – aš niekuo nepasitikėjau, ypač savo bendraamžiais, ir bjaurėjausi savimi. Visada buvau vienišas, bet neapykanta sau pačiam – blogiau negu vienišumas.

Kai Elena pradėjo naują gyvenimą Nortfilde, aš vis daugiau laiko praleisdavau mokyklos bibliotekos klasių albumų skaitykloje. Mamos arba Ričardo klausiamas, kur einu, visada atsakydavau: „Į biblioteką.“ Nepridurdavau, į kurią. Dabar, be mane pristabdydavusios Elenos, – kuri neatsispirdavo pagundai parodyti man naujesniuose albumuose randamus iš pažiūros karštus vaikinus, – įsismaginęs žiūrinėjau vis artimesnėje praeityje mokyklą baigusių klasių nuotraukas. Jau buvau išsikapstęs iš Pirmojo pasaulinio karo, kaip reikiant pralenkęs įsivaizduotą grafiką. Tokiu greičiu vartydamas albumus, prie naujausių turėjau prieiti dar gerokai prieš šešiasdešimt pirmųjų pavasarį, tai yra prieš baigdamas Feivarit Riverio mokyklą.

Tiesą sakant, iki mano paties abitūros man buvo likę tik trisdešimt metų; tą rugsėjo vakarą, kai nusprendžiau tiesiai iš mokyklos bibliotekos eiti aplankyti panelės Frost, jau buvau pradėjęs žiūrinėti trisdešimt pirmųjų laidos albumą. Bet užverčiau jį, imtynininkų komandos nuotraukoje pamatęs stulbinamai žavų vaikinuką. Man staiga dingtelėjo: nebegaliu nuolat galvoti apie Kitridžą ir kitus į jį panašius vaikinus; turiu atsispirti tiems jausmams, kitaip pražūsiu.

O kas galėjo mane apsaugoti nuo pražūties? Įsivaizduojama Marta Hadli, kaip paštu siunčiamų drabužių kataloge paauglių liemenėles demonstruojanti manekenė, man nebepadėjo. Būdavo vis sunkiau masturbuotis, kad ir kaip kūrybiškai stengdavausi blankų ponios Hadli veidą priderinti prie tos jaunutės mergaitės, kurios krūtys atrodydavo mažiausios, kūno. Kitridžo (ir kitų į jį panašių vaikinų) prie manęs neprileisdavo tik aistringos fantazijos apie panelę Frost.

Feivarit Riverio mokyklos metraštis buvo pavadintas „Pelėda“. („Tie, kurie žinojo kodėl, tikriausiai jau mirę“, – atsakė Ričardas Abotas, kai jo paklausiau kodėl.) Taigi dabar pastūmiau trisdešimt pirmųjų „Pelėdą“ į šalį, susirinkau savo sąsiuvinius, pasiėmiau vokiečių kalbos namų darbus – ir viską, išskyrus tą „Pelėdą“, sugrūdau į portfelį.

Vokiečių kalbos mokiausi jau ketvirtus metus, nors tai nebuvo privaloma. Vis dar padėdavau per egzaminą susikirtusiam ir noromis nenoromis trečiųjų metų kursą kartojančiam Kitridžui ruošti namų darbus. Dabar, kai vokiečių kalbos mokėmės nebe kartu, man buvo lyg ir lengviau jam padėti. Iš esmės aš Kitridžui tik sutaupydavau šiek tiek laiko. Vokiečių kalbos trečiųjų metų kurse sunkiausia buvo susipažinti su Gėtės ir Rilkės kūryba; jų kūrinius skaičiau ir ketvirtaisiais mokymosi metais. Kai Kitridžas įstrigdavo, nesuprasdamas kokio posakio, aš jam paspartindavau darbą tą žodžių junginį greitai ir paprastai išversdamas. Kitridžas baisiai niršo dėl to, kad susipainioja ir antrą kartą skaitydamas tą patį Gėtę ir Rilkę, bet man, atvirai sakant, šitaip vis persimesti keliais žodžiais ar pastabomis buvo lengviau negu kalbėtis taip, kaip kalbėdavomės pirma. Dabar stengdavausi su Kitridžu praleisti kuo mažiau laiko.

Kaip tik todėl – didžiausiam ir ne kartą išsakytam Ričardo nusivylimui – tą rudenį atsisakiau dalyvauti Šekspyro pastatyme. Tragedijoje „Karalius Lyras“ Ričardas Kitridžui davė Edgaro vaidmenį. Negana to, Ričardo noras, kad vaidinčiau Lyro juokdarį, buvo dar viena nenumatyta klaida. Kai poniai Hadli ėmiau pasakoti, kad nenoriu vaidinti toje tragedijoje, nes Kitridžas „bus didvyris“, – ką jau kalbėti apie tai, kad vėliau Edgaras slapstosi kaip elgeta Tomas, taigi Kitridžas iš esmės gavo „dvigubą vaidmenį“, – ji manęs paklausė, ar atidžiai perskaičiau man siūlomo vaidmens tekstą. Gal aš, turėdamas omenyje, jog žodžių, kurių negaliu ištarti, vis daugėja, jau numačiau, kad juokdario vaidmuo man bus sunkus dėl tarties? Ar ponia Hadli šitaip užsiminė, kad, ko gero, tarimo sunkumai man neleidžia vaidinti tame spektaklyje?

– Ką norite pasakyti? – paklausiau. – Manote, kad neištarsiu žodžio „kišenvagiai“ arba „kurtizanė“, o gal baiminatės, kad mane priblokš „kilpinė“, – tiesiog todėl, kad kelnių kilpinė pridengia tą… kaip jį ten?.. Arba dėl to, kad man sunku ištarti žodį, kuriuo tas – kaip jis ten? – vadinamas?

– Nepradėk gintis, Bili, – tarė Marta Hadli.

– Gal jums atrodo, kad užsikirsiu, tardamas „užkietėjusi kekšė“? – paklausiau. – Arba „puošeiva“ – arba vienaskaitą, arba daugiskaitą, arba ir tą, ir tą!

– Nusiramink, Bili. Mums abiem pikta dėl Kitridžo.

– Kitridžui atiteko paskutiniai „Dvyliktosios nakties“ žodžiai! – sušukau. – Ir dabar Ričardas jam vėl atiduoda paskutinius žodžius! Turėsim klausytis, kaip Kitridžas sako: „Kančias ir siaubą kentėme ilgai mes; / Dabar išliekim sielvartą be baimės.“9

„Daugiausia teko seniui“, – toliau kalbės Edgarą vaidinsiantis Kitridžas.

„Karaliaus Lyro“ istorija, – visa tai, kas nutinka Lyrui, ką jau kalbėti apie Glosterio apakinimą (grafą Glosterį nusprendė vaidinti pats Ričardas), – na, toje istorijoje neabejotinai daug tiesos. Bet kai Edgaras spektaklį užbaigia pareikšdamas, kad „mes, jauni, / Trumpiau gyvensim: mes laimingesni“, – tai jau nežinau, ar čia visada tiesa.

Gal šitos puikios tragedijos pabaigos išmintimi abejoju todėl, kad negaliu atskirti Edgaro nuo Kitridžo? Bet ar gali kas nors (net jei kalbame apie Šekspyrą) žinoti, kokias kančias bus – arba nebus – priverstos iškęsti būsimos kartos?

– Ričardas stengiasi, kad būtų kuo geresnis spektaklis, Bili, – pasakė man Marta Hadli. – Jis nenori apdovanoti Kitridžo už tai, kad suvedžiojo Eleną.

Bet man viskas atrodė kaip tik taip. Kam reikėjo Kitridžui duoti tokį gerą vaidmenį kaip Edgaro, kuris vėliau slapstosi, persirengęs elgeta Tomu? Po to, kas nutiko per „Dvyliktąją naktį“, kodėl Ričardas, statydamas „Karalių Lyrą“, Kitridžui apskritai davė vaidmenį? Nenorėjau būti tame spektaklyje, – o ar vaidinčiau Lyro juokdarį, ar ką nors kitą, nebuvo taip jau svarbu.

– Tiesiog pasakyk Ričardui, kad nenori būti taip arti Kitridžo, Bili, – patarė man ponia Hadli. – Ričardas supras.

Negalėjau Martai Hadli pasakyti, kad nenoriu būti ir taip arti Ričardo. Ir kokia prasmė man buvo šitame „Karaliaus Lyro“ pastatyme stebėti mamos veido išraišką, kai ji scenoje pamatys savo tėvą, persirengusį moterimi? Senelis Haris gavo Gonerilės, vyriausios Lyro dukters, vaidmenį; Gonerilė tokia pasibaisėtina duktė, kad iš karto buvo aišku, jog mano mama į bet ką, vaidinantį Gonerilę, žiūrėtų nepritariamai. (Teta Mjurielė buvo Regana, kita siaubinga Lyro duktė; numaniau, kad mama piktu žvilgsniu varstys ir savo seserį.)

Ne tik dėl Kitridžo, aš apskritai nenorėjau būti kaip nors susijęs su šituo „Karaliaus Lyro“ pastatymu. Nesijaučiau esąs toks tvirtas, kad žiūrėčiau, kaip dėdė Bobas susimauna, atlikdamas pagrindinį vyro vaidmenį; nes geraširdis Bobas, – Skvošo Bobas, kaip jį vadino Kitridžas, – turėjo vaidinti karalių Lyrą. Kad Bobui nebūdingi tragediniai užmojai, atrodė akivaizdu visiems, tik ne Ričardui Abotui; gal Ričardas užjautė Bobą ir žiūrėjo į jį kaip į tragišką asmenybę, nes Bobas juk buvo (taip tragiškai) vedęs Mjurielę.

Bobo kūnas buvo visiškai netinkamas Lyro vaidmeniui, – o gal tik galva? Bobas buvo stambus, stiprus ir sportiškas; palyginti su visu kūnu, galva atrodė per maža ir tiesiog neįtikimai apvali – kaip skvošo kamuoliukas, įstrigęs tarp milžiniškų pečių. Dėdė Bobas buvo pernelyg geros širdies ir iš pažiūros pernelyg stiprus, kad galėtų vaidinti Lyrą.

Galima sakyti, spektaklio pradžioje (pirmo veiksmo ketvirtoje scenoje) Bobas (Lyras) subliauna: „Tad pasakykit, kas gi aš esu?“

Kas galėtų pamiršti, ką Lyro juokdarys atsako karaliui? Bet aš pamiršau; net neprisiminiau, kad apskritai turiu prabilti.

– „Tad pasakykit, kas gi aš esu?“ Bilai! – tarė Ričardas Abotas.

– Tavo žodžiai, Nimfa, – pašnibždėjo man Kitridžas. – Taip ir maniau, kad tau iškils šiokių tokių sunkumų. – Visi laukė, kol susiradau tuos juokdario žodžius. Iš pradžių net nesupratau, ką čia bus sunku ištarti; šitas žodis man buvo pradėjęs strigti taip neseniai, kad nei aš pats, nei Marta Hadli dar nebuvo to pastebėjusi. Bet Kitridžas, matyt, jau nuspėjo, ko tikriausiai neištarsiu. – Nagi, mes klausom. Sakyk, Nimfa, – paragino mane Kitridžas. – Bent jau pamėgink.

„Tad pasakykit, kas gi aš esu?“ – klausia Lyras.

O juokdarys atsako: „Lyro šešėlis.“

Nuo kada man pasidarė sunku ištarti žodį „šešėlis“? Nuo tada, kai Elena su ponia Kitridž grįžo iš Europos, ir aš pamačiau, kad iš Elenos likęs tik šešėlis, – bent jau palyginti su ankstesne Elena. Nuo tada, kai ji grįžo, ir man ėmė atrodyti, kad paskui ją visur sekioja svetimas šešėlis, kažkaip vaiduokliškai, bet itin subtiliai panašus į ponią Kitridž. Nuo tada, kai Elena vėl išvyko, į Nortfildą, o aš likau su dabar jau paskui mane sekiojančiu šešėliu – turbūt nerimą keliančiu nesančios geriausios draugės, už kurią nebuvo atkeršyta, šešėliu.

– Lyro… še… – išspaudžiau.

– Še! – šūktelėjo Kitridžas.

– Pamėgink dar kartą, Bilai, – paragino Ričardas.

– Negaliu, – atsakiau.

– Gal mums reikia kito juokdario, – pasiūlė išeitį Kitridžas.

– Čia jau aš nuspręsiu, Kitridžai, – pasakė jam Ričardas.

– Arba aš, – tariau.

– Na… – buvo besakąs senelis Haris, bet dėdė Bobas jį pertraukė.

– Man atrodo, Ričardai, kad Bilis galėtų sakyti „Lyro atspindys“ ar netgi „Lyro šmėkla“… jei, tavo manymu, šis žodis atitinka to, ką juokdarys turi omenyje ar apie ką užsimena, prasmę, – pasiūlė dėdė Bobas.

– Tada jau bus nebe Šekspyras, – tarė Kitridžas.

– Čia parašyta: „Lyro šešėlis“, Bili, – pasakė man mama, suflerė. – Arba tu gali tai ištarti, arba ne.

– Būk gera, auksele… – jau norėjo prašyti jos Ričardas, bet aš jį pertraukiau.

– Lyrui reikia tinkamo juokdario, galinčio ištarti viską, – pasakiau Ričardui Abotui. Išeidamas žinojau, kad išeinu iš paskutinės savo, kaip Feivarit Riverio mokyklos mokinio, repeticijos – ir tikriausiai iš paskutinio Šekspyro pastatymo, kuriame dalyvavau. (Kaip vėliau paaiškėjo, „Karalius Lyras“ buvo paskutinė mano, kaip aktoriaus, Šekspyro drama.)

Mokytojų duktė, kuriai Ričardas patikėjo Kordelijos vaidmenį, man buvo ir tebėra tokia visiškai nepažįstama, kad net neprisimenu jos vardo. „Kažkokia dar nesusiformavusi mergaitė, bet turinti atsakančią atmintį“, – tada apibūdino ją senelis Haris. „Nei esama, nei būsima gražuolė“, – tepasakė apie pasmerktąją Kordeliją teta Mjurielė, turėdama omeny, kad iš tikrųjų tragedijoje „Karalius Lyras“ niekas nebūtų vedęs šitos Kordelijos, net jeigu ji būtų likusi gyva.

Lyro juokdarį vaidino Delakortė. Kad galima tą vaidmenį gauti, jis, kaip imtynininkas, tikriausiai sužinojo iš Kitridžo. Vėliau Kitridžas man pasakė: kadangi rudeninis Šekspyro spektaklis buvo repetuojamas ir rodomas prieš imtynių sezono pradžią, Delakortė dar nebuvo taip baisiai, kaip paprastai būna, paveiktas svorio metimo komplikacijų. Tačiau tam lengvasvoriui, – kuris į didesnio svorio kategoriją neperėjo todėl, kad jam ten, pasak Kitridžo, būtų iškaršę kailį, – burna džiūdavo net kai jis nebūdavo netekęs daug skysčių. Gal Delakortė ir ne sezono laiku svajodavo, kaip būtų gerai, jei numestų bent kiek svorio. Taigi jis nuolat skalavo burną vandeniu iš vieno ir spjaudė tą vandenį į kitą popierinį puoduką. Jei Delakortė dar būtų gyvas, neabejoju, kad ir dabar vis braukytų pirštais sau per plaukus. Bet Delakortė jau miręs, kaip ir daugelis kitų. Tada dar nežinojau, kad matysiu jį mirštant.

Delakortė, kaip Lyro juokdarys, labai išmintingai sakė: „Daug turėk – kukliai vilkėk, / Daug žinok – mažai plepėk, / Skolink pinigą taupiau.“ Geras patarimas, bet Lyro juokdario jis neišgelbsti, kaip neišgelbėjo ir Delakortės.

Su Delakorte Kitridžas elgdavosi keistai: kartu ir meiliai, ir kažkaip nekantriai. Tarsi Delakortė būtų buvęs Kitridžo vaikystės draugas, bet dabar jį nuvylęs – netapęs toks, kokį Kitridžas jį tikėjosi matyti.

Kitridžui baisiai patiko tas Delakortės skalavimas ir spjaudymas; Kitridžas Ričardui netgi pasiūlė tokį nepaliaujamą Lyro juokdario burnos skalavimą ir spjaudymą parodyti scenoje.

– Tada jau bus nebe Šekspyras, – pasakė senelis Haris.

– Skalavimo ir spjaudymo tikrai nesufleruosiu, Ričardai, – tarė mano mama.

– Delakorte, gal malonėsi skalauti ir spjaudyti užkulisiuose? – nurodė Ričardas liguisto įpročio kamuojamam lengvasvoriui.

– Na, aš tik šiaip pasiūliau, – atsainiai gūžtelėjo pečiais Kitridžas. – Manau, gerai jau ir tai, kad turim juokdarį, sugebantį ištarti „šešėlis“.

Su manimi Kitridžas kalbėjo filosofiškiau.

– Pažiūrėk į tai šitaip, Nimfa: nebūna taip, kad normaliai dirbantis aktorius negalėtų ištarti kai kurių žodžių. Bet labai gerai, kad šis tavo gebėjimų ribotumas išaiškėjo dabar, kai dar esi toks jaunas, – patikino mane Kitridžas. – Koks iš tiesų laimingas atsitiktinumas – dabar tu žinai, kad niekada netapsi aktoriumi.

– Turi omeny, jog tai ne tokia profesija, kokią tiesiog pasirinktum? – pasakiau, kaip kadaise man sakė panelė Frost, – kai jai prisipažinau, kad noriu tapti rašytoju.

– Sakyčiau, kad ne, Nimfa, – jei nori turėti šansą šį tą pasiekti.

– O!

– Be to, pasielgtum protingai, Nimfa, jei išsiaiškinęs apsispręstum ir dėl kitko… na, prieš rinkdamasis profesiją, – tarė Kitridžas. Aš nieko neatsakiau; tiesiog laukiau. Pakankamai gerai pažinojau Kitridžą, kad suprasčiau, jog jis nori priversti mane išsiduoti. – Dėl savo lytinių polinkių, – pridūrė Kitridžas.

– Mano lytiniai polinkiai aiškūs kaip diena, – pasakiau jam – truputį stebėdamasis savimi, nes dabar vaidinau ir visus žodžius ištariau nė kiek neužsikirsdamas.

– Nežinau, Nimfa… – tarė Kitridžas. Mačiau, kaip sutrūkčiojo, gal tyčia, o gal ir nevalingai, platūs jo, imtynininko, kaklo raumenys. – Jeigu jau kalbam apie lytinius polinkius, tai tu man atrodai kažkoks dar nesusiformavęs.

– A, čia tu! – pamačiusi mane, linksmai tarė panelė Frost; iš balso atrodė nustebusi. – Maniau, kad tavo draugas. Buvo čia užsukęs – ką tik išėjo. Dabar pamaniau, kad sugrįžo.

– Kas? – paklausiau. (Savaime suprantama, galvojau apie Kitridžą – ne visai draugą.)

– Tomas, – atsakė panelė Frost. – Tomas ką tik buvo čia. Taip ir nesuprantu, ko jis ateina. Visada prašo knygos, kurios atseit neranda mokyklos bibliotekoje, bet aš puikiai žinau, kad ta knyga ten yra. Šiaip ar taip, niekad neturiu, ko jam reikia. Gal jis čia ieško tavęs?

– Koks Tomas? – nesupratau. Lyg ir nepažinojau jokio Tomo.

– Atkinsas. Ar ne tokia jo pavardė? – paklausė panelė Frost. – Aš jį pažįstu kaip Tomą.

– O aš – kaip Atkinsą, – pasakiau.

– Oi, Viljamai, kiek galima laikytis tos siaubingos mokyklos nusistatymo visus vadinti pavardėmis! – sušuko panelė Frost.

– Gal derėtų kalbėtis pašnibždom? – sušnibždėjau.

Šiaip ar taip, juk buvom bibliotekoje. Jaučiausi nesmagiai, girdėdamas, kaip garsiai panelė Frost kalba; be to, gerokai sutrikau, kai ji Feivarit Riverio mokyklą pavadino „siaubinga“; slapčia ir aš pats taip maniau, bet, būdamas mokytojo vaikas, ištikimas Ričardui Abotui ir dėdei Bobui, niekad nebūčiau išdrįsęs taip pasakyti.

– Čia daugiau nieko nėra, Viljamai, – pašnibždėjo man panelė Frost. – Galim kalbėtis taip garsiai, kaip tik mums patinka.

– O!

– Turbūt atėjai rašyti, – garsiai tarė panelė Frost.

– Ne, noriu, kad patartumėt, ką man reikėtų paskaityti, – pasakiau.

– Vis dar domiesi, kas būna, kai įsimyli netinkamus žmones, Viljamai?

– Labai netinkamus, – sušnibždėjau.

Ji pasilenkė, kad būtų arčiau manęs; tebebuvo už mane daug aukštesnė, ir aš staiga pasijutau tarytum nė kiek nepaaugęs.

– Galim apie tai kalbėtis pašnibždomis, jei nori, – pašnibždėjo.

– Ar pažįstat Žaką Kitridžą? – paklausiau.

– Visi pažįsta Kitridžą, – pasakė tokiu neutraliu balsu, kad net nesupratau, ką apie jį mano.

– Aš Kitridžą įsimylėjęs, bet stengiuosi jo nemylėti, – prisipažinau. – Ar yra koks romanas apie tai?

Panelė Frost uždėjo rankas man ant pečių. Žinojau, kad jaučia, kaip drebu.

– Oi, Viljamai, būna ir daug blogiau, supranti, – tarė. – Taip, turiu kaip tik tokį romaną, kokį tau reikėtų perskaityti, – pašnibždėjo.

– Žinau, ko Atkinsas čia ateina, – staiga išpyškinau. – Manęs jis neieško – jis tikriausiai įsimylėjęs jus!

– Kodėl jis galėtų būti mane įsimylėjęs? – nustebo panelė Frost.

– O kodėl ne? Ar nemanote, kad visi vaikinai jus įsimyli? – paklausiau.

– Na, jau kurį laiką niekas nebuvo manęs įsimylėjęs, – atsakė panelė Frost. – Bet tokie žodžiai glosto mano savimeilę. Tu labai mielas, kad taip pasakei, Viljamai.

– Aš irgi jus įsimylėjęs, – prisipažinau. – Nuo pat pradžių ir daug labiau negu Kitridžą.

– Mielasis, tu taip klysti! – pareiškė panelė Frost. – Juk sakau, kad būna ir blogesnių dalykų negu žavėjimasis Žaku Kitridžu. Klausyk, Viljamai: įsimylėti Kitridžą saugiau!

– Kaip su Kitridžu gali būti saugiau negu su jumis? – sušukau. Jaučiau, kad vėl imu drebėti; šįkart, uždėjusi didžiules plaštakas man ant pečių, panelė Frost prisispaudė mane prie plačios savo krūtinės. Pratrūkau verkti, jau visai nesulaikomai.

Nekenčiau savęs už tai, kad verkiu, bet niekaip negalėjau liautis. Daktaras Harlou per kažkurį apgailėtiną rytinį susirinkimą mums sakė, kad besaikis vaikinų verksmas jau yra polinkis į homoseksualumą, kurio turėtume saugotis. (Savaime suprantama, tas mulkis mums niekad nepatarė, kaip turėtume saugotis to, kas nepriklauso nuo mūsų valios!) Be to, kartą nugirdau savo mamą sakant Mjurielei: „Tikrai nežinau, ką daryti, kai Bilis verkia kaip mergaitė!“

Taigi Ferst Sisterio viešojoje bibliotekoje verkiau kaip mergaitė, o panelė Frost laikė mane apkabinusi stipriomis rankomis, – ir aš buvau ką tik prisipažinęs, kad ją esu įsimylėjęs labiau negu Žaką Kitridžą. Jai turbūt atrodžiau visiškas skystalas!

– Vaikeli, tu gi manęs iš tikrųjų nepažįsti, – šnekėjo panelė Frost. – Nežinai, kas aš… Nežinai apie mane paties svarbiausio dalyko, ar ne? Viljamai? Juk nežinai, ar ne?

– Ko nežinau? – sušniurkščiojau. – Nežinau jūsų vardo, – pasakiau teberaudodamas. Spaudžiau ją glėbyje, bet ne taip smarkiai, kaip ji spaudė mane. Jaučiau, kokia ji stipri, ir mane vėl stebino keistas jos jėgos ir krūtų mažumo kontrastas. Jaučiau ir kokie minkšti tie jos krūtų kauburėliai; mažytės, minkštos krūtys atrodė tarsi kokia plačių pečių ir raumeningų rankų priešybė.

– Turėjau omeny ne vardą, Viljamai, – mano vardas ne toks jau svarbus, – tarė panelė Frost. – Noriu pasakyti, kad tu nepažįsti manęs.

– O koks vis dėlto jūsų vardas? – paklausiau.

Panelė Frost teatrališkai atsiduso – ir kažkaip demonstratyviai paleido mane iš glėbio, beveik atstūmė.

– Aš daug pastačiau ant kortos, kad būčiau panelė Frost, Viljamai, – pasakė. – Panele tapau ne atsitiktinai.

Puikiai žinojau, kaip galima nemėgti savo vardo; man pačiam juk baisiai nepatiko būti Viljamu Fransiu Dinu jaunesniuoju.

– Jums nepatinka jūsų vardas? – paklausiau.

– Na, galėtume pradėti ir nuo to, – šypsodamasi atsakė panelė Frost. – O tu ar pavadintum mergaitę Alberta?

– Kaip Kanados provincija? – nustebau. Negalėjau įsivaizduoti panelės Frost kaip Albertos!

– Provincijai tinka labiau, – tarė panelė Frost. – Mane visi vadino tiesiog Al.

– Al, – pakartojau.

– Dabar supranti, kodėl man patinka „panelė“, – nusijuokė ji.

– Man patinka viskas, kas susiję su jumis, – pasakiau.

– Neskubėk, Viljamai, – perspėjo mane panelė Frost. – Nereikėtų šitaip beatodairiškai įsimylėti netinkamų žmonių.

Aš, žinoma, nesupratau, kodėl ji manosi esanti „netinkama“ – ir kodėl jai atrodo, kad man įsimylėti Kitridžą vis dėlto „saugiau“. Nusprendžiau, kad panelė Frost veikiausiai tik nori mane perspėti dėl mudviejų amžiaus skirtumo; gal aštuoniolikmečio vaikino santykiai su keturiasdešimt kelerių metų moterimi, jos manymu, yra tabu. Galvojau apie tai, kad teisiškai juk esu jau suaugęs, nors ir visai neseniai, o panelei Frost, jeigu ji iš tikrųjų maždaug tetos Mjurielės amžiaus, turėtų būti keturiasdešimt dveji ar treji.

– Bendraamžės manęs nedomina, – pasakiau panelei Frost. – Mane, regis, traukia vyresnės moterys.

– Vaikeli, – vėl tarė ji. – Visai nesvarbu, kiek man metų. Svarbiausia – kas aš esu. Viljamai, tu juk nežinai, kas aš, ar ne?

Tarsi tas kone egzistencinis klausimas dar būtų negana mane sutrikdęs, kaip tik tą akimirką į blausiai apšviestą bibliotekos fojė įžengė Atkinsas – ir, regis, krūptelėjo. (Vėliau jis man pasakojo, kad išsigando savo atspindžio, švystelėjusio veidrodyje, kuris – kaip nebylus sargybinis – kabojo ant fojė sienos.)

– O, čia tu, Tomai, – tarė panelė Frost, nė kiek nenustebusi.

– Matote? O ką aš jums sakiau! – priminiau jai, kol Atkinsas baimingai žvelgė į savo atvaizdą veidrodyje.

– Tu labai klysti! – šypsodamasi pasakė man panelė Frost.

– Tavęs ieško Kitridžas, Bilai, – tarė Atkinsas. – Užsukau į albumų skaityklą, bet man ten pasakė, kad ką tik išėjai.

– Į albumų skaityklą, – pakartojo panelė Frost, lyg nustebusi. Jos veide įžvelgiau kažkokį neįprastą nerimą.

– Bilas tyrinėja Feivarit Riverio klasių albumus – nuo seniausių iki naujausių, – paaiškino panelei Frost Atkinsas. – Elena man pasakė, – pridūrė, žiūrėdamas į mane.

– Dėl Dievo meilės, Atkinsai, – galima pamanyti, kad tu tyrinėji mane, – papriekaištavau.

– Kitridžas nori su tavim pasišnekėti, – paniuręs pranešė Atkinsas.

– Nuo kada tu čia toks Kitridžo pasiuntinukas? – paklausiau.

– Šįvakar man jau gana užgauliojimų! – dramatiškai sušuko Atkinsas, iškeldamas liaunas rankas. – Kai įžeidinėja Kitridžas, tai dar nieko, – jis įžeidinėja visus. Bet kai įžeidi tu, Bilai… na, to man jau per daug!

Stengdamasis kuo išdidžiau išeiti iš Ferst Sisterio viešosios bibliotekos, įsižeidęs Atkinsas vėl netikėtai išvydo grėsmingąjį veidrodį, kabantį ant sienos fojė, kur sustojęs dar mestelėjo:

– Tavo šešėlis ne aš, Bilai, o Kitridžas.

Ir išėjo, dar prieš man atsakant:

– Velniop Kitridžą.

– Nesikeik, Viljamai, – tarė panelė Frost, pridėdama ilgus pirštus man prie lūpų. – Šiaip ar taip, esam sumautoj bibliotekoj.

Žodis „sumauta“ panelei Frost kažkaip netiko, lygiai taip pat, kaip nebuvo įmanoma patikėti, kad jos vardas – Alberta, bet, kai į ją pažvelgiau, ji šypsojosi. Tyčia mane erzino ir ilgais pirštais dabar perbraukė man per skruostą.

– Keista užuomina apie „šešėlį“, Viljamai, – pasakė. – Ar čia tas neištariamas žodis, dėl kurio taip netikėtai metei „Karalių Lyrą“?

– Tas, – linktelėjau. – Kaip suprantu, jau girdėjote. Tokiame mažame miestelyje visi tuoj pat viską išgirsta!

– Gal ne visi – ir turbūt ne viską, Viljamai, – tarė panelė Frost. – Man, pavyzdžiui, atrodo, kad tu girdėjai ne viską… na, apie mane.

Žinojau, kad močiutei Viktorijai panelė Frost nepatinka, bet nežinojau kodėl. Ne kartą girdėjau tetą Mjurielę besipiktinant panelės Frost pasirenkamomis paauglių liemenėlėmis, bet kaip galėjau apie jas užsiminti, kai buvau ką tik pasakęs, jog man patinka viskas, kas susiję su panele Frost?

– Mano močiutė… ir teta Mjurielė… – buvau besakąs.

Bet panelė Frost vėl švelniai pridėjo pirštus man prie lūpų.

– Ša, Viljamai, – sušnibždėjo. – Nenoriu girdėti tų ponių nuomonės apie mane. Man daug labiau rūpi, ką ten tyrinėji toje albumų skaitykloje.

– Oi, ne, iš tiesų tai netyrinėju, – pasakiau. – Tik šiaip žiūriu imtynininkų komandų nuotraukas… daugiausia imtynininkų… ir dar Dramos klubo spektaklių.

– Tikrai? – tarytum atsainiai paklausė panelė Frost. Kodėl man atrodė, kad ji protarpiais lyg ir vaidina? Ką panelė Frost atsakė, kai Ričardas Abotas jos paklausė, ar ji kada nors buvo scenoje, ar vaidino?

„Tik mintyse, – tada beveik koketiškai prisipažino panelė Frost. – Kai buvau jaunesnė, tai nuolatos.“

– Ir prie kelintų metų jau priėjai, bevartydamas tuos senus albumus, Viljamai? Prie kelintos laidos? – dabar dar pasidomėjo panelė Frost.

– Tūkstantis devyni šimtai trisdešimt pirmųjų, – atsakiau. Jos pirštai nuo mano lūpų nuklydo prie marškinių apykaklės – lietė taip, tarsi berniukiški marškiniai su sagutėmis apykaklės kampuose jai būtų žadinę malonius prisiminimus.

– Tu jau labai arti, – pratarė panelė Frost.

– Arti ko? – nesupratau.

– Tiesiog arti, – pasakė. – Mums liko nedaug laiko.

– Jau laikas uždaryti biblioteką? – paklausiau, bet panelė Frost tik nusišypsojo; paskui, tarytum geriau pagalvojusi, žvilgtelėjo į rankinį laikrodį.

– Na, gal nieko bloga nenutiks, jei šiandien uždarysiu šiek tiek anksčiau? – staiga tarė.

– Žinoma. Kas galėtų nutikti? – pasakiau. – Juk čia daugiau nieko nėra, tik mudu. Atkinsas turbūt nebesugrįš.

– Vargšas Tomas, – tarė panelė Frost. – Ne mane jis įsimylėjęs, Viljamai. Tomas Atkinsas įsimylėjęs tave!

Tą pačią akimirką, kai ji ištarė tuos žodžius, supratau, jog tai tiesa. „Vargšas Tomas“, kaip nuo tada Atkinsą mintyse ir vadinau, tikriausiai jautė, kad aš įsimylėjęs panelę Frost, ir jai pavyduliavo.

– Vargšas Tomas tiesiog seka mane… ir tave, – pasakė man panelė Frost. – O apie ką Kitridžas nori su tavim pasišnekėti? – staiga paklausė.

– Oi, nieko svarbaus, tikriausiai dėl vokiečių kalbos. Aš Kitridžui padedu ruošti vokiečių namų darbus, – paaiškinau.

– Būtų saugiau, jei pasirinktum Tomą Atkinsą, o ne Žaką Kitridžą, Viljamai, – patarė panelė Frost. Supratau, jog tai irgi tiesa, bet Atkinsas manęs netraukė, – na, nebent taip, kaip žmogus, kuris tave dievina, ilgainiui gali pasidaryti šiek tiek patrauklus. (Tačiau iš to beveik niekada nebūna nieko gero, ar ne?)

Bet kai ėmiau panelei Frost pasakoti, kad Atkinsas manęs iš tikrųjų netraukia, – kad ne visi vaikinai man atrodo patrauklūs, tik vienas kitas, tiesą sakant, – na, šįkart ji priglaudė lūpas prie mano lūpų. Mane tiesiog pabučiavo. Gana smarkiai, netgi agresyvokai; ir ryžtingai kyštelėjo šiltą liežuvį, tik vieną kartą. Patikėkite: man tuoj sukaks septyniasdešimt, per savo ilgą gyvenimą bučiavausi daugybę kartų ir galiu pasakyti, jog tas bučinys buvo tvirtesnis negu vyriškas rankos paspaudimas.

– Žinau, žinau, – sumurmėjo panelė Frost, neatitraukdama lūpų. – Turim tiek nedaug laiko – nekalbėkim apie vargšą Tomą.

– O!

Ir išėjęs paskui panelę Frost į fojė tebemaniau, kad jos susirūpinimas dėl „laiko“ susijęs tik su bibliotekos uždarymu, bet ji tarė:

– Abiturientai tikriausiai ir dabar į bendrabučius turi sugrįžti iki dešimtos, Viljamai, – išskyrus šeštadienių vakarus, kai, manau, vis dar galima užtrukti iki vienuoliktos. Toje siaubingoje mokykloje niekas nesikeičia, ar ne?

Stebėjausi, kad panelė Frost apskritai žino, jog Feivarit Riverio mokykloje nustatytas laikas, iki kada mokiniai turi sugrįžti į bendrabučius, – ką jau kalbėti apie tai, kad dėl to laiko nė kiek neklydo.

Žiūrėjau, kaip ji rakina bibliotekos duris ir išjungia virš jų, lauke, degančią lempą; paskui, palikusi blausiai šviečiančią fojė lemputę, panelė Frost apėjo visą biblioteką, gesindama kitas šviesas. Buvau jau visai pamiršęs, kad prašiau patarimo, – dėl knygos, kurią turėčiau perskaityti, šitaip įsimylėjęs Kitridžą ir „stengdamasis jo nemylėti“, – kai panelė Frost staiga padavė man ploną romaniuką. Tik kokiais keturiasdešimt penkiais puslapiais ilgesnį už mano neseniai perskaitytą „Karalių Lyrą“.

Tai buvo Džeimso Boldvino romanas „Džiovanio kambarys“ – pavadinimą vos įskaičiau, nes panelė Frost bibliotekoje išjungė visus šviestuvus. Tik iš fojė sklido blausi šviesa, kurios vos pakako, kad mudu įžiūrėtume į rūsį vedančius laiptus.

Tamsioje laiptinėje, kur nebuvo jokios kitos šviesos, tik ta, kuri paskui mus atsklido iš fojė, – ir dar kažkoks dulsvas švytėjimas priešaky, viliojantis į panelės Frost kambariuką, sienele atskirtą nuo katilinės, – aš staiga prisiminiau, jog yra ir dar vienas romanas, dėl kurio man reikia patikimos bibliotekininkės patarimo.

Jos vardas – Al – jau sukosi man ant liežuvio galo, bet vis tiek niekaip neprisivertęs jo ištarti, paklausiau:

– Panele Frost, ką galėtumėt pasakyti apie „Ponią Bovari“? Kaip manot, ar man patiktų?

– Manau, kad, kai būsi vyresnis, Viljamai, tas romanas tau labai patiks.

– Panašiai sakė ir Ričardas, ir dėdė Bobas.

– Tavo dėdė Bobas skaitė „Ponią Bovari“? Nejaugi?! Mjurielės Bobas? – sušuko panelė Frost.

– Bobas neskaitė – jis man tik pasakojo, apie ką ten rašoma, – pasakiau.

– Žmogus, kuris vieno ar kito romano neskaitė, negali žinoti, apie ką ten rašoma, Viljamai.

– O!

– Turėtum dar kiek palaukti, Viljamai, – patarė panelė Frost. – Tinkamiausias laikas skaityti „Poniai Bovari“ yra tada, kai romantiškos viltys bei troškimai sužlunga ir imi manyti, kad ir visi būsimi santykiai tave nuvils ir netgi sugniuždys.

– Palauksiu. Perskaitysiu, kai taip nutiks, – pasakiau.

Jos miegamąjį ir vonios kambarį – buvusį anglių sandėliuką – apšvietė tik skaitymo lempa, pritvirtinta prie senoviškos žalvarinės lovos galvūgalio atramos. Panelė Frost uždegė ant naktinio staliuko pastatytą cinamonu kvepiančią žvakę, o lempą išjungė. Žvakės šviesoje liepė man nusirengti.

– Tai reiškia, kad visiškai, Viljamai. Būk geras, nusimauk ir kojines.

Padariau, kaip ji liepė, nusisukęs nuo jos; ji pareiškė, kad pageidautų „šiek tiek privatumo“; greitai pasinaudojo klozetu (su medžio sėdyne), – regis, girdėjau, kaip šlapinasi ir kaip nuleidžia vandenį, – o paskui iš bėgančio vandens garso supratau, kad paskubomis apsiplovė ir prie nedidelės kriauklės išsivalė dantis.

Nuogas gulėjau ant jos žalvarinės lovos; virpančioje žvakės šviesoje perskaičiau, kad „Džiovanio kambarys“ išleistas 1956-aisiais. Žvilgtelėjęs į priklijuotą abonementinę kortelę, pamačiau, kad – per ketverius metus – tą knygą buvo paėmęs tik vienas nuolatinis Ferst Sisterio viešosios bibliotekos skaitytojas, ir man į galvą atėjo mintis, kad pono Boldvino romaną, ko gero, skaitė tik pati panelė Frost. Dar nebuvau spėjęs perskaityti nė pirmų dviejų pastraipų, kai panelė Frost tarė:

– Prašau tavęs – dabar neskaityk, Viljamai. Šita knyga labai liūdna ir tave neabejotinai prislėgs.

– Kaip prislėgs? – paklausiau. Girdėjau, kad ji kabina drabužius į sieninę spintą; įsivaizduodamas ją nuogą, nelabai galėjau susikaupti, bet vis tiek skaičiau.

– Neįmanoma stengtis nemylėti Kitridžo, Viljamai, – joks „stengimasis“ čia nepadeda, – pasakė panelė Frost.

Tada mane ir sustabdė priešpaskutinis antros pastraipos sakinys; užverčiau knygą ir užsimerkiau.

– Juk sakiau dabar neskaityti, ar ne? – tarė panelė Frost.

To sakinio pradžia tokia: „Neretai priešais mane sėdinti mergina stebisi, kodėl su ja neflirtuoju…“ – Čia ir sustojau, galvodamas, ar kada nors išdrįsiu skaityti toliau.

– Šito romano savo mamai geriau nerodyk, – šnekėjo panelė Frost, – ir jeigu dar nesi pasirengęs apie tai, kad įsimylėjai Kitridžą, pasišnekėti su Ričardu… na, tai gal ir Ričardui nesakyk, ką skaitai. – Pajutau, kad ji atsigulė ant lovos, už manęs; nuoga oda prigludo man prie nugaros; bet ji dar nebuvo visai nusirengusi. Didele plaštaka švelniai suėmė mano penį.

– Yra tokia žuvis… lašiša, – tarė panelė Frost.

– Lašiša? – pakartojau; mano penis kietėjo.

– Taip, lašiša, – pasakė panelė Frost. – Ji plaukia prieš srovę – neršti. Lašišų ikrai – skanėstas. Juk žinai, kas yra ikrai, ar ne?

– Žuvų kiaušinėliai?

– Dar negimę žuviukai, taip, – išimami iš žuvies. Kai kurie žmonės mėgsta lašišų ikrus – negimusius lašišėlius, – paaiškino panelė Frost.

– O!

– Ištark, Viljamai: „lašišėlis“.

– Lašišėlis, – ištariau.

– O dabar pamėgink be „la“ ir su „e“ vietoj pirmos „i“.

– Šešėlis, – pasakiau, galvodamas ne apie tą žodį, o apie savo penį jos rankoje.

– Lyro šešėlis? – paklausė ji.

– Lyro šešėlis, – pakartojau. – Bet aš vis tiek nenorėjau vaidinti tame spektaklyje.

– Ką gi, bent jau nepasakei „Lyro lašišėlis“, – tarė panelė Frost.

– Lyro šešėlis, – ištariau dar kartą.

– O ką aš laikau rankoj? Kas čia?

– Mano pėnis, – atsakiau.

– To pėnio aš nieku gyvu į nieką nekeisčiau, Viljamai. Sakyk tą žodį, kaip tik tau, po velnių, norisi.

Kas nutiko paskui, atrodė tiesiog neįmanoma; tai, ką panelė Frost man darė, buvo išties nepakartojama. Ji staiga prisitraukė mane arčiau – paguldė ant nugaros – ir ėmė bučiuoti į lūpas. Buvo su liemenėle – ne tokia paminkštinta kaip Elenos, o permatoma, su tik truputį didesniais kaušeliais, negu tikėjausi, pasiūta iš plonesnio ir daug švelnesnio audinio negu medvilninė Elenos liemenėlė; mintyse lygindamas su mamos kataloguose matytais praktiškesniais apatiniais drabužiais, supratau, kad panelės Frost liemenėlė tikrai ne paaugliška; ji atrodė ir gerokai erotiškesnė, ir įmantresnė. Be to, panelė Frost dar buvo su prie kūno prigludusiu smėlio spalvos apatiniu sijonu, kurį – apžergdama mano klubus ir sėsdamasi ant manęs – pasikėlė iki pusės šlaunų. Savo svoriu ji tvirtai prispaudė mane prie lovos.

Viena ranka suėmiau mažytę, švelnią jos krūtį, o kita mėginau paliesti ją po sijonu, bet panelė Frost tarė:

– Ne, Viljamai. Būk geras, ten manęs neliesk. – Paėmusi ištiestą mano ranką, uždėjo ant kitos krūties.

O sau po sijonu nukreipė mano penį. Dar niekada nebuvau į nieką skverbęsis, taigi dabar, pajutęs tą nuostabią trintį, iš tikrųjų jaučiausi besiskverbiąs. Ten buvo slidu – ir jokio skausmo, bet mano penis pirmą kartą taip tvirtai suimtas. Trykštant sėklai šaukiau, įsikniaubęs į mažytes, minkštas panelės Frost krūtis. Pats nustebau pajutęs, kad mano veidas prispaustas prie jos krūtų, prie tos švelnios liemenėlės, nes neprisiminiau akimirkos, kada panelė Frost liovėsi mane bučiavusi. (Ji pasakė: „Ne, Viljamai. Būk geras, ten manęs neliesk.“ Turbūt nebūtų galėjusi kalbėti, jei tada tebebūtų bučiavusi.)

Tiek daug visko norėjau jai pasakyti ir jos paklausti, bet panelė Frost nebuvo nusiteikusi šnekėtis. Gal jautėsi keistai suvaržyta laiko stokos. Na, bent jau aš pats sugebėjau save tuo įtikinti.

Ji prileido man vandens; tikėjausi, kad nusivilks likusius drabužius ir lips drauge su manimi į tą didžiulę vonią (su liūto letenomis vietoj kojų ir liūtų galvų pavidalo čiaupais), bet ji to nedarė. Atsiklaupė šalia ir ėmė labai švelniai mane prausti – ypač atsargiai liesdama mano penį. (Ir netgi meiliai apie jį kalbėdama, vadindama pėniu – juokdamasi ir juokindama mane.)

Bet panelė Frost vis žvilgčiojo į laikrodį.

– Pavėlavimas grįžti užtraukia tam tikrus apribojimus, Viljamai. Gal nuo šiol tau būtų nustatytas ankstesnis grįžimo laikas. Nebegalėtum lankytis Ferst Sisterio viešojoje bibliotekoje po jos uždarymo – ir mudviem tai nepatiktų, ar ne?

Pažvelgęs į jos rankinį laikrodį, pamačiau, kad dar nėra nė pusės dešimtos. Iki Bankrofto man buvo vos kelios minutės pėsčiomis, – į tai ir atkreipiau panelės Frost dėmesį.

– Na, gali netikėtai sutikti Kitridžą, užsišnekėti su juo apie vokiečių kalbą… Niekad nežinai, kaip viskas bus, Viljamai, – tepasakė ji.

Jaučiau kažkokią slidžią drėgmę, ir, kai – prieš lipdamas į vonią – paliečiau savo penį, mano pirštai kvepėjo tarsi kokiais kvepalais. Pagalvojau, kad panelė Frost gal buvo pasitepusi kokiu lubrikantu, – tą kvapą prisiminiau po daugelio metų, kai pirmą kartą uosčiau skystus muilus su migdolų ar avokadų aliejumi. Bet kad ir kas tai buvo, vonios vanduo viską nuplovė.

– Tik nesumanyk užsukti į tą albumų skaityklą – šįvakar tikrai nereikėtų, Viljamai, – šnekėjo panelė Frost; ji padėjo man apsirengti – kaip kokiam pradinukui pirmą mokslo metų dieną. Net išspaudė sau ant piršto šiek tiek dantų pastos ir įkišo man į burną. – Eik prie kriauklės, išsiskalauk, – paliepė. – Manau, rasi lauko duris ir be manęs, – aš paskui, išeidama, vėl užrakinsiu.

Tai pasakiusi, ji mane pabučiavo – ilgu bučiniu, kurio padrąsintas uždėjau abi rankas jai ant klubų. Bet panelė Frost tuoj pat atitraukė jas nuo gražiai prigludusio pusilgio, iki kelių, apatinio sijono ir prispaudė sau prie krūtų, kur (kaip supratau), jos manymu, mano rankos ir turėjo būti. O gal jai atrodė, kad mano rankoms nedera būti žemiau jos juosmens, – kad neturėčiau jos „ten“ liesti.

Tamsiais rūsio laiptais lipdamas į viršų, iš bibliotekos fojė sklindančios blausios šviesos link, prisiminiau kvailą perspėjimą, girdėtą per kadaise vykusį rytinį mokyklos susirinkimą, – kaip visada pribloškiantį daktaro Harlou patarimą dėl savaitgalio šokių, į kuriuos turėjo atvykti viešnių iš mergaičių mokyklos. „Nelieskite savo partnerių žemiau juosmens, – pasakė neprilygstamasis mūsų mokyklos gydytojas, – taip bus geriau ir jums patiems, ir jūsų mergaitėms!“

„Bet tai negali būti tiesa“, – galvojau, kai panelė Frost man, lipančiam laiptais, dar šūktelėjo:

– Eik tiesiai namo, Viljamai, ir netrukus vėl mane aplankyk!

„Mudu turim tiek nedaug laiko!“ – vos nesušukau jai. Tai buvo viena iš įspėjančių minčių, kurią vėliau vis prisimindavau, visada, nors tąkart maniau, jog man norisi taip sušukti vien tam, kad pažiūrėčiau, ką ji atsakys. Atrodė, jog ne aš, o panelė Frost kažkodėl vis galvoja, kad mudu turim labai nedaug laiko.

Lauke dar šmėstelėjo mintis apie vargšą Atkinsą – vargšą Tomą. Gailėjausi, kad negražiai su juo elgiausi, nors dabar jau pats iš savęs pasijuokiau, prisiminęs, jog maniau, kad jis, ko gero, įsimylėjęs panelę Frost. Buvo juokinga įsivaizduoti juodu drauge – tarties sunkumų kamuojamą Atkinsą, visiškai negalintį pasakyti žodžio „laikas“, ir panelę Frost, tą žodį vartojančią kone kas minutę!

Pro veidrodį blausiai apšviestoje fojė pralėkiau į save beveik ir nežiūrėdamas, bet – išėjęs į žvaigždėtą rugsėjo naktį – nusprendžiau, kad atrodau labiau subrendęs (negu atrodžiau prieš susitikimą su panele Frost). Tačiau Upės gatve žingsniuodamas į Feivarit Riverio mokyklos miestelį, jau galvojau apie tai, jog iš mano veido išraiškos, kurią mačiau veidrodyje, buvo sunku suprasti, kad ką tik pirmą kartą pasimylėjau.

Ir drauge su ta mintim dar įsismelkė kita, baisiai trikdanti ir atimanti pasitikėjimą savimi: staiga man dingtelėjo, kad gal vis dėlto nesimylėjau. (Na, kad tai gal nebuvo tikras seksas – tikras įsiskverbimas.) Paskui susimąsčiau: kaip galiu taip galvoti patį maloniausią savo jaunystės vakarą?

Tada dar nesupratau, kad galima iš tikrųjų nesuartėti (tai yra neįsiskverbti) ir vis tiek patirti neprilygstamą lytinį malonumą – tokį, koks man iki šiol tebeatrodo pats nuostabiausias.

Bet ką aš galėjau žinoti? Man buvo tik aštuoniolika; tą vakarą, kai portfelyje nešiausi Džeimso Boldvino „Džiovanio kambarį“, mano, kaip įsimylėjėlio, kelionė nuo vieno netinkamo žmogaus prie kito dar tik prasidėjo.

Bankrofto bendrąjį kambarį, kaip ir kitų bendrabučių bendruosius kambarius, visi vadino rūkykla; rūkantiems abiturientams buvo leidžiama mokytis ten. Bet ir daugelis nerūkančiųjų nenorėjo atsisakyti tokios privilegijos; todėl ir jie pamokoms ruošti skirtą laiką mielai leisdavo rūkykloje.

Tais beatodairiškais laikais niekas – juo labiau tas pusprotis mokyklos gydytojas – mūsų neperspėjo apie pasyviojo rūkymo pavojus. Neprisimenu nė vieno rytinio susirinkimo, per kurį būtų buvę kalbama apie tokį „negalavimą“ – pomėgį rūkyti! Daktaras Harlou visą savo laiką ir gabumus skyrė besaikiam vaikinų verksmui gydyti, – tvirtai laikydamasis įsitikinimo, kad jaunų vyrų, kokiais mes buvome betampą, polinkis į homoseksualumą išgydomas.

Iki galutinio grįžimo laiko dar buvo penkiolika minučių; kai įžengiau į įprastą melsvai pilką Bankrofto rūkykloje tvyrantį dūmų debesį, prie manęs prisikabino Kitridžas. Nežinau, kaip vadinamas tas imtynių veiksmas. Vėliau mėginau jį nupasakoti Delakortei, – kuriam, beje, kaip girdėjau, visai neblogai sekėsi vaidinti Lyro juokdarį. Delakortė, akimirką liovęsis gurkščioti ir spjaudyti vandenį, pasakė:

– Turbūt rankos atlaužimas. Šitaip Kitridžas visus patvarko.

Kad ir kaip tas veiksmas vadinamas, man neskaudėjo. Tiesiog supratau, kad ištrūkti nepavyks, ir nė nemėginau. Tiesą sakant, man, ką tik tvirtai laikytam panelės Frost, atrodė nuostabu būti šitaip stipriai laikomam Kitridžo.

– Labas, Nimfa, – tarė Kitridžas. – Kur buvai?

– Bibliotekoj, – atsakiau.

– Girdėjau, kad iš bibliotekos išėjai jau senokai.

– Buvau kitoj bibliotekoj. Juk yra dar ir viešoji, miestelio biblioteka.

– Kaip suprantu, vienos bibliotekos tokiam darbščiam vaikinui, koks esi tu, Nimfa, nepakanka. Ponas Štaineris nori mus rytoj priblokšti apklausa. Spėju, kad bus daugiau Rilkės negu Gėtės, o kaip tu manai?

Antrais metais ir mane vokiečių kalbos mokė ponas Štaineris – vienas iš tų austrų slidininkų. Jis buvo neblogas mokytojas, ir šiaip neblogas vyrukas, bet labai jau nuspėjamas. Kitridžas neklydo manydamas, kad per apklausą bus daugiau Rilkės negu Gėtės; Štaineriui Rilkė patiko; kita vertus, kam jis galėjo nepatikti? Ponui Štaineriui patiko ir skambūs žodžiai, kaip ir Gėtei. Kitridžas, mokydamasis vokiečių kalbos, vis patekdavo į bėdą, nes nuolat spėliojo. Per užsienio kalbos apklausas spėlioti negalima, ypač tokios tikslios kalbos, kaip vokiečių. Čia jau arba moki, arba ne.

– Turi išmokti tuos Gėtės žodžius, Kitridžai. Apklausa bus ne vien iš Rilkės, – pasakiau.

– Štainerio mėgstami Rilkės posakiai baisiai ilgi, – pasiskundė Kitridžas. – Sunku įsiminti.

– Yra ir trumpų Rilkės posakių. Jie visiems patinka, ne tik Štaineriui, – perspėjau. – Musik: Atem der Statuen.

– Velniai griebtų! – nusikeikė Kitridžas. – Šitą žinau. Ką tai reiškia?

– „Muzika: statulų kvėpavimas“, – išverčiau, bet galvojau apie rankos atlaužimą, jeigu taip iš tikrųjų vadinamas tas imtynių veiksmas; tikėjausi, kad Kitridžas mane amžinai taip laikys. – Ir dar šitas: Du, fast noch Kind. Šitą žinai?

– Vėl vaikiški skiedalai! – sušuko Kitridžas. – Tas sumautas Rilkė taip ir neišaugo iš vaikystės, ar ką?

– „Tu, beveik dar vaikas.“ Garantuoju, kad bus per apklausą, Kitridžai.

– Ir reine Übersteigung! Suknista „visiška transcendencija“! – šūktelėjo Kitridžas, dar smarkiau mane suspausdamas. – Ta tai jau tikrai bus!

– Iš Rilkės tikrai bus kas nors apie vaikystę, gali neabejoti.

– Lange Nachmittage der Kindheit, – sugiedojo man į ausį Kitridžas. – „Ilgos vaikystės popietės.“ Negi tau nedaro įspūdžio, kad šitą žinau, Nimfa?

– Jei nerimauji dėl ilgų posakių, tai nepamiršk šito: Weder Kindheit noch Zukunft werden weniger. „Nei vaikystė, nei ateitis nemažėja.“ Prisimeni? – paklausiau.

– Šūdas! – vėl nusikeikė Kitridžas. – Maniau, kad čia Gėtė!

– Juk apie vaikystę, ar ne? Vadinasi, Rilkė, – pasakiau. Dass ich dich fassen möcht! Kad galėčiau tave apkabinti! – galvojau. (Čia jau buvo Gėtės žodžiai.) Bet pasakiau tik: – Schöpfungskraft.

– Dvigubas šūdas! – supyko Kitridžas. – Žinau, kad čia jau Gėtė.

– Bet tai reiškia ne „dvigubas šūdas“, – pasakiau. Nežinau, ką Kitridžas darė mano rankai, bet man jau skaudėjo. – Tai reiškia „kūrybinė galia“… ar kažkas panašaus, – išverčiau, ir skausmas dingo; man tai beveik patiko. – Galiu lažintis, kad nežinai Stossgebet, – pernai praleidai, – priminiau. Ir man vėl suskaudo ranką; buvo gana malonu.

– Tu šįvakar bebaimis, ar ne, Nimfa? Apsilankęs dviejose bibliotekose, turbūt ėmei labiau pasitikėt savimi, – tarė Kitridžas.

– Kaip Delakortei sekasi su tuo „Lyro šešėliu“… ir visa kita? – pasidomėjau.

Kitridžas nebelaužė man rankos; dabar mane laikė jau tarytum ramindamas.

– Ką reiškia tas sumautas Stossgebet, Nimfa? – paklausė.

– „Maldingas šūksnis“, – pasakiau.

– Trigubas šūdas, – kažkaip neįprastai nuolankiai tarė Kitridžas. – Sumautas Gėtė.

– Pernai užkliuvai ir dėl überschlechter… Na, jei Štaineris kartais sumanytų pasalūniškai mestelėti kokį būdvardį. Aš tik stengiuosi tau padėti.

Kitridžas paleido mano ranką.

– Šitą, regis, žinau. Tai reiškia „tikrai blogas“, ar ne? – paklausė. (Turėtumėte suprasti, kad visą tą laiką mudu nei iš tikrųjų ėjom imtynių, nei iš tikrųjų šnekėjomės, – Bankrofto rūkyklos įnamiai buvo sužavėti. Kitridžas visada traukė žvilgsnius, bet kokioje minioje; o dabar, bent jau iš šalies, atrodė, kad aš pajėgiu prieš jį atsilaikyti.)

– Tik nesusimauk su Demut, – perspėjau. – Čia trumpas žodis, bet vis tiek Gėtės.

– Šitą žinau, Nimfa, – nusišypsojo Kitridžas. – Tai „nuolankumas“, ar ne?

– Taip, – linktelėjau; nustebau, kad jis žino tą žodį – ir netgi jo reikšmę. – Tiesiog prisimink: jei skamba kaip pamokslas ar patarlė, tai tikriausiai bus Gėtės.

– „Senyvas amžius yra mandagus ponas.“ Turi omeny tokias nesąmones? – Dar didesnei mano nuostabai, Kitridžas žinojo ir kaip šis posakis skamba vokiškai: – Das Alter ist ein höflich Mann.

– Vienas atrodo kaip Rilkės, bet iš tikrųjų yra Gėtės, – perspėjau.

– Apie tą sumautą bučinį, – tarė Kitridžas. – Pasakyk vokiškai, Nimfa, – įsakė.

– Der Kuss, der letzte, grausam süss, – pasakiau, galvodamas apie nuoširdžius panelės Frost bučinius. Negalėjau negalvoti ir apie tai, kaip man norisi pabučiuoti Kitridžą; mane vėl ėmė krėsti drebulys.

– „Bučinys, paskutinis, žiauriai saldus“, – išvertė Kitridžas.

– Taip. Arba gali sakyti „paskutinis bučinys“, jei nori, – patariau. – Die Leidenschaft bringt Leiden! – pasakiau, kiekvieną žodį imdamas į širdį.

– Sumautas Gėtė! – šūktelėjo Kitridžas. Mačiau, kad jis nežino, ką tai reiškia, ir negali atspėti.

– „Aistra sukelia kančias“, – išverčiau.

– O, taip, – pritarė Kitridžas. – Baisias kančias.

– Ei, vaikinai, – kreipėsi į mus vienas iš rūkalių. – Jau beveik laikas grįžt į bendrabučius.

– Keturgubas šūdas, – nusikeikė Kitridžas. Žinojau, kad jis gali akimirksniu perbėgti kvadratinį kiemą ir atsidurti Tilyje, o jei vis dėlto pavėluos, tai tikrai sugalvos puikų pasiteisinimą.

– Ein jeder Engel ist schrecklich, – pasakiau Kitridžui, jau išeinančiam iš rūkyklos.

– Rilkė, ar ne? – paklausė jis.

– Taip, Rilkė. Čia gerai žinomas posakis. „Kiekvienas angelas siaubingas.“

Tai išgirdęs, Kitridžas stabtelėjo rūkyklos tarpduryje. Prieš išbėgdamas dar pažvelgė į mane; tas žvilgsnis mane išgąsdino, nes gražiame Kitridžo veide tariausi įžvelgęs ir visišką supratimą, ir baisiausią panieką. Tarsi jis būtų staiga viską apie mane sužinojęs: ne tik kas aš esu ir ką slepiu, bet ir kas manęs laukia ateityje. (Grėsmingoje mano Zukunft, kaip būtų pasakęs Rilkė.)

– Tu – ypatingas vaikinas, ar ne, Nimfa? – skubomis paklausė Kitridžas. Ir išbėgo, nesitikėdamas atsakymo; bet bėgdamas dar šūktelėjo: – Galvą guldau, kad visi sumauti tavo angelai bus siaubingi!

Suprantu, kad Rilkė ne tai turėjo omeny, užsimindamas apie „kiekvieną angelą“, bet aš galvojau apie Kitridžą ir panelę Frost, ir gal net apie vargšą Tomą Atkinsą, – ir niekas juk negalėjo žinoti, kas dar bus mano ateityje, kas taps mano siaubingais angelais.

Ką sakė panelė Frost, kai patarė man kiek palaukti, kol kas dar neskaityti „Ponios Bovari“? O kas bus, jei visi mano siaubingieji angelai, pirmiausia pati panelė Frost ir Žakas Kitridžas (ir visi mano „būsimi santykiai“, kaip sakė panelė Frost), jos žodžiais tariant, mane „nuvils ir netgi sugniuždys“?

– Kas atsitiko, Bilai? – paklausė Ričardas Abotas, kai grįžau į mūsų butą bendrabutyje. (Mama jau miegojo; na, bent jau jų miegamojo durys buvo uždarytos, kaip dabar būdavo dažnai.) – Atrodai tarsi išvydęs vaiduoklį!

– Ne vaiduoklį. Gal tik savo ateitį, – pasakiau. Ir palikau jį, nusprendęs neaiškinti, ką tie mano žodžiai reiškia; nuėjau tiesiai į savo kambarį ir užsidariau duris.

Paminkštinta Elenos liemenėlė buvo ten, kur būdavo beveik visada: po mano pagalve. Ilgai gulėjau, žiūrėdamas į ją, bet joje beveik neįžvelgdamas nei savo ateities, nei siaubingųjų angelų.

9 William Shakespeare. „Karalius Lyras“. Vertė Aleksys Churginas.

8 skyrius

DIČKIS AL

„Labiausiai man nepatinka Kitridžo žiaurumas“, – parašiau Elenai tą rudenį.

– Jis tą žiaurumą paveldėjo, – atrašė Elena. Aš, žinoma, neabejojau, kad ji ponią Kitridž pažįsta geriau. Elena su „ta baisia moterimi“ bendravo pakankamai artimai, kad galėtų tvirtinti, jog tie genai sūnui perėjo iš motinos. – Kitridžas gali iki pažaliavimo šnekėti, kad ji nėra jo motina, Bili, bet patikėk manim: ji viena iš tų mamyčių, kurios sūnučius žindo, kol šiems ima želti barzdos.

– Gerai, tikiu, – parašiau Elenai, – bet kodėl esi taip įsitikinusi, kad žiaurumas paveldimas?

– O bučiavimasis? – atrašė Elena. – Jie abu bučiuojasi vienodai, Bili. Bučiavimasis tai jau tikrai paveldimas.

Elenos traktatas apie Kitridžo genus buvo tame pačiame laiške, kuriame ji pranešė, kad ketina tapti rašytoja; netgi apie tą švenčiausią tikslą Elena man pasakojo atviriau negu aš jai. Ir štai dar leidausi į išsvajotą nuotykį su panele Frost, bet Elenai apie tai neužsiminiau!

Savaime suprantama, apie tai nešnekėjau su niekuo. Be to, nepasidaviau pagundai toliau skaityti „Džiovanio kambarį“, kol supratau, kad noriu dar kartą pasimatyti su panele Frost, – kuo greičiau, – ir kad pasirodyti Ferst Sisterio viešojoje bibliotekoje turėčiau tik kai būsiu pasirengęs su panele Frost aptarti Džeimso Boldvino kūrybą. Taigi nėriau į tą romaną, – bet, tiesą sakant, netoli tepasistūmėjau, nes mane netrukus sustabdė kitas sakinys. Šis buvo antro skyriaus pradžioje; jį perskaitęs, visą dieną negalėjau skaityti toliau.

„Dabar suprantu, kad panieka, kurią jam jaučiau, iš dalies buvo ir mano panieka pačiam sau“, – perskaičiau. Ir iškart pagalvojau apie Kitridžą: kaip tai, kad jis man nepatinka, susiję su mano nepasitenkinimu savimi – dėl to, kad negaliu atsispirti jo traukai. Džeimso Boldvino knyga man atrodė pernelyg tikroviška, kad galėčiau ją pakęsti, bet jau kitą vakarą prisiverčiau vėl pamėginti skaityti.

Ten, tame pačiame antrame skyriuje, yra „paprastai liaunų kaip nendrės aptemptomis kelnėmis mūvinčių vaikinų“ aprašymas, kurį skaitydamas širdyje baisėjausi; netrukus seksiu tų vaikinų pavyzdžiu, norėsiu būti su jais… Mintis, kad mano ateityje bus daugybė „liaunų kaip nendrės“ vaikinų, mane išgąsdino.

Paskui, nors ir baimindamasis, staiga pamačiau, kad jau įpusėjau tą romaną, ir negalėjau liautis skaitęs. Netgi ten, kur pasakotojas meilužio nekenčia taip pat nuoširdžiai, kaip jį myli, ir ta neapykanta „maitinama tų pačių šaknų“; arba kur Džiovanis aprašytas kaip kažkodėl visada geidžiamas, nors kvapas iš jo burnos pasakotoją „tiesiog verčia vemti“… na, tomis knygos vietomis iš tikrųjų šlykštėjausi, bet tik todėl, kad negalėjau pakęsti ir bijojau tokių pat savo jausmų.

Taip, tas trikdantis mano potraukis prie kitų berniukų ar vyrų vertė mane bijoti ir to, ką Boldvinas vadina „baisiu viešojo dorovingumo botagu“, bet daug labiau išgąsdino ta pastraipa, kur aprašoma, kaip pasakotojas jaučiasi suartėdamas su moterimi: „Mane kažkaip keistai baugino jos krūtys, o į ją įsiskverbęs ėmiau bijoti, kad gyvas jau neištrūksiu.“

„Kodėl taip nenutiko man? – vis galvojau. – Ar tik todėl, kad panelės Frost krūtys tokios mažos? Jei būtų didelės, ar būtų mane „bauginusios“, o ne šitaip nuostabiai jaudinusios?“ Ir vėl į galvą nekviesta atėjo ta pati mintis: „Ar aš tikrai į ją „įsiskverbiau“? Jei ne, – ir jei įsiskverbsiu kitą kartą, – ar po to jausiu pasibjaurėjimą, užuot buvęs toks visiškai patenkintas?“

Turite suprasti, kad „Džiovanio kambarys“ buvo pirmas mane šitaip sukrėtęs romanas, o aš (aštuoniolikmetis) jau buvau skaitęs daugybę romanų – ir daugelis iš jų pasirodė esą puikūs. Ir Džeimsas Boldvinas rašė puikiai, ir mane tiesiog pribloškė, – ypač ta vieta, kur Džiovanis meilužiui šaukia: „Tu nori palikti Džiovanį, nes su juo imi dvokti. Tau norisi Džiovanį niekinti, nes jis nebijo meilės dvoko.“ Tas žodžių junginys – „meilės dvokas“ – mane sukrėtė labiausiai, pasijutau esąs baisiai naivus. Koks būtų kvapas, galvojau, jei mylėčiausi su vaikinu ar vyru? Ar Boldvinas iš tikrųjų turi omeny išmatų dvoką, nes argi ne jomis atsiduoda pimpalas, kai dulkini vaikiną ar vyrą?

Apie visa tai skaičiau baisiai sunerimęs; man norėjosi su kuo nors tai aptarti, vos nenuėjau pasižadinti Ričardo ir pasišnekėti su juo.

Bet prisiminiau, ką sakė panelė Frost. Nebuvau pasirengęs su Ričardu Abotu šnekėtis apie aistringą meilę Kitridžui. Taigi likau lovoje; segėjau Elenos liemenėlę, kaip visada, ir toliau skaičiau „Džiovanio kambarį“ – iki vėlyvos nakties.

Prisiminiau, kaip kvepėjo mano pirštai, kai paliečiau savo penį prieš lipdamas į panelės Frost man prileistą vonią; tas migdolų ar avokadų aliejaus aromatas nė kiek nepriminė išmatų dvoko. Bet panelė Frost juk buvo moteris, ir jeigu aš į ją įsiskverbiau, tai, be abejo, ne ten!

Tai, kad įveikiau žodį „šešėlis“, poniai Hadli padarė deramą įspūdį, bet kadangi negalėjau (o gal nenorėjau) Martai Hadli pasakoti apie panelę Frost, man buvo sunkoka jai paaiškinti, kaip išmokau tarti vieną iš savo neištariamųjų.

– Kaip tau atėjo į galvą, kad reikia pamėginti ištarti „lašišėlis“ be „la“ ir su „e“ vietoj pirmos „i“, Bili?

– Na… – buvau besakąs, bet staiga nutilau – visai kaip senelis Haris.

Nei ponia Hadli, nei aš pats nežinojau, kaip galėčiau „lašišėlio metodą“ (pasak Martos Hadli) taikyti mėgindamas įveikti kitus tarties sunkumus.

Savaime suprantama, išėjęs iš ponios Hadli kabineto, – vėl muzikos korpuso laiptinėje, – sutikau Atkinsą.

– O, čia tu, Tomai, – tarstelėjau, kaip galėdamas atsainiau.

– Tai dabar aš jau Tomas, ar ne? – atsakė Atkinsas.

– Mane jau vemti verčia šitos siaubingos mokyklos nusistatymas visus vadinti pavardėmis… O tavęs ne? – paklausiau.

– Gal… kai jau apie tai užsiminei, – kandžiai tarė Atkinsas; mačiau, kad vargšas Tomas tebėra susierzinęs dėl to susitikimo Ferst Sisterio viešojoje bibliotekoje.

– Klausyk, man labai gaila dėl ano vakaro, – pasakiau. – Tikrai nenorėjau prisidėti prie Kitridžo įžeidinėjimų, vadindamas tave jo pasiuntinuku. Atsiprašau.

Dažnai atrodydavo, kad Atkinsas tuoj pravirks. Jei daktaras Harlou kada būtų norėjęs mums pateikti tirtantį, jo žodžiais tariant, „besaikio vaikinų verksmo“ pavyzdį, mano supratimu, jam per rytinį susirinkimą būtų reikėję tik spragtelėti pirštais, kad Tomas Atkinsas paplūstų ašaromis.

– Man pasirodė, kad pertraukiau judviejų su panele Frost pokalbį, – tiriamai tarė Atkinsas.

– Mudu su panele Frost dažnai šnekamės apie rašytojų kūrybą, – pasakiau. – Panelė Frost man pataria, kurias knygas turėčiau perskaityti. Aš jai papasakoju, kas mane domina, ir ji man duoda vieną ar kitą romaną.

– Kokį romaną ji tau davė aną vakarą? – paklausė Tomas. – Kas tave domina, Bilai?

– Netinkamų žmonių įsimylėjimas, – pasakiau Atkinsui. Buvo išties nuostabu, kaip greitai pirmi lytiniai santykiai man suteikė drąsos. Jaučiausi paskatintas – netgi priverstas – visa tai, apie ką seniau nenorėjau šnekėti, sakyti ne tik tokiai baikščiai būtybei kaip Tomas Atkinsas, bet ir tam galingam pelnytos bausmės įrankiui, uždraustos meilės objektui – Žakui Kitridžui.

Savaime suprantama, drąsiai elgtis su Kitridžu buvo daug lengviau, kai kalbėjomės vokiškai. Dar nesijaučiau tiek padrąsintas, kad Kitridžui pasakočiau, ką iš tikrųjų jaučiu ir apie ką galvoju; jam nebūčiau išdrįsęs užsiminti apie „netinkamų žmonių įsimylėjimą“, netgi vokiškai. (Nebent būčiau galėjęs apsimesti, jog tai Gėtės arba Rilkės žodžiai.)

Mačiau, kad Atkinsas stengiasi kažką pasakyti, – gal kad jam jau laikas eiti, ar šiaip kažką apie laiką. Bet aš klydau; šįkart vargšas Tomas niekaip negalėjo ištarti žodžio „įsimylėjimas“.

Staiga jis išpyškino:

– Netinkamų žmonių įsigilėjimas. Tai domina ir mane!

– Aš sakiau „įsimylėjimas“, Tomai.

– Negaliu ištarti to žodžio, – prisipažino Atkinsas. – Bet mane tai labai domina. Kai perskaitysi tą romaną, kurį tau davė panelė Frost, kur apie tai rašoma, gal galėsi jį duoti man? Aš, žinai, mėgstu skaityti romanus.

– Tai Džeimso Boldvino romanas, – pasakiau.

– Apie juodukų įsimylėjimą? – paklausė Atkinsas.

– Ne. Kodėl taip pamanei, Tomai?

– Džeimsas Boldvinas juk juodaodis, ar ne, Bilai? Ar aš čia jį maišau su kokiu kitu Boldvinu?

Džeimsas Boldvinas tikrai buvo juodaodis, bet aš to nežinojau. Anksčiau nebuvau skaitęs nė vienos jo knygos; apskritai nieko nebuvau apie jį girdėjęs. O „Džiovanio kambarys“ buvo bibliotekos knyga, – kaip ir daugelis kitų bibliotekos knygų, jau be aplanko. Taigi nebuvau matęs Džeimso Boldvino nuotraukos.

– Tai romanas apie vyrą, kuris įsimyli kitą vyrą, – tyliai pasakiau Tomui.

– Taip, – sušnibždėjo Atkinsas. – Aš taip ir maniau, kad bus apie tai, kai užsiminei apie „netinkamus žmones“.

– Duosiu ir tau paskaityti, kai baigsiu, – pažadėjau. Aš „Džiovanio kambarį“, žinoma, jau buvau perskaitęs, bet norėjau skaityti dar kartą ir pasišnekėti su panele Frost, prieš duodamas tą knygą Atkinsui, nors neabejojau, kad ten nėra jokios užuominos apie tai, jog pasakotojas – juodaodis; o vargšas Džiovanis, kaip jau žinojau, buvo italas.

Tiesą sakant, aš netgi prisiminiau tą eilutę jau netoli romano pabaigos, kur pasakotojas žiūri į savo atvaizdą veidrodyje: „…mano kūnas išglebęs, baltas ir perdžiūvęs.“ Tiesiog norėjau tuoj pat iš naujo perskaityti „Džiovanio kambarį“; ta knyga mane taip smarkiai paveikė. Tai buvo pirmas romanas po „Didžiųjų lūkesčių“, kurį panorau skaityti dar kartą.

Dabar, kai man jau beveik septyniasdešimt, yra nedaug romanų, kuriuos galiu skaityti iš naujo vis dar mėgaudamasis, – čia turiu omeny vos kelis romanus iš tų, kuriuos pirmą kartą skaičiau ir kurie man patiko, kai buvau paauglys, – bet neseniai dar kartą perskaičiau „Didžiuosius lūkesčius“ ir „Džiovanio kambarį“, ir žavėjausi tomis knygomis beveik taip pat kaip kadaise.

Oi, gerai, kai kurios Dikenso pastraipos gal iš tikrųjų per ilgos. Na ir kas? O kas buvo tie Paryžiaus transseksualai pono Boldvino laikais? Na, tikriausiai nelabai įtikimai atrodantys transvestitai. „Džiovanio kambario“ pasakotojui jie nepatinka. „Man visada buvo sunku patikėti, kad jie apskritai su kuo nors sugula, nes vyras, norintis moters, juk neabejotinai mieliau rinksis tikrą, ir vyras, geidžiantis vyro, tikrai nenorės nė vieno iš jų“, – rašė Boldvinas.

Gerai, manau, kad ponas Boldvinas niekada nematė nė vieno labai įtikimai atrodančio transseksualo, kokių galima pamatyti šiais laikais. Jis nepažinojo tokios abejonių nekeliančios transmoters kaip Dona – su krūtimis ir be menkiausio plaukelio ant veido. Patys galėtumėte prisiekti, kad tokia transseksualė, apie kokias kalbu, neturi nė trupučio vyriškumo, išskyrus visiškai normaliai funkcionuojantį pėnį tarp kojų!

Be to, manau, kad ponas Boldvinas niekada netroško meilužės su krūtimis ir pimpalu. Bet – patikėkite – aš ir nekaltinu Džeimso Boldvino dėl to, kad jo netraukė tų laikų transseksualai – les folles, kaip jis juos vadino.

Aš tik sakau: nesikabinėkim prie tų les folles; tegu sau gyvena, kaip nori. Nesmerkite jų. Nesate pranašesni, taigi jų nežeminkite.

Visai neseniai, dar kartą skaitydamas „Džiovanio kambarį“, ne tik įsitikinau, kad tas romanas iš tiesų toks tobulas, kokį jį prisiminiau, bet ir aptikau tai, kas praslydo man pro akis, į ką neatkreipiau dėmesio, kai man buvo aštuoniolika. Turiu omeny tą vietą, kur Boldvinas rašo, kad „žmonės, deja, negali tiesiog išsigalvoti savotiškų švartavimosi stulpų, draugų ir mylimųjų, kaip negali išsigalvoti ir tėvų“.

Taip, tai tiesa. Savaime suprantama, kai man buvo aštuoniolika, aš vis dar, be perstojo, stengiausi išgalvoti save; na, ne tik lytine prasme. Ir nė nenujaučiau, kad man reikia „švartavimosi stulpų“, – ką jau kalbėti apie tai, kiek jų reikės ir kas man jais taps.

Vargšui Tomui Atkinsui reikėjo švartavimosi stulpo, tiesiog verktinai. Tai aš aiškiai supratau, kai mudu šnekėjomės – ar bent jau mėginom šnekėtis – apie netinkamų žmonių įsimylėjimą (arba įsigilėjimą). Akimirką atrodė, kad niekada nepasijudinsim iš ten, kur stovim, muzikos korpuso laiptinėje, ir kad tas mūsų lyg ir pokalbis galutinai užstrigo.

– Ar tau pavyko pralaužti bent vieną iš tarties kliūčių, Bilai? – nesmagiai jausdamasis, paklausė manęs Atkinsas.

– Tik vieną, – atsakiau. – Regis, būsiu įveikęs žodį „šešėlis“.

– Puiku! – nuoširdžiai tarė Atkinsas. – O aš dar neįveikiau nė vieno iš saviškių… Kiek dabar prisimenu, tai tikrai nė vieno.

– Man labai gaila, Tomai, – pasakiau. – Turbūt sunku, kai negali ištarti žodžio, kurio nuolat prireikia. Tokio kaip „laikas“.

– Taigi, šitas man velniškai sunkus, – pripažino Atkinsas. – O kuris sunkiausias tau?

– To daikto pavadinimas. Na, žinai… to galo, kuolo, koto, strypo, pimpalo, gaidžio, kaiščio, linksmakočio.

– Negali ištarti „penis“? – pašnibždom paklausė Atkinsas.

– Man vis išeina „pėnis“, – atsakiau.

– Na, Bilai, skamba bent jau suprantamai, – padrąsino mane Atkinsas.

– Ar yra koks žodis, kuris tau dar sunkesnis negu „laikas“? – pasidomėjau.

– Moteriškas tavo „penio“ atitikmuo, – atsakė Atkinsas. – Visai negaliu jo ištarti – neprisiverčiu net pamėginti.

– Turi omeny „makštį“, Tomai?

Atkinsas išraiškingai sulinksėjo; jau maniau, kad vargšas Tomas, šitaip belinksėdamas, apsiverks, bet ponia Hadli jį išgelbėjo nuo ašarų, – nors ir neilgam.

– Tomai Atkinsai! – šūktelėjo Marta Hadli per visą laiptinę. – Girdžiu tavo balsą, bet tu vėluoji! Aš tavęs laukiu!

Atkinsas negalvodamas puolė bėgti laiptais į viršų. Bet dar draugiškai, nors šiek tiek susidrovėjęs, žvilgtelėjo į mane per petį; paskui aiškiai išgirdau, kaip jis bėgdamas poniai Hadli sušuko:

– Atsiprašau! Ateinu! Tiesiog praradau laiko pojūtį! – Tai aiškiai girdėjom abu: ir aš, ir Marta Hadli.

– Atrodo, kad šitą jau būsi pralaužęs, Tomai! – surėkiau, žiūrėdamas į viršų.

– Ką tu dabar pasakei, Tomai Atkinsai? Pakartok! – išgirdau šūktelint ponią Hadli.

– Laiko! Laiko! Laiko! – dar spėjo sušukti Atkinsas ir apsipylė ašaromis.

– Oi, neverk, kvailuti! – ramino jį Marta Hadli. – Tomai, Tomai… būk geras, neverk. Turėtum džiaugtis! – Bet aš girdėjau, kad Atkinsas ir toliau šniurkščioja; pratrūkęs verkti, jis jau nebegalėjo liautis. (Tas jausmas man buvo pažįstamas.)

– Paklausyk manęs, Tomai! – riktelėjau į viršų. – Dabar, kai tau taip sekasi, biče, pats laikas pamėginti ir „makštį“. Žinau, kad tau pavyks! Kai jau įveikei „laiką“, patikėk, „makštis“ bus vieni juokai! Na, pasakyk „makštis“, Tomai! Makštis! Makštis! Makštis!

– Galvok, ką šneki, Bili! – surėkė man iš viršaus ponia Hadli. Būčiau ir toliau drąsinęs vargšą Tomą, bet išsigandau, kad Marta Hadli ar šiaip kuris nors muzikos korpuse dirbantis mokytojas mane nubaus – apribos laisvę.

Man juk norėjosi pasimatyti – pasidulkinti! – su panele Frost, todėl žodžio „makštis“ nebekartojau. Tiesiog nulipau laiptais; visą laiką, kol išėjau iš muzikos korpuso, girdėjau, kad Tomas Atkinsas tebeverkia.

Dabar, po laiko, nesunku suprasti, kaip tada išsidaviau. Iki tol vakarais, prieš eidamas į biblioteką, nesiprausdavau po dušu ir nesiskusdavau. Nors nei Ričardui, nei mamai niekad nesakydavau, į kurią biblioteką einu, tikriausiai būtų buvę protinga pasiimti „Džiovanio kambarį“. (Jį, kaip ir Elenos liemenėlę, palikau po savo pagalve, – bet tik todėl, kad neketinau grąžinti to romano į biblioteką. Norėjau paskolinti Tomui Atkinsui, bet tik paklausęs panelės Frost, ar ji tam pritartų.)

– Atrodai gražiai, Bili, – pasakė mama, kai jau buvau beišeinąs iš mūsų buto bendrabutyje. Šiaip ji beveik niekada negirdavo mano išvaizdos; seniau ne kartą buvo sakiusi, kad būsiu gražus, bet jau gal porą metų taip nebešnekėjo. Manau, kad mamai atrodė, jog pasidariau pernelyg gražus; nes žodį „gražiai“ ji ištarė ne itin maloniai.

– Eini į biblioteką, Bilai? – paklausė Ričardas.

– Taigi, – atsakiau. Buvau tikras kvailys, kad nepasiėmiau vokiečių namų darbų. Dėl Kitridžo beveik visur tampydavausi Gėtę ir Rilkę. Tačiau tą vakarą mano portfelis buvo kone tuščias. Jame turėjau tik vieną rašymo sąsiuvinį – daugiau nieko.

– Atrodai pernelyg gražiai, kad eitum į biblioteką, Bili, – dar pridūrė mama.

– Juk negaliu visur vaikščioti atrodydamas kaip Lyro šešėlis, ar ne? – pasakiau jiems abiem. Norėjau tik pasipuikuoti, tačiau dabar, žvelgdamas į praeitį, suprantu, kad buvo neprotinga mamai ir Ričardui Abotui šitaip parodyti, jog ėmiau pasitikėti savimi.

Netrukus, tą patį vakarą, – esu įsitikinęs, kad tuo laiku tebebuvau mokyklos bibliotekos klasių albumų skaitykloje, – Bankrofte pasirodė Kitridžas; ieškojo manęs. Buto duris atidarė mama, bet pamačiusi, kas atėjo, tikriausiai nekvietė Kitridžo į vidų.

– Ričardai! – neabejotinai pašaukė ji. – Čia Žakas Kitridžas!

– Tikėjausi, kad galėsiu šnektelėti su vokiečių kalbos mokovu, – žaviai pasakė Kitridžas.

– Ričardai! – turbūt vėl pašaukė mama.

– Ateinu, auksele! – tikriausiai atsiliepė Ričardas. Butas buvo nedidelis; nors pati mama su Kitridžu šnekėtis nepanoro, neabejoju, kad ji girdėjo kiekvieną Kitridžo pokalbio su Ričardu žodį.

– Jeigu ieškai vokiečių kalbos mokovo, Žakai, deja, turiu pasakyti, kad jis išėjo į biblioteką, – tarė Ričardas.

– Į kurią biblioteką? – paklausė Kitridžas. – Jis gi dviejų bibliotekų skaitytojas, tas vokiečių mokovas. Aną vakarą leido miestelio bibliotekoj… na, viešojoj.

– Ką Bilis veikia viešojoje bibliotekoje, Ričardai? – ko gero, pasidomėjo mama. (Šiaip ar taip, ta mintis jai tikrai atėjo į galvą; bet klausimą Ričardui ji pateikė gal ir vėliau, kai Kitridžas jau buvo išėjęs.)

– Turbūt panelė Frost ir toliau jam patarinėja, ką reikėtų perskaityti, – galėjo atsakyti Ričardas Abotas – arba tada, arba vėliau.

– Tai aš jau eisiu, – tikriausiai tarė Kitridžas. – Pasakykite vokiečių mokovui, kad man visai neblogai sekėsi per apklausą. Pirmą kartą gavau tokį gerą pažymį. Pasakykite, kad dėl to „aistra sukelia kančias“ pataikė kaip pirštu į akį. Ir netgi atspėjo, kad bus „kiekvienas angelas siaubingas“. Pasakykite, kad tą jau puikiai žinojau, – šnekėjo Ričardui Kitridžas.

– Pasakysiu, – turbūt pažadėjo Ričardas. – Tu puikiai žinojai: „aistra sukelia kančias“ ir „kiekvienas angelas siaubingas“. Būtinai pasakysiu.

Tada mama, matyt, jau buvo mano miegamajame atradusi bibliotekos knygą. Ji žinojo, kad po pagalve laikau Elenos liemenėlę; neabejoju, kad pirmiausia ten ir žvilgtelėjo.

Ričardas Abotas, išmanus vyrukas, gal jau buvo girdėjęs, apie ką tas „Džiovanio kambarys“. Savaime suprantama, mano kambaryje, matomoje vietoje, gulėjo ir vokiečių namų darbai – amžinieji Gėtė ir Rilkė. Buvo aišku, jog aš, – kad ir kuo užsiėmęs, kad ir kurioje bibliotekoje, – tikrai neruošiu vokiečių namų darbų. Be to, į puikiąją pono Boldvino knygą buvo įkištas sulankstytas lapelis su mano ranka užsirašytomis mintimis – tarp jų, žinoma, ir citatomis iš „Džiovanio kambario“. Be abejo, buvau užsirašęs ir sakinį apie „meilės dvoką“, ir tą, kurį prisimindavau kaskart, kai galvodavau apie Kitridžą: „Nors viskas manyje rėkė: Ne! – aš, kaip visuma, atsidusau: Taip.“

Kitridžas turbūt jau seniai buvo išėjęs iš Bankrofto, kai Ričardas su mano mama padarė tam tikras išvadas ir paskambino kitiems. Gal ne poniai Hadli, – na, bent jau ne iškart, – bet tikrai paskambino įkyriajai tetai Mjurielei ir dažnai koneveikiamam dėdei Bobui, ir, žinoma, močiutei Viktorijai, ir garsiausiam Ferst Sisterio moterų vaidmenų atlikėjui, seneliui Hariui. Jie visi, matyt, irgi padarė savas išvadas ir netgi sukurpė šiokį tokį veiksmų planą, kai aš dar tik ėjau iš senų klasių albumų skaityklos; o kai jie tą puolimo planą galutinai suderino, aš jau neabejotinai buvau pakeliui į Ferst Sisterio viešąją biblioteką, kur pasirodžiau prieš pat uždarymą.

Daug galvojau apie panelę Frost – ypač po to, kai pavarčiau 1935-ųjų „Pelėdą“. Labai stengiausi per ilgai nestebeilyti į tą stulbinamai žavų vaikinuką trisdešimt pirmųjų metų imtynininkų komandos nuotraukoje; Feivarit Riverio mokyklos 1932-ųjų laidos albume mano dėmesio nepatraukė niekas, netgi iš imtynininkų. Dramos klubo trisdešimt trečiųjų ir ketvirtųjų metų nuotraukose kai kurie vaikinai, vaidinantys merginas, atrodė labai moteriški, bet aš ne itin įdėmiai žiūrėjau į tas nuotraukas ir visai nepamačiau panelės Frost, stovinčios užpakalinėje trisdešimt trečiųjų ir ketvirtųjų metų imtynininkų komandos eilėje.

Mane pribloškė trisdešimt penktųjų „Pelėda“, – tai buvo panelės Frost abitūros metai. Čia panelę Frost – netgi kaip vaikiną – jau aiškiai atpažinau. Ji sėdėjo pirmos eilės viduryje, nes „A. Frostas“ trisdešimt penktaisiais buvo imtynininkų komandos kapitonas; skaitydamas užrašą po nuotrauka, radau tik pirmą vardo raidę: „A.“ Panelė Frost, netgi sėdinti, dėl ilgo liemens atrodė visa galva aukštesnė už kitus pirmos eilės vaikinus; mano dėmesį iškart patraukė didelės jos plaštakos ir platūs pečiai, – kaip, be abejo, būtų patraukę ir jeigu toje nuotraukoje būčiau ją matęs pasidažiusią ir vilkinčią moteriškais drabužiais.

Jos dailus pailgas veidas buvo toks pat, tik tankūs plaukai neįprastai trumpi. Tuoj pat atsiverčiau abiturientų portretus. Nustebau pamatęs, kad Albertas Frostas buvo iš Ferst Sisterio miestelio, – jis mokėsi Feivarit Riverio mokykloje, bet bendrabutyje negyveno, – ir nors albume buvo parašyta, kad aštuoniolikmetis Albertas dar „neapsisprendęs“, į kurį koledžą ar universitetą stos, daug ką galėjai suprasti iš to vaikino pasirinktos profesijos. Albertas buvo pareiškęs, kad rinksis „grožinę literatūrą“, – ir tai labai tiko tiek būsimai bibliotekininkei, tiek dailiam vaikinui, betampančiam visai pakenčiama (nors ir mažakrūte) moterimi.

Supratau, kad teta Mjurielė turbūt prisimena Albertą Frostą, patrauklų trisdešimt penktųjų laidos imtynininkų kapitoną, ir kad ji turėjo omeny, jog panelė Frost „kadaise buvo labai graži“ kaip vaikinas. (Tas Albertas tikrai buvo gražus.)

Nenustebau radęs Alberto Frosto pravardę. Feivarit Riverio mokykloje kiti mokiniai jį vadino Dičkiu Al.

Taigi panelė Frost manęs neapgaudinėjo sakydama, kad ją visi – tikriausiai ir mano teta Mjurielė – „vadino tiesiog Al“.

Nustebau 1935-ųjų laidos abiturientų portretų eilėje atpažinęs kitą veidą. Robertas Fremontas – mano dėdė Bobas – mokyklą baigė drauge su panele Frost. Bobas, kurio pravardė buvo Raketinis, turėjo pažinoti panelę Frost, kai ją visi dar vadino Dičkiu Al. (Tai, kad trisdešimt penktųjų „Pelėdoje“ Robertas Fremontas atsidūrė tiesiai priešais Albertą Frostą, buvo vienas iš gyvenimo atsitiktinumų.)

Kol nuėjau tą neilgą kelią iš klasių albumų skaityklos į Ferst Sisterio viešąją biblioteką, supratau, kad visi mano šeimoje, – kurioje jau keletą metų ir Ričardas Abotas, – turėtų žinoti, jog panelė Frost nuo pat gimimo buvo – ir veikiausiai tebėra – vyras. Savaime suprantama, niekas to nepasakė man; šiaip ar taip, atvirumo stoka mano šeimai būdinga.

Paskui, kai žiūrėjau į išgąsčio kupiną savo veidą, sustojęs prie veidrodžio blausiai apšviestoje viešosios bibliotekos fojė, kur prieš kelias dienas pats savęs išsigando Tomas Atkinsas, man į galvą atėjo mintis, kad tikriausiai beveik visi to amžiaus Ferst Sisterio miestelio gyventojai žino, jog panelė Frost iš tikrųjų yra vyras; neabejotinai visi, kuriems daugiau negu keturiasdešimt ir kurie matė panelę Frost scenoje kaip vieną ar kitą Ibseno moterį – mėgėjiškuose „Ferst Sisterio artistų“ spektakliuose.

Vėliau radau panelę Frost tarp imtynininkų ir trisdešimt trečiųjų bei trisdešimt ketvirtųjų albumuose; tada ji dar nebuvo tokia aukšta ir plačiapetė; stovėjo užpakalinėje komandos eilėje ir, tiesą sakant, atrodė tokia nepasitikinti savimi, kad aš iškart nė neatkreipiau į ją dėmesio.

Buvau ją pražiūrėjęs ir Dramos klubo nuotraukose. A. Frostas visada vaidino moteris – visokias, bet su tokiais absurdiškais perukais ir tokiomis didžiulėmis, visai netinkančiomis krūtimis, kad buvo neįmanoma atpažinti. Vaikinai turbūt leipo juokais, matydami imtynininkų komandos kapitoną, Dičkį Al, besiblaškantį po sceną, apsimetantį mergina! Bet kai Ričardas panelės Frost paklausė, ar ji kada nors buvo scenoje, ar kada vaidino, ji atsakė: „Tik mintyse.“

Kiek melo! – galvojau, veidrodyje matydamas, kad visas drebu.

– Ar čia kas yra? – išgirdau šūktelint panelę Frost. – Tu, Viljamai? – vėl pašaukė – taip garsiai, kad supratau, jog bibliotekoje esame vienudu.

– Taip, čia aš, Dički Al, – atsiliepiau.

– Oi, mielasis… – išraiškingai atsiduso panelė Frost. – Juk sakiau, kad turim nedaug laiko.

– Bet daug ko vis dėlto nepasakei! – surėkiau.

Mačiau, kad bibliotekos salėje panelė Frost, laukdama manęs, jau išjungė visus šviestuvus. Tik iš rūsio, kurio durys buvo atviros, nuo laiptų apačios į viršų sklido ją labai gražinanti švelni šviesa. Panelė Frost sėdėjo prie registracijos stalo, didžiules rankas sunėrusi ant kelių. (Sakau, kad šviesa ją gražino, nes toje šviesoje ji atrodė daug jaunesnė; bet prie tokio įspūdžio, žinoma, galėjo prisidėti ir tai, kad buvau ką tik ją matęs senuose klasių albumuose.)

– Eikš, pabučiuok mane, Viljamai, – tarė panelė Frost. – Juk nėra jokios kliūties, dėl kurios negalėtum manęs pabučiuoti?

– Tu – vyras, ar ne? – paklausiau.

– Viešpatie! Na ir kas, kad vyras? – pasakė ji. – Kitridžas juk irgi vyras. Bet jį bučiuoti tu nori. Tai argi nebenori bučiuoti manęs, Viljamai?

Aš norėjau ją pabučiuoti; norėjau viską daryti su ja, bet buvau supykęs ir nusiminęs – ir jausdamas, kaip drebu, supratau, kad galiu tuoj pravirkti, o to tai jau tikrai nenorėjau.

– Tu – transseksualė! – pareiškiau.

– Vaikeli, – griežtai tarė panelė Frost, – vaikeli, būk geras, neklijuok man etiketės – nepriskirk prie jokios rūšies, kol manęs dar nepažįsti!

Atsistojusi nuo stalo, panelė Frost šalia manęs atrodė kaip kokia milžinė; kai išskėtė rankas, aš nedvejojau – puoliau į tvirtą glėbį ir ją pabučiavau. Ji irgi mane bučiavo, labai smarkiai. Nepravirkau, nes ji atėmė man žadą.

– Vaje, vaje… tu tiek daug nuveikei, Viljamai, – tarė panelė Frost, vesdamasi mane prie laiptų į rūsį. – Perskaitei „Džiovanio kambarį“, ar ne?

– Du kartus! – šiaip taip pasakiau.

– Jau du kartus! Ir dar spėjai pavartyti tuos senus albumus, ar ne, Viljamai? Žinojau, kad nuo 1931-ųjų prie 1935-ųjų prieisi gana greitai. Ar ta trisdešimt penktųjų imtynininkų komandos nuotrauka… ar ji patraukė tavo dėmesį, Viljamai?

– Taip! – vos begalėjau atsakyti. Panelė Frost savo miegamajame degė cinamonu kvepiančią žvakę; paskui išjungė prie jau paklotos senoviškos žalvarinės lovos galvūgalio pritvirtintą skaitymo lempą.

– Aš juk niekaip negalėjau tavęs sulaikyti, kad nepamatytum tų senų albumų… ar ne, Viljamai? – šnekėjo panelė Frost. – Mokyklos bibliotekoje esu nepageidaujama. Be to, net jei nebūtum manęs pamatęs toje imtynininkų nuotraukoje, kas nors tau vis tiek būtų apie mane papasakojęs – kada nors. Tiesą sakant, labai stebiuosi, kad nepapasakojo iki šiol.

– Šeimos nariai man nedaug ką pasakoja, – pasiskundžiau. Nusirenginėjau kaip galėdamas greičiau, ir panelė Frost jau buvo atsisegusi palaidinukę ir nusimovusi sijoną. Šįkart, naudodamasi klozetu, ji apie privatumą nebeužsiminė.

– Taip, kai ką žinau apie tą jūsų šeimyną! – nusijuokė. Paskui kilstelėjo apatinį sijonėlį ir – pakėlusi medžio sėdynę – ėmė šlapintis stovėdama, gana garsiai, bet nusisukusi nuo manęs. Jos penio nemačiau, bet iš tokio smarkaus šlapinimosi supratau, kad panelė Frost jį tikrai turi.

Gulėjau nuogas ant jos žalvarinės lovos ir žiūrėjau, kaip ji prie kriauklės plaunasi rankas, prausiasi veidą, valosi dantis. Veidrodyje mačiau, kaip man mirktelėjo.

– Tikriausiai buvai puikus imtynininkas, – pasakiau, – jeigu jau tapai komandos kapitonu.

– Aš nesiprašiau, – pasakė panelė Frost. – Tiesiog visus įveikdavau… visus, todėl mane ir paskyrė kapitonu. Tai ne tokios pareigos, kad galėtum atsisakyti.

– A!

– Be to, imtynės mane apsaugojo nuo visokio jų visų klausinėjimo, – dar paaiškino panelė Frost. Ji kabino į spintą savo palaidinukę ir sijoną; šįkart nusisegė ir liemenėlę. – Niekas nieko neklausia, – na, apie lytinius dalykus, – kai esi imtynininkas. Tai visus tarsi suklaidina… turbūt supranti, ką turiu omeny, Viljamai.

– Suprantu, – tarstelėjau. Galvojau apie tai, kad jos krūtys nuostabios: tokios mažos, su tokiais tobulais speneliais, bet vis dėlto didesnės negu vargšės Elenos. Panelės Frost krūtys buvo kaip keturiolikmetės ir atrodė mažos tik todėl, kad ji visa buvo tokia didelė ir stipri.

– Man labai patinka tavo krūtys, – pasakiau.

– Ačiū, Viljamai. Didesnės neauga, bet vis tiek tikras stebuklas, kaip veikia tie hormonai. Manau, didesnių man iš tikrųjų ir nereikėtų, – nusišypsojo panelė Frost.

– Mano nuomone, jos tiesiog idealaus dydžio.

– Patikėk, aš jų neturėjau, kai buvau imtynininkas, – su jomis man būtų nekaip sekęsi, – tarė panelė Frost. – Ėmiausi – taigi buvau apsaugota nuo klausimų – ir kol baigiau koledžą, – pasakojo. – Kai nėra krūtų, nėra ir moters gyvenimo, Viljamai. Jis man prasidėjo tik po koledžo.

– O kur tas koledžas, kuriame mokeisi? – paklausiau.

– Vienam tokiam Pensilvanijos miestely, – atsakė panelė Frost. – Tu tikrai nesi nieko apie jį girdėjęs.

– Buvai toks pat geras imtynininkas kaip Kitridžas? – dar pasidomėjau. Ji atsigulė ant lovos prie manęs, bet šį kartą, kai didžiule plaštaka suėmė mano penį, aš žiūrėjau į ją.

– Kitridžas ne toks geras, – pasakė panelė Frost. – Jis tiesiog dar neturėjo jokio konkurento. Naujoji Anglija anaiptol nėra imtynininkų lopšys. Toli gražu neprilygsta Pensilvanijai.

– A!

Paliečiau jos apatinį sijonėlį – tą vietą, kur, mano manymu, buvo penis. Ji leidosi liečiama. Nė nemėginau kišti rankos po sijonėliu. Tiesiog paliečiau penį per tamprų prigludusio sijonėlio audinį; šįkart sijonėlis buvo melsvai pilkas – beveik tokios pat spalvos kaip Elenos liemenėlė. Pagalvojęs apie Elenos liemenėlę, prisiminiau „Džiovanio kambarį“, laikomą po ta pačia pagalve.

Tas Džeimso Boldvino romanas buvo toks nepakeliamai liūdnas, jog staiga suvokiau, kad nenoriu su panele Frost kalbėtis apie jį; taigi paklausiau:

– Ar nebuvo sunku būti imtynininku, kai iš tikrųjų norėjai būti mergina ir tave traukė vaikinai?

– Ne taip jau sunku, kai laimėdavau. Mėgstu būti viršuje, – pasakė panelė Frost. – Kai laimi imtynes, juk esi viršuje. Pensilvanijoje būdavo sunkiau, nes ten laimėdavau ne visada. Pernelyg dažnai atsidurdavau apačioj, – prisipažino, – tačiau tada jau buvau vyresnė – galėjau pakęsti pralaimėjimą. Bjauriausia, kai tave prispaudžia prie kilimo, bet man taip nutiko tik dukart – ir abu kartus prispaudė tas pats tipas. Imtynės buvo mano priedanga, Viljamai. Tada tokiems vaikinams kaip mes reikėjo priedangos. O Elena argi nebuvo priedanga, Viljamai? Aš tai tikrai taip maniau. Ir dabar… Argi tokiems vaikinams nebereikia bent šiokios tokios priedangos?

– Taip, reikia, – sušnibždėjau.

– Va, dabar vėl šnibždamės, – pašnibždomis pasakė panelė Frost. – Šnibždesys turbūt irgi savotiška priedanga.

– Tame Pensilvanijos koledže kažką juk studijavai… ne tik imdavaisi, – tariau. – Albume parašyta, kad, kaip profesiją, rinksiesi „grožinę literatūrą“. Keistoka profesija, ar ne? – pridūriau. (Tikriausiai pliurpiau bet ką, kad tik atitraukčiau savo dėmesį nuo panelės Frost penio.)

– Koledže studijavau bibliotekininkystę, – ėmė pasakoti panelė Frost, ir abu toliau laikėm suėmę vienas kito penius. Jos buvo ne toks kietas kaip mano – kol kas dar ne. Galvojau apie tai, kad netgi nesustandėjęs jos penis didesnis negu mano; bet kai nesi patyręs, negali tiksliai įvertinti kieno nors penio didumo – jeigu jo nematai. – Maniau, kad biblioteka bus gana saugi vieta vyrui, tampančiam moterimi, – šnekėjo panelė Frost. – Aš netgi žinojau, kurioje bibliotekoje norėčiau dirbti: savo mokyklos bibliotekoje, kur yra tie seni klasių albumai, Viljamai. Galvojau: „Kuri dar biblioteka džiaugtųsi manimi taip, kaip džiaugsis mano mokyklos biblioteka? Aš Feivarit Riveryje buvau geras mokinys ir labai geras imtynininkas. Gal ne toks geras, jei vertintume Pensilvanijos matais, bet Naujojoje Anglijoje tai tikrai labai geras. Žinoma, kai grįžau į Ferst Sisterį kaip moteris, Feivarit Riverio mokykla nenorėjo nė artyn prisileisti tokios kaip aš – tik jau ne prie tų įspūdžių lengvai paveikiamų berniukų! Kiekvienas žmogus, Viljamai, į ką nors žiūri naiviai; ir aš tada mąsčiau naiviai. Žinojau, kad mokykloje mane visi mėgo, kai buvau Dičkis Al; per savo naivumą nė nepagalvojau, kad jie gali nemėgti manęs kaip panelės Frost. Tik todėl, kad tavo senelis Haris buvo miestelio bibliotekos, – šitos senos viešosios bibliotekos, kuriai aš, kaip bibliotekininkė, buvau jau pernelyg kvalifikuota, – taryboje, jie mane priėmė į šitą darbą.

– Bet kodėl norėjai likti čia, Ferst Sisteryje, ir netgi dirbti Feivarit Riverio mokykloje, kuri, pasak tavęs pačios, siaubinga? – paklausiau.

Man buvo tik aštuoniolika, bet jau žinojau, kad niekada nenorėsiu sugrįžti nei į Feivarit Riverio mokyklą, nei į šitą provincialų Vermonto miesteliūkštį – Ferst Sisterį. Nekantravau ištrūkti, atsidurti kur nors kitur, – bet kur, – kur galėsiu mylėtis, su kuo tik panorėsiu, ir niekas į mane nespoksos, kur manęs neteis visi šitie jau pernelyg savi žmonės, manantys, kad mane pažįsta!

– Mano mama ligota, Viljamai, – pasakė panelė Frost. – Tėvas mirė tais metais, kai pradėjau mokytis Feivarit Riverio mokykloje; jei nebūtų miręs tada, tai vėliau jį tikriausiai būtų pribaigęs mano tapsmas moterimi. Bet ir mama jau senokai negaluoja; dėl silpnos jos sveikatos vos galėjau baigti koledžą. Ji – viena iš tų žmonių, kurie taip ilgai serga, kad jei kada ir pasveiktų, tai vis tiek nesuprastų, kad yra pagydyti. Ji nesveiko proto, Viljamai; net nepastebi, kad aš – moteris; o gal nebeprisimena, kad jos vaikelis kadaise buvo vyras. Manau, kad ji apskritai jau pamiršusi, jog turėjo berniuką.

– A!

– Tavo senelis Haris buvo mano tėčio darbdavys. Haris žinojo, kad aš prižiūriu mamą. Tai vienintelė priežastis, dėl kurios turėjau grįžti į Ferst Sisterį, – nesvarbu, ar Feivarit Riverio mokykla mane priims, ar ne, Viljamai.

– Užjaučiu, – pasakiau.

– Oi, čia ne taip jau blogai, – tarė panelė Frost, akivaizdžiai vaidindama. – Mažuose miesteliuose žmonės tokius gal ir užgaulioja, tačiau vis tiek kaip nors pakenčia – negali visai nusigręžti. Be to, susipažinau su tavimi, Viljamai. Kas dabar žino? Gal būsiu prisimenama kaip pamišusi persirengėlė bibliotekininkė, paskatinusi tave rašyti. Juk jau pradėjai, ar ne? – paklausė.

Tačiau jos gyvenimo istorija, bent jau kol kas, man atrodė itin liūdna. Ir toliau per tą melsvai pilką sijonėlį čiupinėjau jos penį, bet jau galvojau apie „Džiovanio kambarį“, apsuktą Elenos liemenėle ir pakištą po pagalve. Taigi galiausiai tariau:

– Man labai patiko tas Boldvino romanas. Dabar negrąžinu, nes norėčiau dar duoti paskaityti Tomui Atkinsui. Aš su juo apie tai jau kalbėjausi. Manau, „Džiovanio kambarys“ labai patiktų ir Tomui. Ar neprieštarausi, jeigu jam paskolinsiu?

– „Džiovanio kambarys“ tavo portfelyje, Viljamai? – staiga paklausė panelė Frost. – Kur ta knyga dabar?

– Palikau namie, – atsakiau. Tą akimirką pabijojau sakyti, kad po pagalve – ir juo labiau kad romanas ten pakištas kartu su melsvai pilka Elenos liemenėle.

– Neturėtum tos knygos palikti namie, – tarė panelė Frost. – Žinoma, gali paskolinti Tomui. Bet perspėk, kad nerodytų kambario draugui.

– Nežinau, su kuo Atkinsas gyvena.

– Nesvarbu, su kuo. Tiesiog tegu Tomas būna atsargus, kad to romano nepamatytų jo kambario draugas. Juk ir tave perspėjau, kad nerodytum nei mamai, nei Ričardui Abotui. Tavim dėta, net seneliui Hariui neprasitarčiau.

– Senelis žino, kad aš įsimylėjęs Kitridžą, – pasakiau panelei Frost. – O kad tave, tai žinai tik tu, – pridūriau.

– Tikiuosi, dėl to neklysti, Viljamai, – sušnibždėjo panelė Frost. Paskui pasilenkė prie manęs ir apžiojo mano penį – greičiau, negu aš dabar parašiau šį sakinį. Bet kai pakišau ranką po sijonėliu ir siekiau jos penio, ji mane sustabdė: – Ne, to nedarysim, – pasakė.

– Noriu daryti viską, – tariau.

– Žinoma, kad nori, Viljamai, bet viską darysi su kuo nors kitu. Nedera tokiam jaunam vaikinui kaip tu viską daryti su mano amžiaus žmogumi, – šnekėjo panelė Frost. – Nenoriu būti atsakinga už pirmą kartą, kai pamėginsi viską.

Tai pasakiusi, ji vėl įsikišo mano penį į burną; kol kas daugiau nieko neaiškino. Tebečiulpė, kai tariau:

– Nemanau, kad anąkart iš tikrųjų mylėjomės… turiu omeny, aš turbūt neįsiskverbiau. Darėm kažką kita, ar ne?

– Nelengva šnekėti, kai čiulpi, Viljamai, – pasakė panelė Frost, guldamasi prie manęs, ji prikišo veidą prie pat mano veido ir atsiduso taip, kad iškart supratau, jog daugiau, ko gero, nebečiulps; taip ir buvo. – „Kažkas kita“ tau anąkart, regis, patiko, Viljamai, – tarė.

– O, taip, patiko! – sušukau. – Tik vis galvoju, ar įsiskverbiau.

– Gali sau galvoti, ką nori, Viljamai, bet su manimi jokio „įsiskverbimo“ nebus. Negi nesupranti? – staiga paklausė. – Stengiuosi tave apsaugoti nuo „tikro sekso“. Bent jau kol kas, – pridūrė šypsodamasi.

– Bet aš nenoriu būti apsaugotas! – šūktelėjau.

– O aš nenoriu, kad mane graužtų sąžinė dėl „tikro sekso“ su aštuoniolikmečiu, Viljamai. O dėl to, kuo tu tapsi, tai reikia pasakyti, kad aš tikriausiai jau padariau tau per didelę įtaką! – pareiškė panelė Frost. Čia ji, žinoma, neklydo, nors tikriausiai manėsi kalbanti ne tiek pranašiškai, kiek teatrališkai, – o aš dar nežinojau, kokią „įtaką“ (visam likusiam mano gyvenimui!) panelė Frost bus padariusi.

Šįkart ji man parodė, kokį tepalą naudoja, – leido pauostyti ant pirštų. Jis kvepėjo migdolais. Panelė Frost manęs neapžergė ir ant manęs nesėdo; mudu gulėjom ant šono, suglaudę penius. Aš jos penio vis dar nemačiau, bet ji paėmusi trynė juos vieną į kitą. Paskui apsivertė ant kito šono, įsikišo mano penį sau tarp šlaunų ir sėdmenimis prisispaudė man prie pilvo. Jos sijonėlis buvo atsmauktas iki liemens; aš viena ranka laikiau suėmęs nuogą jos krūtį, o kita – penį. Panelė Frost trynė mano penį tarp slidžių šlaunų, kol nuleidau jai į delną.

Paskui, regis, visą amžinybę gulėjom apsikabinę, nors dabar suvokiu, kad šitaip vienudu buvom anaiptol ne taip ilgai, kaip maniau; iš tiesų juk turėjom nedaug laiko. Tikriausiai todėl, kad man patiko klausytis, kaip ji kalba, mėgautis jos balsu, tada ir atrodė, kad viskas trunka ilgiau, negu truko iš tikrųjų.

Ji prileido man vonią, kaip ir pirmą kartą; bet ir dabar visiškai nenusirengė, o kai pasiūliau lipti į tą didžiulę vonią drauge su manimi, tik nusijuokė ir tarė:

– Vis dar stengiuosi tave apsaugoti, Viljamai. Gal geriau nerizikuosiu; nenorėčiau tavęs paskandinti!

Aš džiaugiausi jau ir tuo, kad jos krūtys nuogos ir kad ji leido man suimti jos penį, kurio vis dar nemačiau. Mano rankoje jos penis sustandėjo ir pasidarė didesnis, bet jaučiau, kad netgi jis tarytum stengiasi susilaikyti – šiek tiek. Negaliu to paaiškinti, bet neabejojau, kad panelė Frost tiesiog neleidžia savo peniui pasidaryti dar kietesniam ir didesniam; ji turbūt manėsi ir šitaip mane sauganti.

– Ar yra koks nors pavadinimas… tokios sueities, kaip mes dabar?.. – paklausiau.

– Yra, Viljamai. Ar gali ištarti „intrafemoralinė“?

– Intrafemoralinė, – nė nemirktelėjęs pakartojau. – Ką tai reiškia?

– Manau, daug kartų esi girdėjęs prielinksnį „intra“. Jis čia reiškia „tarp“, Viljamai, – atsakė panelė Frost. – O femur yra „šlaunis“. Taigi „tarp šlaunų“.

– Aišku, – linktelėjau.

– Tokią sueitį mėgo senovės Graikijos homoseksualai, bent jau aš radau taip parašyta, – ėmė pasakoti panelė Frost. – Tai nebuvo bibliotekininkystės studijų dalis, bet aš dažnai ir laisvalaikį leisdavau bibliotekoje!

– O kodėl tokia sueitis taip patiko senovės graikams? – dar pasidomėjau.

– Apie tai skaičiau seniai – priežastis, ko gero, jau būsiu pamiršusi, – atsakė panelė Frost. – Gal todėl, kad iš užpakalio.

– Bet mudu gyvenam ne senovės Graikijoj, – priminiau jai.

– Patikėk manimi, Viljamai: įmanoma „tarp šlaunų“ mylėtis ir ne visai taip, kaip tai darė graikai. Galima ir ne iš užpakalio. Na, kad ir gulint ant šono… ir kitaip, netgi misionieriaus poza.

– Kokia? – nesupratau.

– Kitą kartą pamėginsim, Viljamai, – sušnibždėjo panelė Frost. Turbūt jai dar šitaip tyliai bešnibždant aš lyg ir išgirdau pirmą rūsio laiptų girgžtelėjimą. Panelė Frost gal irgi išgirdo, o gal atsitiktinai kaip tik tą akimirką žvilgtelėjo į rankinį laikrodį.

– Mudviem su Ričardu sakei, kad scenoje buvai – kad vaidinai – tik mintyse. Bet aš tave mačiau Dramos klubo nuotraukose. Taigi tu seniau būdavai scenoje – tu tikrai vaidinai, – tariau.

– Čia jau poetinė laisvė, Viljamai, – atsakė panelė Frost ir vėl teatrališkai atsiduso. – Be to, tai nebuvo vaidyba. Tik kažkoks maskaradas – mes gerokai persistengdavom! Tie vaikinai buvo kaip kokie juokdariai – jie tiesiog kvailiojo! Tais laikais Feivarit Riverio mokykla neturėjo tokio Ričardo Aboto. Tarp Dramos klubo vadovų nebuvo nė vieno, kuris būtų išmanęs bent pusę to, ką išmano Nilsas, o Nilsas Borkmanas į dramaturgiją žiūri itin pedantiškai!

Ant rūsio laiptų vėl kažkas girgžtelėjo; dabar jau girdėjom abu: ir panelė Frost, ir aš. Šįkart tikrai neapsirikom. Mane labiausiai nustebino tai, kad panelė Frost visai neatrodė nustebusi.

– Ar mudu, Viljamai, skubėdami nepamiršom užrakinti bibliotekos durų? – sušnibždėjo ji. – Oi… manau, kad pamiršom.

Mudu turėjom tiek nedaug laiko – ir panelė Frost tai žinojo nuo pat pradžių.

Kai rūsio laiptai sugirgždėjo trečią kartą, tą atmintiną vakarą neabejotinai neužrakintoje Ferst Sisterio viešojoje bibliotekoje, panelė Frost, – iki tol klūpojusi prie didžiulės vonios, rūpestingai plovusi man penį ir šnekėjusi su manimi apie visokius itin įdomius dalykus, – atsistojo ir skardžiu balsu, kuris būtų padaręs įspūdį ir mano draugei Elenai, ir jos motinai, balso lavinimo mokytojai, poniai Hadli, šūktelėjo:

– Ten tu, Hari? Taip ir maniau, kad tie bailiai atsiųs tave. Ten tikrai tu, ar ne?

– Na, taip… čia aš, – išgirdau droviai atsakant senelį Harį nuo rūsio laiptų. Aš vandenyje atsisėdau tiesiau. Panelė Frost stovėjo įsitempusi, atlošusi pečius, mažytes, bet smailas krūtis atstačiusi tiesiai į atdaro miegamojo tarpdurį. Jos speneliai buvo gana ilgi, o neištariamos areolės aplink juos – bauginamo sidabrinių dolerių didumo.

Į panelės Frost rūsio kambarėlį mano senelis įžengė nedrąsiai – anaiptol ne kaip savimi pasitikintis daug kartų scenoje matytas personažas; ne kaip valdinga moteris, o kaip mažiukas, plikas vyriškis. Buvo akivaizdu, kad senelis Haris manęs gelbėti atėjo ne savo noru.

– Jaučiuosi nusivylusi, kad Ričardui pritrūko drąsos pasirodyti pačiam, – pasakė panelė Frost sutrikusiam mano seneliui.

– Ričardas siūlėsi, bet Merė jam neleido, – paaiškino senelis.

– Ričardas po žmonos padu, kaip ir jūs visi, vedę tas Vintropų moteris, – tarė jam panelė Frost. Senelis negalėjo žiūrėti į ją, į nuogas jos krūtis, bet ji nenusisuko – ir nė neketino rengtis. Stovėjo priešais jį tik su tuo savo melsvai pilku sijonėliu, tarsi tai būtų buvęs koks gal net pernelyg puošnus viršutinis drabužis.

– Manau, kad ir Mjurielė nenorėjo leisti Bobui čia eiti, – toliau šnekėjo panelė Frost. Senelis Haris tik papurtė galvą.

– Bobis tai mielas, bet visada atrodė toks skystalas, net kai dar nebuvo po padu, – pasakė panelė Frost. Anksčiau nebuvau girdėjęs, kad kas nors dėdę Bobą vadintų Bobiu, bet dabar jau žinojau, kad Robertas Fremontas Feivarit Riverio mokykloje buvo Alberto Frosto bendraklasis, o to lemiamo amžiaus vaikinai internatinėje mokykloje vienas kitą dažnai vadina tokiais vardais, kokių vėliau nebevartoja ir nebeišgirsta. (Manęs, pavyzdžiui, niekas nebevadina Nimfa.)

Jau mėginau kaip nors išlipti iš vonios, nepasirodydamas seneliui visu gražumu, kai panelė Frost padavė man rankšluostį. Bet netgi su tuo rankšluosčiu buvo nesmagu lipti iš vandens, šluostytis ir rengtis.

– Noriu tau kai ką papasakoti apie tavo tetą Mjurielę, Viljamai, – tarė panelė Frost, kaip užtvara stovėdama tarp senelio ir manęs. – Tiesą sakant, Mjurielė buvo įsimylėjusi mane – prieš pradėdama susitikinėti su savo „pirmu ir vieninteliu kavalieriumi“, tavo dėde Bobu. Įsivaizduok, kas būtų buvę, jei būčiau susidomėjusi Mjuriele… na, kai ji man siūlėsi! – sušuko panelė Frost – kaip tikra Ibseno moteris.

– Al, prašau tavęs – nereikia taip šiurkščiai, – tarė senelis. – Mjurielė, šiaip ar taip, mano duktė.

– Mjurielė – valdinga kalė, Hari. Gal būtų pasidariusi malonesnė, jei būtų turėjusi progą pažinti mane, – pasakė panelė Frost. – Manęs niekas nepaspaus po padu, Viljamai, – pridūrė žiūrėdama, kaip man sekasi (tiksliau, kaip nesiseka) rengtis.

– Tai jau tikrai, Al! – šūktelėjo senelis Haris. – Tavęs nepaspaus!

– Tavo senelis – geras žmogus, Viljamai, – pasakė panelė Frost. – Jis man įrengė šitą kambarį. Kai grįžau į miestelį, mano motina manė, kad tebesu vyras. Man reikėjo vietos, kur galėčiau persirengti, prieš pasirodydama darbe kaip moteris – ir prieš eidama namo, pas motiną, kiekvieną vakarą, kaip vyras. Galima sakyti, jog tai Dievo malonė, kad man bent jau lengviau dabar, kai vargšė mama tarytum nebesuvokia, kurios lyties aš esu ar turėčiau būti.

– Gaila, kad neleidai man čia visko deramai pabaigti, Al, – tarė senelis Haris. – Dievuliau! Bent jau klozetą reikėjo apjuosti sienele!

– Tokiam mažam kambarėly daugiau sienų tikrai nereikia, – pareiškė panelė Frost. Šį kartą, atsistojusi prie klozeto ir atvertusi medžio sėdynę, panelė Frost nenusisuko nei nuo manęs, nei nuo senelio Hario. Jos penis buvo nė kiek nesustandėjęs, bet gana didelis – kaip ir ji visa, išskyrus krūtis.

– Nagi, Al… juk esi padorus vaikinas. Aš visada už tave užsistodavau, – tarė senelis Haris. – Bet taip negerai… na, kad tu su Bilu.

– Ji mane saugojo! – išpyškinau. – Mes nesantykiavom. Jokio įsiskverbimo, – pridūriau.

– Dievuliau! Bilai, nenoriu girdėti, kaip tu tai darai! – pasibaisėjo senelis Haris ir delnais užsidengė ausis.

– Bet mes to nedarėm! – sušukau.

– Tą vakarą, kai Ričardas tave pirmą kartą čia atvedė, Viljamai… kai tu gavai skaitytojo bilietą ir Ričardas man pasiūlė tuos vaidmenis Ibseno dramose… ar prisimeni? – paklausė panelė Frost.

– Taip, žinoma, prisimenu, – sušnibždėjau.

– Ričardas manėsi tuos Noros ir Hedos vaidmenis siūląs moteriai. O kai parvedė tave namo ir, matyt, pasišnekėjo su tavo mama, – kuri, be abejo, šnekėjosi su Mjuriele, – na, tada jos visos jam ir papasakojo apie mane. Bet Ričardas vis tiek norėjo duoti man tuos vaidmenis! Vintropų moterys turėjo mane pripažinti, bent jau scenoje… kaip – anksčiau – turėjo pripažinti ir tave, Hari, kai dar tik vaidinai. Argi ne taip viskas buvo? – paklausė mano senelio.

– Na… kai scenoj, tai visai kas kita, ar ne, Al? – pasakė panelei Frost senelis Haris.

– Tu irgi po padu, Hari, – pareiškė panelė Frost. – Ar tau dar neatsibodo?

– Na, Bili, – tarė man senelis, – mums jau reikėtų eiti.

– Aš visada tave gerbiau, Hari, – dar pasakė panelė Frost.

– O aš visada gerbiau tave, Al! – patikino ją senelis.

– Žinau, kad gerbei, – kaip tik todėl tos sumautos bailės tave ir pasiuntė, – pasakė jam panelė Frost. – Eikš, Viljamai, – staiga paliepė man. Kai priėjau, priglaudė mano galvą prie nuogų savo krūtų ir laikė mane apkabinusi; supratau, kad jaučia, kaip visas drebu. – Jei kada norėsi paverkti, užsidaryk duris ir pakišk galvą po pagalve. Jei norėsi, paverk prie geros savo draugės, Viljamai, prie Elenos… bet nieku gyvu neverk prie jų. Pažadėk man!

– Pažadu!

– Viso labo, Hari… aš jį tikrai saugojau, juk žinai, – pasakė panelė Frost.

– Tikiu, kad saugojai, Dički Al. O aš, kaip žinai, visada saugojau tave! – sušuko senelis Haris.

– Žinau, Hari, – linktelėjo panelė Frost. – Bet dabar, ko gero, nebegalėtum apsaugoti. Tai labai ir nesiplėšyk, – pridūrė.

– Padarysiu viską, ką galiu, Al.

– Žinau, Hari. Sudie, Viljamai… arba, kaip sakoma, „iki pasimatymo“, – tarė panelė Frost.

Aš vis labiau drebėjau, bet neverkiau; senelis Haris paėmė mane už rankos, ir mudu drauge tais tamsiais rūsio laiptais užlipom į viršų.

– Kaip suprantu, viskas dėl kažkokios knygos, kurią panelė Frost tau davė… apie tai, ką dabar aptarėm, – pasakė senelis Haris, kai Upės gatve jau ėjom Bankrofto link.

– Taip, tai iš tikrųjų baisiai geras romanas.

– Dabar pagalvojau, kad gal ir aš norėčiau perskaityti… jei Al man duos, – tarė senelis Haris.

– Pažadėjau paskolinti vienam draugui, – pasakiau. – O paskui aš galėsiu tau duoti.

– Manau, būtų geriau, jei pats paimčiau iš panelės Frost, Bilai, – nenorėčiau, kad užsitrauktum nemalonę, duodamas man tą knygą! Dabar jau ir taip būsi pakliuvęs į bėdą, – sušnibždėjo senelis Haris.

– Suprantu, – tarstelėjau, vis dar susikibęs su juo rankomis. Bet iš tiesų tai nesupratau; dar nebuvau įsigilinęs į jų mąstyseną. Dar tik pradėjau suprasti.

Kai įėjom į Bankroftą, rūkykloje susirinkę garbintojai lyg ir nusivylė, pamatę mudu. Jie tikriausiai jau tikėjosi su manimi bent retkarčiais matyti dievinamąjį Kitridžą, o aš staiga pasirodžiau su savo seneliu – pliku, mažučiu, apsirengusiu darbiniais medkirčio drabužiais. Buvo akivaizdu, kad senelis Haris ne mokytojas – ir ne Feivarit Riverio mokyklos auklėtinis; jis mokėsi Ezra Folso vidurinėje, o į koledžą visai nestojo. Rūkyklos vaikinai į mane su seneliu nekreipė nė menkiausio dėmesio; seneliui Hariui tai, be abejo, ir nerūpėjo. Ir kaip tie vaikinai galėjo atpažinti Harį? Jeigu kai kurie Haroldą Maršalą ir buvo matę pirmiau, tai tik scenoje, kaip moterį.

– Tau nebūtina lipti su manimi į trečią aukštą, – pasakiau seneliui.

– Jeigu neužlipsiu su tavim, Bilai, viską turėsi aiškint pats, – tarė senelis Haris. – O tau šitas vakaras ir taip jau buvo nelengvas… tai gal bus geriau, jeigu aš jiems paaiškinsiu?

– Aš tave myliu… – pradėjau sakyti, bet Haris mane pertraukė.

– Žinoma, kad myli, aš tave irgi myliu, – patikino. – Taigi tu pasitiki manimi ir leisi ten pasakyti viską, ką reikia, ar ne, Bilai?

– Žinoma, – atsakiau. Aš juo tikrai pasitikėjau; be to, buvau pavargęs; norėjau tiesiog gulti į lovą. Man reikėjo įsikniaubti į Elenos liemenėlę ir paverkti taip, kad nė vienas iš jų negirdėtų.

Bet, įėję į butą, mudu su seneliu Hariu pamatėm, kad sukviesti šeimos nariai, – tarp kurių, kaip vėliau sužinojau, buvo ir ponia Hadli, – jau išsiskirstę. Mama reikšmingai užsidariusi savo miegamajame. Gal tai turėjo reikšti, kad ji šį vakarą niekam nieko nebesufleruos? Mūsų laukė tik Ričardas Abotas – ir atrodė jau kaip blusų apsėstas iš nesmagumo.

Aš, Ričardui – tam po padu paspaustam bailiui! – neprataręs nė žodžio, nuėjau tiesiai į savo miegamąjį, o ten – ant pagalvės, ne po ja – gulėjo „Džiovanio kambarys“. Jie neturėjo teisės raustis mano miegamajame, grabalioti mano daiktų, – galvojau. Paskui žvilgtelėjau po pagalve. Melsvai pilkos Elenos Hadli liemenėlės ten nebebuvo.

Grįžau į nedidelio mūsų butuko svetainę, kur iš karto supratau, kad senelis Haris dar nieko nepradėjęs, kaip man sakė, „aiškint“.

– Kur Elenos liemenėlė, Ričardai? – paklausiau patėvio. – Mama paėmė?

– Tiesą sakant, Bilai, tavo mama buvo kaip nesava, – tarė Ričardas. – Ji tą liemenėlę tiesiog sunaikino, Bilai, man labai gaila… sukarpė į smulkiausius skutelius.

– Dievuliau… – buvo besakąs senelis Haris, bet aš jį pertraukiau.

– Ne, Ričardai, – paprieštaravau. – Mama buvo netgi labai sava, argi ne? Negalima sakyti, kad ji buvo „kaip nesava“. Iš tiesų mama tokia ir yra.

– Na, Bilai… – įsiterpė senelis Haris. – Yra ir slaptesnių vietų, kur galėtum laikyti moteriškus drabužius, ne po pagalve… Sakau iš patirties.

– Man jūs abu bjaurūs, – pasakiau Ričardui Abotui, nežiūrėdamas į senelį Harį; ne jį turėjau omenyje, ir jis tai žinojo.

– O mano manymu, mes visi bjauroki, Bilai, – tarė senelis. – Dabar gal jau eik į lovą ir leisk man čia viską paaiškint.

Prieš išeidamas dar išgirdau iš miegamojo atsklindantį mamos verksmą; ji verkė taip garsiai, kad girdėjom visi. Savaime suprantama, todėl šitaip ir sriūbavo: kad visi išgirstume ir Ričardas ateitų į miegamąjį jos raminti. Jis taip ir padarė. Taigi mano mama tą vakarą dar nebuvo baigusi sufleruoti.

– Aš savo Merę pažįstu, – sušnibždėjo man senelis Haris. – Ji nori dalyvauti šitame pasiaiškinime.

– Aš ją irgi pažįstu, – pasakiau seneliui, bet iš tikrųjų apie savo motiną dar daug ką turėjau sužinoti. Daugiau, negu man atrodė.

Pabučiavau senelį Harį į pliką viršugalvį – ir tik tada supratau, kad jau esu jį, tokį mažiuką, praaugęs. Nuėjęs savo miegamąjį, užsidariau duris. Ir vis tiek dar girdėjau mamą; ji tebeverkė. Štai tada ir nusprendžiau, kad iš tikrųjų, kaip jau buvau pažadėjęs panelei Frost, niekad neverksiu taip garsiai, kad jie galėtų išgirsti.

Ant mano pagalvės gulėjo užuojautos kupinas tikrų tikriausias gėjų meilės žinynas, bet aš buvau pernelyg pavargęs ir supykęs, kad dar tarčiausi su Džeimsu Boldvinu.

Būčiau geriau viską žinojęs, jei būčiau iš naujo perskaitęs vieną pastraipą jau netoli to plonyčio romano pabaigos, – apie tai, kaip „atšąla širdis, kai miršta meilė“. Boldvinas ten rašo: „Tai tiesiog stulbinantis pokytis. Daug baisesnis negu viskas, ką apie tai esu skaitęs; baisesnis negu viskas, ką kada nors galėsiu pasakyti.“

Jei šį siaubingą vakarą būčiau iš naujo perskaitęs tą pastraipą, gal būčiau supratęs, kad panelė Frost su manimi atsisveikino ir kad, šitaip keistai sakydama „iki pasimatymo“, ji turėjo omeny, jog mudu niekada nebepasimatysim kaip meilužiai.

Gal ir gerai, kad tada neperskaičiau tos pastraipos ir visko nesupratau. Tą vakarą, kai atsiguliau, – per sienas girdėdamas mamą tikslingai tebeverkiant, – man galvoje ir taip jau sukosi daugybė visokių minčių.

Girdėjau ir neįprastai pakeltą senelio Hario balsą, bet ne taip aiškiai, kad pagaučiau, ką jis sako. Supratau tik, kad senelis jau pradėjo „viską aiškint“ – daryti tai, kam staiga pasijutau subrendęs ir pats.

Nuo šiol, – galvojau, lovoje kunkuliuodamas pykčiu, tada, kai man buvo aštuoniolika, – „viską aiškinsiu“ aš!

9 skyrius

DVIGUBA NELEMTIS

Nenoriu pernelyg dažnai vartoti priešdėlio iš-, be to, jau pasakojau, kaip Elena Hadli buvo „pamažu“ atstumta – išsiųsta iš namų. Kaip visuose mažuose miesteliuose ir kaimuose, kur, be kitų gyventojų, dar yra ir privačios mokyklos bendruomenė, Vermonto valstijoje esančio Ferst Sisterio žmonės kartais dėl kai ko nesutardavo su Feivarit Riverio mokyklos vadovybe bei mokytojais, – bet ne dėl panelės Frost, kurią patikėtinių taryba išmetė iš Ferst Sisterio viešosios bibliotekos.

Senelis Haris jau nebebuvo tos tarybos narys; tačiau net jei Haris būtų buvęs jos pirmininkas, vargu ar būtų galėjęs miestelio gyventojus perkalbėti, kad neišvarytų panelės Frost. Dėl translytės bibliotekininkės Feivarit Riverio valdžia visiškai pritarė miestelėnams: privačios mokyklos šulai, kaip ir atitinkami miestelio bendruomenės veikėjai, buvo įsitikinę, kad iki tol su panele Frost elgėsi pagirtinai – itin pakančiai. Ne jie, o panelė Frost „nuėjo per toli“; ji pati „peržengė visas ribas“.

Doruolių pasipiktinimas ir teisėtas bjaurėjimasis mažuose miesteliuose ir prastose mokyklose nebūna vieningas, taigi panelė Frost turėjo kelis šalininkus. Ją palaikė ir Ričardas Abotas, nors dėl to jam teko iškęsti keletą savaičių trukusį mano motinos „tylos kursą“. Ričardas tvirtino, kad, matydama tokį aklą aistringo jauno vaikino žavėjimąsi, panelė Frost tą vaikiną iš tiesų saugojo nuo daugybės kitokių lytinio pasitenkinimo galimybių.

Senelis Haris, nors ir baisiausiai niekinamas močiutės Viktorijos, irgi užsistojo už panelę Frost. Ji elgėsi pasigėrėtinai santūriai ir supratingai, sakė Haris, – ką jau kalbėti apie tai, kad panelė Frost buvo Ferst Sisterio skaitytojų įkvėpėja.

Netgi dėdė Bobas, rizikuodamas tapti dar kandesnės tetos Mjurielės pajuokos objektu, pareiškė, kad Dičkį Al reikėtų palikti ramybėje. Marta Hadli, – kuri mane toliau konsultavo, kai taip priverstinai nutrūko ryšys su panele Frost, – sakė, jog ta translytė bibliotekininkė labai sutvirtino šiaip jau menką mano pasitikėjimą savimi. Panelė Frost man netgi padėjo įveikti tarties sunkumą, kurio priežastis, pasak ponios Hadli, buvo psichologinio ir lytinio saugumo stoka.

Jei kas nors kada nors būtų klausęs Tomo Atkinso, gal vargšas Tomas irgi būtų galėjęs užtarti panelę Frost, bet Atkinsas, kaip panelė Frost ir suprato, pavyduliavo žavingajai bibliotekininkei, todėl, kai ji buvo persekiojama, Tomas Atkinsas liko ištikimas savo bailiai prigimčiai ir nepratarė nė žodžio.

Bet, perskaitęs „Džiovanio kambarį“, Tomas man vis dėlto pasakė, kad tas Džeimso Boldvino romanas jį ir sujaudino, ir sutrikdė, – ir aš vėliau sužinojau, jog Atkinsui, paveiktam tokios įkvepiančios knygos, iškilo naujų tarties sunkumų. (Nieko keista, kad didžiausia kliūtis buvo žodis „dvokas“.)

Turbūt negerai, kad atviriausiai panelę Frost gynė visiems žinomas svetimtautis ekscentrikas. Ne kas kitas, o Nilsas Borkmanas, – niūrusis miškininkas, pakvaišęs miško kirtėjas, į savižudybę linkęs norvegų dramaturgas, – per Ferst Sisterio bendruomenės susirinkimą pareiškė esąs „didžiausias panelės Frost gerbėjas“. (Borkmano, kaip panelės Frost gynėjo, autoritetui, ko gero, labai kenkė tai, kad visi žinojo, jog Nilsas sumušė kelis lentpjūvės bei miško darbininkus, negražiai šnekėjusius apie moteris vaidinantį senelį Harį, – ypač tuos niekšelius, kuriems nepatiko, kad Haris bučiuojasi kaip moteris.)

Borkmano manymu, panelė Frost buvo ne tik kad Ibseno moteris, – šitoks Nilso pasakymas reiškė, jog panelė Frost ir geriausio, ir sudėtingiausio tipo moteris, kokią tik galima įsivaizduoti; negana to, tas pakvaišęs norvegas netgi pasakė, kad panelė Frost – moteriškesnė moteris negu visos kitos, su kuriomis jis susipažino Vermonte. Galimas daiktas, kad vienintelė moteris, neįsižeidusi dėl tokių užgaulių Borkmano žodžių, buvo ponia Borkman, nes su ja Nilsas susipažino Norvegijoje; ji buvo ne iš Žaliųjų Kalnų valstijos.

Borkmano žmoną miestelėnai retai kada matydavo ir dar rečiau ką nors apie ją išgirsdavo. Beveik niekas Ferst Sisteryje neprisiminė, kaip ponia Borkman atrodo, ir jau nebežinojo, ar ji, – kaip jos vyras, Nilsas, – kalba su norvegišku akcentu.

Nilso padaryta žala išaiškėjo akimirksniu. Jis visus nuteikė prieš panelę Frost; dėl to, kad Nilsas Borkmanas pareiškė, jog ji moteriškesnė už visas kitas jo pažįstamas Vermonto moteris, panelė Frost susidūrė su dar atkaklesniu pasipriešinimu.

– Negerai, Nilsai… negerai, negerai, – per tą Ferst Sisterio miestelio susirinkimą sumurmėjo senajam bičiuliui Haris Maršalas, tačiau žala jau buvo padaryta.

Kad ir geraširdis, mušeika vis tiek yra mušeika, bet Nilsu Borkmanu žmonės piktinosi ir dėl kitų priežasčių. Nilsas, buvęs biatlonininkas, pietų Vermontą supažindino su savo mėgstamu biatlonu – tuo keistu sportu, kur reikia šliuožti slidėmis ir šaudyti. Tais laikais, kai slidžių krosas Jungtinių Valstijų šiaurės rytuose dar nebuvo toks populiarus kaip dabar. Vermonte tada jau galėjai rasti kelis šį tą apie slidžių krosą žinančius ir viskam pasiryžusius fanatikus, bet nė vienas (ir nė viena) iš mano pažįstamų neslidinėjo su užtaisytu šautuvu ant nugaros.

Nilsas savo verslo partneriui, Hariui Maršalui, parodė, kaip galima šliuožiant kroso slidėmis medžioti elnius. Taip ir prasidėjo savotiškas elnių medžioklės biatlonas; Nilsas su Hariu šliuoždami tyliai užklupo (ir nušovė) daugybę elnių. Čia nebuvo nieko neteisėta, nors vietinis medžiojamųjų paukščių ir žvėrių apsaugos inspektorius – visai neturintis vaizduotės – tuo skundėsi.

O su tuo, dėl ko tikrai reikėjo skųstis, inspektorius, kad ir nenoromis, bet taikstėsi. Jis, Čakas Bibis, vadovavo elnių registracijos punktui – vadinamajai biologijos stočiai, kur rinko duomenis apie elnių amžių, ūgį ir svorį.

Pirmą elnių medžioklės šeštadienį registracijos punktą užplūsdavo moterys; jei oras būdavo gražus, daugelis jų avėdavo basutėmis. Ir šiaip iš daug ko galėdavai suprasti, kad tos moterys elnių nemedžiojo, bet jos, – pasidažiusios lūpas, vilkinčios už kaklo surišamomis glaustinukėmis, – Čakui Bibiui rodydavo jau sustingusius, kraujo krešuliais aplipusius elnius. Tos moterys turėdavo medžioklės licencijas, kiekvienai iš jų būdavo suteikta teisė nušauti elnią, bet Čakas suprasdavo, kad nušovė ne jos, kad pačią pirmą sezono dieną elnius sumedžiojo į punktą atėjusių moterų sutuoktiniai, tėvai, broliai arba draugai ir kad tie vyrai medžioja toliau. (Kiekvienas licenciją gavęs medžiotojas turėdavo teisę nušauti vieną elnią.)

„Kur nušovėte šitą patiną?“ – klausdavo Čakas vienos, paskui kitos moters. O jos atsakydavo: „Ant kalno.“ Arba: „Miške.“ Arba: „Kažkokioj pievoj.“

Senelis Haris privertė tai daryti Mjurielę ir Merę, – na, tvirtinti, kad jos nušovė pirmus du Hario tą sezoną sumedžiotus elnius. (Močiutė Viktorija atsisakė.) Dėdė Bobas taip meluoti liepdavo mano pusseserei Džerei, – kol Džerė suaugo ir ėmė priešintis. Nilsui Borkmanui kartais taip padėdavau aš – arba ta slapukė ponia Borkman.

Čakas Bibis atrodė jau seniai apsipratęs su tokiomis nuolatinėmis pasakėlėmis, tačiau tai, kad Nilsas Borkmanas ir Haris Maršalas elnius medžiojo su slidėmis… na, tai, inspektoriaus manymu, jau buvo nesąžininga.

Vermonte elnių medžioklės taisyklės buvo – ir tebėra – labai paprastos. Neleidžiama elnių šaudyti iš važiuojančių motorinių transporto priemonių; o beveik visaip kitaip – galima. Būna lankų sezonas, ir graižtvinių šautuvų, ir parako.

– Kodėl ne peilių? – paklausė Nilsas Borkmanas per ankstesnį miestelio bendruomenės susirinkimą. – Kodėl nėra laidynių sezono? Juk ėlnių per daug, ar ne? Tai turėtume kuo daugiau jų sumedžioti. Taip?

Dabar jau likę per mažai medžiotojų; ir kasmet jų vis mažėja. Jau daug metų medžioklės taisyklėmis mėginama reguliuoti elnių populiaciją, tačiau ji ir dabar tebėra per didelė; bet kai kurie žmonės Ferst Sisteryje Nilsą Borkmaną vis tiek tebemini kaip visiškai nusikliedėjusį šiknių – už tai, kad jis pasiūlė numatyti „ėlnių“ medžioklės peiliais ir laidynėmis sezonus, nors Nilsas, žinoma, tik juokavo.

Prisimenu laikus, kai būdavo galima šaudyti tik patinus, paskui patinus ir pateles, paskui patinus ir tik vieną patelę – na, jei gaudavai specialų leidimą; be to, patinas turėdavo būti ne jauniklis.

– O gal šaudykim atvykėlius iš kitų valstijų, be jokių apribojimų? – kartą pasiūlė Nilsas Borkmanas. (Neribojamas atvykėlių šaudymas Vermonte gal būtų daug ką sudominęs, tačiau Borkmanas ir apie tuos atvykėlius iš kitų valstijų kalbėjo tik juokais.)

– Nilso humoro jausmas europietiškas, – gindamas bičiulį, tada pasakė senelis Haris.

– Europietiškas! – niekinamai – ne, daugiau negu niekinamai – sušuko močiutė Viktorija. Apie tai, kad Borkmanas europietis, močiutė kalbėdavo tokiu balsu, kokiu būtų išreiškusi pasibjaurėjimą matydama, kad Nilsui prie bato prilipęs šuns šūdas. Bet žodį „europietiškas“ močiutė Viktorija vis tiek dar ištardavo gana švelniai, palyginti su įvardžiu „ji“, kurį pašaipiai, net apsiputojusi iš pykčio, spjaute išspjaudavo kaskart, kai šnekėdavo apie panelę Frost.

Galima sakyti, kad po to, kai su manimi iš tikrųjų net nesimylėjo, panelė Frost buvo ištremta iš Ferst Sisterio, – atstumta „pamažu“, kaip ir Elena, ir pirmas panelės Frost išvarymo iš Ferst Sisterio tarpsnis prasidėjo tada, kai ją išmetė iš bibliotekos.

Netekusi darbo, panelė Frost neilgai begalėjo išlaikyti sergančią motiną buvusiuose jų šeimos namuose; namą ji nusprendė parduoti, tačiau tam reikėjo šiek tiek laiko, ir panelė Frost susitarė, kad jos motina būtų priimta į Hario Maršalo ir Nilso Borkmano pastatytus senelių globos namus.

Labai tikėtina, kad senelis Haris su Nilsu panelei Frost pasiūlė kažkokį sandėrį, bet tikrai ne tokį reikšmingą kaip tas, kurį Feivarit Riverio mokykla sudarė su ponia Kitridž, – kurio dėka Kitridžas nebuvo išmestas, galėjo baigti mokyklą, nors ir užtaisė vaiką nepilnametei mokytojų dukteriai.

Kai kartą atsitiktinai sutikau tetą Mjurielę, ji sveikindamasi – kaip visada veidmainiškai – pragydo:

– Oi, labas, Bili… Kaip sekasi? Tikiuosi, kad normalūs pomėgiai, tinkami tavo amžiaus vaikinui, teikia tau tokį malonumą, kokį ir turėtų teikti!

Tai girdėdamas aš nė nemirktelėjęs atsakiau:

– Niekas niekur neįsiskverbė, – kitaip tariant, to, ką dauguma žmonių vadina seksu, nebuvo. Taigi aš, teta Mjuriele, manausi tebesąs nekaltas.

Tada Mjurielė, matyt, nulėkė pas mano mamą pasiskųsti smerktinu mano elgesiu.

O mama ir Ričardą, ir mane kaip tik baudė tuo savo „tylos kursu“ – nė neįtardama, kad bent jau man tai patinka, kai ji su manimi nekalba. Tiesą sakant, jos tylėjimas man buvo nepalyginti malonesnis už seniai įprastus nuolatinius priekaištus; be to, mamos nenoras man ką nors sakyti nė kiek netrukdė man pačiam kreiptis į ją.

– Oi, labas, mama… Kaip sekasi? Turėčiau tau pasakyti, jog nesijaučiu išprievartautas. Atvirkščiai: suprantu, kad panelė Frost mane saugojo, – ji iš tiesų neleido man į ją skverbtis, ir, tikiuosi, visiems aišku, kad pati į mane nesiskverbė!

Dažniausiai tik tiek ir tespėdavau pasakyti, kol mama įpuldavo į savo miegamąjį ir užsidarydavo duris. „Ričardai!“ – šaukdavo, pamiršusi, kad nekalba ir su Ričardu, palaikiusiu panelę Frost toje beviltiškoje kovoje.

– To, ką dauguma žmonių vadina seksu, nebuvo, mama… Tai ir noriu tau pasakyti, – vis tikindavau ją, stovėdamas kitapus uždarų jos miegamojo durų. – Iš tikrųjų tai, ką panelė Frost man darė, buvo tik neįprasta masturbacija. Visam tam yra ir specialus pavadinimas, bet smulkmenų aš tau gal geriau nepasakosiu!

– Nutilk, Bili… nutilk, nutilk, nutilk! – šaukdavo mama. (Turbūt nė neprisimindama, kad nusprendė su manimi nekalbėti.)

– Nesikarščiuok, Bilai, – ramindavo mane Ričardas Abotas. – Manau, tavo mama dabar jaučiasi itin pažeidžiama.

– Dabar itin pažeidžiama, – pakartodavau – ir žiūrėdavau jam į akis, kol jis nusukdavo žvilgsnį.

– Patikėk manimi, Viljamai, – buvo perspėjusi mane panelė Frost – tada, kai mudu gulėjom, suėmę vienas kito penį. – Kai pradedi kartoti, ką žmonės tau sako, tai paskui sunku to įpročio atsikratyti.

Bet aš ir nenorėjau jo atsikratyti; tai buvo jos įprotis, ir aš nusprendžiau jį perimti.

– Aš tavęs nesmerkiu, Bili, – pasakė ponia Hadli. – Nors ir nesileidi į smulkmenas, pati matau, jog tai, ką patyrei su panele Frost, tave kai kuriais atžvilgiais paveikė teigiamai.

– Nesileidi į smulkmenas, – pakartojau. – Paveikė teigiamai.

– Vis dėlto, Bili, jaučiuosi turinti tau pasakyti, kad iš tavęs, patekusio į tokią keblią seksualinę padėtį, daugelis suaugusiųjų kai ko tikisi. – Čia Marta Hadli kiek patylėjo; aš irgi. Jau norėjau pakartoti jos žodžius apie „keblią seksualinę padėtį“, bet ji staiga pratęsė įtampos kupiną savo mintį. – To, ką daugelis suaugusiųjų tikisi iš tavęs išgirsti, Bili, tu kol kas dar nepasakei.

– Daugelis suaugusiųjų tikisi iš manęs išgirsti… ką? – nesupratau.

– Kad tu gailiesi, – pasakė Marta Hadli.

– Kad gailiuosi, – pakartojau. Ir žiūrėjau jai į akis, kol ji nusuko žvilgsnį.

– Tas kartojimas labai nervina, Bili, – tarė Marta Hadli.

– Tikrai?

– Man labai gaila, kad jie tave verčia lankytis pas daktarą Harlou.

– Kaip manote, ar daktaras Harlou tikisi iš manęs išgirsti, kad gailiuosi? – paklausiau.

– Manau, kad tikisi, Bili.

– Ačiū, kad man pasakėt, – padėkojau.

Muzikos korpuso laiptinėje vėl sutikau Atkinsą.

– Kaip tragiška, – tarė jis. – Vakar vakare, apie tai galvodamas, net susivėmiau.

– Apie ką tu galvojai? – paklausiau.

– Apie „Džiovanio kambarį“! – sušuko Atkinsas. Mudu jau buvom aptarę tą romaną, bet dabar supratau, kad vargšui Tomui to negana. – Ta vieta apie meilės kvapą…

– Meilės dvoką, – pataisiau.

– Jos smarvę, – žiauktelėjo Atkinsas.

– Dvoką, Tomai.

– Tvaiką, – tarė Atkinsas – ir susivėmė ant laiptų.

– Viešpatie, Tomai…

– Ir dar ta siaubinga moteris su žiojinčia pute! – riktelėjo Atkinsas.

– Su kuo? – nesupratau.

– Ta baisi merga… juk žinai, ką turiu omeny, Bilai.

– Manau, tai ir svarbiausia, Tomai. Kad žmogus, kurio jis kadaise geidė, dabar jam atrodo atgrasus, – pasakiau.

– Jos dvokia žuvimi, žinai, – tarė Atkinsas.

– Tu čia apie moteris? – paklausiau.

Atkinsas vėl žiauktelėjo, bet susitvardė.

– Apie tas jų vietas, – tarė.

– Apie makštis, Tomai?

– Nesakyk to žodžio! – žiaukčiodamas ėmė maldauti Tomas.

– Aš jau eisiu, Tomai, – pasakiau. – Turiu pasirengti draugiškam pasiplepėjimui su daktaru Harlou.

– Pasikalbėk su Kitridžu, Bilai. Kitridžą jie nuolat verčia šnekėtis su daktaru Harlou. Kitridžas jau žino, kaip su juo elgtis, – patarė man Atkinsas. Aš tuo neabejojau; tiesiog nenorėjau kalbėtis su Kitridžu, apie nieką.

Bet Kitridžas, be abejo, jau buvo girdėjęs apie panelę Frost. Jokie gandai, bent kiek susiję su seksu, nepraslysdavo pro jo ausis. Jei buvai Feivarit Riverio mokinys ir tau buvo apribota laisvė, Kitridžas žinojo ne tik už kokį nusižengimą esi nubaustas; jis žinojo ir kas tave pričiupo, ir kokios yra tavo laisvės apribojimo sąlygos.

Dabar man buvo ne tik kad neleidžiama eiti į viešąją biblioteką, bet ir apskritai draudžiama matytis su panele Frost, – lyg aš būčiau žinojęs, kur jos ieškoti. Niekas man nebuvo sakęs, kur yra tas namas, kuriame ji gyveno su savo protiškai nesveika motina. Be to, jų namas juk buvo parduodamas; lyg ir buvau girdėjęs, kad panelė Frost (su mama) iš ten jau išsikrausčiusi.

Pamokas ruošiau – ir šį tą dar rašinėdavau – mokyklos bibliotekos klasių albumų skaitykloje. Visada šiek tiek prieš nurodytą laiką kiek galėdamas greičiau pereidavau Bankrofto rūkyklą, kur ir rūkantys, ir nerūkantys vaikinai, mane pamatę, kažkaip neįprastai sunerimdavo. Juos tikriausiai trikdė tai, ką buvo girdėję apie mano lytinę orientaciją; kad ir kokią etiketę tie vaikinai seniau man buvo prilipdę, dabar ji, ko gero, nebetiko.

Jeigu iki tol bendramoksliai mane laikė vargšu agrastėliu, tai ką jie turėjo manyti dabar, matydami akivaizdžią mano draugystę su Kitridžu? Ir dar ta istorija su translyte miestelio bibliotekininke. Gerai, gal ji – tik kažkoks moteriškais drabužiais vilkintis vyriškis; netikra moteris; bet jos išvaizda kaip moters. O dar svarbiau, ko gero, buvo tai, kad aš dabar atrodžiau neabejotinai paslaptingas, – bent jau tiems Bankrofto rūkyklos vaikinams. Turėkite omeny: panelė Frost buvo vyresnė moteris, o tai vaikinukams tikrai daro įspūdį, – net jei ta vyresnė moteris turi pimpalą!

Ir dar nepamirškite: gandonešiams nesensacingos istorijos nerūpi; jiems nesvarbu, kas tiesa, o kas ne. Iš tiesų aš nepatyriau to, ką dauguma žmonių vadina seksu, – įsiskverbimo nebuvo! Tačiau rūkykloje laiką leidžiantys vaikinai to nežinojo – ir nebūtų tuo patikėję. Feivarit Riverio mokinių supratimu, mudu su panele Frost darėm viską.

Jau buvau laiptais užlipęs į antrą Bankrofto bendrabučio aukštą, kai Kitridžas staiga stvėrė mane į glėbį ir bėgte užnešė į trečio aukšto koridorių. Sužavėti vaikinukai net išsižioję žiūrėjo į mus iš savo tarpdurių; jaučiau liūdną jų pavydą, man jau įprastą graudų ilgesį.

– Dievuliau aukštielninkas, Nimfa… tu gi krušimosi meistras! – pašnibždėjo man į ausį Kitridžas. – Ano galo specas! Bravo, Nimfa! Padarei man tokį įspūdį! Dabar tu – mano didvyris! Ei, paklausykit! – riktelėjo koridoriuje ir kambarių tarpduriuose žiopsantiems vaikinukams. – Kol jūs, puspročiai, smaukot savo mėsgalius ir tik svajojat, kaip su kuo nors sugulsit, šitas vyrukas iš tikrųjų tai daro. Ei, tu, – staiga kreipėsi į apskritaveidį kažkurios iš jaunesniųjų klasių moksleivį, koridoriuje sustingusį iš siaubo; tas berniukas, pavarde Troubridžas, vilkėjo pižama ir rankoje – kaip kokią burtų lazdelę – laikė dantų šepetėlį (jau išspaudęs ant jo šiek tiek pastos).

– Aš – Troubridžas, – pasakė apžavėtasis berniukas.

– Kur eini, Troubridžai? – paklausė jo Kitridžas.

– Išsivalyti dantų, – drebančiu balseliu atsakė Troubridžas.

– O paskui, Troubridžai? – toliau klausinėjo Kitridžas. – Netrukus, be abejo, jau darbuosies rankute ir įsivaizduosi, kad guli įsikniaubęs į du milžiniškus papus. – Bet iš apstulbusio Troubridžo veidelio supratau, kad tas berniukas, ko gero, dar nedrįso tampyti pimpalo bendrabutyje; Troubridžas, be abejo, turėjo kambario draugą, tikriausiai todėl ir bijojo smaukytis Bankrofte. – O šitas vaikinas, Troubridžai, – toliau šnekėjo Kitridžas, tebelaikydamas mane ant stiprių rankų, – šitas vaikinas ne tik kad išdrįso suabejoti įprastais lyčių vaidmenimis. Šitas krušimosi meistras, šitas ano galo specas, – šūkavo Kitridžas, vis mestelėdamas mane aukštyn, – šitas eržilas iš tikrųjų patvarkė transseksualą! Ar bent įsivaizduoji, Troubridžai, kaip dulkinami transseksualai?

– Ne, – tylutėliai prisipažino Troubridžas.

Netgi laikydamas mane glėbyje, Kitridžas dar sugebėjo saviškai gūžtelėti pečiais; taip pat lengvabūdiškai, kaip gūžčiodavo jo motina, kaip iš jos buvo išmokusi ir Elena. – Mielasis Nimfa, – sušnibždėjo Kitridžas, toliau nešdamas mane koridoriumi. – Tu man padarei tokį įspūdį! – pakartojo. – Tikras transseksualas – ir ne kur kitur, o Vermonte! Keletą, žinoma, mačiau, bet Paryžiuje – ir Niujorke. Paryžiaus transvestitai mėgsta trainiotis būriais; gana spalvinga liaudis, bet apima jausmas, kad jie viską daro drauge. Dabar gailiuosi, kad nė su vienu nepamėginau, – šnibžtelėjo, – tačiau atrodo, kad, jei kurį išsirinksi, tai ir visi kiti eis kartu. Tai jau turėtų būti visai kas kita!

– Kalbi apie les folles? – paklausiau.

Negalėjau liautis galvojęs apie les folles, kurie „kaip papūgos išrėkia visas naujausių meilės nuotykių smulkmenas“, – taip juos aprašo Boldvinas. Bet arba Kitridžas manęs neišgirdo, arba prancūziškus žodžius ištariau taip nevykusiai, kad jis tiesiog nekreipė dėmesio.

– Savaime suprantama, Niujorko transseksualai visai kitokie, – toliau šnekėjo Kitridžas. – Man jie atrodo vienišiai… daugelis iš jų turbūt parsidavinėja. Yra viena tokia, kuri vis sukiojasi Septintajame aveniu, – neabejoju, kad kekšė. O jau aukšta! Girdėjau, yra klubas, kuriame jie visi renkasi… nežinau kur. Galvą guldau, kad tokioj vietoj, kur nesinorėtų eiti vienam. Ko gero, jei nuspręsčiau pamėginti, tai mėginčiau Paryžiuje. Tačiau tu, Nimfa… tu tai jau padarei! Ar patiko? – paklausė, lyg ir kuo nuoširdžiausiai, bet aš jau pakankamai gerai jį pažinojau, kad būčiau atsargus. Kalbėdamasis su Kitridžu, niekada negalėjai suprasti, kur jis suka.

– Buvo tikrai nuostabu, – atsakiau. – Nemanau, kad dar kada nors patirsiu tokią sueitį.

– Taigi, – tepratarė Kitridžas. Mudu sustojom prie buto, kuriame gyvenau su mama ir Ričardu Abotu, bet neatrodė, kad Kitridžas būtų bent kiek pavargęs mane nešdamas ir apskritai ketinęs paleisti. – Ji tikriausiai turi penį, – kiek patylėjęs, pasakė Kitridžas, – ir tu jį matei, lietei… ir darei viską, kas daroma su peniu… ar ne, Nimfa?

Jo balsas kažkaip pasikeitė, ir aš to išsigandau.

– Atvirai sakant, tą akimirką taip įsijaučiau, kad dabar kai kurių smulkmenų ir nebeprisimenu, – pasakiau.

– Tikrai? – tyliai paklausė Kitridžas, bet neatrodė, kad jam tai iš tikrųjų rūpėtų. Galėjai pamanyti, jog visokių lytinių nuotykių smulkmenos jam jau žinomos ir kelia nuobodulį. Kitą akimirką Kitridžas tarytum nustebo suvokęs, kad tebelaiko mane ant rankų, – o gal netgi pasibjaurėjo. Staiga pastatė mane ant grindų. – Žinai, Nimfa, jie tave privers šnekėtis su Harlou… juk žinai, ar ne?

– Taip, – atsakiau. – Vis galvoju, ką turėčiau jam sakyti.

– Džiaugiuosi, kad paklausei manęs, – tarė Kitridžas. – Štai kaip reikia elgtis su Harlou… – pradėjo pasakoti. Jo balsas skambėjo kažkaip keistai: raminamai ir (kartu) abejingai; šitaip Kitridžo mokomas jaučiau, kad mudu lyg apsikeitėm vaidmenimis. Aš buvau Gėtės ir Rilkės kūrybos žinovas, padėjau Kitridžui įveikti sunkumus. O dabar jis globojo mane.

Feivarit Riverio mokykloje kiekvienas, sučiuptas besimėgaujantis kūniškomis kvailystėmis, būdavo kvočiamas daktaro Harlou; Kitridžas, kuris (mano manymu) apie kūniškus dalykus jau daug visko žinojo iš patirties, buvo tikras elgesio su daktaru Harlou žinovas.

Įdėmiai klausiausi Kitridžo patarimų; gaudyte gaudžiau (kaip sakoma) kiekvieną jo žodį. Tarpais buvo skaudu, nes Kitridžas atrodė nusiteikęs man išdėstyti visas savo nevykusių lytinių santykių su Elena smulkmenas.

– Atleisk, kad pateikiu tokį konkretų pavyzdį, Nimfa, bet noriu, kad suprastum, kaip veikia tas Harlou, – tarė Kitridžas, prieš pradėdamas pasakoti, kaip trumpam apkursdavo – nuo nežmoniškai garsių Elenos Hadli orgazmų.

– Iš tavęs, Nimfa, Harlou nori išgirsti, kaip tu apgailestauji. Jis tikisi, kad imsi atgailauti. Tačiau tu tik jaudink jį savo pasakojimu, pliurpk neužsičiaupdamas. Harlou stengsis, kad pasijustum nusikaltęs, – perspėjo mane Kitridžas. – Bet tu čia, Nimfa, neužkibk – tiesiog įsivaizduok, kad atpasakoji pornografinį romaną.

– Suprantu, – linktelėjau. – Jokio sąžinės graužimo, ar ne?

– Jokio, Nimfa. Matau, kad supratai. Turėk omeny, – dar pridūrė Kitridžas tuo keistai pakitusiu balsu, kurio bijojau, – turėk omeny, Nimfa, jog tai, ką tu darei, mano manymu, bjauru. Bet aš žaviuosi, kad tau pakako drąsos, ir tu neabejotinai turi teisę tai daryti!

Tada, taip pat netikėtai, kaip bendrabučio laiptinėje buvo pačiupęs mane į glėbį, Kitridžas pradingo – nubėgo trečio aukšto koridoriumi, stebimas kambarių tarpduriuose stovinčių susižavėjusių berniukų. Toks jau buvo tas Kitridžas. Kad ir kaip atsargiai elgdavaisi, su juo atsargumo niekad nepakakdavo; tik Kitridžas žinodavo, kada baigsis pokalbis. Su Kitridžu mane dažnai apimdavo jausmas, kad jis numato mūsų pokalbio pabaigą dar prieš pradėdamas kalbėtis.

Kaip tik tada mūsų buto durys prasivėrė; supratau, kad Ričardas Abotas su mano mama, ko gero, jau ilgokai stovėjo kitapus jų.

– Išgirdom balsus, Bilai, – pasiteisino Ričardas.

– Girdėjau Kitridžo balsą – jį pažinčiau bet kur, – tarė mama.

Apžvelgiau staiga ištuštėjusį koridorių.

– Tau turbūt klausos haliucinacija, – mestelėjau mamai.

– Aš irgi girdėjau Kitridžo balsą, Bilai, gana aistringą, – pasakė Ričardas.

– Jūs abu gal apsilankykit pas ausų gydytoją, kad patikrintų klausą, ar ką, – patariau. Paskui pro juos įėjau į svetainę.

– Žinau, kad rytoj susitinki su daktaru Harlou, Bilai, – tarė Ričardas. – Gal mums reikėtų apie tai pasikalbėti?

– Puikiai prisimenu viską, ką pasakosiu daktarui Harlou, Ričardai. Tiesą sakant, visos tos smulkmenos dar gana naujos, – atsakiau.

– Turėtum būti atsargus ir gerai pagalvoti, ką sakysi daktarui Harlou, Bili! – šūktelėjo mama.

– O ko man saugotis? – atšoviau. – Aš gi neturiu ko slėpti – jau nebe.

– Nesikarščiuok, Bilai… – buvo besakąs Ričardas, bet aš jį nutildžiau.

– Kitridžo juk neišmetė už tai, kad jis santykiavo, ar ne? – tariau. – Gal bijai, kad aš būsiu išmestas už tai, kad nesantykiavau? – paklausiau mamos.

– Nekvailiok… – jau žiojosi sakyti mama.

– Tai ko tada bijai? – pertraukiau ją. – Kada nors santykiausiu, kiek norėsiu. Taip, kaip norėsiu. Gal to bijai?

Mama nieko neatsakė, bet aš mačiau, jog ji tikrai bijo, kad santykiausiu, kiek ir kaip norėsiu. Šįkart Ričardas į mudviejų pokalbį neįsikišo; nesistengė jai padėti. Eidamas į savo miegamąjį ir užsidarydamas duris, galvojau, kad Ričardas Abotas tikriausiai žino kažką, ko nežinau aš.

Atsigulęs ant lovos, mėginau įsivaizduoti viską, ko galbūt nežinau. Tai turėjo būti kažkas, ką mama nuo manęs nuslėpė, o Ričardas gal nepritarė jai, nenorinčiai man to sakyti. Gal kaip tik todėl Ričardas nepuolė padėti mamai išsisukti iš keblios padėties, dėl kurios ji pati ir kalta. (Šįkart Ričardas netarstelėjo netgi to savo absurdiško: „Nesikarščiuok, Bilai!“)

Paskui, jau stengdamasis užmigti, dar pagalvojau, kad, jei kada nors turėsiu vaikų, tai papasakosiu jiems viską. Tačiau tas žodis – „viską“ – man staiga priminė visas lytinės patirties su panele Frost smulkmenas. O galvodamas apie tas smulkmenas, kurias ketinau iš pat ryto išdėstyti daktarui Harlou, – taip jaudinamai (netgi pornografiškai), kaip tik sugebėsiu, – jau įsivaizdavau seksą, kokio nepatyriau su panele Frost. Savaime suprantama, turėdamas tiek daug visko įsivaizduoti, neužmigau iki vėlumos.

Susitikimui su daktaru Harlou Kitridžas mane taip gerai parengė, kad per patį susitikimą nebejutau jokios įtampos. Tiesiog išklojau tiesą; nepraleisdamas nė vienos smulkmenėlės. Neslėpiau ir kad iš pradžių nesupratau, ar su panele Frost patyriau tai, ką dauguma žmonių vadina seksu, – ar buvau įsiskverbęs. Tas žodis – „įsiskverbęs“ – taip patraukė daktaro Harlou dėmesį, kad jis net liovėsi kažką rašęs į liniuoto popieriaus bloknotą ir tiesiai, nekantriai paklausė:

– Tai ar įsiskverbei?

– Pasakysiu, kai prie to prieisiu, – tariau. – Čia negalima skubėti.

– Noriu tiksliai žinoti, kas nutiko, Bilai! – sušuko daktaras Harlou.

– Tuoj sužinosite! – jausmingai šūktelėjau. – Kol kas nežinojimas yra pasakojimo dalis.

– Nerūpi man tas nežinojimas! – pareiškė daktaras Harlou, rodydamas į mane pieštuku. Bet aš nesileidau skubinamas. Kuo ilgiau kalbėjau, tuo daugiau visko tas plikas pelėdkrušys turėjo išklausyti.

Feivarit Riverio mokykloje itin nemėgstamus mokytojus ar kitus darbuotojus mes vadinom „plikais pelėdkrušiais“. Tos pravardės ištakos ne visai aiškios. Mokyklos metraštis pavadintas „Pelėda“; manau, jog tai aliuzija į tariamą pelėdos išmintį, – apie kurią užsimenama abejotinu posakiu „išmintingas kaip pelėda“ arba tokiu pat neįrodomu teiginiu „išmintinga sena pelėda“. (Mūsų bukagalvių sportininkų komandos buvo vadinamos „Plikais ereliais“, ir tai dar labiau visus trikdė, nes ereliai juk ne pelėdos.)

– Kai sakoma „plikas“, gal turima omeny apipjaustyto penio išvaizda, – kartą pareiškė ponas Hadlis, kai visi Hadliai pietavo drauge su Ričardu, mama ir manim.

– Kodėl, po galais, taip manai? – paklausė vyro ponia Hadli. Prisimenu, kad mudu su Elena to pokalbio klausėmės pastatę ausis; be kita ko, mums dar buvo įdomu stebėti, kaip nesmagiai jaučiasi mano mama, girdėdama žodį „penis“.

– Supranti, Marta, žodyje „pelėdkrušys“ galima įžvelgti berniukų mokyklos nusiteikimą prieš homoseksualus, – istorijos mokytojo balsu toliau šnekėjo ponas Hadlis. – Tuos iš mūsų, kurių labiausiai nekenčia, berniukai vadina „plikais pelėdkrušiais“, manydami, kad patys blogiausi yra homoseksualai, kurie tratina – arba norėtų tratinti – berniukus.

Mudu su Elena nusikvatojom; mums tai atrodė baisiai juokinga. Seniau nė neįtarėm, kad tas pasakymas – „plikas pelėdkrušys“ – iš tikrųjų kažką reiškia!

Bet staiga prabilo mano mama:

– Čia tik toks vulgarus berniūkščių posakis, nes berniūkščiai visada šneka vulgariai. Jie taip mąsto, – piktai pridūrė.

– Bet iš pradžių tas pasakymas juk kažką reiškė, Mere, – paprieštaravo ponas Hadlis. – Turėjo būti kažkokia jo atsiradimo priežastis, – pabrėžtinai tarė istorijos mokytojas.

Daktarui Harlou tyčia su visomis smulkmenomis pasakodamas apie lytinę patirtį su panele Frost, maloniai prisiminiau pono Hadlio, kaip istoriko, hipotezes, kas iš tikrųjų galėtų būti tas „plikas pelėdkrušys“. Daktaras Harlou neabejotinai buvo vienas iš jų. Be to, prisipažįstu, kad, – stengdamasis kuo labiau ištęsti pasakojimą apie tai, kaip supratau, jog mudu su panele Frost santykiavom „tarp šlaunų“, – pasiskolinau keletą puikiai parinktų Džeimso Boldvino žodelių.

– Iš tiesų neįsiskverbiau, – pasakiau daktarui Harlou, pagaliau prie to priėjęs, – todėl nebuvo ir „meilės dvoko“, bet aš taip norėjau, kad būtų!

– Meilės dvoko! – pakartojo daktaras Harlou; mačiau, kad jis tuos žodžius užsirašo ir kad jam staiga pasidarė negera.

– Gal niekada nepatirsiu malonesnio orgazmo, – šnekėjau, – bet vis tiek noriu daryti viską… na, viską, nuo ko panelė Frost mane saugojo. Ji man sužadino norą visa tai daryti. Tiesą sakant, aš jau baisiai nekantrauju!

– Daryti tai, ką daro homoseksualai? – paklausė manęs daktaras Harlou. Pro retėjančius blausius plaukus mačiau, kaip jis prakaituoja.

– Taip, žinoma, „ką daro homoseksualai“ – ir visa kita, su vyrais ir su moterimis! – nekantriai pareiškiau.

– Ir su vyrais, ir su moterimis, Bilai? – nustebo daktaras Harlou.

– O kodėl ne? – atsakiau tam plikam pelėdkrušiui. – Panelė Frost mane traukė, kai maniau, kad ji – moteris. Bet ir kai supratau, kad vyras, traukė nė kiek ne mažiau.

– Ar yra ir daugiau žmonių, abiejų lyčių, – šitoje mokykloje, šitame miestelyje, – kurie tave taip pat traukia, Bilai? – pasidomėjo daktaras Harlou.

– Žinoma. Kodėl ne? – vėl pasakiau. Daktaras Harlou jau nieko nebeužsirašinėjo; būsimas darbas jam tikriausiai atrodė begalinis.

– Ar jie mokiniai, Bilai? – paklausė plikasis pelėdkrušys.

– Žinoma, – tarstelėjau. Ir užsimerkiau, kad viskas atrodytų dramatiškiau; bet mane patį tai paveikė labiau, negu tikėjausi. Staiga įsivaizdavau vėl esąs tvirtame Kitridžo glėbyje; jis laikė mane, atlaužęs ranką, ir visa tai, žinoma, reiškė šį tą daugiau.

– Mokytojų žmonos? – užsiminė daktaras Harlou, tarsi kiek sudvejojęs.

Man reikėjo tik prisiminti blankų ponios Hadli veidą, daugybę kartų priderintą prie mamos drabužių kataloguose paauglių liemenėles demonstruojančių manekenių kūnų.

– O kodėl ne? – pasakiau jau trečią kartą. – Bent jau viena mokytojo žmona tai tikrai, – pridūriau.

– Tik viena? – paklausė daktaras Harlou, bet aš mačiau, kad iš tikrųjų plikasis pelėdkrušys norėjo paklausti kuri.

Tą akimirką suvokiau, kaip į tokį klastingą daktaro Harlou klausimą atsakytų Kitridžas. Pirmiausia apsimečiau, kad man nuobodu, – stengiausi atrodyti taip, lyg turėčiau dar daug ką pasakyti, bet nenoriu vargintis.

Mano aktorystė jau buvo beveik baigta. (Tada, kabinete atidžiai stebimas daktaro Harlou, aš to dar nežinojau, bet man buvo likęs tik vienas visiškai nereikšmingas vaidmuo.) Vis dėlto pavyko visai neblogai pamėgdžioti Kitridžo gūžtelėjimą pečiais ir senelio Hario išsisukinėjimą.

– Na… – lyg ir buvau besakąs, bet nutilau. Užuot šnekėjęs, tik lengvabūdiškai gūžtelėjau pečiais – kaip iš prigimties mokėjo gūžčioti Kitridžas ir kaip Elena išmoko iš ponios Kitridž.

– Suprantu, Bilai, – tarė daktaras Harlou.

– Abejoju, ar suprantat, – pasakiau. Mačiau, kaip senasis homoseksualų priešas visas įsitempia.

– Abejoji, ar suprantu! – piktai surėkė daktaras Harlou. Ir įsiutęs užsirašė, ką iš manęs ką tik išgirdo.

– Patikėkit manim, daktare Harlou, – perspėjau, prisimindamas kiekvieną panelės Frost man ištartą žodį, – kai pradedi kartoti, ką žmonės tau sako, tai paskui sunku to įpročio atsikratyti.

Toks buvo mano susitikimas su daktaru Harlou, mamai ir Ričardui Abotui paskui nusiuntusiu trumpą laiškelį, kuriame buvau apibūdintas kaip „vargu ar perauklėjamas“; šio įvertinimo daktaras Harlou smulkiau neišdėstė, tik parašė, kad – jo, kaip specialisto, nuomone – mano lytiniai sunkumai „labiau susiję su požiūriu negu su veiksmais“.

Mamai tepasakiau, kad – mano, kaip specialisto, nuomone – pokalbis su daktaru Harlou buvo labai sėkmingas.

Vargšas geranoris Ričardas Abotas mėgino apie tą susitikimą draugiškai šnektelėti su manim akis į akį.

– Kaip manai, ką daktaras Harlou turėjo omeny, užsimindamas apie tavo požiūrį, Bilai? – paklausė manęs mielasis Ričardas.

– Na… – pratariau – ir nutilau tik tam, kad reikšmingai gūžtelėčiau pečiais. – Tikriausiai visa esmė čia bus akivaizdi apgailestavimo stoka.

– Akivaizdi apgailestavimo stoka, – pakartojo Ričardas.

– Patikėk manim, Ričardai, – tariau, neabejodamas, kad kuo tiksliausiai pamėgdžioju valdingą panelės Frost intonaciją, – kai pradedi kartoti, ką žmonės tau sako, tai paskui sunku to įpročio atsikratyti.

Panelę Frost vėliau mačiau tik du kartus; ir nei vieną, nei kitą kartą nebuvau tam pasirengęs – visiškai nesitikėjau jos pamatyti.

Įvykių seka iki pat tos dienos, kai baigiau Feivarit Riverio mokyklą ir išvykau iš Vermonto valstijos Ferst Sisterio miestelio, buvo labai greita.

„Karalių Lyrą“ Dramos klubas vaidino prieš Padėkos dienos atostogas. Kurį laiką, ne ilgiau negu savaitę ar dvi, ir Ričardas Abotas, prisidėjęs prie mamos, baudė mane „tylos kursu“; aš tikrai užgavau Ričardo jausmus, nenuėjęs pažiūrėti to rudens Šekspyro. Neabejoju, kad man būtų patikę matyti, kaip senelis Haris vaidina Gonerilę, – labiau negu stebėti Kitridžą, atliekantį dvigubą Edgaro ir vargšo Tomo vaidmenį.

Kitas „vargšas Tomas“ – Atkinsas – man pasakojo, kad Kitridžas abu savo vaidmenis atliko iš pažiūros išdidžiai ir abejingai, o senelis Haris kaip reikiant papiktnaudžiavo neprilygstamu vyriausios Lyro dukters bjaurumu.

– O kaip tau Delakortė? – paklausiau Atkinso.

– Delakortė man kelia šiurpą.

– Turėjau omeny, kaip jam sekėsi vaidinti Lyro juokdarį, Tomai.

– Delakortė vaidino neblogai, Bilai, – pripažino Atkinsas. – Tik nesuprantu, kodėl jis nuolat atrodo taip, lyg jam reikėtų nusispjauti!

– Todėl, kad Delakortei tikrai nuolat reikia nusispjauti, Tomai, – pasakiau.

Buvo jau po Padėkos dienos, – taigi žiemos sporto komandos jau treniravosi, – kai sutikau Delakortę, einantį į imtynių treniruotę. Vienas jo skruostas buvo iki kraujo nutrintas į kilimą, apatinė lūpa smarkiai praskelta, o rankoje – popierinis puodukas. (Atkreipiau dėmesį, kad Delakortė nešasi tik vieną puoduką, ir tikėjausi, kad tas puodukas ne bendrosios paskirties, – na, kad jis nėra naudojamas ir skalauti, ir spjaudyti.)

– Kaip čia tu nežiūrėjai spektaklio? – paklausė mane Delakortė. – Kitridžas sakė, kad nežiūrėjai.

– Labai gaila, kad nemačiau. Turėjau daug kitokių reikalų.

– Taigi, žinau. Kitridžas pasakojo. – Delakortė gurkštelėjo iš to savo puoduko; prasiskalavęs burną, išspjovė vandenį į šalia tako pūpsančią purviną pusnį.

– Girdėjau, kad buvai puikus Lyro juokdarys, – pagyriau.

– Tikrai? – Delakortė iš balso atrodė nustebęs. – Kas tau taip sakė?

– Visi taip sako, – pamelavau.

– Visas scenas stengiausi suvaidinti lyg jausdamas, kad jau mirštu, – labai rimtai tarė Delakortė. – Man Lyro juokdarys visose scenose atrodo tarsi merdėjantis, – pridūrė.

– Įdomu. Labai gaila, kad nemačiau, – pakartojau.

– Oi, nieko tokio… tu tikriausiai būtum suvaidinęs geriau, – pasakė man Delakortė; tada vėl gurkštelėjo iš puoduko ir išspjovė vandenį į sniegą. Prieš nuskubėdamas į treniruotę, dar paklausė: – Ar ji graži? Na, ta translytė bibliotekininkė.

– Taip, labai graži, – atsakiau.

– Man sunku tai įsivaizduoti, – susirūpinęs prisipažino Delakortė; paskui nubėgo.

Po daugelio metų, kai jau žinojau, kad Delakortė miršta, dažnai galvodavau, kaip jis vaidino tarsi merdėjantį Lyro juokdarį. Man tikrai gaila, kad nemačiau. Oi, Delakorte, kaip klaidingai aš tave vertinau, – tu merdėjai labiau, negu galėjau įsivaizduoti!

Ne kas kitas, o Tomas Atkinsas tą 1960-ųjų gruodį man pasakė, kad Kitridžas visiems šneka, jog aš „seksualinis didvyris“.

– Kitridžas tau tikrai taip sakė, Tomai? – paklausiau.

– Jis taip sako visiems, – patikino mane Atkinsas.

– Kas čia supras, ką Kitridžas iš tiesų mano! – tarstelėjau. (Tebesikankinau prisimindamas, kaip Kitridžas ištarė „bjauru“, kai to tikrai nesitikėjau.)

Tą gruodį imtynininkų komanda visai nerungtyniavo namuose, – pirmosios jų varžybos buvo kitose mokyklose, – bet Atkinsas sakė norėsiąs visas rungtynes, kurios vyks namuose, žiūrėti drauge su manimi. Aš jau buvau nusprendęs daugiau niekada nežiūrėti imtynininkų varžybų – iš dalies todėl, kad su manimi nebuvo Elenos, bet dar ir dėl to, kad mėginau pats save melagingai įtikinti, jog stengsiuosi visai nekreipti dėmesio į Kitridžą. Tačiau Atkinsui rūpėjo pažiūrėti imtynes, ir tas jo susidomėjimas vėl sužadino manąjį.

Paskui, per tas 1960-ųjų Kalėdas, namo grįžo Elena; Feivarit Riverio bendrabučiai per mokinių atostogas ištuštėjo, mokyklos miestelyje mudu su Elena buvom kone vieni. Elenai apie panelę Frost papasakojau viską; per susitikimus su daktaru Harlou buvau jau kaip reikiant pasimokęs pasakoti; be to, man norėjosi grąžinti mielajai Elenai savotišką skolą už visus tuos metus, kai jai nebūdavau visiškai atviras. Ji buvo gera klausytoja ir nė karto nemėgino priversti manęs pajusti kaltę dėl to, kad apie savo įsimylėjimus jai nepapasakojau anksčiau.

Mudu jau galėjom atvirai kalbėtis ir apie Kitridžą, ir aš Elenai netgi prisipažinau, kad „kadaise buvau“ įsimylėjęs jos motiną. (Kadangi ponia Hadli manęs šitaip nebetraukė, man jau buvo lengviau apie tai pasakoti Elenai.)

Elena buvo tokia gera draugė, kad netgi pasisiūlė pabūti tarpininke, – na, jei norėčiau pamėginti susitikti su panele Frost. Aš, be abejo, nuolat svajojau apie pasimatymą su ja, bet panelė Frost man labai aiškiai parodė, kad jau tvirtai nusprendusi atsisveikinti, – jos „iki pasimatymo“ nuskambėjo kažkaip itin dalykiškai. Tikrai nemaniau, kad tai galėjo būti dviprasmiška užuomina apie galimą slaptą pasimatymą.

Jaučiausi dėkingas Elenai, pasirengusiai imtis tarpininkavimo, bet nesiguodžiau viltimi, kad panelė Frost kada nors vėl panorės mane prisileisti.

– Supranti, – pasakiau Elenai, – aš manau, kad panelė Frost ne juokais nusiteikusi mane saugoti.

– Jeigu jau kalbam apie pirmą patirtį, Bili, mano manymu, tavoji visai nebloga, – pareiškė Elena.

– Tik kad tuoj pat įsikišo visa mano sumauta šeima! – sušukau.

– Tai jau keista, – tarė Elena. – Vargu ar jie visi taip bijo panelės Frost. Juk tikrai nemanė, kad panelė Frost galėtų tave nuskriausti.

– Ką turi omeny? – nesupratau.

– Jie bijo kažko, kas slypi tavyje, Bili, – pasakė man Elena.

– Kad aš homoseksualus arba biseksualus… Ar tai norėjai pasakyti? – paklausiau. – Nes aš manau, kad jie tai jau suvokė ar bent jau įtaria.

– Jie bijo kažko, ko tu dar nežinai, Bili, – tarė Elena.

– Kaip man įgriso visi, besistengiantys mane apsaugoti! – riktelėjau.

– Gal čia ir bus tokio panelės Frost elgesio priežastis, Bili, – mąstė Elena. – Bet nelabai suprantu, kas skatina taip elgtis visą, pasak tavęs paties, sumautą tavo šeimą.

Per tas pačias Kalėdų atostogas namo iš universiteto grįžo ir mano šiurkščioji pusseserė Džerė. Kalbėdamas apie Džerę, žodį „šiurkščioji“ tariu meiliai. Nenumokite į Džerę kaip į rėksmingu pykčiu kunkuliuojančią lesbietę, nekentusią savo tėvų ir visų kitų heteroseksualų; ji visada bjaurėjosi berniukais, bet aš kažkaip kvailai maniau, kad galėčiau jai šiek tiek patikti, nes žinojau, kad ji bus girdėjusi apie skandalingus mano santykius su panele Frost. Tačiau – bent jau dar keletą metų – gėjai ir biseksualai Džerei patiko ne ką labiau negu normalūs vaikinai.

Dabar dažnai girdžiu draugus sakant, kad mūsų visuomenė darosi palankesnė lesbietėms ir biseksualioms moterims negu gėjams ir biseksualiems vyrams. Mūsų šeimoje į tai, kad Džerė – lesbietė, iš pažiūros lyg ir niekas niekaip nereagavo, bent jau palyginti su tuo, kaip kone visi buvo priblokšti mano santykių su panele Frost, – ką jau kalbėti apie mamos baisėjimąsi, kas aš „pasirodžiau esąs“ lytiniu požiūriu. Taip, žinau, kad daugelis žmonių į lesbietes ir biseksualias moteris iš tikrųjų žiūri kitaip negu į gėjus ir biseksualius vyrus, bet mūsų šeima gal veikiau ne susitaikė su Džerės orientacija, o paprasčiausiai nekreipė į ją dėmesio.

Dėdė Bobas Džerę mylėjo, bet Bobas buvo bailys; iš dalies jis dukterį todėl ir mylėjo, kad ji buvo už jį drąsesnė. Man atrodo, kad Džerė blogai elgėsi tyčia – ir ne tik norėdama nuo visų atsiriboti; manau, kad tokia karinga ir „šiurkšti“ ji buvo todėl, kad tik taip galėjo priversti šeimą ją pastebėti.

Man Džerė visada patiko, bet stengiausi tai slėpti. Gaila, kad nepasakiau jai, jog ji man patinka… na, kad nepasakiau anksčiau.

Geriau susidraugavom jau būdami vyresni; dabar esam gana artimi. Aš Džerę tikrai mėgstu, – nors gal ir savotiškai, – bet jaunystėje ji buvo ne itin maloni. Dabar tik noriu pasakyti, kad Džerė tyčia stengėsi būti nemaloni. Elena negalėjo jos pakęsti, niekada nemėgo – nė kiek.

Per tas Kalėdas mudu su Elena mokyklos bibliotekos klasių albumų skaitykloje vėl ėmėmės savo įprastų, bet atskirų tyrinėjimų. Biblioteka buvo atidaryta per visas atostogas, išskyrus pačią Kalėdų dieną. Daugelis mokytojų mėgo ten dirbti; be to, per pokalėdinę savaitę Feivarit Riverio mokykloje apsilankydavo daug galimų mokinių ir jų tėvų. Aš jau tris vasaras dirbau gidu; su tėvais atvykusiems galimiems mokiniams rodydavau savo siaubingąją mokyklą. Po kelias valandas per dieną gidu pabūdavau ir per Kalėdų atostogas; mokytojų sūnūs dažnai taip įdarbinami. Dėdė Bobas, „priėmėjas“, buvo labai jau negriežtas mūsų viršininkas.

Kai mano pusseserė Džerė mus rado, mudu su Elena sėdėjom klasių albumų skaitykloje.

– Girdėjau, kad tu pederastas, – pasakė man Džerė, nekreipdama dėmesio į Eleną.

– Turbūt, – nesiginčijau, – bet mane traukia ir kai kurios moterys.

– Nenoriu apie tai girdėt, – nukirto Džerė. – Niekas man nieko nekiš nei į subinę, nei kur nors kitur.

– Iš tikrųjų nežinosi, kol nepamėginsi, – tarė Elena. – Gal tau patiktų, Džere.

– Kaip matau, tu nenėščia, – kreipėsi į ją Džerė, – o gal vėl pastojai, Elena, tik dar nesimato?

– Draugę turi? – paklausė jos Elena.

– Ji tave sumaltų į miltus, Elena, – atšovė Džerė. – Tave irgi… tikriausiai, – pridūrė man.

Aš į Džerę žiūrėjau atlaidžiai, atsižvelgdamas į tai, kad ji – Mjurielės duktė; su tokia motina turėjo būti nelengva, ypač lesbietei. Tik matydamas, kaip šiurkščiai Džerė elgiasi su tėvu, nebūdavau toks atlaidus, nes dėdė Bobas man visada patiko. O Elena apskritai neatrodė linkusi Džerei atleisti. Jiedvi, matyt, dėl kažko nesutarė ir seniau; gal Džerė Eleną kabino… arba, kai Elena buvo pastojusi nuo Kitridžo, gal Džerė jai ką nors itin skaudžiai pasakė ar parašė.

– Tavęs ieško mano tėtis, Bili, – pasakė Džerė. – Atvažiavo kažkokia šeima, reikia pavedžiot po mokyklą. Tas jų vaikelis atrodo taip, lyg sisiotų į lovą, bet gal jis žydras, ir judu kokiam tuščiam bendrabučio kambary galėsit vienas kitam pačiulpt.

– Viešpatie, kaip šlykščiai šneki! – metė Džerei Elena. – O aš naiviai maniau, kad iš universiteto parvažiuosi kultūringesnė… bent šiek tiek. Bet dabar matau, kad prasčiokiškos manieros, kurių išmokai Ezra Folso vidurinėj, ir bus vienintelės, kurių galėjai išmokt.

– O tavęs, Elena, kaip suprantu, jokios tavo išmoktos manieros neišgelbėjo, kai panorai praskėst šlaunis, – atsakė jai Džerė. – Gal paprašyk mano tėčio, kad tau duotų Tilio visraktį, jeigu jau tam mižniui ir jo tėveliams rodysi mokyklą, – patarė man. – Tada su Elena galėtum slapta nusėlint į Kitridžo kambarį. Gal judu, nuokrušos, vienas kitą net pamasturbuotumėt ant Kitridžo lovos. Noriu pasakyt, Bili, kad tau juk reikia turėti visraktį, kad galėtum žmonėms parodyti bendrabučio kambarį. Tai kodėl ne Tilio? – Tai pasakiusi, Džerė išėjo, o mudu su Elena likom klasių albumų skaitykloje. Džerė, kaip ir jos motina, Mjurielė, kartais būdavo baisiai netaktiška, tikra kalė, bet – priešingai negu motina – Džerė niekada nekalbėjo banaliomis frazėmis. (Aš gal netgi žavėjausi Džerės piktumu.)

– Manau, kad visa tavo sumauta šeima, pasak tavęs paties, Bili, šneka apie tave, – tarė Elena. – Jie tik nenori šnekėti su tavimi.

– Turbūt, – linktelėjau, bet pats sau galvojau, kad didžiausios kaltininkės čia, ko gero, bus teta Mjurielė ir mano mama – na, daugiausia šnekančios apie mane, bet ne su manimi.

– Ar norėtum žvilgtelėt į Kitridžo kambarį Tilyje? – paklausė manęs Elena.

– Tik jeigu tu nori, – atsakiau. Aš, žinoma, norėjau pamatyti Kitridžo kambarį. Elena irgi.

Kai sužinojau, kad panelė Frost 1935-aisiais buvo imtynininkų komandos kapitonas, aš jau nebe taip entuziastingai varčiau senus klasių albumus. Nuo tada nekiek tepasistūmėjau į priekį – kaip ir Elena.

Ji tebebuvo įstrigusi prie naujausių albumų; tiksliau sakant, niekaip neatsiplėšė nuo ją pakerėjusių, anot jos pačios, „Kitridžo metų“. Atsidėjusi ieškojo jaunesnio, iš pažiūros naivesnio Kitridžo atvaizdų. Dabar, kai Kitridžas Feivarit Riverio mokykloje mokėsi jau penktus – paskutinius – metus, Elena norėjo pamatyti jo pirmų ir antrų metų nuotraukas. Taip, jose Kitridžas atrodė jaunesnis; bet ar naivesnis, tai jau buvo sunku įžiūrėti.

Jei tikėtume ponios Kitridž pasakojimu, – jei pati Kitridžo motina iš tiesų santykiavo su juo tada, kai sakė, kad santykiavo, – tai Kitridžas neilgai buvo nekaltas ir jau tikrai nebebuvo naivus, kai pradėjo mokytis Feivarit Riverio mokykloje. Netgi pirmais metais, – netgi tą dieną, kai pirmąkart pasirodė Vermonto valstijos Ferst Sisterio miestelyje, – Kitridžas nekaltybę jau buvo praradęs. (Aš beveik negalėjau patikėti, kad jis apskritai kada nors buvo nekaltas.) Tačiau Elena žiūrinėjo tas pirmų metų nuotraukas, ieškodama kokių nors Kitridžo nekaltybės požymių.

Džerės mižniumi pavadinto berniuko nebeprisimenu. Jis (tikriausiai) buvo dar nesulaukęs lytinės brandos, gal tik betampantis heteroseksualu arba gėjumi, bet tikrai ne biseksualu, bent jau aš taip manau. Neprisimenu ir to tariamo mižniaus tėvų. Trumpas pokalbis su dėde Bobu – dėl Tilio visrakčio – buvo daug įsimintinesnis.

– Aišku, parodyk jiems Tilį – kodėl ne? – pasakė man nerūpestingasis dėdė. – Tik ne Kitridžo kambarį. Jis netipiškas.

– Netipiškas, – pakartojau.

– Pats pažiūrėk, Bili… tik jiems parodyk kurį nors kitą, – tarė dėdė Bobas.

Neprisimenu, kieno kambarį parodžiau tam mižniui ir jo tėvams; tame tipiniame dviviečiame kambaryje visko buvo po du: dvi lovos, du rašomieji stalai, dvi komodos.

– Visi gyvena po du? – paklausė mižniaus mamytė; tą klausimą beveik visada pateikdavo motinos.

– Taip, visi – be jokių išimčių, – atsakiau; tokios buvo taisyklės.

– O kuo „netipiškas“ Kitridžo kambarys? – pasidomėjo Elena, kai grįžau po tai mokykloje apsilankiusiai šeimai surengtos ekskursijos.

– Tuoj pamatysim, – tariau. – Dėdė Bobas man nesakė.

– Viešpatie, niekas iš šeimos tau nieko nesako, Bili! – sušuko Elena.

Aš ir pats jau kurį laiką taip maniau. Klasių albumų skaitykloje buvau priėjęs tik prie keturiasdešimtųjų laidos. Iki mano paties abitūros dar buvo dvidešimt metų; be to, tada ir pastebėjau, kad 1940-ųjų albumo nėra. Nuo trisdešimt devintųjų „Pelėdos“ buvau peršokęs prie keturiasdešimt pirmųjų ir antrųjų, tik paskui supratau, kad keturiasdešimtieji kažkur pradingę.

Klausdamas mokyklos bibliotekininko, kur tas albumas, aš dar pridūriau:

– Albumų neleidžiama išsinešti iš skaityklos. Taigi 1940-ųjų „Pelėda“ tikriausiai pavogta.

Mokyklos bibliotekininkas buvo vienas iš nervingų Feivarit Riverio senbernių; tokius gerokai pagyvenusius, bet vis dar nevedusius Feivarit Riverio mokyklos darbuotojus daug kas laikė „nepraktikuojančiais homoseksualais“, kaip tada sakydavom. Kas galėjo žinoti, ar jie „praktikuoja“, ar ne, ir apskritai ar yra homoseksualai? Mes tik matėm, kad jie gyvena vieni ir labai jau pedantiškai rengiasi, ir kažkaip keistai valgo ir šneka… todėl jie mums ir atrodė nenormaliai sumoterėję.

– Mokiniai negali išsinešti albumų, Bili, o mokytojams leidžiama, – manieringai pasakė mokyklos bibliotekininkas, ponas Loklis.

– Mokytojams leidžiama, – pakartojau.

– Taip, be abejo, jiems leidžiama, – patikino mane ponas Loklis, knaisiodamasis kartotekoje. – 1940-ųjų „Pelėdą“ pasiėmė ponas Fremontas, Bili.

– A.

Ponas Fremontas, – Robertas Fremontas iš trisdešimt penktųjų laidos, panelės Frost bendraklasis, – žinoma, buvo mano dėdė Bobas. Bet kai Bobo paklausiau, ar jam dar reikia keturiasdešimtųjų „Pelėdos“, ir pridūriau, kad laukiu, kada galėsiu į ją žvilgtelėti, nerūpestingasis Bobas nebeatrodė toks jau nerūpestingas.

– Esu įsitikinęs, kad grąžinau tą albumą į skaityklą, Bili, – pasakė man dėdė; jis buvo iš esmės geras žmogus, bet visai niekam tikęs melagis. Iškart supratau, kad dėdė Bobas, paprastai toks tiesmukas, kažkodėl nusiteikęs neatiduoti tos keturiasdešimtųjų „Pelėdos“.

– Ponas Loklis mano, kad negrąžinot, dėde Bobai.

– Na, dar paieškosiu, Bili, bet galėčiau prisiekti, kad nunešiau atgal į biblioteką.

– Kam jums to albumo reikėjo? – paklausiau.

– Neseniai mirė vienas buvęs mokinys, iš tos laidos, – atsakė dėdė Bobas. – Norėjau apie jį parašyti ką nors gražaus, kai siunčiau laišką šeimai.

– A.

Supratau, kad vargšas dėdė Bobas niekad netaps rašytoju; net mėgindamas išsukti uodegą jis nesugebėjo išgalvoti įtikimos istorijos.

– Kokia jo pavardė? – pasidomėjau.

– Kieno pavardė, Bili? – kažkokiu prismaugtu balsu paklausė Bobas.

– Velionio, dėde Bobai.

– Po velnių, Bili… nors užmušk, neprisimenu to vyruko pavardės!

– A.

– Vėl tos jų suknistos paslaptys, – tarė Elena, kai jai apie tai papasakojau. – Paprašyk Džerės, kad surastų tą albumą ir duotų tau. Džerė nekenčia savo tėvų – ji tikrai tai padarys.

– Man atrodo, kad Džerė nekenčia ir manęs, – pasakiau Elenai.

– Tėvų Džerė nekenčia labiau, – tarė ji.

Tilyje radom Kitridžo kambarį ir dėdės Bobo man duotu visrakčiu atsirakinom duris. Iš pradžių „netipiška“ tame kambaryje atrodė tik tvarka, bet mudu su Elena nenustebom pamatę, kad Kitridžas toks tvarkingas.

Knygų ant vienintelės lentynos buvo nedaug; tikrai būtų galėję tilpti daugiau. Beveik niekuo neapkrautas buvo ir vienintelis rašomasis stalas, o vienintelė kėdė – neapkarstyta drabužiais. Ant komodos, irgi vienos, stovėjo tik pora įrėmintų nuotraukų, o sieninėje spintoje, – tipiškoje, be durų, netgi be užuolaidėlės, – kabėjo įprastiniai (iš pažiūros brangūs) Kitridžo drabužiai. Net ant vienintelės viengulės lovos nebuvo nė vieno atsainiai numesto drabužėlio, ir pati lova buvo kruopščiai paklota: paklodė ir antklodė be jokios raukšlelės, pagalvės užvalkalas lygut lygutėlis.

– Viešpatie, – staiga tarė Elena. – Kaip tas niekšelis susiveikė vienvietį?

Tas kambarys tikrai buvo vienvietis; Kitridžas gyveno vienas – tai ir buvo „netipiška“. Mudu su Elena spėjom, kad vienvietis kambarys galėjo būti viena iš ponios Kitridž sandėrio su mokykla sąlygų, – tada, kai ponia Kitridž ne tik mokyklai, bet ir ponams Hadliams pažadėjo, jog nusiveš Eleną į Europą ir pasirūpins, kad vargšei mergaitei ten būtų saugiai padarytas abortas. O gal Kitridžas kaip nors engė ir skriaudė kambario draugus, gal niekas nenorėjo gyventi su Kitridžu? Bet nei Elenai, nei man tai neatrodė įtikima. Feivarit Riverio mokykloje jau vien dėl prestižo visi būtų norėję gyventi su Kitridžu; niekas net skriaudžiamas nebūtų atsisakęs tokios garbės. Tas vienvietis kambarys, kuriame akį traukė neabejotinai liguistas Kitridžo tvarkingumas, aiškiai kvepėjo privilegijomis. Kitridžą visada gaubė savotiška privilegijų aura, tarsi jis būtų gebėjęs visur (net gimdoje) užsitikrinti išimtines teises.

Kitridžo kambaryje Eleną labiausiai nuliūdino tai, kad ten nebuvo jokių jųdviejų pažinties žymių; gal ji tikėjosi pamatyti savo nuotrauką. (Man Elena prisipažino, kad yra kelias jam davusi.) Aš jos neklausiau, ar davė Kitridžui ir kurią nors savo liemenėlę, bet tik todėl, kad tikėjausi paprašyti, kad duotų man dar vieną.

Buvo keletas besiimančio Kitridžo nuotraukų – iš mokyklos laikraščio ir klasės albumo. Jokių draugių (ar buvusių draugių) portretų. Ir nė vienos nuotraukos, kurioje Kitridžas būtų dar mažas; gal jis kada turėjo šunį, bet kambaryje nebuvo ir jokio šuns atvaizdų. Ir jokio vyriškio, kuris būtų galėjęs būti Kitridžo tėvas. Vienintelė ponios Kitridž nuotrauka buvo daryta tada, kai ji pirmą ir paskutinį kartą atvyko į Feivarit Riverio mokyklą pažiūrėti sūnaus imtynių. Fotografuota, matyt, jau po varžybų; tas varžybas žiūrėjom ir mudu su Elena – tada, vienintelį kartą, aš ir mačiau ponią Kitridž. Mudu su Elena neprisiminėm, kad tada būtume matę ką nors fotografuojant Kitridžą ir jo mamą, bet kažkas juos vis dėlto nufotografavo.

Paskui, tą pačią akimirką, mudu su Elena pastebėjom, kad kažkokia nematoma ranka – tikriausiai Kitridžo – iškirpusi ponios Kitridž veidą ir priklijavusi prie Kitridžo kūno. Taigi Kitridžo motina stovėjo apsitempusi imtynininko triko ir sportiniais marškinėliais. O gražus Kitridžo veidas buvo priklijuotas prie dailaus skoningais pagal užsakymą pasiūtais drabužiais apvilkto jo motinos kūno. Ta nuotrauka buvo juokinga, bet mudu su Elena nesijuokėm.

Tiesa ta, kad Kitridžo veidas tiko prie moters kūno ir moteriškų drabužių, o ponios Kitridž veidas kuo puikiausiai derėjo prie Kitridžo (triko ir sportiniais marškinėliais vilkinčio imtynininko) kūno.

– Ko gero, taip galėjo būti. Kad veidus nuotraukoje sukeitė ponia Kitridž, – pasakiau Elenai. (Iš tikrųjų taip nemaniau, bet pasakiau.)

– Ne, – paprieštaravo Elena. – Tai padaryti galėjo tik Kitridžas. Ta moteris neturi nei vaizduotės, nei humoro jausmo.

– Na, tu čia geriau žinai… – tarstelėjau savo mielajai draugei. (Kaip jau sakiau, nė kiek neabejojau Elenos žiniomis apie ponią Kitridž. Argi būčiau galėjęs abejoti?)

– Tu gal geriau imkis Džerės ir surask tą keturiasdešimtųjų albumą, Bili, – patarė man Elena.

Tai padariau per mūsų šeimos kalėdinius pietus, – kai teta Mjurielė, dėdė Bobas ir Džerė drauge su mano mama, manimi ir Ričardu Abotu svečiavosi senelio Hario namuose Upės gatvėje. Močiutė Viktorija visada labai sureikšmindavo esminį ir būtiną kalėdinių pietų „senamadiškumą“.

Taip pat tradiciškai per kalėdinius pietus prie mūsų šeimos prisidėdavo Borkmanai. Prisimenu, kad Kalėdos būdavo viena iš vos kelių dienų per metus, kai matydavau ponią Borkman. Močiutės Viktorijos reikalavimu mes visi Borkmano žmoną vadinom „ponia Borkman“; jos vardo taip ir nesužinojau. Sakydamas „visi“, turiu omeny ne tik vaikus. Kad ir kaip keista, tik šitaip į ponią Borkman kreipdavosi ir teta Mjurielė, ir mano mama, – ir dėdė Bobas, ir Ričardas Abotas, kai kalbėdavo su, matyt, „Ibseno moterimi“, Nilso sutuoktine. (Ji Nilso nemetė ir nešovė sau į smilkinį, bet mes manėm, kad Nilsas Borkmanas juk nebūtų vedęs ne Ibseno moters, todėl nebūtume stebėjęsi, staiga sužinoję, kad ponia Borkman pasielgė kaip nors itin drastiškai.)

Borkmanai neturėjo vaikų, ir mano teta Mjurielė su močiute Viktorija tai suprato kaip aiškų požymį, kad jų santykiai kažkokie nesklandūs (arba tikrai drastiški).

– Dieve tu sukruštas! – pasakė man Džerė tą pirmąją 1960-ųjų Kalėdų dieną. – Gal Nilsas su žmona vaikų neturi todėl, kad juos kamuoja depresija? Mane tai tikrai sutraukia nuo minties, kad kada nors gal turėsiu vaikų, o aš juk nesu nei norvegė, nei linkusi į savižudybę!

Po tokio nuoširdaus Džerės prisipažinimo nusprendžiau pradėti pokalbį apie paslaptingai pradingusią 1940-ųjų „Pelėdą“, kurią – kaip parašyta pono Loklio žurnale – iš mokyklos bibliotekos pasiėmė ir negrąžino dėdė Bobas.

– Nežinau, ką tavo tėtis iki šiol daro su tuo albumu, – pasakiau Džerei, – bet man jo reikia.

– Kas ten jame yra? – paklausė Džerė.

– Kai kurie mūsų šauniosios šeimynėlės nariai nenori, kad pamatyčiau.

– Nesikarščiuok. Rasiu tą sušiktą albumą – man pačiai jau knieti pažiūrėt, kas ten yra.

– Tikriausiai bus koks itin delikatus dalykėlis, – spėjau.

– Cha! – sušuko Džerė. – Jeigu jau kas pakliūna man į rankas, tai visus „delikatumus“ netrukus gali pamiršt!

Kai šituos Džerės žodžius persakiau Elenai, mano mieloji draugė tarė:

– Vien nuo minties apie seksą su Džere mane verčia vemt.

Vos Elenai neprisipažinau, kad mane irgi. Bet susitvardęs pasakiau kitką. Staiga pagalvojau, kad mano lytinio gyvenimo prognozė gana miglota; negalėjau numatyti savo seksualinės ateities.

– Lytinis potraukis – labai savitas dalykas, – pasakiau. – Dažniausiai kaip tik jis viską ir nulemia, ar ne?

– Turbūt, – pritarė Elena. – Ką turi omeny?

– Na, kad seniau mano lytinis potraukis buvo labai savitas – labai aiškiai jausdavau, kas mane traukia. Tačiau dabar visa tai tarytum keičiasi. Pavyzdžiui, tavo krūtys… Man jos kažkaip savitai patinka, nes yra tavo, ne tik todėl, kad mažos. Ir tie tamsūs ratilai… – mėginau pasakyti.

– Areolės, – tarė Elena.

– Taip. Man jos labai patinka. Ir tave bučiuoti… Man patinka tave bučiuoti, – kalbėjau.

– Viešpatie… Tu dabar man tai sakai, Bili!

– Tik dabar supratau – aš keičiuosi, Elena, bet dar anaiptol nežinau kaip, – pasakiau. – Beje, ar galėtum man duoti kurią nors savo liemenėlę? Aną mama sukarpė.

– Sukarpė? – sušuko Elena.

– Gal turi kokią jau išaugtą arba tiesiog pabodusią? – paklausiau.

– Šitie kvaili mano papai nedaug tepadidėjo, net kai buvau nėščia, – pasiskundė Elena. – O dabar, manau, visai nebeaugu. Galiu duoti tau liemenėlių, kiek tik nori, Bili, – pridūrė.

Vieną vakarą, jau po Kalėdų, abu buvom mano miegamajame, – duris palikę atviras, žinoma. Mūsų tėvai Ezra Folse žiūrėjo kažkokį filmą; kvietė drauge važiuoti ir mus, bet mudu nenorėjom. Elena buvo ką tik pradėjusi mane bučiuoti, o aš glamonėjau jos krūtis, – vieną kažkaip net ištraukiau iš liemenėlės, – kai pasigirdo garsus beldimas į buto duris.

– Po velnių, atidaryk, Bili! – šaukė pusseserė Džerė. – Žinau, kad ir tavo tėvai, ir Hadliai kine. Sumauti mano tėveliai irgi išvažiavo su jais!

– Viešpatie… Ten ta baisi merga! – sušnibždėjo Elena. – Galvą guldau, kad atsinešė albumą.

Ieškodama keturiasdešimtųjų „Pelėdos“, Džerė ilgai neužtruko. Iš mokyklos bibliotekos tą „Pelėdą“ paėmė dėdė Bobas, bet Džerė ją rado po lova motinos pusėje. Buvo aišku, kad nuslėpti nuo manęs tos Feivarit Riverio laidos albumą sumanė teta Mjurielė, gal susimokiusi su mano mama. Dėdė Bobas tik darė, ką Vintropų moterys jam liepė daryti; pasak panelės Frost, dėdė Bobas visada atrodė toks skystalas, net kai dar nebuvo po padu.

– Nežinau, kas čia taip svarbu, – pasakė Džerė, duodama man tą albumą. – Čia tavo pasprukusio tėtušio klasė… Na ir kas?!

– Mano tėtis buvo Feivarit Riverio mokinys? – paklausiau Džerės. Žinojau, kad Viljamas Fransis Dinas, būdamas penkiolikos, įstojo į Harvardą, bet niekas man nesakė, kad prieš tai jis mokėsi Feivarit Riverio mokykloje. – Tai jis su mano mama turbūt ir susipažino čia, Ferst Sisteryje!

– Na ir kas?! – pakartojo Džerė. – Koks, po velnių, skirtumas, kur jie susipažino?

Bet mano mama buvo vyresnė už tėtį; vadinasi, Viljamas Fransis Dinas tada, kai jie susipažino, buvo dar jaunesnis, negu maniau. Jeigu Feivarit Riverio mokyklą jis baigė 1940-aisiais, – ir jam buvo tik penkiolika, kai tų pačių metų rudenį įstojo į Harvardą, – tai tada, kai susipažino su mano mama, jam galėjo būti tik dvylika ar trylika. Jis, ko gero, lytiškai dar buvo ne visai subrendęs.

– Na ir kas? – vis kartojo Džerė. Buvo aišku, kad ji to klasės albumo atidžiai neperžiūrėjo; be to, Džerė nebuvo mačiusi ankstesnių (trisdešimt septintųjų, aštuntųjų ir devintųjų metų) albumų, kur galėjo būti dvylikamečio, trylikamečio ir keturiolikmečio Viljamo Fransio Dino nuotraukų. Kaip aš jį pražiūrėjau? Jei keturiasdešimtaisiais jis, abiturientas, Feivarit Riverio mokykloje mokėsi jau ketvirtus metus, tai įstojo turbūt 1936-ųjų rudenį, – tada Viljamui Fransiui Dinui turėjo būti vienuolika!

O kas, jei mano mama jį pažinojo jau tada, kai jis buvo vienuolikametis? Jų „romanas“ iš tikrųjų gal buvo visai ne toks, kokį įsivaizdavau.

– Ar jame įžvelgei kokių nors atseit mergišiaus bruožų? – paklausiau Džerės, su Elena paskubomis ieškodamas tėčio nuotraukos tarp kitų 1940-aisiais mokyklą baigusių abiturientų portretų.

– Kas sakė, kad jis mergišius? – nustebo Džerė.

– Maniau, kad tu. O gal tik girdėjai taip apie jį kalbant savo mamą.

– Neprisimenu, kad kas būtų ištaręs žodį „mergišius“, – pasakė man Džerė. – Girdėjau tik kad jis buvo kažkoks žydras.

– Žydras, – pakartojau.

– Viešpatie… Bili, tu nuolat viską kartoji. Liaukis, – subarė mane Elena.

– Jis nebuvo žydras! – pyktelėjau. – Buvo mergišius. Mama jį užklupo bučiuojantį kitą!

– Taigi – gal kažkokį vaikiną, – tarė pusseserė Džerė. – Bent jau aš girdėjau tokias kalbas, ir jis tikrai atrodo kaip agrastėlis.

– Kaip agrastėlis! – sušukau.

– Mano tėtis sakė, kad tavo tėtis – tikrų tikriausias pederastas, – pareiškė Džerė.

– Tikrų tikriausias pederastas, – pakartojau.

– Dievulėliau, Bili… būk geras, liaukis! – nebeapsikentė Elena.

Štai jis: Viljamas Fransis Dinas. Dailesnio vaikino dar nebuvau matęs; jį tikrai galėjai palaikyti mergina, ir jam anaiptol nebūtų reikėję taip stengtis, kaip stengėsi pasikeisti nusprendusi panelė Frost. Nesunkiai supratau, kodėl jį pražiūrėjau ankstesnių metų albumuose. Viljamas Fransis Dinas atrodė visai kaip aš; jo veido bruožai man buvo tokie pažįstami, kad jį turbūt tiesiog praleidau, iš tikrųjų nė nematydamas. Kur reikėjo pasirinkti universitetą, jis buvo parašęs: „Harvardas.“ Profesija: „artistas.“

– Artistas, – pakartojau. (Tada mudu su Elena dar nebuvom matę jokių kitų nuotraukų, tik tą būtiną portretą.)

Viljamo Fransio Dino pravardė buvo Franė.

– Franė, – pakartojau.

– Klausyk, Bili, aš maniau, kad žinai, – šnekėjo Džerė. – Mano tėtis visada sakė, kad čia dviguba nelemtis.

– Kas? – nesupratau.

– Na, dviguba nelemtis, dėl kurios būsi iškrypėlis, – pasakė man Džerė. – Iš motinos pusės paveldėjai senelio Hario homoseksualumo genus, o iš tėvo… po velnių, žiūrėk, koks jis! – šūktelėjo Džerė, rodydama to dailaus keturiasdešimtųjų laidos abituriento nuotrauką. – Iš tėvo pusės savo suknistam genofonde tu turi tą sumautą Franę Din! Čia jau tikrai sušikta dviguba nelemtis, – šnekėjo Džerė. – Nieko keista, kad senelis Haris taip žavėjosi tuo vyruku.

– Sumautą Franę, – pakartojau.

Skaičiau keturiasdešimtųjų „Pelėdoje“ pateiktą trumpą Viljamo Fransio Dino biografiją. Dramos klubas(4). Beveik neabejojau, kad Franė vaidino tik moteris, – man baisiai knietėjo pamatyti tas nuotraukas. Imtynininkų komandos vadybininkas (4). Savaime suprantama, jis nebuvo imtynininkas, tik komandos vadybininkas – tas, kuris rūpinosi, kad imtynininkai turėtų užtektinai vandens ir apelsinų, ir kibirėlį, į kurį galėtų spjaudyti. Tas, kuris išdalydavo ir surankiodavo rankšluosčius, ir apskritai darė viską, ką daro komandų vadybininkai.

– Genetiniu požiūriu, Bili, tavo kortos jau iš anksto buvo sumaišytos, – šnekėjo Džerė. – Mano tėčio liežuvis ne pats aštriausias, bet tau tikrai iškrito dvigubos nelemties korta.

– Viešpatie, Džere, dabar jau užteks, – tarė Elena. – Tiesiog išeik, palik mus vienus. Gerai?

– Bet kas suprastų, kad judu čia glamžėtės, Elena, – nusišaipė Džerė. – Tavo papukai tokie mažučiai – ir vienas išlindęs iš liemenėlės, o tu net nepastebi.

– Man patinka Elenos krūtys, – pasakiau pusseserei. – O tu tikra šiknė, Džere, kad man nepasakei, ko niekad nežinojau.

– Maniau, kad žinai, asile! – užrėkė ant manęs Džerė. – Po galais, Bili, kaip galėjai nežinot? Velniai griebtų! Juk tai akivaizdu! Kaip galėjai būti šitoks iškrypęs ir nesuprast?

– Taip nesąžininga, Džere! – dar šaukė Elena, bet Džerė išėjo. Duris į bendrabučio koridorių paliko atlapotas. Mudu su Elena dėl to nesupykom; netrukus ir mes išėjom iš buto. Norėjom suspėti į mokyklos biblioteką, kol jos neuždarė; mudviem knietėjo pamatyti visas ankstesnių metų albumuose esančias Viljamo Fransio Dino nuotraukas, kuriose pirmiau jį pražiūrėjau.

Dabar jau žinojau, kur ieškoti: Franė Din bus gražiausia mergaitė Dramos klubo nuotraukose, trisdešimt septintųjų, aštuntųjų ir devintųjų „Pelėdose“; jis bus iš pažiūros labiausiai sumoterėjęs vaikinas, nufotografuotas su imtynininkų komanda, nenuoga krūtine ir neapsitempęs triko. (Jis vilkės švarku ir ryšės kaklaraištį; taip tais laikais rengdavosi visi imtynininkų komandų vadybininkai.)

Eidami į mokyklos bibliotekos senų klasių albumų skaityklą, mudu su Elena dar užnešėm tą keturiasdešimtųjų „Pelėdą“ į penktą Bankrofto aukštą ir paslėpėm Elenos miegamajame. Elena mane patikino, kad tėvai po jos daiktus nesiknisa. Ji juos pričiupo tai darančius, kai su ponia Kitridž grįžo iš kelionės po Europą. Elena įtarė, kad tėvai tada mėgino sužinoti, ar ji dar su kuo nors mylisi.

Po to įvykio Elena savo kambaryje visur prikaišiojo prezervatyvų. Jų, savaime suprantama, jai davė ponia Kitridž. Ponas ir ponia Hadliai, radę tuos prezervatyvus, gal pamanė, kad Elena santykiauja su daugybe vaikinų; bet man atrodė labiau tikėtina, kad ponia Hadli ne tokia kvaila. Marta Hadli tikriausiai suprato, kad krūvos prezervatyvų reiškia: „Nekiškit nosies į mano kambarį!“ (Po to vienintelio karto Hadliai nosies ten ir nebekišo.)

Jei ne mano, tai bent jau Elenos Hadli miegamajame keturiasdešimtųjų „Pelėda“ buvo saugi. Mudu su Elena galėjom tuoj pat peržiūrėti visas tame albume esančias žavingosios Franės Din nuotraukas, bet abu pirmiau norėjom pamatyti jaunesnio Viljamo Fransio Dino atvaizdus. Ir neabejojom, kad per likusias Kalėdų atostogų dienas sužinosim viską, ką tik įmanoma sužinoti apie Feivarit Riverio mokyklos 1940-ųjų laidą.

Per tuos pačius 1960-ųjų Kalėdų pietus, kai Džerės paprašiau, kad surastų keturiasdešimtųjų „Pelėdą“, Nilsas Borkmanas, – nutaikęs akimirką, kai buvom vieni, – man patikėjo paslaptį.

– Ta tavo draugė, bibliotekininkė… jie nori ją išgauti, Bilai! – šiurkščiai pašnibždėjo man Borkmanas.

– Išguiti – taip, – atsakiau.

– Stereoseksiniai tipai! – sušuko Borkmanas.

– Seksualiniai stereotipai? – paklausiau.

– Taip – taip ir sakiau! – pareiškė tas norvegų režisierius. – Gaila… Judviem turėjau puikius vaidmenis, – pridūrė pašnibždom. – Bet panelės Frost dabar, žinoma, negaliu statyti ant scenos. Tie puritoniški sekstipai užmėtytų ją akmenimis… ar dar ką padarytų!

– Puikius vaidmenis kur? – pasidomėjau.

– Jis – Amerikos Ibsenas! – surėkė Nilsas Borkmanas. – Naujasis Ibsenas iš tų jūsų atsilikusių Amerikos pietų!

– Kas? – paklausiau.

– Tenesis Viljamsas – svarbiausias dramaturgas po Ibseno, – pagarbiai pasakė Borkmanas.

– Kurią pjesę turite omeny? – dar pasidomėjau.

– „Vasara ir dūmai“, – visas drebėdamas atsakė Nilsas. – Sutramdytoje moteryje rusena kita moteris.

– Suprantu, – linktelėjau. – Tas vaidmuo tiktų panelei Frost?

– Panelė Frost būtų buvusi tobula Alma! – sušuko Nilsas.

– Tačiau dabar… – buvau besakąs; bet Borkmanas man neleido užbaigti minties.

– Dabar jau neturiu kitos išeities – Almą vaidins ponia Fremont… arba niekas, – niauriai suburbėjo Nilsas. Aš „ponią Fremont“ pažinojau kaip tetą Mjurielę.

– Manau, Mjurielei pavyks suvaidinti sutramdytą, – drąsinamai pasakiau.

– Bet Mjurielė nerusena, Bilai, – sušnibždėjo Nilsas.

– Ne, nerusena, – nesiginčijau. – O kuris vaidmuo būtų buvęs mano? – paklausiau.

– Jis tebėra tavo, jeigu jo nori, – atsakė Nilsas. – Visai nedidelis – tikrai netrukdys tavo darbų namams.

– Namų darbams, – pataisiau.

– Taip – taip ir sakiau! – vėl pareiškė tas norvegų režisierius. – Vaidintum komivojažierių, jauną. Paskutinėje scenoje lįstum prie Almos.

– Turite omeny, kad man reikėtų lįsti prie tetos Mjurielės? – pasakiau įkvėpimo apimtam režisieriui.

– Bet ne scenoje – nesijaudink! – sušuko Borkmanas. – Nepadorumai tik įsivaizduojami; apstingas lytinis suartėjimas įvyksta vėliau, už kulisų.

Supratau, kad Nilsas Borkmanas iš tikrųjų nenorėjo pasakyti, jog tas lytinis suartėjimas turi būti „apstingas“, netgi už kulisų.

– Slaptingas lytinis suartėjimas? – paklausiau režisieriaus.

– Taip, bet jokių nepadorumų su tetule scenoje! – užsidegęs patikino mane Borkmanas. – Tiesiog visa tai būtų buvę taip simboliška, jei Almą būtų galėjusi vaidinti panelė Frost.

– Gal norėjot pasakyti, kad dviprasmiška? – paklausiau.

– Ir dviprasmiška, ir simboliška! – sušuko Borkmanas. – Bet su Mjuriele bus tik dviprasmiška… Turbūt supranti, ką turiu omeny.

– Gal pirmiausia galėčiau perskaityti pjesę? Dabar net nežinau, kuo vardu būtų mano vaidinamas veikėjas, – pasakiau Nilsui.

– Aš tau ją čia atnešiau, – sušnibždėjo Borkmanas. Knygelė plonu viršeliu buvo baisiai sutrinta, – puslapiai atsiklijavę nuo nugarėlės, – tarsi jausmingasis režisierius ją būtų jau mirtinai suskaitęs. – Tavo vardas – Arčis Krameris, Bilai, – dar pasakė Borkmanas. – Tas jaunas komivojažierius turėtų dėvėti katiliuką, bet su tavim gal išsivemsim be katiliuko!

– Išsiversim be katiliuko, – pakartojau. – O ką aš, kaip komivojažierius, pardavinėsiu?

– Batus, – atsakė Nilsas. – Galiausiai tu pasikviesi Almą į pasimatymą ir nusivesi į kazino – ir ištarsi paskutinius pjesės žodžius, Bilai!

– Kokius? – paklausiau režisieriaus.

– „Taksi!“ – sušuko Borkmanas.

Tą akimirką pamatėm, kad esam nebe vieni. Pietautojai apstulbo, kai Nilsas Borkmanas staiga šūktelėjo taksi. Mano mama su Ričardu įsistebeilijo į Tenesio Viljamso „Vasarą ir dūmus“ – tą plonytę knygelę, kurią laikiau rankose. Juodu, žinoma, bijojo, kad tai bus koks „Džiovanio kambario“ tęsinys.

– Tau reikia taksi, Nilsai? – paklausė bičiulio senelis Haris. – Maniau, kad atvažiavai savo automobiliu.

– Viskas gerai, Hari, mudu su Bilu čia tik šiaip šnekėjomės apie reikalingus, – paaiškino kolegai Nilsas.

– Gal „apie reikalus“, Nilsai, – pataisė jį senelis Haris.

– O ką vaidins senelis? – paklausiau norvegų režisieriaus.

– Tu man nepasiūlei jokio vaidmens, Nilsai, – papriekaištavo senelis Haris.

– Na, kaip tik ketinau siūlyti! – sušuko Borkmanas. – Tavo senelis būtų puiki ponia Vainmiler – Almos motina, – pridūrė klastingasis režisierius, žiūrėdamas į mane.

– Jei tu vaidinsi, vaidinsiu ir aš, – pasakiau seneliui Hariui. Tai turėjo būti pavasarinis „Ferst Sisterio artistų“ spektaklis, to pavasario rimtos dramos premjera – paskutinis mano pasirodymas scenoje prieš išvykimą iš Ferst Sisterio ir vasaros kelionę po Europą su Tomu Atkinsu. Gulbės giesmę sugiedosiu ne Ričardui Abotui ir Dramos klubui, o Nilsui Borkmanui ir „Ferst Sisterio artistams“ – ir mama galės paskutinį kartą man sufleruoti.

Ta mintis man jau patiko, nors dar nebuvau perskaitęs pjesės. Tik žvilgtelėjau į antraštinį puslapį, kur Tenesis Viljamsas buvo įrašęs epigrafą iš Rilkės. Mano manymu, gana gerą. „Kas, jei surikčiau, išgirstų mane iš angelų gvardijos?“10 Atrodė, kad visur, kur tik pažvelgiu, matau tuos Rilkės siaubinguosius angelus. Dar pagalvojau, ar Kitridžas mokėtų tai pasakyti vokiškai.

– Gerai, Bilai, jei tu vaidinsi, vaidinsiu ir aš, – pažadėjo senelis Haris; taip susitarę, mudu paspaudėm rankas.

Vėliau, nutaikęs progą, Nilso diskretiškai paklausiau, ar teta Mjurielė ir Ričardas Abotas jau sutiko vaidinti Almą ir Džoną.

– Nesijaudink, Bilai, – pasakė man Borkmanas. – Mjurielę ir Ričardą jau laikau ant pavadėlio!

– Ant pavadžio – žinoma, – pritariau gudriajam slidininkui, elnių persekiotojui.

Aną Kalėdų atostogų vakarą per tuščią Feivarit Riverio mokyklos miestelį bėgdami į biblioteką, – skubėdami į senų klasių albumų skaityklą, – mudu su Elena matėm, kad visą teritoriją skersai išilgai išraižiusios slidžių vėžės. (Tas laikas, kai Feivarit Riverio mokiniai atostogavo namuose, buvo labai tinkamas elnių medžioklei palei mokyklos kroso trasas ir sporto aikštyne.)

Per Kalėdų atostogas nelabai tikėjausi prie mokyklos bibliotekos registracijos stalo pamatyti poną Loklį; bet jis sėdėjo ten, tarsi tai būtų buvęs eilinio šiokiadienio vakaras, – o gal tas tariamas „nepraktikuojantis homoseksualas“ (kaip ponas Loklis už akių buvo vadinamas) daugiau neturėjo ką veikti.

– Tai dėdė Bobas keturiasdešimtųjų „Pelėdos“ dar nerado? – paklausiau jo.

– Ponas Fremontas įsitikinęs, kad ją grąžino, bet iš tiesų tai ne, bent jau kiek aš žinau, – manieringai atsakė ponas Loklis.

– Aš jį vis pagrizinsiu, kad grąžintų, – pasakiau.

– Pagrizink, Bili, – griežtai tarė ponas Loklis. – Ponas Fremontas retokai lankosi bibliotekoje.

– Aišku, kad retokai, – šyptelėjau.

Ponas Loklis nesišypsojo, – bent jau Elenai tai tikrai ne. Jis buvo iš tų senstelėjusių vyriškių, kurie gyvena vieni; du paskesni dešimtmečiai, – per kuriuos dauguma Naujosios Anglijos berniukų internatų (o gal ir visi) galiausiai tapo bendromis (berniukų ir mergaičių) mokyklomis, – jam nepatiko.

Mano manymu, bendras berniukų ir mergaičių mokymas sušvelnino internatinių mokyklų atmosferą; mudu su Elena galėjom paliudyti, kad berniukai vienas su kitu elgiasi geriau, kai šalia yra ir mergaičių; ir mergaitės berniukų akivaizdoje ne taip stengiasi įgelti viena kitai.

Žinau, žinau, – yra kietakakčių, kurie tvirtina, kad atskirose mokyklose berniukai ir mergaitės būdavo auklėjami griežčiau, kad tada niekas neblaškė jų dėmesio ir kad bendro mokymo kaina – „tyrumo“ praradimas, kaip girdėjau šnekant tokius internatinių mokyklų ponus loklius. (Paprastai jie turi omeny, kad mokiniams sunkiau sutelkti dėmesį į mokslus.)

Tą Atkalėdžio vakarą ponas Loklis Elenai sugebėjo tik ne itin nuoširdžiai linktelėti, – tarsi būtų be žodžių sakęs: „Labas vakaras, prigautoji mokytojų dukra. Kaip dabar laikaisi, dvokianti kekšele?“

Bet mudu su Elena ėmėmės savo reikalo, nekreipdami dėmesio į poną Loklį. Klasių albumų skaitykloje buvom vieni; beveik vieni ir visoje neįprastai tuščioje mokyklos bibliotekoje. Mus viliojo tos senos – trisdešimt septintųjų, aštuntųjų ir devintųjų – „Pelėdos“, ir netrukus jau daug kuo stebėdamiesi vartėm iškalbingus jų puslapius.

1937-ųjų „Pelėdoje“ Viljamas Fransis Dinas buvo besišypsantis mažas berniukas; tada jam turėjo būti dvylika. Jis, 1936–1937-ųjų imtynininkų komandos vadybininkas, ten atrodė žaviai miniatiūriškas; o paskui mudu su Elena jį radom tik kaip gražiausią mergaitę tų seniai į praeitį nuslinkusių mokslo metų Dramos klubo nuotraukose, darytose beveik penkeriais metais anksčiau, negu aš gimiau.

Gal kaip tik trisdešimt septintaisiais Franė Din ir susipažino su šiek tiek vyresne Mere Maršal, tačiau jokių jų pažinties įrodymų nebuvo nei tų metų, nei trisdešimt aštuntųjų ir devintųjų „Pelėdose“, kur imtynininkų komandos vadybininkas, nors tik truputį aukštesnis, iš pažiūros jau daug labiau pasitikėjo savimi.

Mudu su Elena aiškiai matėm, kad scenoje, Dramos klubo spektakliuose, tuose trisdešimt aštuntųjų ir devintųjų albumuose, būsimasis Harvardo studentas ir „artistas“ jau pavirtęs labai patrauklia femme fatale – tikra nimfa.

– Jis buvo žavus, ar ne? – paklausiau Elenos.

– Labai panašus į tave, Bili. Gražus, bet kitoks, – atsakė Elena.

– Tada tikriausiai jau susitikinėjo su mano motina, – tariau, kai, peržiūrėję trisdešimt devintųjų albumą, skubėjom atgal į Bankroftą. (Mano tėčiui buvo penkiolika, o mamai – devyniolika!)

– Nežinau, ar žodis „susitikinėjo“ čia tinka, Bili, – pasakė Elena.

– Ką turi omeny? – nesupratau.

– Tau reikėtų pasišnekėti su seneliu Hariu, Bili… jei pavyks pagauti jį vieną, – patarė man Elena.

– Pirmiau galėčiau pamėginti pašnekinti dėdę Bobą, jei pavyks pagauti jį. Bobas ne toks gudrus kaip senelis Haris.

– Sugalvojau! – staiga tarė Elena. – Pirmiau šnekėkis su priėmėju, bet jam pasakyk, kad su seneliu Hariu jau šnekėjai – ir kad Haris tau papasakojo viską, ką žino.

– Bobas ne toks kvailas, – paprieštaravau.

– Toks, – tarstelėjo Elena.

Kol ponai Hadliai grįžo iš Ezra Folso, iš kino, mudu su Elena dar kokią valandą praleidom vieni jos miegamajame, penktame aukšte. Kadangi buvo Kalėdų atostogos, pamanėm, kad Hadliai su mano mama ir Ričardu – ir su teta Mjuriele, ir dėde Bobu, – po filmo bus kur nors sustoję išgerti; taip ir buvo.

Mudu turėjom daugiau negu pakankamai laiko, kad atidžiai perverstume keturiasdešimtųjų „Pelėdą“ ir gerai įsižiūrėtume į visus žavingosios Franės Din – gražiausio klasės berniuko – atvaizdus. Tų metų Dramos klubo nuotraukose Viljamas Fransis Dinas buvo tiesiog pribloškiamai gražus persirengėlis; be to, tame albume – prie pasakojimo apie abiturientų šokių vakarą – mudu su Elena pagaliau radom nuotrauką, kurios taip nekantriai ieškojom. Štai mažoji Franė laiko glėbyje mano mamą, Merę Maršal, – šoka su ja lėtą šokį. Juos akivaizdžiai nepritardama stebi vyresnioji sesuo Mjurielė. Oi, tos Vintropų mergaitės, „tos Vintropų moterys“, kaip panelė Frost pavadino mano mamą ir tetą Mjurielę, – močiutės Viktorijos mergautine pavarde. (Kai iškildavo klausimas, kas Maršalų šeimoje yra su pautais, visi suprasdavo, kad drąsa slypi Vintropų genuose.)

Nieko nelaukdamas primygau dėdę Bobą. Jau kitą dieną į Feivarit Riverio mokyklą atvyko galimas mokinys su tėvais; dėdė Bobas paskambinęs paklausė, ar nenorėčiau pabūti gidu.

Po ekskursijos dėdę Bobą radau vienui vieną Priėmimo skyriuje; per Kalėdų atostogas sekretorėms kartais būdavo leidžiama nedirbti.

– Kas yra, Bili? – paklausė dėdė Bobas.

– Jūs, matyt, pamiršot, kad iš tiesų grąžinot keturiasdešimtųjų „Pelėdą“ į biblioteką, – pasakiau.

– Tikrai? – nustebo dėdė Bobas. Mačiau, kad jis jau galvoja, kaip, po galais, dėl to pasiteisins Mjurielei.

– Juk ne pati grįžo į albumų skaityklą, – tariau. – Be to, senelis Haris man jau viską papasakojo apie „žavingąją Franę Din“, tą nuostabiai gražų berniuką. Aš tik nesuprantu, kaip ten viskas prasidėjo su mano mama… turiu omeny, kada ir kodėl. Na, kokia buvo pradžia?

– Franė buvo neblogas vaikinas, Bili, – tuoj pat patikino mane dėdė Bobas. – Tik gal truputį žydrokas, na, turbūt supranti, ką tai reiškia.

Tokį pasakymą jau buvau girdėjęs, – iš Kitridžo, žinoma, – bet dabar tik dar kartą paklausiau:

– Kodėl mama jį įsimylėjo? Kokia buvo pradžia?

– Su tavo mama jis susipažino būdamas baisiai jaunas. Ji ketveriais metais vyresnė, o tokiame amžiuje tai buvo didžiulis skirtumas, Bili, – pasakė dėdė Bobas. – Tavo mama jį pamatė spektaklyje – vaidinantį merginą, be abejo. Paskui jis pagyrė jos drabužius.

– Jos drabužius, – pakartojau.

– Jam, regis, patiko moteriški drabužiai… jis mėgo juos matuotis, Bili, – šnekėjo dėdė Bobas.

– A.

– Kartą, kai tavo mama buvo grįžusi iš Ezra Folso vidurinės, senelė juos abu užtiko mamos miegamajame. Franė Din drauge su tavo mama matavosi mamos drabužius. Tai buvo tik toks vaikiškas žaidimas, bet tavo teta Mjurielė man sakė, kad Franė matuodavosi ir jos drabužius. Paskui mes staiga pamatėm, kad Merė tą berniuką įsimylėjusi, nors tada Franė jau turėjo suvokti, kad jį labiau traukia vaikinai. Jis nuoširdžiai mylėjo tavo mamą, Bili, bet labiausiai žavėjosi jos drabužiais.

– Tačiau ji vis dėlto pastojo, – pasakiau. – Niekas juk neužtaiso merginai vaiko, dulkindamas jos drabužius!

– Pagalvok, Bili… juk jie vis persirenginėjo, – tarė dėdė Bobas. – Turbūt dažnai būdavo tik su apatiniais, supranti…

– Man sunku tai įsivaizduoti.

– Tavo seneliui Franė Din labai patiko, Bili. Haris turbūt manė, kad viskas bus gerai. Turėk omeny, kad tavo mama visada buvo tarytum ne visai subrendusi…

– Kvailoka. Ar tai norite pasakyti? – pertraukiau.

– Man atrodo, kad, kai Franė buvo dar visai jaunas vaikinukas, tavo mama jam lyg ir vadovavo… Supranti, Bili, ji kartais jam šiek tiek įsakinėdavo.

– Bet paskui Franė užaugo, – pasakiau.

– Ir dar buvo tas vaikinas… tas, su kuriuo Franė susipažino per karą, o vėliau juodu vėl susitiko, – ėmė pasakoti dėdė Bobas.

– Tai jūs man pasakojot tą istoriją… ar ne, dėde Bobai? – paklausiau. – Na, apie tą tualeto čiuožėją, tą vyruką laive, kuris paleido iš rankų „Ponią Bovari“ ir slydo per klozetų sėdynes. Vėliau juodu susitiko Bostono metro traukinyje. Tas vyrukas įlipo Kendalo aikštėje, išlipo Centrinėje stotyje, o mano tėčiui pasakė: „Labas! Aš – Bovari. Prisimenat?“ Turiu omeny tą vyruką. Jūs man pasakojot šitą istoriją… ar ne, dėde Bobai?

– Ne, ne aš, Bili, – tarė dėdė Bobas. – Šitą istoriją tau pasakojo pats tėtis, ir tas vyrukas neišlipo Centrinėje stotyje… jis liko traukiny, Bili. Tavo tėtis su tuo vyruku buvo pora. Gal ir dabar tebėra, kiek aš žinau, – pasakė. – Maniau, senelis tau papasakojo viską, – įtariai pridūrė.

– Turbūt turėsiu jį dar paklausinėti, – tarstelėjau.

Priėmėjas liūdnai stebeilijo į savo kabineto grindis.

– Ar gerai aprodei mokyklą, Bili? – išsiblaškęs paklausė. – Kaip manai, ar yra vilties, kad tas berniukas čia mokysis?

Aš, žinoma, jau buvau pamiršęs ir tą galimą mokinį, ir jo tėvus.

– Ačiū už viską, dėde Bobai, – pasakiau; aš jį iš tikrųjų mėgau ir man buvo jo gaila. – Manau, kad jūs geras žmogus! – dar šūktelėjau, bėgdamas iš Priėmimo skyriaus.

Žinojau, kur reikia ieškoti senelio Hario; darbo dieną jis tikrai netupės namie, po senelės Viktorijos padu. Haris Maršalas nebuvo mokytojas, todėl Kalėdų atostogų negaudavo. Neabejojau, kad senelis Haris lentpjūvėje arba medienos sandėlyje; ten jį netrukus ir radau.

Papasakojau, kad Feivarit Riverio mokyklos klasių albumuose mačiau savo tėvą ir kad dėdė Bobas man išklojo viską, ką žino apie žavingąją Franę Din, tą sumoterėjusį vaikinuką, kuris vaidino moteris ir kadaise matuodavosi mano mamos drabužius – ir netgi, kaip girdėjau, tetos Mjurielės!

Bet ar tėtis mane iš tikrųjų aplankė? Kai sirgau skarlatina, ar ne? Ar gali būti tiesa, kad pats tėtis man pasakojo istoriją apie kareivį, su kuriuo susitiko „Liberty“ laivo pirmagalyje per Atlanto žiemos audrą? Tas transportinis laivas buvo ką tik atsidūręs atviroje jūroje – vilkstinė su konvojumi iš Virdžinijos valstijoje esančio Hampton Roudso įlaipinimo uosto plaukė į Italiją, kai tėtis susipažino su tualeto čiuožėju, skaičiusiu „Ponią Bovari“.

– Kas, po galais, buvo tas vaikinas? – paklausiau senelio Hario.

– Jis ir buvo tas, kurį tavo mama turėjo omeny, kai sakė, kad užklupo Franę bučiuojant kitą, Bilai, – tarė senelis Haris. – Tu sirgai skarlatina, Bilai. Tėtis išgirdo, kad sergi, ir norėjo tave pamatyti. Pažinodamas Franę, įtariu, kad jam knietėjo žvilgtelėti ir į Ričardą Abotą, – pridūrė senelis Haris. – Manau, Franė tiesiog norėjo įsitikinti, kad tu gerose rankose. Franė buvo neblogas vaikinas, Bilai… tik kad ne visai vaikinas!

– Ir niekas man nepasakė, – papriekaištavau.

– Na, žinai… Manau, nė vienas iš mūsų tuo nesididžiuoja, Bilai! – sušuko senelis Haris. – Tokiais atvejais, ko gero, taip ir būna. Tavo mama jautėsi įskaudinta. Vargšė Merė to persirenginėjimo taip ir neperprato – tikriausiai tikėjosi, kad Franė visa tai išaugs.

– O tas „Ponios Bovari“ skaitytojas? – paklausiau.

– Na, žinai… Gyvendamas sutinki visokių žmonių, Bilai, – pasakė senelis Haris. – Kai kurie tik šmėsteli, ir tiek, bet kartais sutinki savo gyvenimo meilę, ir tai jau visai kas kita… Supranti?

Panelę Frost vėliau mačiau tik du kartus. Bet dar nieko nežinojau apie ilgalaikį „susitikimo su gyvenimo meile“ poveikį – tada dar ne.

10 Rainer Maria Rilke. „Duino elegijos“. Vertė Sigitas Geda.

10 skyrius

VIENAS VEIKSMAS

Priešpaskutinį kartą panelę Frost mačiau per imtynių varžybas – dviejų komandų mačą Feivarit Riverio mokykloje 1961-ųjų sausio mėnesį. Tai buvo pirmos to sezono varžybos namuose; mudu su Tomu Atkinsu jas žiūrėjom kartu. Imtynių salė – kadaise buvusi vienintelė sporto salė Feivarit Riverio mokyklos miestelyje – buvo senas mūrinis pastatas, uždaru, bet nešildomu betoniniu tilteliu prijungtas prie naujesnės, didesnės sporto salės.

Senąją salę juosė medinis visuose keturiuose kampuose nuožulniai pasviręs bėgimo takas, kybantis virš imtynių kilimo. Mokiniai, atėję pažiūrėti varžybų, sėdėdavo ant to medinio tako, rankomis atsirėmę į vidurinį geležinio turėklo strypą. Tą šeštadienį ir mudu su Tomu, ten įsitaisę, stebeilijom į apačioje besigalynėjančius imtynininkus.

Kilimas, taškų skaičiuotojo staliukas ir du komandų suolai užėmė didžiąją imtynių salės grindų dalį. Viename jos gale buvo nuožulnus žiūrovams skirtų vietų stačiakampis, ne daugiau kaip dešimt ar dvylika eilių. Mokinių manymu, tose vietose derėjo sėdėti „senimui“. Ten įsitaisydavo mokytojai ir mokinių aplankyti atvažiavę tėvai. Pažiūrėti imtynininkų varžybų ateidavo ir kai kurie miestelio gyventojai; jie irgi sėdėdavo tose vietose. Ten sėdėjo ir pažiūrėti į besiimantį sūnų atvykusi ponia Kitridž – tą dieną, kai mudu su Elena ją matėm; stebėjom iš arti, nuo pasvirusio medinio bėgimo tako jai virš galvos.

Man begalvojant apie tą vienintelį kartą, kai mačiau ponią Kitridž, mudu su Tomu Atkinsu staiga pastebėjom panelę Frost. Ji sėdėjo pirmoje žiūrovams skirtų vietų eilėje, taip arti kilimo, kaip tik galėjo atsisėsti. (Ponia Kitridž anąkart buvo pasirinkusi galinę žiūrovų eilę, lyg norėdama parodyti, kokia ji tarytum amžinai atitolusi nuo besigalynėjančių žmonių kriokimo ir grimasų.)

– Žiūrėk, kas čia, Bilai… pirmoj eilėj. Ji. Matai? – paklausė Atkinsas.

– Taip, Tomai, matau, – atsakiau.

Man staiga pasidarė smalsu, ar panelė Frost dažnai – o gal visada – ateina pažiūrėti imtynių. Jeigu ji nuolatinė namuose vykstančių varžybų žiūrovė, tai kaip mudu su Elena galėjom jos nematyti? Panelė Frost buvo ne tik kad aukšta ir plačiapetė; kaip moteris, ji įspūdį darė ne vien didumu. Jeigu ji per varžybas dažnai sėdi pirmoje eilėje, tai kaip čia niekas jos nepastebėjo?

Panelė Frost atrodė įpratusi sėdėti kaip tik ten, prie pat kilimo, kur įsitaisiusi ir dabar žiūrėjo į apšylančius imtynininkus. Labai abejojau, ar ji matė mane su Tomu Atkinsu, nes nė karto – netgi per apšilimą – nepakėlė akių į salę juosiantį bėgimo taką. O kai prasidėjo varžybos, visi juk sužiuro į imtynininkus.

Delakortės, kaip lengvasvorio, imtis buvo viena iš pirmųjų. Lyro juokdarį Delakortė vaidino tarsi merdėjantį; labai panašiai ir ėmėsi; buvo tikra kančia į jį žiūrėti. Imtynes su priešininku Delakortė sugebėjo paversti savotišku mirties spektakliu. Svorio metimas baisiai kenkė jo išvaizdai. Jis atrodė tarsi iščiulptas – oda nukarusi, kaulai atsikišę. Galėjai pamanyti, kad Delakortė jau kone mirtinai nusibadavęs.

Būdamas pastebimai aukštesnis už daugumą varžovų, jis pirmą raundą dažnai laimėdavo taškais; paprastai dar pirmaudavo ir antro raundo pabaigoje, nors jį po truputį jau apimdavo nuovargis. O trečias raundas Delakortei būdavo lyg atpildas už visą tą svorio metimą.

Kiekvieną imtį Delakortė baigdavo žūtbūtinai mėgindamas išsaugoti vis mažėjantį pranašumą. Jis vilkindavo laiką, tyčia nusirisdavo nuo kilimo; atrodydavo, kad priešininko rankos jį tuoj sutraiškys. Jo galva nukabdavo, pražiotos burnos kamputyje karodavo išlindęs liežuvis. Pasak Kitridžo, Delakortė per kiekvieną trečią raundą visai išsikvėpdavo; imtis jam visada būdavo pora minučių per ilga.

– Laikykis, Delakorte! – būtinai riktelėdavo kuris nors iš varžybas žiūrinčių mokinių, ir netrukus tą prašymą jau kaip aidas kartodavom visi.

– Laikykis! Laikykis! Laikykis!

Mudu su Elena buvom įpratę tą Delakortės imčių akimirką pažvelgti į Feivarit Riverio imtynininkų trenerį – iš pažiūros kietą šiek tiek trenktą senuką gumbuotomis ausimis ir kreiva nosimi. Jį, trenerį Hoitą, beveik visi vadino ne pavarde, o vardu – tiesiog Hermu.

Kai Delakortė trečiame raunde jau merdėjo, Hermas Hoitas, kaip ir numatėm, iš krūvos, sukrautos ant komandos suolo galo, prie pat taškų skaičiuotojo staliuko, pasiėmė rankšluostį. Treneris Hoitas visada sėdėdavo prie rankšluosčių, kuo arčiau taškų skaičiuotojo.

Delakortei besistengiant kaip nors dar „laikytis“, Hermas išskleidė rankšluostį; jis buvo šleivakojis, kaip daugelis senų imtynininkų, ir (tą akimirką) kai atsistojo nuo komandos suolo, atrodė, kad ketina merdėjantį Delakortę rankšluosčiu galutinai pasmaugti, bet, užuot tai padaręs, Hermas tą rankšluostį užsidėjo ant galvos. Kaip kokį gobtuvą. Iš po rankšluosčio treneris Hoitas įdėmiai stebėjo paskutines Delakortės kovos akimirkas: žiūrėjo į laikrodį, stovintį ant taškų skaičiuotojo staliuko, į teisėją (kuris, iki trečio raundo pabaigos likus kelioms sparčiai tirpstančioms sekundėms, paprastai pirma įspėdavo, o paskui ir nubausdavo Delakortę už laiko vilkinimą).

Nebegalėdamas žiūrėti, kaip Delakortė merdėja, įsmeigiau žvilgsnį į Hermą Hoitą, po rankšluosčiu irgi jau tarytum bemirštantį ir iš pykčio, ir iš užuojautos. Savaime suprantama, ir Tomui Atkinsui patariau geriau stebėti senąjį trenerį, o ne tą baisią Delakortės agoniją, nes Hermas Hoitas pirmiau negu bet kas kitas (netgi pats Delakortė) suprasdavo, ar Delakortė dar truputį pasilaikys ir nugalės, ar mirs ir pralaimės.

Šį šeštadienį – po viso to merdėjimo – Delakortė iš tikrųjų dar truputį pasilaikė ir nugalėjo. Nužengęs nuo kilimo, susmuko Hermo Hoito glėbyje. Senasis treneris su Delakorte elgėsi, kaip elgdavosi visada, – ir kai jis laimėdavo, ir kai prakišdavo. Hermas uždengė Delakortei galvą rankšluosčiu, ir Delakortė nusvirduliavo prie komandos suolo, kur paskui sėdėjo, po ta priedanga kūkčiodamas ir gaudydamas orą.

– Bent kartą Delakortė nieko negurkščioja ir nespjaudo, – kandžiai tarė Atkinsas, bet aš žiūrėjau į panelę Frost, kuri staiga pažvelgė į mane ir nusišypsojo.

Šyptelėjo nė kiek nesidrovėdama – ir nevalingai, beveik nepastebimai man pamojavo, vos vos pakrutino vienos rankos pirštus. Aš iškart supratau: panelė Frost visą laiką žinojo, kad esu čia; ji ir tikėjosi, kad čia būsiu.

Jos šypsena ir tas pirštų judesys mane taip paveikė, kad net išsigandau, jog tuoj apalpsiu ir nuslysiu po turėklais; jau mačiau save krintantį nuo bėgimo tako apačion į imtynių salę. Vargu ar dėl to būtų iškilusi grėsmė mano gyvybei; bėgimo takas buvo visai neaukštai nuo salės grindų. Tiesiog būtų buvę gėda staiga šleptelėti ant kilimo arba uždribti ant kurio nors ar netgi kelių imtynininkų.

– Man negera, Tomai, – pasakiau Atkinsui. – Truputį svaigsta galva.

– Laikau tave, Bilai, – tarė Atkinsas, viena ranka mane apkabindamas. – Dabar tik nežiūrėk žemyn.

Pažvelgiau į kitą salės pusę, į žiūrovų eiles, bet panelė Frost vėl buvo sutelkusi dėmesį į imtynininkus; prasidėjo kita imtis, o Delakortė taip pat kankinamai tebekūkčiojo ir tebegaudė orą – mačiau, kaip rankšluosčio priedangoje kilsčioja jo galva.

Treneris Hermas Hoitas vėl sėdėjo ant komandos suolo, prie švarių rankšluosčių krūvos. Žiūrėjau į Kitridžą, jau pradedantį mankštinti raumenis; jis stovėjo už suolo ir nieko daugiau nedarė, tik tarpais pasistiebdavo, pašokinėdavo ant pirštų ar pasukiodavo galvą į šalis. Net ir mankštindamas kaklą Kitridžas neatitraukė akių nuo panelės Frost.

– Man jau geriau, Tomai, – tarstelėjau, bet dar kelias sekundes ant sprando jaučiau mane per pečius apkabinusios jo rankos svorį; spėjau mintyse suskaičiuoti iki penkių, kol Atkinsas ją atitraukė. – Gal mudu galėtume drauge pakeliauti po Europą, – pasakiau Atkinsui, bet tebežiūrėjau į Kitridžą, dabar šokinėjantį per virvutę. Kitridžas negalėjo atplėšti akių nuo panelės Frost; spoksojo į ją ritmiškai straksėdamas, tolygiai sukdamas šokdynę.

– Žiūrėk, kas dabar jos apžavėtas, Bilai, – irzliai tarė Atkinsas.

– Suprantu, Tomai… Matau, – atsakiau. (Gal kaip tik to labiausiai ir bijojau, o gal jaučiau slaptą jaudulį – įsivaizduodamas Kitridžą su panele Frost?)

– Keliautume į Europą šią vasarą… Ar tai turi omeny, Bilai? – paklausė Atkinsas.

– Kodėl gi ne? – tarstelėjau kiek galėdamas atsainiau – tebežiūrėjau į Kitridžą.

– Jeigu ir tavo tėvai pritars, ir mano… Juk galėtume jų paprašyti, ar ne? – svajojo Atkinsas.

– Viskas priklauso nuo mūsų, Tomai. Turėsim pasistengti, kad jie suprastų, jog mums tai svarbu, – pasakiau.

– Ji žiūri į tave, Bilai! – kone dusdamas tarė Atkinsas.

Kai žvilgtelėjau (kuo atsainiau) į panelę Frost, ji man vėl šypsojosi. Paskui prisidėjo smilių bei didįjį pirštą prie lūpų ir pabučiavo. Bet kai ir aš norėjau jai pasiųsti oro bučinį, ji žvilgsnį jau buvo nukreipusi į imtynininkus.

– Oho! Kaip susidomėjo Kitridžas! – susijaudinęs perspėjo mane Atkinsas. Dar pažiūrėjau į panelę Frost, bet tik akimirką; ir be Atkinso perspėjimo žinojau, kad Kitridžas žiūri į mane.

– Bilai, Kitridžas… – buvo besakąs Atkinsas.

– Žinau, Tomai, – nutraukiau.

Tyčia dar kurį laiką spoksojau į panelę Frost, o paskui – tarytum atsitiktinai – pažvelgiau į Kitridžą. Jis, liovęsis straksėti, stebeilijo į mane. Aš jam tik nusišypsojau, – taip nereikšmingai, kaip dar niekada nebuvau šypsojęsis Kitridžui, – ir jis vėl ėmė šokinėti per tą savo virvutę; suko ją vis greičiau, arba sąmoningai, arba ne, ir vėl žiūrėjo į panelę Frost. Man staiga dingtelėjo, kad Kitridžas gal mąsto, ar derėjo vartoti žodį „bjauru“. Gal visa tai, ką, Kitridžo manymu, aš dariau su panele Frost, jam nebekelia pasibjaurėjimo, o gal man tik norisi, kad taip būtų?

Kai prasidėjo Kitridžo imtis, salėje visų nuotaika iškart pasikeitė. Abu suolai į tą mankymą žiūrėjo nešališkai ir pritariamai. Kitridžas varžovus paprastai sutriuškindavo dar prieš prispausdamas prie kilimo. Ne imtynininkui, tokiam kaip aš, buvo sunku Kitridžo įgūdžius ir sportiškumą atskirti nuo šiurkščios stipresnio kūno jėgos apraiškų; Kitridžas visada būdavo akivaizdžiai pranašesnis už varžovą, kurį galiausiai ir prispausdavo. Trečiame – paskutiniame – raunde visada būdavo akimirka, kai Kitridžas žvilgtelėdavo į laikrodį, stovintį ant taškų skaičiuotojo staliuko; tada savi žiūrovai imdavo skanduoti: „Spausk! Spausk! Spausk!“ Priešininko kančios jau būdavo taip ilgai užsitęsusios, kad, mano manymu, ir jis tikėdavosi, jog bus prispaustas; po kelių sekundžių, kai teisėjas ženklu visiems pranešdavo, kad kova baigta, tas prispaudimas jau atrodydavo ir pavėluotas, ir maloningas. Dar nebuvau matęs Kitridžo pralaimint; jam dar nė karto niekas nebuvo metęs rimto iššūkio.

Dabar nebeprisimenu nei kitų tos šeštadienio popietės imčių, nei kuri komanda laimėjo. Mano atsiminimuose visą tolesnę varžybų eigą užgožia beveik nuolatinis Kitridžo spoksojimas į panelę Frost; Kitridžas į ją spoksojo ir po savo imties – atitraukdamas įkyrų žvilgsnį tik tam, kad (retkarčiais) dirstelėtų į mane.

Aš, be abejo, žvilgčiojau čia į Kitridžą, čia į panelę Frost; pirmą kartą mačiau juos abu toje pačioje vietoje – ir turiu pasakyti, kad baisiai nerimavau dėl tos įsivaizduojamos akimirkos, kai panelė Frost pažvelgs į Kitridžą. Bet ji nepažvelgė – nė karto. Toliau žiūrėjo imtynes ir dar kelissyk, nors ir trumpai, man nusišypsojo, – o Tomas Atkinsas vis klausinėjo:

– Gal jau nori išeiti, Bilai? Jeigu tau nesmagu, galim tiesiog išeiti… Aš eisiu su tavim, juk žinai.

– Man viskas gerai, Tomai. Noriu dar pabūti, – tikinau jį.

– Europa… Na, niekad nemaniau, kad pamatysiu Europą! – staiga sušuko Atkinsas. – Kažin, į kurią Europos vietą ir kaip mes keliausim. Turbūt traukiniu… O gal autobusu. Norėtųsi žinoti, kokių prireiks drabužių…

– Bus vasara, Tomai, – reikės vasarinių, – pasakiau.

– Taip, bet ar labiau išeiginių, ar ne. Tai turiu omeny, Bilai. Ir kiek pinigų mudviem reikės? Aš iš tikrųjų nė nenumanau! – Atkinsas jau atrodė bepuoląs į paniką.

– Ko nors paklausim, – tariau. – Daugybė žmonių yra buvę Europoj.

– Kitridžo tai neklausk, Bilai, – vis dar panišku balsu šnekėjo Atkinsas. – Mums tikrai būtų per brangu keliauti ten, kur keliauja Kitridžas, ir apsistoti jo mėgstamuose viešbučiuose. Be to, juk nenorim, kad Kitridžas žinotų, jog į Europą keliausim kartu… ar ne?

– Nustok pliurpt, Tomai, – tarstelėjau. Mačiau, kad Delakortė išlindo iš po rankšluosčio; kvėpavo lyg ir normaliai, rankoje laikė popierinį puoduką. Paskui Kitridžas Delakortei kažką pasakė, ir Delakortė tuoj pat įsistebeilijo į panelę Frost.

– Delakortė man… – vėl prašneko Atkinsas.

– Žinau, Tomai! – nutraukiau.

Supratau, kad imtynininkų komandos vadybininkas bus tas vergiškai nuolankus slapukiškos išvaizdos akiniuotis; anksčiau nebuvau jo pastebėjęs. Jis Kitridžui padavė į keturias dalis supjaustytą apelsiną; Kitridžas jį paėmė nė nežvilgtelėjęs į vadybininką ir nieko jam nepasakęs. (Vadybininko pavardė buvo Merivederis11; kaip patys suprantate, į vaikiną, turintį tokią pavardę, niekas niekada nesikreipdavo vardu.)

Paskui Merivederis Delakortei padavė švarų popierinį puoduką; o Delakortė jam atidavė ankstesnį, jau prispjaudytą, kurį Merivederis įmetė į spjaudyklę. Kitridžas valgė apelsiną, ir juodu su Delakorte spoksojo į panelę Frost. Aš stebėjau Merivederį, rankiojantį išmėtytus nešvarius rankšluosčius; mėginau įsivaizduoti savo tėvą, Franę, darantį visa tai, ką turi daryti imtynininkų komandos vadybininkas.

– Turiu pasakyti, Bilai, kad, kaip žmogus, ką tik mane pakvietęs drauge praleisti vasarą Europoje, tu elgiesi labai jau atsainiai, – ašarodamas tarė Atkinsas.

– Labai atsainiai, – pakartojau. Jau beveik gailėjausi, kad pakviečiau Tomą Atkinsą visai vasarai iškeliauti su manim į Europą; tas dėmesio kaulijimas mane jau nervino. Bet staiga imtynės baigėsi; jas žiūrėję mokiniai vorele lipo žemyn rifliuotosios geležies laiptais, vedančiais nuo bėgimo tako į sporto salę apačioje. Tėvai ir mokytojai – ir kiti suaugę varžybų žiūrovai, pakilę iš vietų, – sukiojosi ant kilimo, kur imtynininkai šnekėjosi su savo šeimomis ir draugais.

– Juk neketini su ja kalbėtis, ar ne, Bilai? Maniau, tau neleidžiama, – zirzė Atkinsas.

Aš, matyt, norėjau pažiūrėti, kas bus, jei atsitiktinai susidursiu su panele Frost, jei tiesiog pasakysiu „labas“ ar ką nors panašaus. (Mudu su Elena, pažiūrėję varžybas, dažnai dar pasisukiodavom ant kilimo – tikriausiai kartu ir tikėdamiesi, ir bijodami, kad „visai atsitiktinai“ susidursim su Kitridžu.)

Toje minioje panelę Frost akimis suradau be jokio vargo; ji buvo tokia aukšta ir tiesi; be to, Atkinsas šalia manęs, jautrus kaip koks paukštšunis, įkyriai šnibždėjo:

– Štai ji, Bilai, – ten. Matai?

– Matau, Tomai.

– Nematau Kitridžo, – sunerimo Atkinsas.

Neabejojau, kad Kitridžas pasirodys netinkamiausiu laiku; žengiau ten, kur stovėjo panelė Frost (turbūt ne atsitiktinai pačiame baugulį keliančiame ant kilimo nupiešto kovos zonos apskritimo centre), ir priešais ją atsidūriau kaip tik tą sekundę, kai šalia manęs išdygo Kitridžas. Panelė Frost tikriausiai suprato, kad negaliu kalbėti; iki tol nevalingai pliurpęs Atkinsas dabar, pajutęs šios keblios akimirkos svarbą, irgi neteko žado.

Šypsodamasis panelei Frost, Kitridžas – niekad nepritrūkstantis žodžių – kreipėsi į mane:

– Negi manęs nesupažindinsi su savo drauge, Nimfa?

Panelė Frost, vis dar šypsodamasi man ir nė nežvilgtelėdama į Kitridžą, jam pasakė:

– Mačiau tave scenoje, ponaiti Kitridžai. Ir anoje scenoje, ir šitoje, – tarė, ilgu pirštu rodydama į imtynių kilimą. (Jos nagų lakas buvo man dar nematytos spalvos – gal fuksijų, labiau violetinės negu raudonos.) – Bet dabar mus supažindinti turės Tomas Atkinsas. Mudviem su Viljamu, – pridūrė, neatitraukdama akių nuo manęs, – neleidžiama nei šnekėtis, nei kaip nors kitaip bendrauti.

– Atsiprašau, aš ne… – buvo besakąs Kitridžas, bet buvo pertrauktas.

– Panele Frost, susipažinkite: čia Žakas Kitridžas. Žakai, čia panelė Frost! – išpyškino Atkinsas. – Panelė Frost puiki… skaitytoja! – dar pasakė Kitridžui; paskui vargšas Tomas akimirką pagalvojo, ką galėtų pridurti. Panelė Frost lyg ir tiesė ranką Kitridžui, bet kažkaip nedrąsiai; kadangi neatitraukė akių nuo manęs, Kitridžas gal nesuprato, ar ji sveikinasi su juo, ar su manimi. – Kitridžas – mūsų geriausias imtynininkas, – vėl prabilo Tomas Atkinsas, tarsi panelė Frost nebūtų žinojusi, kas jis toks. – Čia bus jau trečias jo sezonas be pralaimėjimo… na, jei ir toliau niekas jo nenugalės, – vapėjo Atkinsas. – Bus mokyklos rekordas – trys sezonai be pralaimėjimų! Ar ne? – suabejojęs paklausė Kitridžo.

– Tiesą sakant, – tarė Kitridžas, šypsodamasis panelei Frost, – aš galiu tik pakartoti mokyklos rekordą, jei ir toliau nepralaimėsiu. Kažkoks bičas jį jau pasiekė trisdešimt kažkelintaisiais, – paaiškino. – Žinoma, tada dar nebūdavo Naujosios Anglijos turnyrų. Vargu ar jie rengdavo tiek varžybų, kiek mes rengiam dabar, ir nežinia, ar stiprūs buvo varžovai…

Panelė Frost jį nutraukė.

– Gana stiprūs, – pasakė, žavingai gūžtelėdama pečiais. Matydamas, kaip tobulai ji pamėgdžioja Kitridžo gūžtelėjimą, staiga supratau, kaip ilgai (ir atidžiai) panelė Frost jį stebėjo.

– O kas buvo tas bičas? Kieno ten rekordas? – paklausė Kitridžo Tomas Atkinsas.

Iš Kitridžo atsakymo supratau, kad jis nė nenumano, kieno rekordą stengiasi pakartoti.

– Kažkokio Alo Frosto, – atsainiai tarstelėjo Kitridžas. Bijojau, kad Tomas Atkinsas visai suskys: apsipils ašarom, staiga susivems arba ims kaip koks beprotis be perstojo veblenti žodį „makštis“. Tačiau Atkinsas tylėjo, tik jo veidas trukčiojo iš jaudulio.

– Kaip laikais, Al? – užkalbino panelę Frost treneris Hoitas; sumankyta jo galva vos siekė jos raktikaulius. Panelė Frost fuksijų spalva pagražintą ranką meiliai uždėjo senajam treneriui ant sprando, pritraukdama jo veidą prie savo mažyčių, bet labai pastebimų krūtų.

(Delakortė vėliau man paaiškino, kad šį veiksmą imtynininkai vadina „apykakle“.)

– O kaip tu, Hermai? – draugiškai paklausė panelė Frost savo buvusio trenerio.

– Na, dar laikaus, Al, – atsakė Hermas Hoitas. Iš vienos šoninės susilamdžiusio jo sportinio švarko kišenės kyšojo nežinia kaip ten atsidūręs rankšluostis; kaklaraištis buvo persisukęs, viršutinė marškinių saga atsegta. (Turėdamas tokį imtynininko kaklą, Hermas Hoitas niekada negalėdavo užsisegti tos viršutinės sagos.)

– Kalbėjom apie Alą Frostą ir mokyklos rekordą, – tarė treneriui Kitridžas, vis dar šypsodamasis ir tebežiūrėdamas į panelę Frost. – Treneris Hoitas apie tą Frostą niekad nieko daugiau nešnekėjo, tik sakė, kad jis buvo „gana geras“. Žinoma, Hermas visada taip kalba apie sportininką, kuris iš tiesų labai geras, – paaiškino Kitridžas panelei Frost. Paskui jis jai dar pasakė: – Jūs tikriausiai nematėt to Frosto besiimančio?

Vargu ar viską išdavė staiga akivaizdžiai sutrikęs Hermas Hoitas; iš tikrųjų manau, kad Kitridžas pats suvokė, kas tas Alas Frostas, – tą pačią akimirką, kai panelės Frost paklausė, ar ji kada matė Frostą besiimantį. Tą akimirką pamačiau, kad Kitridžas žiūri į panelės Frost rankas; jo dėmesį patraukė ne nagų lakas.

– Al – Alas Frostas, – tarė panelė Frost. Šįkart ji jau aiškiai ištiesė ranką Kitridžui. Ir tik tada į jį pažvelgė. Atpažinau tą žvilgsnį: taip pat skvarbiai ji kadaise žiūrėjo į mane, – kai aš, penkiolikmetis, panorau dar kartą perskaityti „Didžiuosius lūkesčius“. Ir Tomas Atkinsas, ir aš dabar pastebėjom, kokia maža atrodo Kitridžo ranka panelės Frost gniaužte. – Be abejo, mudu buvom… esam, turėčiau sakyti… ne tos pačios svorio kategorijos, – pasakė Kitridžui panelė Frost.

– Dičkis Al buvo mano pussunkio svorio imtynininkas, – pasakojo Kitridžui Hermas Hoitas. – Buvai šiek tiek per lengvas, kad imtumeisi su sunkiasvoriais, Al, bet porą kartų tave pasiunčiau varžytis sunkiojo svorio kategorijoje. Tu vis prašei, kad leisčiau pasigalynėti su dičkiais.

– Buvau gana geras – tik gana geras, – tarė panelė Frost Kitridžui. – Na, kiti manęs nelaikė labai geru – kai nuvykau į Pensilvaniją, tai tikrai ne.

Mudu su Atkinsu matėm, kad Kitridžas niekaip neatgauna žado. Jau buvo pasisveikinta, bet arba Kitridžas pats negalėjo paleisti panelės Frost rankos, arba ji neleido jam jos paleisti.

Nuo to laiko, kai liovėsi sportavusi, panelė Frost neteko daug raumenų masės; tačiau ji vartojo hormonus, todėl neabejojau, kad dabar jos klubai platesni, negu buvo tada, kai ji rungdavosi kaip pussunkio svorio imtynininkas. Spėju, kad būdama jau keturiasdešimt kelerių panelė Frost svėrė kokius aštuoniasdešimt keturis ar šešis kilogramus, bet ji buvo metro ir aštuoniasdešimt aštuonių centimetrų ūgio, – o su aukštakulniais, kaip man sakė, tai maždaug metro ir devyniasdešimt trijų, – ir tiek sverdama atrodė gražiai. Ne kaip sunkiasvorė.

Žakas Kitridžas varžėsi kaip pusvidutinio svorio (iki 66,7 kg) imtynininkas. Manau, kad „natūraliai“ – kai būdavo ne imtynių sezonas – Kitridžas sverdavo septyniasdešimt du ar tris kilogramus. Jis buvo metro ir aštuoniasdešimties centimetrų ūgio; kartą Elenai sakė, kad yra „beveik šešiapėdis“.

Treneris Hoitas tikriausiai matė, koks Kitridžas susinervinęs, – labai neįprastai, – ką jau kalbėti apie užsitęsusį Kitridžo ir panelės Frost rankų paspaudimą, dėl kurio Atkinsui jau buvo besutrinkąs kvėpavimas.

Hermas Hoitas ėmė padrikai šnekėti; jo ekspromtu pateiktas imtynių istorijos traktatas, persmelktas keistai su jauduliu sumišusios nostalgijos, užpildė tuštumą (nes ankstesnis mūsų pokalbis staiga nutrūko).

– Tavo laikais, Al, dabar pagalvojau, juk nieko daugiau nevilkėdavot, tik mūvėdavot tamprėmis… visų krūtinės būdavo plikos, negi neprisimeni? – paklausė senasis treneris buvusio pussunkio svorio imtynininko.

– Puikiai prisimenu, Hermai, – atsakė panelė Frost. Ir pagaliau paleido Kitridžo ranką; ilgais pirštais pasitaisė neužsagstytą nertinį, kurį vilkėjo ant gražiai prigulusios palaidinukės. Žodžiai „krūtinės būdavo plikos“ Kitridžo dėmesį buvo nukreipę į mergaitiškas jos krūtis.

Tomas Atkinsas jau švokštė; man niekas nebuvo sakęs, kad Atkinsą kamuoja ne tik visokie tarties sutrikimai, bet ir astma. Gal vargšas Tomas tik stengėsi giliau kvėpuoti, kad nepaplūstų ašaromis.

– Triko kartu su tamprėmis pradėjom vilkėti penkiasdešimt aštuntaisiais… turbūt prisimeni, Žakai, – tarė Hermas Hoitas, bet Kitridžas dar nebuvo atgavęs žado; jis tik liūdnai linktelėjo.

– Ir triko, ir dar tamprės… tai jau per daug, – pasakė panelė Frost; ji nepritariamai apžiūrinėjo savo lakuotus nagus, tarsi kažkas kitas būtų parinkęs spalvą. – Pakaktų vien triko, be tamprių, arba visi turėtų mūvėti tamprėmis, o krūtinės tegu būna plikos, – toliau šnekėjo panelė Frost. – Man pačiai, – dar teatriškai tarstelėjo „į šalį“, pasisukusi į tylintį Kitridžą, – labiau patiktų būti plika krūtine.

– Kada nors liks tik triko, be tamprių, galiu lažintis, – pranašavo senasis treneris. – Nebus leidžiama imtis plikomis krūtinėmis.

– Gaila, – išraiškingai atsiduso panelė Frost.

Atkinsas išleido kažkokį keistą garsą, lyg būtų užspringęs; jis pastebėjo rūsčiai į mus žvelgiantį daktarą Harlou, gal puse sekundės pirmiau, negu tą pliką pelėdkrušį pamačiau aš. Labai abejojau, ar daktarui Harlou patinka imtynės, – bent jau mudu su Elena jo nė karto nebuvom matę, kai seniau žiūrėdavom, kaip rungiasi Kitridžas. (Kita vertus, argi mudviem tada rūpėjo daktaras Harlou?)

– Tai griežtai draudžiama, Bilai, – judu iš viso neturėtumėte bendrauti, – priminė man daktaras Harlou; į panelę Frost jis nežiūrėjo. „Judu“ buvo daugiausia, ką daktaras Harlou galėjo pasakyti, užuot ištaręs jos pavardę.

– Mudu su panele Frost vienas kitam nepratarėm nė žodžio, – pasakiau tam plikam pelėdkrušiui.

– Turite visai nebendrauti, Bilai, – burbtelėjo daktaras Harlou, vis dar nežiūrėdamas į panelę Frost.

– Kaip nebendrauti? – piktai paklausė panelė Frost – ir didžiule plaštaka sugriebė daktarą už peties; daktaras Harlou atšoko į šalį. – Aš čia bendravau tik su jaunuoju Kitridžu, – pasakė daktarui Harlou panelė Frost, dabar abi rankas uždėdama Kitridžui ant pečių. – Pažiūrėk į mane, – paliepė jam; pakėlęs akis į ją, Kitridžas atrodė kaip įspūdžių lengvai paveikiamas klusnus berniukas. (Jei Elena būtų buvusi su mumis, ji būtų pagaliau išvydusi tą nekaltybę, kurios nesėkmingai ieškojo jaunesnio Kitridžo nuotraukose.) – Linkiu tau sėkmės. Tikiuosi, kad pakartosi tą rekordą, – pasakė jam panelė Frost.

– Ačiū, – šiaip taip sumurmėjo Kitridžas.

– Dar pasimatysim, Hermai, – tarstelėjo panelė Frost senajam treneriui.

– Viso labo, Al, – atsisveikino Hermas Hoitas.

– Iki, Nimfa, – tarė Kitridžas, bet nežiūrėjo nei į mane, nei į panelę Frost. Pastriuokom perbėgęs kilimą, pasivijo vieną iš komandos draugų.

– Šnekėjom apie imtynes, daktare, – pasakė Hermas Hoitas daktarui Harlou.

– O koks ten rekordas? – paklausė senojo trenerio daktaras Harlou.

– Mano rekordas, – tarė panelė Frost. Ji jau buvo benueinanti, kai Tomas Atkinsas tarsi žiauktelėjo, tiesiog nebesusilaikė; dabar, kai Kitridžo nebebuvo, vargšas Tomas nebebijojo – ėmė ir išpyškino, ką jam seniai knietėjo pasakyti.

– Panele Frost! Mudu su Bilu šią vasarą keliausim į Europą!

Panelė Frost pirmiau maloniai nusišypsojo man, tik paskui pažvelgė į Tomą Atkinsą.

– Manau, tai nuostabus sumanymas, Tomai, – tarė. – Neabejoju, kad puikiai praleisit laiką. – Jau nueidama panelė Frost dar stabtelėjo ir atsigręžė į mus, bet kai vėl prabilo, aiškiai matėm, kad žiūri tiesiai į daktarą Harlou. – Tikiuosi, kad judu ten viską darysit drauge, – pasakė.

Tada jie abu nuėjo – ir panelė Frost, ir daktaras Harlou. (Pastarasis nueidamas į mane jau nė nežvilgtelėjo.) Su manim ir Atkinsu liko tik Hermas Hoitas.

– Žinot, vaikinai, jau eisiu ir aš, – tarė senasis treneris. – Tuoj komandos susirinkimas…

– Treneri Hoitai, – sustabdžiau jį. – Man labai smalsu, kas laimėtų… jei Kitridžas imtųsi su panele Frost. Na, jeigu jie būtų to paties amžiaus ir tos pačios svorio kategorijos. Suprantate, ką turiu omeny… jei viskas būtų vienoda.

Hermas Hoitas apsidairė; gal norėjo įsitikinti, kad arti nėra nė vieno imtynininko, kuris galėtų nugirsti jo žodžius. Tik Delakortė tebebuvo imtynių salėje, bet jis stovėjo toli, prie durų, tarsi ko laukdamas. Delakortė tikrai negalėjo girdėti, apie ką mes šnekam.

– Klausykit, vaikinai, – sumurmėjo senasis treneris, – niekam necituokit, ką dabar pasakysiu, bet Dičkis Al Kitridžą nugalabytų. Bet kokio amžiaus, ir čia visai nesvarbu svoris. Dičkis Al Kitridžą galėtų sumalti į miltus.

Neapsimetinėsiu, kad tie žodžiai nesuteikė man malonumo, bet būčiau dar labiau apsidžiaugęs, jei treneris tai būtų pasakęs tik man; nenorėjau, kad tai žinotų ir Tomas Atkinsas.

– Ar gali įsivaizduot, Bilai… – buvo beklausiąs Atkinsas, kai treneris Hoitas nuėjo į persirengimo kambarį.

Aš Atkinsą tuoj pat nutraukiau:

– Taip, žinoma, galiu įsivaizduot, Tomai.

Jau buvom prie senosios sporto salės durų, kai mus sustabdė Delakortė. Jis laukė manęs.

– Mačiau ją – tikrai graži! – tarė man Delakortė. – Išeidama mane užkalbino – pasakė, kad aš „nuostabus“ Lyro juokdarys. Čia Delakortė nutilo – išsiskalavo burną ir išspjovė vandenį. Rankose laikė du popierinius puodukus ir jau nebeatrodė tarsi merdėjantis. – Ir dar ji man patarė pereiti į didesnio svorio kategoriją, bet labai jau keistai: „Ten perėjęs gal pralaimėsi daugiau imčių, bet mažiau kankinsies.“ Žinai, seniau ji buvo Alas Frostas, – patikėjo man paslaptį Delakortė. – Imtynininkas!

– Mes žinom, Delakorte! – suirzo Tomas Atkinsas.

– Ne su tavim kalbu, Atkinsai, – tarė Delakortė, vėl skalaudamas burną. – Paskui įsiterpė daktaras Harlou, – pasakė man. – Pradėjo kažką šnekėti tavo draugei – kažkokias nesąmones apie tai, kad jai net būti čia „nedera“! Bet ji toliau kalbėjosi su manim, tarsi to pliko pelėdkrušio ten apskritai nebūtų buvę. Pasakė: „Oi, ką ten Kentas sako Lyrui – pirmo veiksmo pirmoje scenoje, kai Lyras taip apsirinka, vertindamas Kordeliją? Kokie ten žodžiai? Neseniai mačiau! O tu gi vaidinai!“ Bet aš nežinojau, kuriuos žodžius ji turi omeny, juk vaidinau Lyro juokdarį, ne Kentą. O daktaras Harlou tiesiog stovėjo prie mūsų. Ir staiga panelė Frost sušunka: „Prisiminiau! Kentas sako: Verčiau užmuški gydytoją savo… Čia tie žodžiai!“ Tada tas plikas pelėdkrušys jai pareiškia: „Labai juokinga – tikriausiai manote, kad tai labai juokinga.“ O ji pasisuka į daktarą Harlou, žiūri jam tiesiai į akis ir atrėžia: „Juokinga? Manau, kad jūs pats esat juokingas žmogeliukas. Štai ką manau, daktare Harlou.“ Tada tas plikas pelėdkrušys spruko šalin. Daktaras Harlou tiesiog pabėgo! Tavo draugė nuostabi! – pasakė man Delakortė.

Kažkas jį pastūmė. Delakortė paleido iš rankų abu puodukus – beviltiškai mėgindamas atgauti pusiausvyrą ir išsilaikyti ant kojų. Bet vis tiek parvirto į išsiliejusio vandens ir spjaudalų balą. Jį pastūmė Kitridžas. Juosmenį apsivyniojęs rankšluosčiu, po dušo dar šlapiais plaukais.

– Kai visi nusipraus, bus komandos susirinkimas, o tu dar nebuvai duše. Spėčiau dukart su kuo nors sugulti per tą laiką, kol tavęs laukiam, Delakorte, – pasakė Kitridžas.

Delakortė atsistojo ir uždaru betoniniu tilteliu nubėgo į naująją sporto salę, kur buvo dušinė.

Tomas Atkinsas stengėsi tapti nematomas; bijojo, kad dabar Kitridžas pastums jį.

– Kaip galėjai nesuprasti, kad ji – vyras, Nimfa? – staiga paklausė manęs Kitridžas. – Negi neatkreipei dėmesio į Adomo obuolį, nepastebėjai, kokia ji visa didelė? Išskyrus papukus. Viešpatie! Kaip tu nesupratai, kad ji – vyras?

– Gal ir supratau, – tarstelėjau. (Tai man dabar tiesiog išaiškėjo, kaip tiesa kartais ima ir išaiškėja.)

– Viešpatie, Nimfa!

Kitridžas jau drebėjo; nuo nešildomo tiltelio, vedančio į didesnę, naujesnę sporto salę, traukė šaltas skersvėjis, o Kitridžas čia stovėjo neapsirengęs, tik su rankšluosčiu. Buvo neįprasta matyti Kitridžą tokį pažeidžiamą, bet jis – pusnuogis – drebėjo iš šalčio. Tomas Atkinsas nebuvo drąsus, tačiau netgi Atkinsas, matyt, pajuto Kitridžo pažeidžiamumą, – netgi Atkinsas akimirką galėjo pabūti bebaimis.

– O kaip tu nesupratai, kad ji – imtynininkas? – paklausė Kitridžo Atkinsas. Kitridžas žingtelėjo prie jo, ir Atkinsas – vėl įsibaiminęs – atšoko atatupstas, vos nepargriuvo. – Ar matei jos pečius, kaklą, plaštakas? – surėkė Atkinsas.

– Man jau reikia eit, – tepratarė Kitridžas. Jis tai sumurmėjo man – Atkinsui neatsakė. Netgi Tomas Atkinsas suprato, kad Kitridžas nebe taip labai pasitiki savimi.

Mudu su Atkinsu žiūrėjom, kaip Kitridžas nubėga tilteliu; bėgdamas jis prilaikė aplink juosmenį apvyniotą rankšluostį. Tas rankšluostis buvo nedidelis – aptempęs klubus tarsi trumputis sijonėlis. Su juo Kitridžas bėgo kaip mergaitė.

– Tu juk nemanai, kad Kitridžas šį sezoną gali kokią imtį ir pralaimėti… ar ne, Bilai? – paklausė Atkinsas.

Kaip ir Kitridžas, aš Atkinsui neatsakiau. Argi Kitridžas galėjo pralaimėti Naujojoje Anglijoje? Man labai norėjosi pateikti tą klausimą panelei Frost, kartu su kitais klausimais.

Akimirksnis, kai tau staiga atsibosta tai, kad su tavimi elgiamasi kaip su vaiku, – kai atsibosta paauglystė, – tas netikėtai prasidedantis, bet greitai pasibaigiantis pereinamasis laikotarpis, kai negrįžtamai norisi suaugti, iš tikrųjų labai pavojingas. Vėliau kažkuriame romane (viename iš pirmųjų) rašiau: „Ambicija atima vaikystę. Tą akimirką, kai pajunti norą tapti suaugusiuoju, – nesvarbu kaip, – netenki tam tikros savo vaikystės dalies.“ (Tada, ko gero, galvojau apie tuo pat metu mane apėmusį troškimą tapti rašytoju ir pasimylėti su panele Frost – nebūtinai tokia eilės tvarka.)

Kažkuriame vėlesniame romane prie šios minties prieinu jau truputį kitaip, gal šiek tiek atsargiau: „Ir milžiniškais, ir mažesniais kąsniais iš mūsų pavagiama vaikystė – kartais tai būna ne vienas įsimintinas įvykis, o daug nedidelių apiplėšimų, bet netektis vis tiek tokia pat.“ Vietoj „apiplėšimų“ tikriausiai galėjau rašyti „išdavysčių“; o turėdamas omeny savo paties šeimą, tą nutylėjimų ir bendrininkavimo melą, gal galėjau vartoti ir žodį „apgaulių“. Bet laikysiuos to, ką parašiau; to pakanka.

Kitame romane, – netgi pačioje tos knygos pradžioje, – parašiau: „Atmintis – tikra pabaisa; tu pamiršti, o ji – ne. Ji viską tiesiog deda tarsi į kokį aplanką ir saugo tau arba nuo tavęs slepia. Atmintis savo pačios valia priverčia tave visa tai prisiminti. Tu manaisi turįs atmintį, bet iš tikrųjų tai tavo atmintis turi tave!“ (Laikysiuos ir šitos minties.)

Regis, buvo jau šešiasdešimt pirmųjų vasario pabaiga ar kovo pradžia, kai Feivarit Riverio mokyklos bendruomenė sužinojo, kad Kitridžas pralaimėjo; tiesą sakant, pralaimėjo du kartus. Naujosios Anglijos tarpmokyklinis imtynių čempionatas tais metais vyko Ist Providense, Rod Ailando valstijoje. Kitridžas buvo skaudžiai sumaltas per pusfinalį.

– Pergale nė nekvepėjo, – vos suprantamai pasakė man Delakortė. (Girdėjau tik balsius, o priebalsiai kažkur pradingo, nes Delakortė kalbėjo šešiais dygsniais susiūtu liežuviu.)

Kitridžas pralaimėjo ir paguodos imtį, per kurią turėjo paaiškėti, kas iškovos trečiąją vietą, – tąkart Kitridžą nugalėjo jo pirmiau įveiktas vaikinas.

– Tas pirmas pralaimėjimas Kitridžą tarsi sugniuždė – paskui jam nebeatrodė svarbu, ar jis bus trečias, ar ketvirtas, – tegalėjo pasakyti Delakortė. Spjaudalų puoduke mačiau kraują; Delakortė buvo persikandęs liežuvį, – todėl ir prireikė šešių dygsnių.

– Kitridžas galiausiai liko ketvirtas, – pasakiau Tomui Atkinsui.

Dvejus metus iš eilės laimėjusiam ir dabar titulą gynusiam čempionui turėjo būti skaudu. Naujojoje Anglijoje tarpmokykliniai imtynių čempionatai pradėti rengti keturiasdešimt devintaisiais, kai po tų trijų pergalingų Alo Frosto sezonų jau buvo praėję keturiolika metų, bet Feivarit Riverio mokyklos laikraštyje niekas nė žodžiu neužsiminė nei apie Alo Frosto rekordą, nei apie nesėkmingą Kitridžo mėginimą jį pakartoti. Per trylika metų aštuoniolika vaikinų po porą sezonų pabuvo Naujosios Anglijos čempionais, tarp jų ir Kitridžas. Jeigu jam būtų pavykę laimėti ir trečią čempionatą, jis būtų buvęs toks pirmas. „Pirmas ir paskutinis“, – mūsų mokyklos laikraštyje buvo cituojami trenerio Hoito žodžiai. Vėliau paaiškėjo, kad šešiasdešimt pirmaisiais surengtas paskutinis bendras visų Naujosios Anglijos mokyklų imtynių čempionatas; nuo šešiasdešimt antrųjų rengiami atskiri valstybinių ir privačių mokyklų turnyrai.

Vieną ankstyvo pavasario dieną kieme atsitiktinai sutikęs Hermą Hoitą, paklausiau, ką jis apie tai mano.

– Kai ką prarasim, – kai turnyras bendras visiems, rungtis sunkiau, – atsakė senasis treneris.

Užklausiau trenerį Hoitą ir apie Kitridžą, – ar yra kas nors, kuo būtų galima pateisinti tuos du pralaimėjimus.

– Paguodos imtis Kitridžui nė velnio nerūpėjo, – tarė Hermas Hoitas. – Kai suprato, kad nebus pirmas, jam jau buvo nusispjaut, ar užims trečią, ar ketvirtą vietą.

– O tas pirmas pralaimėjimas?.. – paklausiau.

– Aš Kitridžui nuolat šnekėjau, kad visada yra kas nors, kas už tave geresnis, – atsakė treneris. – Geresnį imtynininką nugalėti gali tik būdamas už jį kietesnis. Tas kitas vaikinas ėmėsi geriau, o Kitridžas nebuvo kietesnis.

Tais žodžiais tikriausiai viskas ir buvo pasakyta. Mudviem su Atkinsu Kitridžo pralaimėjimas atrodė tarsi netikėta ir nuvilianti veiksmo atomazga. Kai apie tai užsiminiau Ričardui Abotui, jis tarė:

– Šekspyriška, Bilai; daugybė svarbių dalykų Šekspyro dramose nutinka už scenos – apie tai paskui tik išgirsti.

– Šekspyriška, – pakartojau.

– Bet vis tiek netikėta, – tarė Atkinsas, kai jam papasakojau, ką sakė Ričardas.

Pats Kitridžas iš pažiūros buvo tik truputį nusiminęs, ne per labiausiai paveiktas tų nesėkmių. Be to, kaip tik tada mes, abiturientai, sužinojom, į kuriuos koledžus ar universitetus esam priimti. Imtynių sezonas pasibaigė.

Feivarit Riverio nebuvo geriausių Naujosios Anglijos parengiamųjų mokyklų sąraše; savaime suprantama, mūsų mokyklos vaikinai nesiprašė į geriausius koledžus ar universitetus. Dauguma pasirinko nedidelius humanitarinių mokslų koledžus, bet Tomas Atkinsas manėsi lengviausiai pritapsiąs valstybiniame universitete; jis jau buvo matęs, kaip viskas būna mažoje mokymo įstaigoje, taigi dabar jam norėjosi didesnės, „tokios, kokioje galima tiesiog pradingti“, – liūdnai susimąstęs pasakė man.

Galimybė pradingti man rūpėjo mažiau negu Tomui Atkinsui. Labiausiai domino Anglų kalbos ir literatūros katedra, – ar ten galėsiu toliau skaityti tų rašytojų, su kuriais mane supažindino panelė Frost, knygas. Ir dar norėjau mokytis Niujorke arba netoli jo.

– O kur tas koledžas, kuriame mokeisi? – prieš kurį laiką paklausiau panelės Frost.

– Vienam tokiam Pensilvanijos miestely, – tada atsakė ji. – Tu tikrai nesi nieko apie jį girdėjęs.

(Man patiko tas pasakymas, – „tikrai nesi nieko apie jį girdėjęs“, – bet svarbiausia atrodė atsidurti Niujorke.)

Prašymus dėl studijų nusiunčiau į visus koledžus ir universitetus, kuriuos tik prisiminiau esant netoli Niujorko, – ir į jums žinomus, ir į tuos, apie kuriuos nieko nesate girdėję. Be to, man buvo svarbu pasikalbėti su kuo nors iš Vokiečių kalbos katedros. Visais atvejais buvau patikintas, kad jie man padės išvykti studijuoti į kurią nors vokiečiakalbę šalį.

Jaučiau, kad vasara Europoje su Tomu Atkinsu man tik sužadins dar didesnį norą atsidurti toli, labai toli nuo Vermonto valstijos Ferst Sisterio miestelio. Įsivaizdavau, jog darysiu tai, ką būsimas rašytojas ir turi daryti, – gyvensiu svetimoje šalyje, kur visi šneka svetima kalba, ir (ten gyvendamas) pirmą kartą rimtai pamėginsiu rašyti savo gimtąja, tarsi būčiau pirmas ir vienintelis taip besielgiantis žmogus.

Tomas Atkinsas galiausiai atsidūrė Masačusetso universitete, Amherste; tai buvo didelė mokymo įstaiga, ir Atkinsui pavyko joje pradingti – gal netgi labiau, negu jis tikėjosi arba norėjo.

Tai, kad pasiprašiau priimamas į Naujojo Hampšyro universitetą, namuose kai kam, be abejo, atrodė įtartina. Sklido gandas, kad panelė Frost persikelia į Naująjį Hampšyrą. Todėl teta Mjurielė pareiškė, jog būtų gerai, jei panelė Frost išsikraustytų dar toliau nuo Vermonto; tai išgirdęs atsakiau, jog ir aš tikiuosi galėsiąs išsikraustyti dar toliau. (Toks mano pasakymas turbūt suglumino Mjurielę, kuri žinojo, kad nusiunčiau prašymą į Naujojo Hampšyro universitetą.)

Tačiau tą pavasarį gando, kad panelė Frost persikelia į Naująjį Hampšyrą, niekas nepatvirtino, – ir niekas nešnekėjo, į kurį Naujojo Hampšyro miestą ji galėtų persikelti. Priežastys, dėl kurių pasiprašiau priimamas į Naujojo Hampšyro universitetą, tikrai nebuvo susijusios su būsima panelės Frost gyvenamąja vieta. (Prašymą į tą universitetą nusiunčiau tik norėdamas sukelti nerimą savo šeimai, iš tiesų neketinau ten mokytis.)

Daug paslaptingiau – ypač Tomui Atkinsui ir man – atrodė tai, kad Kitridžas pateko į Jeilį. Žinoma, mudviejų su Atkinsu stojamųjų egzaminų balai buvo tokie, kad apie Jeilį – ar kurį nors kitą Gebenės lygos universitetą – negalėjom nė svajoti. Bet mano balai vis dėlto buvo geresni negu Kitridžo; be to, kaip Jeilis pražiūrėjo, kad Kitridžas mokykloje turėjo kartoti baigiamųjų metų kursą? (Tomo Atkinso žinios buvo įvertintos labai įvairiais balais, tačiau jis mokyklą baigė laiku.) Mudu su Atkinsu žinojom, kad Kitridžo stojamųjų balai geri, tačiau Jeilis jį, matyt, priėmė dėl kitų priežasčių; mudu su Atkinsu žinojom ir tai.

Atkinsas dar užsiminė, kad Kitridžas juk imtynininkas, bet aš maniausi žinąs, ką apie tai būtų pasakiusi panelė Frost: Jeilis Kitridžą priėmė ne dėl imtynių. (Kaip vėliau paaiškėjo, įstojęs į universitetą Kitridžas apskritai nebesiėmė.) Geri balai turbūt padėjo, bet dar svarbiau buvo tai, kad Kitridžo tėvas, su kuriuo jis nepalaikė ryšių, kadaise mokėsi Jeilyje.

– Patikėk manimi, – šnekėjau Tomui, – į Jeilį Kitridžui pavyko įstoti ne dėl vokiečių kalbos – čia viskas, ką galiu tau pasakyti.

– Kodėl tau taip svarbu, Bili, į kurį universitetą įstojo Kitridžas? – paklausė manęs ponia Hadli. (Sunkiai ištardavau žodį „Jeilis“, todėl apie tai ir prašnekom.)

– Aš nepavydžiu, – atsakiau. – Tikrai. Nenoriu ten studijuoti – net negaliu ištarti to pavadinimo!

Kaip vėliau paaiškėjo, tai nebuvo svarbu, – nei kur mokėsi Kitridžas, nei kur aš, – tačiau tada mintis, kad Kitridžas priimtas į Jeilį, mane siutino.

– Gerai, negalvokim apie sąžiningumą, – pasakiau Martai Hadli, – bet argi ir jokie nuopelnai jau nebesvarbūs? – Tokį klausimą galėtų pateikti aštuoniolikmetis, o man tada (1961-ųjų kovo mėnesį) jau buvo suėję devyniolika; po kurio laiko aš, žinoma, apsipratau su mintimi, kad Kitridžas įstojo į tą universitetą. Netgi tada, šešiasdešimt pirmųjų pavasarį, mudviem su Tomu Atkinsu labiau rūpėjo artėjanti vasara Europoje negu akivaizdi apgaulė, per kurią Kitridžas pateko į Jeilį.

Pripažįstu: kai Kitridžą retai kada bematydavau, man buvo lengviau jį pamiršti. Jam arba nebereikėjo mano pagalbos mokantis vokiečių kalbos, arba jis jos tiesiog nebeprašė. Jau priimtas į Jeilį, Kitridžas dėl vokiečių pažymio nebesijaudino, – turėjo tik kaip nors baigti mokyklą.

– Ar galiu tau priminti? – niekinamai paklausė manęs Tomas Atkinsas. – Nieko daugiau, tik baigti mokyklą Kitridžui reikėjo ir praėjusiais metais.

Bet šešiasdešimt pirmaisiais Kitridžas mokyklą vis dėlto baigė – kaip ir mes, visi kiti. Tiesą sakant, mokyklos baigimas irgi atrodė tarsi netikėta ir nuvilianti veiksmo atomazga. Nieko nenutiko; kita vertus, ko mes tikėjomės? Ponia Kitridž, matyt, nesitikėjo nieko; ji neatvažiavo. Nepasirodė ir Elena, tačiau tai buvo savaime suprantama.

Kodėl ponia Kitridž neatvyko pažiūrėti, kaip jos vieninteliam vaikui įteikiamas atestatas? („Nelabai motiniška, ar ne?“ – apie tai tepasakė Kitridžas.) Jis atrodė nė kiek nenustebęs; ir buvo akivaizdu, kad mokyklos baigimas jam nepadarė jokio įspūdžio. Turbūt jautėsi mus visus jau pralenkęs.

– Tarytum jau studijuotų Jeilyje – lyg būtų nebe čia, – pasakė Atkinsas.

Per atestatų įteikimo iškilmes susipažinau su Tomo tėvais. Jo tėvas, apimtas nevilties, tik žvilgtelėjo į mane ir atsisakė paspausti man ranką; žydru manęs nepavadino, bet jaučiau, kad taip mano.

– Mano tėvas labai… neišprusęs, – tarė man Atkinsas.

– Jam reikėtų susipažinti su mano mama, – atsakiau. – Mudu drauge keliausim į Europą, Tomai. Visa kita nesvarbu.

– Visa kita nesvarbu, – pakartojo Atkinsas. Nepavydėjau jam tų dienų, kurias jis, prieš išvykdamas su manimi, turėjo praleisti namuose; buvo aišku, kad tėtis vargšą Tomą visą tą laiką be perstojo grauš dėl manęs. Atkinsas gyveno Naujajame Džersyje. Aš, kol kas matęs tik tuos Naujojo Džersio gyventojus, kurie atvažiuodavo į Vermontą paslidinėti, Atkinsui nepavydėjau ir to.

Delakortė mane supažindino su savo mama.

– Čia tas vaikinas, kuris turėjo vaidinti Lyro juokdarį, – tarė Delakortė.

Kai ir ta daili mažutė moterytė berankove suknele, su šiaudine skrybėle nenorėjo paspausti man rankos, supratau, jog tai, kad Lyro juokdario vaidmuo iš pradžių buvo paskirtas man, gal kažkaip siejama su istorija apie mano mylėjimąsi su translyte miestelio bibliotekininke.

– Užjaučiu tave dėl visų tų tavo bėdų, – pasakė man Delakortė. Tik tada prisiminiau, jog nežinau, į kurį koledžą ar universitetą Delakortė įstojo. Dabar, kai jis jau miręs, gailiuosi, kad taip ir nepaklausiau. Delakortei gal buvo svarbu, kur studijuos, – gal, priešingai negu man, jam tai iš tikrųjų rūpėjo.

Tenesio Viljamso pjesės repeticijos daug laiko neatėmė – bent jau iš manęs, gavusio visai nedidelį vaidmenį. Turėjau pasirodyti tik paskutinėje scenoje, kur svarbiausia – Alma, ta sutramdyta moteris, kurios vaidmeniui, Nilso Borkmano įsitikinimu, būtų tobulai tikusi panelė Frost. Almą vaidino teta Mjurielė, labiau sutramdytos moters tikrai nesu matęs, bet aš sugebėjau savo – „jauno vaikinuko“ – vaidmenį pagyvinti įsivaizduodamas, kad Almą vaidina panelė Frost.

Kaip ir derėjo Almą įsimylėjusiam vaikinukui, spoksojau į tetos Mjurielės krūtis, nors jos buvo didžiulės (mano manymu, milžiniškos), palyginti su panelės Frost.

– Ar tau būtina taip stebeilyti į mano papus, Bili? – paklausė manęs Mjurielė per vieną įsimintiną repeticiją.

– Turėčiau būti jus įsimylėjęs, – atsakiau.

– Mane visą, manyčiau, – pyktelėjo teta Mjurielė.

– Manau, visiškai normalu, kad tas vaikinas spokso į Almos krūtis, – reikšmingai tarė mūsų režisierius, Nilsas Borkmanas. – Šiaip ar taip, jis gi pardavinėja batus – nėra labai rafinadas.

– Mano sūnėnui nesveika šitaip į mane stebeilyti! – piktinosi teta Mjurielė.

– Ponios Fremont krūtys neabejotinai patraukusios daugelio vaikinų žvilgsnius! – tarė Nilsas, nevykusiai mėgindamas paglostyti Mjurielės savimeilę. (Aš staiga pamiršau, kodėl teta nesiskundė, kai spoksodavau į jos krūtis per „Dvyliktosios nakties“ repeticijas. A, taip – tada buvau kiek žemesnis, ir Mjurielė per tas savo krūtis manęs nematydavo.)

Mano mama atsiduso. Almos motiną vaidinantis senelis Haris – su atitinkamai didelėmis dirbtinėmis krūtimis – pareiškė, jog „savaime suprantama“, kad visi jauni vyriškiai spokso į „dosniai gamtos apdovanotų“ moterų krūtis.

– Tu mane, tikrą savo dukterį, vadini „dosniai gamtos apdovanota“… Tiesiog negaliu patikėti! – sušuko Mjurielė.

Mama vėl atsiduso.

– Visi spokso į tavo krūtis, Mjuriele, – tarė. – Kadaise norėjai, kad visi spoksotų.

– Tu čia geriau nepradėk… Kadaise ir pati kai ko norėjai, Mere, – įspėjo ją Mjurielė.

– Mergaitės, mergaitės… – ramino jas senelis Haris.

– Oi, užsičiaupk, persirengėli! – nutildė senelį mano mama.

– Gal galėčiau spoksoti į vieną krūtį? – paklausiau.

– Tau gi nerūpi nė viena iš jų, Bili! – surėkė mama.

Tą pavasarį mama nuolat ant manęs rėkė ir dūsavo; kai pranešiau, kad ketinu visai vasarai iškeliauti į Europą su Tomu Atkinsu, išgirdau ir atodūsį, ir riksmą. (Pirmiau atodūsį, žinoma, tačiau iškart po jo: „Su Tomu Atkinsu – tuo pederastu!“)

– Damos, damos… – dabar tarė Nilsas Borkmanas. – Čia įžūlus vaikinas, ponaitis Arčis Krameris. Jis Almos klausia: „Ką šitame miestelyje galima veikti sutemus?“ Juk tai gana įžūlu, ar ne?

– O, taip, – įsikišo senelis Haris, – o scenos remarkoje apie Almą parašyta: „Matydama, koks jis jaunas ir sutrikęs, ji ima labiau pasitikėti savimi.“ Ir dar: „Alma atsilošia ir žiūri į jį, primerkusi akis, lyg ir gundomai.“ Manau, Alma savotiškai skatina šį vaikiną pažvelgti į jos krūtis!

– Režisierius būna tik vienas, tėtuk, – pasakė seneliui Hariui mano mama.

– „Gundomai“ tai jau nežiūrėsiu – tikrai nieko neskatinsiu spoksoti į mano krūtis, – pareiškė Nilsui Borkmanui Mjurielė.

– Tu tikra šiknė, Mjuriele, – tarstelėjo mama.

Paskutinėje scenoje yra fontanas – Alma vaikinui duoda vieną iš savo migdomųjų tablečių, ir jis tą tabletę užgeria vandeniu iš fontano. Iš pradžių scenoje buvo ir suoliukai, bet Nilsui jie nepatiko. (Pernelyg sudirgusi Mjurielė niekaip nenusėdėjo vietoje, man spoksant į jos krūtis.)

Aš numačiau, kad be suoliukų bus negerai. Išgirdęs, kad miestelyje yra kazino, kur „sutemus galima visaip pramogauti“ (anot Almos), vaikinas Almai sako: „Tai kurių galų mudu sėdim čia?“ Tačiau suoliukų nebebuvo; Alma su tuo vaikinu negalėjo sėdėti.

Atkreipęs į tai Nilso dėmesį, dar pasiūliau:

– Gal turėčiau sakyti: „Tai ką, po galais, mudu čia veikiam?“ Nes mudu su Alma juk nesėdim – nėra ant ko sėdėti.

– Tu šitos pjesės nerašai, Bili, – ji jau parašyta, – priminė man mama (amžina suflerė).

– Vadinasi, vėl atnešim suoliukus, – tarė Nilsas, kuriam visa tai jau ėmė atsibosti. – Ir turėsi sėdėti ramiai, Mjuriele. Ką tik nurijai migdomųjų tabletę, prisimeni?

– Nurijai! – sušuko Mjurielė. – Turėčiau būti nurijusi visą saują migdomųjų! Negaliu sėdėti ramiai, kai Bilis spokso į mano krūtis!

– Biliui krūtys nerūpi, Mjuriele! – riktelėjo mama. (Žinau, kad suprantat, jog tai buvo netiesa, – man tiesiog nerūpėjo Mjurielės krūtys.)

– Aš tik vaidinu – gal pamiršot? – pasakiau mamai ir tetai Mjurielei.

Galiausiai išeinu iš scenos; išlekiu šaukdamas taksi. Lieka tik Alma – „ji lėtai atsisuka į žiūrovus, vis dar pakėlusi ranką; tai tarsi nuostabos ar suvokimo, kad viskas baigta, gestas, o tada… nusileidžia uždanga“.

Man buvo sunku įsivaizduoti, kaip Mjurielė tai suvaidins, – „nuostabos gestas“ atrodė tikrai ne jos sugebėjimams. O dėl „suvokimo, kad viskas baigta“, tai beveik neabejojau, kad pavaizduoti visa ko pabaigą mano tetai pavyks.

– Dar vieną pamėginkim kartą, – maldavo Nilsas Borkmanas. (Pavargęs mūsų režisierius visai supainiodavo žodžių tvarką.)

– Pamėginkim dar kartą, – stengėsi jam padėti senelis Haris, nors ponios Vainmiler spektaklio pabaigoje nėra. (Tame „Vasaros ir dūmų“ parke jau temsta; scenoje tik Alma su jaunuoju komivojažieriumi.)

– Elkis, kaip pridera, Bili, – perspėjo mane mama.

– Paskutinį kartą, – kuo maloniau šypsodamasis pasakiau abiem – ir jai, ir tetai Mjurielei.

– „Vanduo… vėsus“, – pradėjo Mjurielė.

– „Jūs kažką sakėt?“ – paklausiau jos krūtų – nekantriai, kaip nurodyta remarkoje.

„Vasarą ir dūmus“ nedideliame miestelio teatre „Ferst Sisterio artistai“ pradėjo rodyti praėjus kokiai savaitei po to, kai baigiau mokyklą. Feivarit Riverio mokiniai niekada nežiūrėdavo mėgėjų teatro spektaklių; o dabar, šiaip ar taip, bendrabučio gyventojai, tarp jų ir Kitridžas, ir Atkinsas, jau buvo išvykę.

Aš beveik visą spektaklio laiką pratūnojau užkulisiuose, iki pat dvyliktos – paskutinės – scenos. Man jau neberūpėjo stebėti, kaip nepritariamai mama žiūri į senelį Harį, vaidinantį moteris; jau buvau matęs viską, ką norėjau apie tai žinoti. Remarkose ponia Vainmiler apibūdinama kaip „išlepinta, savanaudė mergina, kuri ir vėlesniame gyvenime vengia atsakomybės, nepastebimai pereidama į kažkokią liguistą vaikiškumo būseną. Yra žinoma, kad ponui Vainmileriui su ja gyventi „tikras kryžius“.

Mudviem su mama buvo visiškai aišku, kad senelis Haris irzliąją ponią Vainmiler vaidina mėgdžiodamas močiutę Viktoriją, kuri jam yra „tikras kryžius“. (Tai kuo aiškiausiai suprato ir pati močiutė Viktorija; nepatenkinta, iš pažiūros baisiai priblokšta mano senelė sėdėjo pirmoje eilėje, o Haris visaip maivėsi, keldamas žiūrovų ovacijas.)

Mama vos spėjo sufleruoti dviem vaidinantiems vaikams, kurie visiškai sugadino prologą. Bet kai prasidėjo pirma scena, – ypač kai ponia Vainmiler trečią kartą suklykė: „Kur ledų pardavėjas?“ – žiūrovai jau kvatojo, o penktą sceną ponia Vainmiler užbaigė provokuodama po padu paspaustą vyrą. „Tu pats kaip nepakeliamas kryžius – tu, senas pliurpale…“ – tarškėjo senelis Haris, uždangai jau leidžiantis.

Tai buvo geriausias Nilso Borkmano režisuotas „Ferst Sisterio artistų“ spektaklis. Turiu pripažinti, kad teta Mjurielė puikiai vaidino Almą; vargu ar panelė Frost būtų galėjusi pavaizduoti tokią sutramdytą moterį, kokią pavaizdavo nervingoji mano teta.

Mama tik per prologą sufleravo tiems vaikams, o paskui jau neturėjo ką veikti; daugiau niekas nepamiršo nė vieno žodžio. Tikra laimė, kad mamai nebereikėjo sufleruoti, nes gana greitai mes abu pamatėm panelę Frost, pirmoje žiūrovų eilėje. (Tokia sukrėsta mano senelė atrodė gal dar ir todėl, kad atsidūrė vienoje eilėje su panele Frost; negana to, kad kankinosi matydama, kaip kandžiai jos vyras vaidina barningą žmoną ir motiną, močiutė Viktorija dar turėjo sėdėti vos per dvi vietas nuo lytį pakeitusio imtynininko!)

Pamačiusi panelę Frost, mano mama galėjo netyčia savo motinai pasufleruoti, kad ši pamėgintų atsikeršyti iškrėsdama panašią kiaulystę. Panelė Frost, be abejo, gudriai pasirinko tą vietą pirmoje eilėje. Ji žinojo, kur įsitaisiusi suflerė; žinojo ir kad aš visada būnu prie suflerės. Mudu su mama iškart supratom, kad jeigu mes matom panelę Frost, tai ir ji mato mus. Tiesą sakant, per visą spektaklį panelė Frost nekreipė dėmesio į scenoje vaidinančius aktorius; ji tiesiog šypsojosi man, o mano mama atrodė lyg gavusi kuolu per galvą – jos veidas sustingo taip pat kaip ir močiutės Viktorijos.

Kai tik scenoje pasirodydavo Almą vaidinanti Mjurielė, panelė Frost iš rankinuko išsitraukdavo pudrinę. Almai visaip besitramdant, panelė Frost, žvelgdama į pudrinės veidrodėlį, grožėdavosi savo lūpų spalva arba pasipudruodavo kaktą ir nosytę.

Spektaklio pabaigoje išbėgęs iš scenos, šaukdamas taksi, – Mjurielę palikęs bekeliančią ranką taip, kad (be žodžių) būtų aišku, jog tai „nuostabos ar suvokimo, kad viskas baigta, gestas“, – netikėtai susidūriau su mama. Ji žinojo, kurioje vietoje išnirsiu į užkulisius, ir anksčiau laiko atsistojo nuo suflerės kėdės, norėdama mane sulaikyti.

– Su tuo padaru nesišnekėsi, Bili, – pasakė mama.

Tokio žaidimo atviromis kortomis aš ir laukiau; jau buvau prisirepetavęs tiek daug visko, ką norėjau mamai pasakyti, tačiau nesitikėjau, kad ji suteiks man tokią puikią progą ją užsipulti. Ričardas Abotas, vaidinęs Džoną, tikriausiai užsuko į tualetą; užkulisiuose jo nebuvo, taigi jis negalėjo jai padėti. Mjurielė užtruko scenoje, išėjo tik po kelių sekundžių, lydima viską nustelbiančių garsių aplodismentų.

– Aš su ja šnekėsiuos, mama, – pradėjau, bet senelis Haris man daugiau nieko neleido pasakyti. Ponios Vainmiler perukas buvo nuslinkęs ant šono, milžiniškos dirbtinės krūtys sustumtos per arti viena kitos, tačiau ponia Vainmiler ledų dabar nebeprašė. Ji niekam nebebuvo „tikras kryžius“ – bent jau šitoje scenoje – ir jokio sufleravimo seneliui Hariui nereikėjo.

– Liaukis, Mere, – pasakė mano mamai senelis Haris. – Pamiršk tą Franę. Bent kartą gyvenime nustok savęs gailėtis. Juk galiausiai tave vedė geras žmogus, dėl Dievo meilės! Ko tu taip pyksti?

– Aš kalbuosi su savo sūnumi, tėtuk, – tarė mama, bet nelabai ryžtingai.

– Tai ir elkis su juo kaip su sūnumi, – toliau šnekėjo senelis. – Gerbk Bilą tokį, koks jis yra, Mere. Ką tu padarysi – pakeisi jo genus, ar ką?

– Tas padaras… – vėl buvo besakanti mama, turėdama omeny panelę Frost, bet kaip tik tą akimirką iš scenos į užkulisius atėjo Mjurielė. Griaudėjo plojimai, įspūdinga Mjurielės krūtinė kilnojosi. Kas galėjo žinoti, ar nuostaba, ar suvokimas, kad viskas baigta, ją taip įaudrino? – Tas padaras čia – tarp žiūrovų! – surėkė Mjurielei mano mama.

– Žinau, Mere. Negi manai, kad jo nemačiau? – atsakė Mjurielė.

– Jos, – pataisiau tetą Mjurielę.

– Jos! – niekinamai pakartojo Mjurielė.

– Ir nevadink jos padaru, – pasakiau mamai.

– Ji kaip galėdama rūpinosi Bilu, Mere, – tarė senelis (arba ponia Vainmiler). – Tikrai rūpinosi.

– Damos, damos… – ramino visus Nilsas Borkmanas, tikėdamasis, kad Mjurielė su seneliu Hariu dar grįš į sceną nusilenkti. Šiaip Nilsas buvo tikras tironas, bet dabar jaučiausi dėkingas, kad man leidžia neiti drauge su visais kitais aktoriais paskutinį kartą pasirodyti žiūrovams; Nilsas suprato, kad užkulisiuose turiu atlikti svarbesnį vaidmenį.

– Prašau tavęs – nešnekėk su… ta moterimi, Bili, – maldavo mama. Ričardas, pasirengęs eiti nusilenkti, stabtelėjo prie mūsų, ir mama puolė jam į glėbį. – Matei, kas atėjo? Ji čia! Bilis nori su ja pasišnekėti! Aš to neištversiu!

– Tegu Bilas su ja pasišneka, auksele, – tarė Ričardas, jau bėgdamas į sceną.

Žiūrovai aktoriams tebedėkojo griausmingais aplodismentais, kai užkulisiuose, vos Ričardui išėjus, pasirodė panelė Frost.

– Kitridžas pralaimėjo, – pasakiau jai. Kelis mėnesius įsivaizdavau, kaip su ja kalbėsiuosi; o dabar tik tai ir tegalėjau pasakyti.

– Du kartus, – tarė panelė Frost. – Hermas man sakė.

– Maniau, kad išvykai į Naująjį Hampšyrą, – kreipėsi į panelę Frost mano mama. – Tau nederėtų čia būti.

– Man niekada nederėjo čia būti, Mere. Nederėjo čia gimti, – atsakė panelė Frost.

Iš scenos grįžo Ričardas ir visi kiti.

– Mums jau reikėtų eiti, auksele… Gal akimirką palikim juos vienus, – įkalbinėjo mamą Ričardas Abotas. Bet jau buvo aišku, kad mudu su panele Frost niekada nebebūsim „vieni“.

Visų nuostabai, panelė Frost kreipėsi į Mjurielę.

– Puikiai vaidinai, – pagyrė pasipūtusią mano tetą. – Bobas irgi čia? Man reikėtų šnektelėti su Raketiniu.

– Aš čia, Al, – susinepatoginęs tarė dėdė Bobas.

– Tu turi visų durų raktus, Bobai, – pasakė panelė Frost. – Prieš išvykdama iš Ferst Sisterio, dar norėčiau Viljamui kai ką parodyti, – kalbėjo be jokio teatrališkumo. – Turiu jam kai ką parodyti imtynių salėje. Galėjau paprašyti Hermo, kad mus įleistų, bet nenorėjau jam pridaryti bėdos.

– Imtynių salėje! – riktelėjo Mjurielė.

– Judu su Biliu… imtynių salėje, – išlemeno dėdė Bobas, žiūrėdamas į panelę Frost, tarsi negalėdamas to įsivaizduoti.

– Galėsi būti su mumis, Bobai, – pasakė panelė Frost, bet žiūrėjo į mano mamą. – Judvi su Mjuriele irgi galit eiti kartu, Mere… jei tau atrodo, kad mudviem su Viljamu vieno prižiūrėtojo nepakanka.

Jau maniau, kad visa mano sumauta šeima kris negyva – vien išgirdusi tą žodį: prižiūrėtojo. Bet vėl iš visų išsiskyrė senelis Haris.

– Tu tik duok man raktus, Bobai. Aš pabūsiu prižiūrėtoju.

– Tu? – sušuko močiutė Viktorija. (Iki tol niekas nebuvo pastebėjęs, kad ir ji atėjo į užkulisius.) – Kaip tu atrodai, Haroldai! Kaip koks seksualinis klounas! Šitoks tikrai negali nieko prižiūrėti!

– A… na… – buvo besakąs senelis Haris, bet nutilo. Kasėsi krūtinę po viena iš krūtų; peruku vėdavo savo plikę. Užkulisiuose buvo karšta.

Taip viskas ir klostėsi – tą paskutinį kartą, kai mačiau panelę Frost. Bobas nuėjo į Priėmimo skyrių paimti imtynių salės raktų. Ir paskui dėdė, pasak jo paties, turėjo eiti su mumis, nes tik jis ir Hermas Hoitas žinojo, kur yra naujosios salės šviesų jungikliai. (Į imtynių salytę galėjai patekti tik betoniniu tilteliu perėjęs iš naujosios salės į senąją.)

– Mano laikais naujosios salės dar nebuvo, Viljamai, – šnekėjo panelė Frost, kai jau maklinom per tamsų Feivarit Riverio mokyklos kiemą su dėde Bobu ir seneliu Hariu, – ne su ponia Vainmiler, deja, nes Haris vėl buvo apsirengęs kaip padorus miško pramonininkas. Be to, pagalvojęs prie mūsų prisidėjo ir Nilsas Borkmanas.

– Man rūpi pažiūrėt, kuo ydingos tos imtynės! – tarė energingasis norvegas.

– …kuo ypatingos tos imtynės, – pakartojo senelis Haris.

– Išeini į platųjį pasaulį, Viljamai, – dalykiškai pasakė panelė Frost. – Visur pilna homoseksualų nekenčiančių šiknių.

– Homoseksualių šiknių? – paklausė Nilsas.

– Homoseksualų nekenčiančių šiknių, – pataisė bičiulį senelis Haris.

– Dar nieko nesu įleidęs į sporto salę naktį, – nei iš šio, nei iš to tarė dėdė Bobas. Kažkas tamsoje bėgo, norėdamas mus pasivyti. Tai buvo Ričardas Abotas.

– Vis daugiau norinčių pažiūrėt, kuo ypatingos tos imtynės, Bilai, – pasakė man senelis Haris.

– Šiaip jau neketinau nieko treniruot, Viljamai… taigi pasistenk sutelkti dėmesį. Turim nedaug laiko, – dar pridūrė panelė Frost; kaip tik tą akimirką dėdė Bobas rado šviesos jungiklį, ir aš pamačiau, kad panelė Frost man šypsosi. Taip jau mudviem buvo lemta – turėti nedaug laiko.

Tai, kad į mus žiūrėjo dėdė Bobas, senelis Haris, Ričardas Abotas ir Nilsas Borkmanas, dar nereiškė, kad panelė Frost surengs parodomąjį numerį. Senoji sporto salė buvo netolygiai apšviesta, imtynių kilimai nevalyti nuo šešiasdešimt pirmųjų sezono pabaigos, dulkėti, apnešti kažkokiu žvyru; ant salės grindų, prie komandų suolų, mėtėsi nešvarūs rankšluosčiai. Bobas, Haris, Ričardas ir Nilsas susėdo ant šeimininkų komandos suolo; panelė Frost jiems liepė ten sėsti, ir vyrai pakluso. (Šie keturi vyrai – savaip ir dėl savų priežasčių – buvo nuoširdūs panelės Frost gerbėjai.)

– Nusiauk batus, Viljamai, – paliepė panelė Frost; mačiau, kad ji pati jau nusiavusi. Panelės Frost kojų nagai buvo nulakuoti turkio, o gal akvamarino spalva – žalsvai melsva.

Tą šiltą birželio vakarą panelė Frost vilkėjo tik balta berankove glaustinuke ir kapriais, kurie – melsvai žali, derantys prie kojų nagų lako spalvos – imtynėms atrodė ankštoki. Aš buvau su apsmukusiais bermudais ir trumparankoviais marškinėliais.

– Labas! – staiga pasisveikino Elena. Teatre jos nė nemačiau. Ji mums iš paskos atėjo į senąją sporto salę, – apdairiai atsilikusi, be abejo, – ir dabar stebėjo mus atsisėdusi ant kybančio virš imtynių kilimo medinio bėgimo tako.

– Ir vėl imtynės, – tepratariau Elenai, bet buvau patenkintas, kad mano mieloji draugė yra čia.

– Kada nors prie tavęs ims kabinėtis, Viljamai, – pasakė panelė Frost. Ir suspaudė man sprandą, pasak Delakortės, „apykakle“. – Visaip tave stumdys, anksčiau ar vėliau.

– Tikriausiai, – tarstelėjau.

– Kuo stambesnis ir agresyvesnis jis bus, tuo arčiau turėsi prieiti – prie pat jo, – šnekėjo panelė Frost. Užuodžiau jos kvapą, smilkiniu jaučiau kvėpavimą. – Tegu jis prie tavęs pasilenkia – priglunda skruostu prie skruosto, šitaip. Tada jo paties ranką prispausk jam prie gerklės. Taip, – parodė; vidinė mano paties alkūnės pusė man jau trikdė kvėpavimą. – Tau reikia, kad jis nuo tavęs atsistumtų, – kad pakeltų tą ranką.

Kai nuo jos atsistūmiau, – kai kilstelėjau ranką, kad atitraukčiau alkūnę nuo gerklės, – panelė Frost nėrė man po pažastim. Akimirksniu atsidūrė už manęs, iš šono. Ranka, uždėta man ant sprando, lenkė mano galvą žemyn; užgulusi visu svoriu, panelė Frost mane parbloškė ant šilto, minkšto kilimo. Griūdamas ant peties, kakle pajutau tarsi kokį žnybį. Parvirtau kažkaip kerėpliškai, smarkiai susitrenkdamas tą petį ir visą plotą apie raktikaulį.

– Įsivaizduok, kad čia ne kilimas, o betoninis šaligatvis ar tiesiog paprastos medinės grindys, – pasakė panelė Frost. – Būtų blogiau, ar ne?

– Taip, – linktelėjau. Man net kibirkštys pasipylė iš akių, pirmąsyk gyvenime.

– Dar kartą, – tarė panelė Frost. – Dar kelis kartus aš taip parmesiu tave, Viljamai, o paskui jau tu mane.

– Gerai, – nesiginčijau. Ir mes tai padarėm dar kelis kartus.

– Tai vadinama panėrimu, – paaiškino panelė Frost. – Šitaip gali parmesti bet ką – reikia tik kad priešininkas tave stumtų. Gali parmesti bet ką, kas tave puola.

– Supratau.

– Ne, Viljamai, tu dar tik pradedi suprasti.

Imtynių salėje prabuvom gerą valandą, vis tobulindami tą panėrimą.

– Lengviau, kai priešininkas už tave aukštesnis, – šnekėjo panelė Frost. – Kuo aukštesnis, kuo labiau prie tavęs pasilenkia, tuo smarkiau jo galva trenkiasi į kilimą… arba į šaligatvį, į grindis, arba į žemę. Supranti?

– Pradedu suprasti, – atsakiau.

Visada prisiminsiu, kaip lietėsi mūsų kūnai, kai mokiausi panerti; kaip dažniausiai būna ir užsiimant kitkuo, kai imi viską daryti tinkamai, atsiranda tam tikras ritmas. Mudu jau prakaitavom, ir panelė Frost tarė:

– Kai parmesi dar dešimt kartų, nė nemirktelėjęs, galėsi eiti namo, Viljamai.

– Nenoriu eiti namo – noriu šitaip mokytis ir mokytis, – sušnibždėjau.

– Nieku gyvu nebūčiau praleidusi progos susipažinti su tavimi, Viljamai, – pašnibždomis atsakė panelė Frost.

– Aš tave myliu! – pasakiau.

– Ne dabar, Viljamai, – šnipštelėjo panelė Frost. – Jei negali to tipo alkūnės prispausti prie gerklės, tai prispausk prie burnos, – dar pamokė.

– Prie burnos, – pakartojau.

– Judu ten vienas kito nenugalabykit! – šaukė senelis Haris.

– Kas čia daros? – išgirdau klausiant trenerį Hoitą. Hermas pastebėjo šviesas; senoji sporto salė ir ta imtynių salytė jam buvo šventos vietos.

– Al Biliui rodo panėrimą, Hermai, – pasakė senajam treneriui dėdė Bobas.

– Na, Al išmoko iš manęs, – tarė Hermas. – Taigi turėtų žinoti, kaip tai daroma. – Treneris Hoitas prisėdo ant šeimininkų komandos suolo – kuo arčiau taškų skaičiuotojo staliuko.

– Niekada tavęs nepamiršiu! – šnibždėjau panelei Frost.

– Gal jau ir baigsim, Viljamai… jei negali dėmesio sutelkti į panėrimą, – pasakė panelė Frost.

– Gerai, sutelksiu… Dar dešimt panėrimų! – prašiau; ji tik nusišypsojo ir pakedeno prakaitu sumirkusius mano plaukus. Prisiminiau, kad paskutinį kartą man buvo juos taip kedenusi, kai buvau trylikos ar penkiolikos, labai seniai.

– Ne, jau viskas, Viljamai… Atėjo Hermas. Dabar treneris Hoitas gali perimti tą panėrimų mokymą, – tarė panelė Frost. Staiga pastebėjau, kad ji atrodo pavargusi. Dar nebuvau matęs jos taip atrodančios.

– Apkabink mane, bet nebučiuok, Viljamai; laikykimės taisyklių, tegu visi būna patenkinti, – pasakė panelė Frost.

Apkabinau ją ir suspaudžiau iš visų jėgų, o ji manęs – ne. Bent jau ne taip smarkiai, kaip galėjo.

– Laimingos kelionės, Al, – palinkėjo dėdė Bobas.

– Ačiū, Bobai, – padėkojo panelė Frost.

– Turiu grįžti namo, kol Mjurielė nepasiuntė policijos ir gaisrininkų, kad mane surastų, – tarė dėdė Bobas.

– Aš pats galiu čia viską užrakinti, Bobai, – pasakė mano dėdei treneris Hoitas. – Mudu su Biliu tik dar kelis kartus pamėginsim taip panerti.

– Dar kelis kartus, – pakartojau.

– Kol pamatysiu, kad tau pavyksta, – tarė treneris Hoitas. – Gal jūs visi jau eikit namo? – pasiūlė. – Ir tu, Ričardai… ir tu, Hari. – Nilso Borkmano senasis treneris turbūt neatpažino, o Eleną Hadli gal pažinojo tik kaip vargšę mokytojų dukterį, kuriai Kitridžas buvo užtaisęs vaiką.

– Pasimatysim vėliau, Ričardai… Myliu tave, Elena! – šūktelėjau jiems pavymui.

– Ir aš tave myliu, Bili! – išgirdau atsakant Eleną.

– Pasimatysim namie… paliksiu tau degančią šviesą, Bili, – tarė Ričardas.

– Sėkmės, Al, – palinkėjo senelis Haris.

– Pasiilgsiu tavęs, Hari, – pasakė jam panelė Frost.

– Ir aš tavęs pasiilgsiu! – išgirdau šūktelint senelį Harį.

Supratau, kad neturėčiau žiūrėti, kaip panelė Frost išeina, ir nežiūrėjau. Kartais tiesiog žinai, kad vieno ar kito žmogaus daugiau nebepamatysi.

– Jeigu jau kalbam apie panėrimą, tai svarbiausia, Bili, kad tas tipas viską padarytų lyg ir pats, – čia visa esmė, – mokė mane treneris Hoitas. Kai susiėmėm vadinamosiomis „apykaklėmis“, kurios man darėsi vis įprastesnės, jaučiausi taip, lyg laikyčiau suspaudęs ne Hermo Hoito kaklą, o kokio medžio kamieną: tokį storą sprandą buvo sunku net suimti. – To tipo alkūnę, Bili, gali prispausti prie bet kurios vietos, kad tik jam būtų nepatogu, – šnekėjo Hermas. – Prie gerklės, prie burnos… prie nosies, jei pavyks taip aukštai pakelti. Jo paties alkūnę jam prie veido spaudi tik tam, kad jis kaip nors reaguotų. Iš tikrųjų tu nori, kad jis reaguotų pernelyg smarkiai, Bili, – tik to tau ir tereikia.

– Senasis treneris „panerdamas“ mane parmetė gal dvidešimt kartų, labai sklandžiai, bet man vis tiek jau baisiai skaudėjo kaklą.

– Gerai – dabar tu. Pažiūrėkim, kaip tau pavyks, – galiausiai pasakė Hermas Hoitas.

– Dvidešimt kartų? – paklausiau. (Jis matė, kad aš jau ašaroju.)

– Pradėsim skaičiuot, kiek kartų, kai tik liausies verkęs, Bili. Manau, kad pirmus dvidešimt dar ašarosi, o paskui jau skaičiuosim, – tarė treneris Hoitas.

Ten, senojoje sporto salėje, prabuvom mažiausiai dar dvi valandas, o gal tris. Po kurio laiko lioviausi skaičiavęs panėrimus ir man jau atrodė, kad galėčiau šitaip panerti net miegodamas arba girtas, – keista, kad taip galvojau, nes iki tol dar nė karto nebuvau pasigėręs. (Viskam būna pirmas kartas, ir man prieš akis dar buvo daug pirmų kartų.)

Kažkurią akimirką suklydau. Senajam treneriui pasakiau:

– Manau, kad jau galėčiau panerti ir užrištomis akimis.

– Tikrai, Bili? – paklausė Hermas. – Palauk čia – nenueik nuo kilimo.

Jis kažkur išskubėjo; girdėjau einant betoniniu tilteliu, bet nemačiau. Paskui užgeso visos lempos, imtynių salytė visiškai užtemo.

– Nesijaudink – tiesiog būk, kur esi! – šūktelėjo man treneris. – Aš tave rasiu, Bili.

Netrukus pajutau jį esant prie pat manęs; stiprios rankos surakino mane „apykakle“, ir mudu tamsoje susikibom.

– Jeigu mane jauti, tai juk nebūtina matyti, – tarė Hermas. – Jei suėmei už kaklo, tai jau maždaug žinai, kur mano rankos ir kojos, ar ne?

– Taip, pone, – atsakiau.

– Tai jau nerk ir parmesk mane, kol aš neparmečiau tavęs, Bili, – mokė mane Hermas. Bet buvau nepakankamai greitas. Treneris Hoitas panėrė pirmiau; trenkiausi galva į kilimą. – Dabar jau tavo eilė, Bili. Tik neversk manęs laukti visą naktį, – pasakė senasis treneris.

– Gal žinote, kur ji išvyksta? – paklausiau po kurio laiko. Senojoje sporto salėje buvo tamsu – nors į akį durk. Mudu gulėjom ant kilimo – abu ilsėjomės.

– Al manęs prašė tau nesakyti, Bili.

– Suprantu.

– Visada žinojau, kad Al nori būti mergina, – iš tamsos atsklido senojo trenerio balsas. – Tik nebuvau įsitikinęs, ar jo kiaušiai ganėtinai kieti, kad tai padarytų, Bili.

– Jo kiaušiai kaip reikiant, tikrai, – pasakiau.

– Jos – jos kiaušiai, Bili! – pamišėliškai juokdamasis tarė Hermas Hoitas.

Virš mūsų, palei medinį bėgimo taką, priešaušrio šviesoje blausiai švytėjo keli langai.

– Klausyk, Bili, – vėl prakalbo senasis treneris. – Tu dabar moki atlikti vieną veiksmą. Tai gana geras panėrimas, bet vis tiek tik vienas veiksmas. Šitaip gali kokį tipą parmesti… gal šiek tiek ir sužeisti. Bet jeigu jis bus kietas, tai atsistos ir vėl tave puls. Išmokęs atlikti vieną veiksmą, dar nesi imtynininkas, Bili.

– Suprantu.

– Panėręs ir parmetęs, tuoj pat iš ten dink, kad ir kur būtum, Bili. Ar supranti, ką sakau? – paklausė treneris Hoitas.

– Tai tik vienas veiksmas – parmetu ir dingstu. Ar tai norėjote pasakyti?

– Parmeti ir dingsti. Bėgioti juk moki?

– Kas jai dabar bus? – staiga pasidomėjau.

– Negaliu tau to sakyti, Bili, – atsiduso Hermas.

– Ji gali atlikti ne vieną veiksmą, ar ne? – paklausiau.

– Taip, bet Al gi nejaunėja, – tarė treneris Hoitas. – Tu geriau jau eik namo, Bili. Šviesos pakanka, kelią matysi.

Aš jam padėkojau ir patraukiau per visiškai tuščią Feivarit Riverio mokyklos miestelį. Norėjau pamatyti Eleną, ją apkabinti ir pabučiuoti, bet nemaniau, kad tokia ir bus mūsų ateitis. Manęs laukė vasara, per kurią ketinau su Tomu Atkinsu išmėginti viską, dėl ko keliama tiek triukšmo, tačiau man patiko ir vaikinai, ir merginos; supratau, kad Atkinsas visko, ko trokštu, man nesuteiks.

Ar buvau toks romantikas, kad manyčiau, jog panelė Frost visa tai apie mane žino? Ar maniau, kad ji – pirmas žmogus, suprantantis, kad joks vienas asmuo man niekada visko nesuteiks?

Tikriausiai. Šiaip ar taip, man – biseksualiam vaikinui, visai neblogai paneriančiam, – buvo tik devyniolika. Mokėjau tik vieną veiksmą, nebuvau imtynininkas, bet iš gerų mokytojų galima daug ko išmokti.

11 Merryweather – Linksmas Oras (angl.).

11 skyrius

ESPAÑA

„Turėtum dar kiek palaukti, Viljamai, – patarė panelė Frost. – Tinkamiausias laikas skaityti „Poniai Bovari“ yra tada, kai romantiškos viltys bei troškimai sužlunga ir imi manyti, kad ir visi būsimi santykiai tave nuvils ir netgi sugniuždys.“

„Palauksiu. Skaitysiu, kai taip nutiks“, – tada atsakiau.

Ar reikia stebėtis, kad kaip tik šitą romaną pasiėmiau į Europą 1961-ųjų vasarą, kai keliavau su Tomu?

Buvau ką tik pradėjęs skaityti „Ponią Bovari“, kai Atkinsas paklausė:

– Kas ji tokia, Bilai?

Iš jo balso ir iš to, kaip graudžiai vargšas Tomas atrodė, prikandęs apatinę lūpą, supratau, kad jis pavydi Emai Bovari. O aš su ta moterim dar net nebuvau susipažinęs! (Vis dar skaičiau įžangą apie nerangų ir kvailoką Šarlį.)

Ir netgi Atkinsui pacitavau tą vietą, kur Šarlio tėvas sūnų moko „gerti romą dideliais gurkšniais ir tyčiotis iš bažnytinių apeigų“.12 (Čia labai klaidingai pamaniau, jog tai daug vilčių teikiantis auklėjimas.) Bet vargšui Tomui perskaitęs Šarlio apibūdinimą, – „jo smarkus geismas maištavo prieš tokią vergišką elgseną“, – pats pamačiau, kaip užgauliai tai skamba. Tada ne paskutinįkart deramai neįvertinau Atkinso nevisavertiškumo komplekso. Po to pirmo karto nebegalėjau „Ponios Bovari“ skaityti pats sau; tą romaną man buvo leidžiama skaityti tik garsiai, kad Tomas Atkinsas girdėtų kiekvieną žodį.

Žinoma: ne kiekvienas naujas „Ponios Bovari“ skaitytojas, perskaitęs tą romaną, ima nepatikliai žiūrėti į monogamiją (ir jos gal beveik nekęsti), tačiau aš panieką monogamijai pajutau kaip tik tada – šešiasdešimt pirmųjų vasarą. Kad nesuversčiau visko Floberui, turiu pasakyti, jog didžiausią pasibjaurėjimą man kėlė baimingas Tomo monogamijos poreikis.

Kaip siaubinga buvo šitaip skaityti tą nuostabų romaną – garsiai, Tomui Atkinsui, kuris neištikimybės bijojo netgi tada, kai jo pirmas jaunatviškas seksualinis nuotykis dar tik prasidėjo! Atkinso bjaurėjimasis Emos svetimavimu atrodė panašus į jo nevalingą žiaukčiojimą vos išgirdus žodį „makštis“; tačiau ir prieš nugrimzdama į neištikimybės liūną Ema vargšui Tomui buvo atgrasi, – jis piktinosi jos „atlasinių kurpelių su pageltonijusiais nuo vaškuoto parketo padais“ aprašymu.

– Kam rūpi tos šlykščios moters pėdos? – šaukė Atkinsas.

Floberas, be abejo, norėjo parodyti Emos sielą – „po sąlyčio su turtingaisiais ji ir liko ištepta kažkuo, kas niekad neišnyks“.

– Čia kaip ir jos kurpelės, išteptos vašku… Negi nesupranti? – paklausiau vargšo Tomo.

– Ema mane verčia vemt, – atsakė Atkinsas. O mane netrukus jau vemt vertė Tomo įsitikinimas, kad seksas su manimi – vienintelė gydomoji priemonė, padedanti pamiršti kančias, kurias jis patyrė klausydamasis „Ponios Bovari“.

– Tai leisk man skaityti vienam! – maldavau. Bet tokiu atveju būčiau jautęsis kaltas, kad nekreipiu į jį dėmesio – arba, dar blogiau, kad bendrauti su Ema man maloniau negu su juo!

Taigi ir toliau skaičiau balsiai, – „ji buvo betgi pilna geidulių, neapykantos“, – o Atkinsas raitėsi, tarsi būčiau jį kankinęs.

Skaitydamas tą vietą, kur Ema mėgaujasi mintimi, kad pirmą kartą gyvenime turi meilužį, – džiūgauja tarsi „antrukart subrendusi“, – jau maniau, kad Atkinsas susivems mudviejų lovoje. (Floberui tikriausiai būtų pasirodę labai ironiška, kad mudu su vargšu Tomu kaip tik tada atostogavom Prancūzijoje ir mūsų kambaryje, pensione, nebuvo tualeto, tik bidė.)

Kol Atkinsas vėmė į bidė, galvojau apie tai, kad neištikimybė, kurios vargšas Tomas iš tiesų bijo, – galima mano neištikimybė, – man kelia jaudulį. Atsitiktinai sulaukęs „Ponios Bovari“ pagalbos, dabar suprantu, kodėl monogamiją įrašiau į nemalonių dalykų, mintyse siejamų su heteroseksualų gyvenimu, sąrašą; bet, dar tiksliau sakant, dėl to buvo kaltas Tomas Atkinsas. Europoje mudu mylėdamiesi patyrėme viską, nuo ko panelė Frost su manimi taip globėjiškai susilaikė, – o Atkinsas jau kankinosi įsivaizduodamas, kaip kada nors jį galbūt mesiu (gal – bet nebūtinai – dėl ko nors kito).

Taigi ten, Prancūzijoje, Atkinsas žiaukčiojo, pasilenkęs prie bidė, o aš jam toliau skaičiau apie Emą Bovari. „Ji prisiminė skaitytų knygų veikėjas, ir jausmingas neištikimų žmonų legionas ėmė jos atmintyje dainuoti žavinčiais seseriškais balsais.“ (Na, argi jums nepatinka?)

Gerai, tai buvo žiauru, – tie mano garsiau ištarti žodžiai apie neištikimas žmonas, – bet Atkinsas labai jau triukšmingai lupo ožius, o aš stengiausi, kad skaitymo nenustelbtų į bidė tekantis vanduo.

Mudu su Tomu buvom Italijoje, kai Ema nusinuodijo. (Maždaug tuo laiku mano žvilgsnį prikaustė prostitutė su vos įžiūrimais ūsiukais ant viršutinės lūpos, o vargšas Tomas pastebėjo, kad į ją spoksau.)

„Ji tuoj pradėjo vemti kraujais“, – skaičiau. Tada man jau atrodė, jog suprantu, kas Atkinsui nepatinka, – nors mane tai traukė, – bet nė nenujaučiau, kad Tomas Atkinsas taip piktinsis. Jis pralinksmėjo tik romanui baigiantis, kai Ema Bovari jau vėmė krauju.

– Nežinau, ar gerai tave suprantu, Tomai, – tariau, stabtelėjęs kaip tik prieš tą vietą, kur Ema pradeda klykti. – Tavo džiaugsmo šūksniai turbūt reiškia, kad Ema gauna, ko nusipelnė. Ar tai ir nori pasakyti?

– Na, Bilai… žinoma, kad ji to nusipelnė. Žiūrėk, ką padarė! Kaip elgėsi! – sušuko Atkinsas.

– Ema ištekėjo už didžiausio nuobodos visoje Prancūzijoje, bet kadangi ji dulkinosi su kitais, tai nusipelnė kankinamos mirties… Tu tai nori pasakyti, Tomai? – paklausiau. – Emai Bovari nuobodu, Tomai. Gal ji turėtų tiesiog nuobodžiauti – ir taip elgdamasi nusipelnytų teisę numirti ramiai, miegodama?

– Tau nuobodu, ar ne, Bilai? Nuobodu su manimi. Taip? – graudžiai tarė Atkinsas.

– Ne viskas čia apie mus, Tomai, – pasakiau.

Vėliau dėl šito pokalbio gailėjausi. Po daugelio metų, kai Tomas Atkinsas merdėjo, – tada, kai daugybė teisuolių manė, kad vargšas Tomas (ir kiti tokie kaip jis) nusipelnė mirties, aš gailėjausi, kad kadaise jį sutrikdžiau, priverčiau susigėsti.

Tomas Atkinsas buvo geras žmogus; tiesiog nelabai savimi pasitikintis vaikinas ir iki šleikštulio įkyrintis meilužis. Vienas iš tų, kurie visada jaučiasi nemylimi; su mudviejų santykiais tą vasarą jis siejo nerealistiškas viltis. Atkinsas buvo linkęs manipuliuoti ir savintis, bet tik todėl, jog norėjo, kad būčiau jo gyvenimo meilė. Manau, vargšas Tomas bijojo, kad jo niekada niekas nemylės; jis manėsi galėsiąs gyvenimo meilę susirasti per vieną vasarą, tiesiog apsižvalgyti ir iškart išsirinkti.

Aš į gyvenimo meilės paieškas žiūrėjau visiškai kitaip negu Tomas Atkinsas; tą šešiasdešimt pirmųjų vasarą anaiptol neskubėjau baigti žvalgytis – buvau tik pradėjęs!

Netrukus, po dar kelių „Ponios Bovari“ puslapių, jau skaičiau Emos mirties sceną, jos paskutinių traukulių aprašymą, – išgirdusi, kaip aklas žmogus stuksi lazdele ir gargždžiu balsu dainuoja, Ema miršta įsivaizduodama, kad „mato šlykštų pavargėlio veidą, kuris kaip koks siaubas išniro iš amžinosios tamsybės“.

Atkinsas tirtėjo, graužiamas kaltės ir apimtas siaubo.

– To nelinkėčiau niekam, Bilai! – sušuko vargšas Tomas. – Ne tai turėjau omeny… nenorėjau pasakyti, kad ji nusipelnė to, Bilai!

Prisimenu, kad laikiau jį, verkiantį, glėbyje. „Ponia Bovari“ – ne koks siaubo romanas, tačiau Tomą Atkinsą paveikė kaip tik taip. Tomas buvo šviesiaodis, šlakuota nugara ir krūtine; kai labai susijaudindavo ir verkdavo, jo veidas ryškiai išrausdavo, – tarsi kas būtų skėlęs antausį, – o strazdanos degte degdavo.

Man toliau skaitant „Ponią Bovari“, – tą vietą, kur Šarlis randa Rodolfo laišką Emai (Šarlis toks kvailas, kad mėgina pats save įtikinti, jog neištikima jo žmona ir Rodolfas vienas kitą mylėjo „platoniškai“), – Atkinsas krūpčiojo, tarytum iš skausmo. „Šarlis nebuvo iš tų, kurie mėgsta viską išsiaiškinti iki dugno“, – skaičiau, o vargšas Tomas dejavo.

– Oi, Bilai… ne, ne, ne! Prašau – pasakyk, kad nesu toks kaip Šarlis. Aš mėgstu viską išsiaiškinti iki dugno! – šaukė Atkinsas. – Oi, Bilai… tikrai, tikrai! – Jis vėl paplūdo ašaromis – kaip ir po daugelio metų, kai merdėjo, jau iš tiesų pasiekęs dugną. (Tą dugną, apie kurį mes nieko nė nenujautėm.)

– Ar tikrai ten amžinoji tamsybė, Bilai? – kartą paklausė manęs Atkinsas. – Ar tikrai ten laukia toks siaubas?

– Ne, ne, Tomai, – tikinau jį. – Ten arba paprasta tamsa, be jokių siaubų, be nieko… arba labai šviesu, stebuklingai šviesu, ir toje šviesoje galima pamatyti daugybę nuostabių dalykų.

– Jokių siaubų – nei tamsoje, nei šviesoje, ar ne, Bilai? – dar paklausė vargšas Tomas.

– Taip, Tomai, jokių siaubų – nei tamsoje, nei šviesoje.

Tą šešiasdešimt pirmųjų vasarą mudu tebebuvom Italijoje, kai baigiau skaityti „Ponią Bovari“; visai sugniužęs Atkinsas jau taip gailėjo savęs, kad aš slapta įsmukau į tualetą ir pabaigą perskaičiau pats vienas. Kai atėjo laikas skaityti garsiai, pastraipą apie Šarlio skrodimą, – tą šiurpią vietą, kur jį prapjauna ir nieko neranda, – tiesiog praleidau. Man nesinorėjo raminti vargšo Tomo, kurį žodis „nieko“ būtų baisiai nuliūdinęs. („Kaip galėjo nieko nebūti, Bilai?“ – įsivaizdavau klausiant Atkinsą.)

Gal dėl tos praleistos pastraipos Tomą Atkinsą „Ponios Bovari“ pabaiga nuvylė.

– Ne tokia, kad suteiktų pasitenkinimą, – skundėsi Atkinsas.

– O čiulpimas, Tomai? – paklausiau. – Tuoj tau parodysiu, kas suteikia pasitenkinimą.

– Aš nejuokauju, Bilai, – irzliai tarė Atkinsas.

– Aš irgi, Tomai. Aš irgi, – pasakiau.

Nė vienas nenustebom, kai po tos vasaros mūsų keliai išsiskyrė. Buvo lengviau kurį laiką ne per dažniausiai, bet nuoširdžiai susirašinėti, negu matytis. Studijuodamas porą metų iš Atkinso apskritai negavau jokios žinios; maniau, kad jis gal mėgina susitikinėti su mergina, bet paskui man kažkas pasakė, kad Tomas įjunkęs į kvaišalus ir kad kažkaip itin nemaloniai ir labai viešai pasirodė esąs homoseksualus. (Amherste, Masačusetso valstijoje!) Tai nutiko dar septintojo dešimtmečio pradžioje, kai žodis „homoseksualus“ skambėdavo kaip grėsminga diagnozė; tais laikais homoseksualai, žinoma, neturėjo jokių „teisių“, – mes net nebuvom „grupė“. Šešiasdešimt aštuntaisiais tebegyvenau Niujorke, ir netgi Niujorke nebuvo nieko, ką būčiau galėjęs pavadinti gėjų „bendruomene“, tikra bendruomene. (Visi tik šlaistėsi po barus, ieškodami nuotykių.)

Ko gero, homoseksualūs vyrai, vis netikėtai susitinkantys prie gydytojų kabinetų, būtų galėję sudaryti kitokią bendruomenę; juokauju, bet man tikrai atrodė, kad mes dažniau negu kiti sergam gonorėja. Vienas homoseksualus daktaras (gydęs mane nuo triperio) taip ir pasakė: kad biseksualūs vyriškiai turėtų santykiauti su prezervatyvais.

Neprisimenu, ar tas triperio daktaras pasakė kodėl, o gal net nepaklausiau; tokį nedraugišką jo patarimą tikriausiai palaikiau dar vienu įrodymu, kad į biseksualus visi iš anksto žiūri nepalankiai, o gal tas daktaras man pasirodė panašus į žydrą daktarą Harlou. (Šešiasdešimt aštuntaisiais pažinojau nemažai gėjų; jų gydytojai jiems neliepė mūvėti prezervatyvų.)

Šį incidentą apskritai prisimenu tik todėl, kad tada rengiausi išleisti pirmą romaną ir buvau ką tik susipažinęs su moterimi, kuri mane domino; tuo pat laiku, žinoma, nuolat susitikinėjau su gėjais. Prezervatyvus mūvėti pradėjau ne tik dėl to triperio gydytojo (akivaizdžiai nusiteikusio prieš biseksualus); už tai, kad prezervatyvai man patiko, esu dėkingas Esmeraldai; aš jos ilgėjausi – tikrai ilgėjausi.

Šiaip ar taip, kai vėl gavau žinią iš Tomo Atkinso, jau visada santykiaudavau su prezervatyvu, o vargšas Tomas jau turėjo žmoną ir vaikų. Tarsi to dar nebūtų buvę gana, mūsų susirašinėjimas pavirto paprasčiausiu pasikeitimu kalėdiniais atvirukais! Šitaip – iš kalėdinės nuotraukos – ir sužinojau, kad Tomas Atkinsas turi vaikų; berniukas buvo vyresnis, mergaitė jaunesnė. (Nereikia nė sakyti, kad į vestuves manęs nepakvietė.)

1969-ųjų žiemą tapau rašytoju, kurio romanai spausdinami. Moteris, su kuria susipažinau Niujorke maždaug tuo laiku, kai buvau įtikintas, jog visada reikia mūvėti prezervatyvą, mane nusiviliojo į Los Andželą; ji buvo scenaristė, vardu Alisa. Man pasidarė kažkaip ramiau, kai ji pasakė, kad mano pirmojo romano „inscenizacija“ jos nedomina.

– Tuo keliu neisiu, – patikino mane Alisa. – Mudviejų santykiai man svarbesni negu darbas.

Persakiau Lariui, ką sakė Alisa; tikėjausi, kad tai išgirdęs jis pakeis nuomonę apie ją. (Laris Alisą buvo matęs tik vieną kartą; ji jam nepatiko.)

– Gal tau, Bilai, reikėtų geriau pagalvoti, ką Alisa turi omeny, – pasakė Laris. – Gal ji jau kaišiojo tavo romaną visoms studijoms, bet niekas nesusidomėjo?

Ką gi, senasis bičiulis Laris pats pirmas man pranešė, kad niekas niekada nekurs filmo pagal mano pirmąjį romaną; be to, jis sakė, kad man nepatiks gyventi Los Andžele, nors manau, kad iš tikrųjų Laris turėjo galvoje (arba tikėjosi), kad man nepatiks gyventi su Alisa.

– Ji – ne ta tavo soprano dublerė, Bilai, – pasakė Laris.

Bet man patiko gyventi su Alisa – ji buvo pirma moteris, su kuria gyvenau neslėpdamas, kad esu biseksualus. Alisa sakė, jog tai nesvarbu. (Ji irgi buvo biseksuali.)

Alisa buvo ir pirma moteris, su kuria kalbėjausi apie tai, kad galėtume turėti vaiką, – bet jai, kaip ir man, nepatiko monogamija. Į Los Andželą nuvykom bohemiškai tikėdami patvariu draugystės pranašumu; mudu su Alisa buvom draugai, abu įsitikinę, kad „poros“ sąvoka – iš dinozaurų laikų. Vienas kitam leidom turėti ir daugiau meilužių, bet su tam tikrais apribojimais, – na, Alisa sakė neprieštarausianti, jei susitikinėsiu su vyrais, bet ne su kitomis moterimis, o aš jai žadėjau, kad viskas bus gerai, jeigu ji matysis su moterimis, bet ne su kitais vyrais.

– Ajajai, – pasakė Elena. – Nemanau, kad tokie susitarimai padeda.

Tada man neatrodė, kad Elena ką nors išmano apie „susitarimus“; ir dar turėjau omeny, jog netgi šešiasdešimt devintaisiais ji vis užsimindavo, kad gal mudu galėtume gyventi kartu. Tačiau Elena tvirtai laikėsi nusistatymo niekada neturėti vaikų; ji nebuvo pakeitusi nuomonės apie kūdikių galvų dydį.

Be to, mudu su Alisa – labai naiviai – tikėjom patvariu rašytojų pranašumu. Savaime suprantama, vienas kito varžovais nelaikėm; ji buvo scenaristė, o aš – romanų rašytojas. Kas galėjo būti negerai? („Ajajai“, pasak Elenos.)

Buvau pamiršęs, kad patį pirmą kartą su Alisa kalbėjausi apie šaukimą į kariuomenę. Pakviestas į medicininę apžiūrą, – tiksliai neprisimenu nei kada, nei daugelio kitų smulkmenų, nes tą dieną mane baisiai kamavo pagirios, – aš pažymėjau langelį, kur buvo kažkas parašyta apie „polinkį į homoseksualumą“, ir tarytum sušnibždėjau tuos žodžius sau panosėje su austrišku akcentu, tarsi Herr Doktor Grau būtų buvęs gyvas ir šnekėjęs su manimi.

Kariuomenės psichiatrą, tokį surauktašiknį leitenantą, tai tikrai prisimenu. Jis mane kvotė atlapojęs kabineto duris, – kad savo eilės laukiantys šauktiniai girdėtų, ką šnekam, – bet aš jau buvau ištvėręs ir daug gudresnius gąsdinimus. (Prisiminkite Kitridžą.)

– O kas tada? – paklausė Alisa, kai pasakojau jai tą istoriją. Ji apskritai buvo puiki klausytoja; visada atrodydavo, kad nekantrauja išgirsti, kas nutiko paskui. Tačiau klausydamasi migloto mano pasakojimo apie šaukimą į kariuomenę, Alisa neteko kantrybės.

– Tau nepatinka merginos? – pasidomėjo leitenantas.

– Patinka – man merginos patinka, – atsakiau.

– Tai kokį „polinkį į homoseksualumą“ jauti? – klausė tas kariuomenės psichiatras.

– Patinka ir vaikinai, – neslėpiau.

– Tikrai? Vaikinai patinka labiau negu merginos? – toliau garsiai klausinėjo psichiatras.

– Oi, būna taip sunku pasirinkti, – prisipažinau, jausdamas, kad man po truputį užima kvapą. – Tikrai, tikrai patinka ir vieni, ir kiti.

– Aha, – tarė leitenantas. – Ir jauti, kad šis polinkis niekur nedingsta?

– Tikiuosi, kad ne! – šūktelėjau – kuo entuziastingiau. (Alisai ta istorija labai patiko; bent jau ji taip sakė. Jos manymu, iš to galėjo išeiti juokinga filmo scena.)

– Žodį „juokinga“ turėjai suprasti kaip perspėjimą, Bilai, – daug vėliau, kai grįžau į Niujorką, šnekėjo man Laris. – Arba „filmo“, ko gero.

Iš tikrųjų kaip perspėjimą galėjau suprasti tai, kad, kai mudu šnekėjomės, Alisa kažką užsirašinėjo.

– Kas gi konspektuoja pokalbius? – kartą paklausė manęs Laris ir, nelaukdamas atsakymo, dar pasidomėjo: – O kuriam iš judviejų patinka, kad ji neskuta pažastų?

Po kokių dviejų savaičių nuo tos dienos, kai pažymėjau „polinkio į homoseksualumą“ langelį, – ar kaip ten buvo parašyta toje kvailoje anketoje, – gavau pranešimą apie mano klasifikaciją, – o gal perklasifikavimą. Lyg ir 4-F; buvau pripažintas „netinkamu“; ir dar ten kažkas parašyta apie „įprastas fizines, psichines ir dorovines normas“.

– Tačiau kas – tiksliai – buvo parašyta tame pranešime? Kokiai kategorijai tu iš tiesų priskirtas? – paklausė Alisa. – Kaip gali būti „lyg ir“ 4-F?

– Neprisimenu… Man nesvarbu, – sakiau.

– Bet čia viskas taip miglota! – tarė Alisa.

Ir žodis „miglota“, be abejo, turėjo sukelti man įtarimą.

Vėliau gavau laišką (tikriausiai iš Karo prievolės centro, bet gal ir ne), kuriame man buvo liepiama pasikonsultuoti su psichoterapeutu, – ne bet kuriuo, o konkrečiai nurodytu.

Tą laišką persiunčiau seneliui Hariui; juodu su Nilsu pažinojo vieną tokį teisininką, į kurį kreipdavosi dėl savo miško ruošos ir medienos verslo. Tas teisininkas pasakė, kad niekas manęs negali versti lankytis pas psichoterapeutą; aš ir nesilankiau – ir daugiau nebegavau jokių šaukimo komisijos laiškų. Didžiausias keblumas buvo tas, kad apie tai rašiau, – nors ir prabėgomis, – savo pirmajame romane. Tada nesuvokiau, kad Alisą domina mano romanas; maniau, kad jai rūpi net ir menkiausios smulkmenos apie mane.

„Dauguma vietų, iš kurių išvykstame vaikystėje, vėliau nebeatrodo tokios patrauklios“, – rašiau tame romane. (Alisa man sakė, kad jai labai patinka ta eilutė.) Pasakotojas, viską pasakojantis pirmuoju asmeniu, – savo orientacijos neslepiantis gėjus, – myli pagrindinį veikėją, kuris atsisako pažymėti „polinkio į homoseksualumą“ langelį; tas pagrindinis veikėjas, slaptas homoseksualas, vėliau miršta Vietname. Galima sakyti, jog čia istorija apie tai, kad nenoras prisipažinti kartais pražudo.

Kartą pamačiau, kad Alisa kaip reikiant sunerimusi. Atrodė, kad ji visada tuo pat metu dirba daugybę darbų, – niekad nežinodavau, kurį scenarijų kada rašo. Aš tik spėjau, kad kažkuris iš tų rašomų scenarijų jai kelia nerimą, bet ji prisipažino, jog vienas pažįstamas studijos bosas vis mėgina iš jos ką nors „išpešti“ apie mane ir mano pirmąjį romaną.

Tai buvo vyriškis, kurį ji vis stengdavosi kaip nors sumenkinti. Kartais vadindavo ponu Stileiva, o vėliau – ponu Pastele. Įsivaizdavau, kad tas tipas rengiasi nepriekaištingai, bet labai mėgsta golfo drabužius – visokių šviesių spalvų. (Na, žinote: gelsvai žalsvas kelnes, rausvus polo marškinėlius… ar kitokių pastelinių spalvų.)

Alisa man pasakė, kad ponas Pastelė jos klausė, ar aš mėginčiau „kištis“ į filmą, kuriamą pagal mano romaną, – jei kada nors toks filmas būtų kuriamas. Ponas Stileiva, matyt, žinojo, kad ji gyvena su manimi; jis jos klausė, ar būčiau „sukalbamas“, jei reikėtų keisti siužetą.

– Manau, tai būtų tik įprasti pakeitimai, kokių dažnai reikia, kai rašai scenarijų pagal romaną, – kažkaip miglotai paaiškino Alisa. – Tas tipas tiesiog nori daug ko paklausti.

– Ko, pavyzdžiui?

„Kaip atsiranda tarnybos savo šaliai tema?“ – atseit klausęs Alisos tas šviesių spalvų drabužiais vilkintis studijos bosas. Mane toks klausimas truputį sutrikdė; maniausi savo romanu išreiškęs nepritarimą karui Vietname.

Tačiau tam studijos bosui atrodė, jog slaptasis homoseksualas, pagrindinis veikėjas, „polinkio į homoseksualumą“ langelio nepažymi todėl, kad jaučiasi privaląs tarnauti savo šaliai, – o ne dėl to, kad, baisiai bijodamas prisipažinti, būtų nusprendęs geriau jau rizikuoti gyvybe tame neteisingame kare!

To studijos boso manymu, „balsas už kadro“ (jis turėjo galvoje mano romano pasakotoją) jaučiąs „polinkį į homoseksualumą“ prisipažįsta todėl, kad yra bailys; tas studijos bosas net pasakė: „Turėtume suprasti, kad jis apsimeta.“ Mintimi, kad pasakotojas apsimeta, ponas Stileiva norėjo pakeisti romane išreikštą mano mintį, – na, kad tas veikėjas, neslepiantis homoseksualumo, yra labai drąsus!

– Kas jis toks? – paklausiau Alisos. Niekas man nieko nebuvo siūlęs dėl teisių ekranizuoti mano romaną įsigijimo; tos teisės vis dar priklausė man. – Galima pamanyti, kad kažkas jau rašo scenarijų, – pridūriau.

Alisa buvo nusisukusi nuo manęs.

– Nėra jokio scenarijaus, – sumurmėjo. – Tas studijos bosas tiesiog klausinėja, kas tu per žmogus, ar nesunku su tavimi tvarkyti reikalus, – paaiškino.

– Aš jo nepažįstu, – pasakiau. – O su juo ar nesunku tvarkyti reikalus, Alisa?

– Mėginu tave apsaugoti nuo susitikimo su juo, Bilai, – tepratarė Alisa. Mudu gyvenom Santa Monikoje; vairuodavo visada Alisa, taigi ji gal mėgino mane apsaugoti ir nuo vairavimo. Aš tiesiog tūnojau mudviejų bute ir rašiau. Galėdavau pėsčias nueiti į Vandenyno aveniu, kur matydavau daug benamių, – galėdavau bėgioti paplūdimiu.

Ką Hermas Hoitas man sakė apie panėrimą? „Parmeti ir dingsti. Bėgioti juk moki?“ – sakė senasis treneris.

Šešiasdešimt devintaisiais pradėjau bėgioti Santa Monikoje. Man tuoj turėjo sukakti dvidešimt septyneri; jau rašiau antrą romaną. Nuo tada, kai panelė Frost ir Hermas Hoitas mane pamokė, kaip reikia panerti, jau buvo praėję aštuoneri metai; jaučiausi gal kiek užsitupėjęs. Man staiga dingtelėjo, kad bėgioti – puikus sumanymas.

Alisa mane nuvežė į susitikimą. Beverli Hilse, stikliniame pastate, kur pro langus sklido kone akinanti šviesa, aplink ovalų stalą sėdėjo keturi ar penki studijos vadovai, bet kalbėjo tik ponas Stileiva.

– Čia Viljamas Abotas, romano autorius, – pristatė mane ponas Stileiva; gal todėl, kad baisiai drovėjausi, man pasirodė, jog visi studijos bosai, išgirdę žodžius „romano autorius“, pasijuto nesmagiai. Stebėjausi matydamas, kad ponas Stileiva gerokai apsileidęs. „Stileiva“ jis buvo vadinamas ne dėl aprangos, o todėl, kad rankoje nuolat sukiojo taip pavadintos firmos rašiklį. Negaliu pakęsti tokių net ant šlapių paviršių rašančių permanentinių rašiklių. Iš tikrųjų rašyti jais neįmanoma – lieja rašalą per visą lapą; viskas išsiterlioja. Tokiais galima nebent brūkštelėti pastabą plačioje scenarijaus paraštėje, – kokį ne per ilgiausią žodį, pavyzdžiui: „Šūdas!“ arba „Velniop!“

O iš kur atsirado „pono Pastelės“ pravardė… na, aš niekaip neįžvelgiau. Tas apšepęs nevala buvo apsirengęs vien juodai. Mačiau, kad jis – vienas iš tų vadovų, kurie stengiasi atrodyti kaip nežinia kurios srities menininkai; vilkėjo juodu treningu su prakaito dėmėmis, po juo dar buvo pasivilkęs juodus teniso marškinėlius; avėjo juodais sportbačiais. Ponas Pastelė iš pažiūros buvo labai sveikas ir sportiškas; aš, ką tik pradėjęs bėgioti, iš pirmo žvilgsnio supratau, kad jis bėgioja daugiau. Vargu ar jam galėjo patikti golfas – pernelyg lėtas žaidimas.

– Gal ponas Abotas mums išsakys savo mintis, – pasiūlė ponas Stileiva, tarp pirštų sukiodamas tą permanentinį rašiklį.

– Pasakysiu, kada gal galėsiu rimtai žiūrėti į tarnavimą savo šaliai, – tariau. – Kai vietos, valstybės ir federalinės valdžios potvarkiai, kuriais remiantis homoseksualūs laisvai apsisprendusių suaugusiųjų santykiai laikomi nusikaltimu, bus atšaukti; kai neliks pasenusių atseit nuo sodomijos saugančių šios šalies įstatymų; kai psichiatrai nebediagnozuos, kad aš ir mano draugai medicininiu požiūriu esam nenormalūs, neveiksnūs apsigimėliai, kuriems reikia „reabilitacijos“; kai žiniasklaida liausis mus vaizdavusi kaip vaikus tvirkinančius moteriškai lepius iškrypėlius! Tiesą sakant, norėčiau kada nors turėti vaikų, – pridūriau ir nutilęs pažvelgiau į Alisą, bet ji prie stalo sėdėjo nuleidusi galvą, vieną ranką prisidėjusi prie kaktos, pridengusi akis. Vilkėjo džinsais ir vyriškais darbiniais melsvo denimo marškiniais paraitytomis rankovėmis – savo įprasta apranga. Plaukeliais apaugusios jos rankos žėrėjo saulės šviesoje. – Trumpai tariant, – šnekėjau toliau, – gal ir galėsiu rimtai žiūrėti į tarnavimą savo šaliai, kai mano šalis kaip nors parodys, kad aš, po velnių, jai rūpiu!

(Tą kalbą buvau pasirepetavęs bėgiodamas paplūdimiu, – nuo Santa Monikos tilto į jūrą iki tos vietos, kur baigiasi Šatokvos prospektas, prie Ramiojo vandenyno pakrantės greitkelio, ir atgal, – bet dar nežinojau, kad plaukuotoji mano būsimų vaikų motina susimokiusi su studijos bosu, kuriam atrodė, kad mano romano pasakotojas turėtų tik dėtis jaučiąs „polinkį į homoseksualumą“.)

– Žinote, kas man patinka? – tarė tas pats studijos bosas. – Patinka balsas už kadro, kalbantis apie vaikystę. Ką jis ten sako, Alisa? – paklausė tas šiknius. Tada aš ir supratau, kad juodu dulkinasi; supratau iš jo klausimo. Be to, jeigu jau buvo „balsas už kadro“, vadinasi, kažkas jau rašė scenarijų.

Alisa iškart suvokė, kad įkliuvo. Tebelaikydama ranką prie kaktos – vis dar prisidengusi akis – ji nuolankiai pacitavo: „Dauguma vietų, iš kurių išvykstame vaikystėje, vėliau nebeatrodo tokios patrauklios.“

– Aha – čia tie žodžiai! – sušuko studijos bosas. – Man jie taip patinka, kad manau, jog jais mūsų filmas turėtų ir prasidėti, ir baigtis. Tokius žodžius galima ir pakartoti, ar ne? – paklausė manęs, bet atsakymo nelaukė. – Reikia kaip tik tokios intonacijos, ar ne, Alisa?

– Juk žinai, kaip man patinka ta eilutė, Bilai, – tarė Alisa, neatitraukdama rankos nuo akių.

Gal pono Pastelės apatiniai visokių švelnių spalvų, – galvojau, – arba patalynė.

Negalėjau tiesiog atsistoti ir išeiti. Nežinojau, kaip iš Beverli Hilso parsigauti į Santa Moniką; mūsų mažytėje būsimoje šeimoje vairuotoja buvo Alisa.

– Pažvelk į tai šitaip, mielasis Bilai, – pasakė Laris, kai šešiasdešimt devintųjų rudenį grįžau į Niujorką. – Jei su ta susimokiusia beždžione būtum turėjęs vaikų, tavo vaikai būtų gimę jau plaukuotomis pažastimis. Moterys, kurios nori vaikų, pasakys ir padarys bet ką!

Bet aš manau, kad turėti vaikų, su kuo nors, – gerai, gal netgi su bet kuo, – norėjau taip pat nuoširdžiai kaip Alisa. Ilgainiui atsisakiau ketinimo jų susilaukti, tačiau daug sunkiau liautis jų norėti.

– Kaip manai, ar būčiau buvusi gera motina, Viljamai? – kartą paklausė manęs panelė Frost.

– Tu? Manau, kad būtum nuostabi motina! – patikinau ją.

– Aš sakiau „būčiau buvusi“, Viljamai, ne „būčiau“. Dabar jau tikrai nebūsiu motina, – pataisė mane panelė Frost.

– Manau, kad būtum buvusi puiki mama, – pasakiau.

Tada nesupratau, kodėl panelei Frost taip svarbu sakyti „būčiau buvusi“, o ne „būčiau“, bet dabar man tai jau aišku. Ji jau buvo atsisakiusi minties kada nors turėti vaikų, bet negalėjo liautis jų norėjusi.

Alisa ir tas sumautas filmas mane siutino iš esmės todėl, kad gyvenau Los Andžele, kai policija šešiasdešimt devintųjų birželio mėnesį įsiveržė į „Stounvolo užeigą“ – gėjų barą Grenič Vilidže. Aš praleidau Stounvolo riaušes! Taip, žinau, kad pirmi priešintis pradėjo gatvių prostitutai ir transvestitai, bet paskui – kitą vakarą po to policijos reido – Šeridano aikštėje surengtas protesto mitingas buvo kai ko pradžia. Nesijaučiau laimingas, kad, įstrigęs Santa Monikoje, vis dar bėgioju paplūdimiu ir turiu tenkintis Lario pasakojimais apie įvykius Niujorke. Laris, žinoma, nesilankė su manimi Stounvole – niekada, – ir labai abejoju, ar jis buvo tarp baro lankytojų tą birželio vakarą, kai keli gėjai priešinosi dabar jau garsų reidą surengusiems policininkams. Bet klausydamas, kaip Laris šneka, galėjai pamanyti, kad jis buvo žymiausias gėjus, šlaistęsis Greničo aveniu ir Kristoferio gatvėje, ir kad jis nuolat sėdėdavo „Stounvolo užeigoje“ – ir netgi buvo nugabentas į areštinę drauge su besispardančiais ir besikumščiuojančiais transvestitais, nors iš tikrųjų (kaip vėliau sužinojau) Laris tada buvo Hamptonuose su savo – poetų ir poezijos mėgėjų – draugija, o gal su tuo jaunu eiliakaliu iš Volstrito, kurį dulkino Ugnies saloje. (Jo vardas buvo Raselas.)

Tik kai grįžau į Niujorką, mieliausioji mano draugė, Elena, man prisipažino, jog tą vienintelį kartą, kai svečiavosi pas mus Santa Monikoje, Alisa mėgino ją kabinti.

– Kodėl man nepasakei? – paklausiau Elenos.

– Bili, Bili, – tarė Elena taip pat, kaip pradėdavo kalbą ir jos motina, norėdama mane perspėti, – negi nežinojai, kad labiausiai savimi nepasitikintys meilužiai visada mėgins diskredituoti tavo draugus?

Aš tai, be abejo, žinojau ar bent jau turėjau žinoti. Jau buvau tai pastebėjęs, bendraudamas su Lariu, – ką jau kalbėti apie Tomą Atkinsą.

Ir kaip tik tuo laiku vėl gavau žinią iš vargšo Tomo. 1969 metais Atkinsų šeimos kalėdinėje nuotraukoje jau buvo ir šuo (Labradoro retriveris); tada Tomo vaikai man pasirodė per maži, kad eitų į mokyklą, tačiau nutraukęs santykius su Alisa, aš nebe taip atidžiai žiūrėdavau į vaikus. Kartu su tuo atviruku į voką dar buvo įdėtas lyg ir koks trečiuoju asmeniu parašytas kalėdinis laiškas; iš pradžių net nenorėjau skaityti, bet paskui vis dėlto perskaičiau.

Paaiškėjo, jog tai Tomo Atkinso mėginimas recenzuoti mano pirmąjį romaną – labai geranoriška (nors ir nevykusi) knygos apžvalga. Vėliau pamačiau, kad vargšas Tomas visų mano romanų apžvalgas užbaigia tuo pačiu įžeidžiamai skambančiu sakiniu: „Geresnis už „Ponią Bovari“, Bilai, – žinau, kad manimi netiki, bet tikrai geresnis!“ Aš, be abejo, žinojau, kad, Atkinso manymu, bet kas būtų buvę geriau už „Ponią Bovari“.

Šešiasdešimtą Lorenco Aptono gimtadienį šventėm baisiai šaltą šeštadienio vakarą Niujorke, 1978-ųjų vasario mėnesį. Aš nebebuvau Lario meilužis, – nebebuvau netgi epizodinis sekso partneris, – tačiau mudu buvom artimi draugai. Tuoj turėjo išeiti jau trečias mano romanas – prieš pat mano gimtadienį arba iškart po jo, tų metų kovą. Laris jau buvo perskaitęs korektūrą ir pareiškęs, jog tai geriausia mano knyga; mane šiek tiek išgąsdino toks kategoriškas Lario pagyrimas, nes paprastai Laris savo abejonių nenutylėdavo.

Su juo susipažinau Vienoje, kai jam buvo keturiasdešimt penkeri; penkiolika metų klausiausi irzlių Lorenco Aptono aprobacijų ir teigiamų, bet dažnai kandžių atsiliepimų apie mane ir mano kūrinius.

Dabar, per prabangią šešiasdešimtmečio puotą, – Čelsyje, naujojo garbintojo, to Volstrito berniuko, Raselo, name su rausvo smiltakmenio fasadu, – Laris išskyrė mane iš kitų, paskelbdamas tostą. Man po mėnesio turėjo sueiti trisdešimt šešeri; nebuvau pasirengęs išgirsti, – ypač tarp Lario draugų, dauguma kurių buvo vyresni ir tikrai neeiliniai žmonės, – kad jis siūlo visiems išgerti taurę mano paties ir netrukus išeisiančios mano knygos garbei.

– Noriu padėkoti daugumai jūsų, kad padedate man jaustis jaunesniam, negu esu iš tikrųjų. Pirmiausia tau, mielasis Bilai, – pradėjo tostą Laris. (Gerai – gal Laris kiek ir įgėlė Raselui.)

Žinojau, kad pobūvis ilgai neužsitęs, per daug jau ten buvo visokių senų bezdalių, bet nesitikėjau, kad visi bus tokie draugiški ir nuoširdūs. Tada gyvenau vienas; mieste turėjau kelis sekso partnerius, – savo amžiaus vyrus, – be to, man labai patiko viena tokia jauna romanistė, Kolumbijos universitete dėstanti kūrybinį rašymą. Reičelė buvo tik keleriais metais už mane jaunesnė, ką tik pradėjusi ketvirtą dešimtį. Jau išleidusi porą romanų, ji tada rašė apsakymų knygą; Reičelės pakviestas, apsilankiau jos kūrybinio rašymo seminare, nes studentai skaitė vieną iš mano romanų. Mudu jau porą mėnesių mylėjomės, tačiau apie gyvenimą drauge dar nebuvom kalbėję. Reičelė turėjo butą Aukštutiniame Vest Saide, o aš buvau gana patogiai įsitaisęs prie Trečiojo aveniu ir Rytinės Šešiasdešimt ketvirtosios gatvės sankryžos. Tai, kad mus skyrė Centrinis parkas, atrodė visai neblogai. Reičelė buvo ką tik išsivadavusi iš ilgai trukusių klaustrofobiškų santykių su žmogumi, kurį apibūdino kaip „serijinių vedybų šalininką“, o aš turėjau tuos savo sekso partnerius.

Į Lario gimtadienio pobūvį nusivedžiau Eleną. Juodu vienas kitą labai mėgo; atvirai sakant, iki trečiojo romano, kurį Laris taip išgyrė, man atrodė, kad Elenos parašytos knygos Lariui patinka labiau negu mano. Dėl to nepykau; aš ir pats maniau, kad jos geresnės, nors Elena buvo baisiai užsispyrusi ir lėta rašytoja. Turėjo išleidusi tik vieną romaną ir vieną nedidelį apsakymų rinkinį, bet visą laiką rašė.

Užsiminiau, kad Niujorke tą vakarą buvo baisiai šalta, nes prisimenu, kad kaip tik todėl Elena nusprendė važiuoti į miesto pakraštį ir pernakvoti pas mane, Rytinėje Šešiasdešimt ketvirtojoje; Elena gyveno centre – nuomojosi kažkokios draugės, tapytojos, butą Springo gatvėje, viršutiniame namo aukšte, tačiau ta sumautos tapytojos palėpė buvo tiesiog ledinė. Be to, užuomina apie šaltį Manhatane gal padės įsivaizduoti, kaip šalta tą vasario vakarą turėjo būti Vermonte.

Buvau vonios kambaryje, rengiausi gulti, kai suskambo telefonas; kaip jau sakiau, Lario pobūvis baigėsi ne per vėliausiai, bet man tokiu laiku vis tiek jau niekas nebeskambindavo, netgi šeštadieniais.

– Gal gali atsiliepti? – šūktelėjau Elenai.

– O jeigu čia Reičelė? – garsiai suabejojo Elena.

– Reičelė tave pažįsta – žino, kad mudu to nedarom, Elena! – surėkiau iš vonios.

– Na, bus keistoka, jeigu čia Reičelė… patikėk manimi, – tarė Elena, jau keldama ragelį. – Alio! Čia sena Bilio draugė, Elena, – išgirdau ją prisistatant. – Mudu nesimylim; tiesiog man vienai miesto centre šiąnakt būtų šalta, – dar pridūrė Elena.

Baigiau valytis dantis; kai išėjau iš vonios kambario, Elena nebešnekėjo. Arba skambinęs žmogus, kad ir kas jis ar ji buvo, jau padėjo ragelį, arba duoda Elenai pylos… gal vis dėlto Reičelė, gal nereikėjo Elenos prašyti, kad atsilieptų, – galvojau.

Tada pamačiau Eleną savo lovoje; ji buvo susiradusi švarius mano marškinėlius ir apsivilkusi vietoj pižamos; jau gulėjo po antklode, telefono ragelį prispaudusi prie ausies, ašarotu veidu.

– Gerai, aš jam pasakysiu, mama, – tarė Elena.

Niekaip neįsivaizdavau, kokiomis aplinkybėmis ponia Hadli galėjo man skambinti; apskritai nemaniau, kad Marta Hadli turi mano telefono numerį. Gal todėl, kad tas vakaras buvo toks reikšmingas Lariui, buvau linkęs įsivaizduoti, kas dar itin reikšminga galėjo nutikti.

Kas mirė? Mintyse greitai peržvelgiau labiausiai įtartinų asmenų sąrašą. Ne močiutė Viktorija; ji jau mirusi. „Nusiplovė“ nesulaukusi nė aštuoniasdešimties, – girdėjau sakant senelį Harį, tarsi jis būtų jai pavydėjęs. Gal tikrai pavydėjo – Hariui buvo jau aštuoniasdešimt ketveri. Senelis Haris mielai sau vienas vakarodavo savo namuose Upės gatvėje, dažniausiai apsivilkęs velionės žmonos drabužiais.

Haris dar nebuvo „nusiplovęs“ į senatvinę silpnaprotystę, dėl kurios vėliau (gana greitai) mudu su Ričardu Abotu turėjom jį apgyvendinti senelių globos namuose, jo paties kartu su Nilsu Borkmanu ir pastatytuose Ferst Sisterio senukams. Žinau, kad apie tai jau pasakojau, – kaip kiti prieglaudos (šitaip šiurpiai miestelio senimas vadino tuos namus) gyventojai skundėsi, kad Haris juos nuolat „stebina“, nei iš šio, nei iš to persirengdamas moterimi. Tada galvojau: „Po kelių pirmų kartų, kai Haris persirengė moterimi, argi kas nors dar galėjo nustebti?“ Bet mudu su Ričardu Abotu tuoj pat perkėlėm Harį atgal, į jo nuosavus namus Upės gatvėje, kur pasamdėm slaugytoją, kad jį prižiūrėtų ir dieną, ir naktį. (Visa tai – ir, žinoma, dar daugiau – manęs laukė netolimoje ateityje.)

„Oi, ne! – galvojau, kai Elena padėjo ragelį. – Tik ne senelis Haris!“

Klydau manydamas, kad Elena supranta, apie ką galvoju.

– Tavo mama, Bili. Tavo mama su Mjuriele žuvo per automobilio avariją… Panelei Frost nieko nenutiko, – greitai pridūrė Elena.

– Panelei Frost nieko nenutiko, – pakartojau, bet galvoje sukosi kita mintis: „Kaip aš galėjau per visus šiuos metus nė karto su ja nesusisiekti? Nė nemėginau! Kodėl jos neieškojau? Jai turėtų būti šešiasdešimt vieneri.“ Staiga apstulbau, suvokęs, kad panelės Frost nemačiau – ir nė žodžio apie ją negirdėjau – ištisus septyniolika metų. Net Hermo Hoito neklausiau, ar jis gavo iš jos kokių žinių.

Tą baisiai šaltą naktį Niujorke, 1978-ųjų vasario mėnesį, būdamas beveik trisdešimt šešerių, aš jau supratau, jog dėl biseksualumo mane normalios moterys visada laikys itin nepatikimu; kita vertus, manimi niekad iš tikrųjų nepasitikės ir gėjai (dėl tų pačių priežasčių).

Ką apie mane būtų maniusi panelė Frost? – galvojau; turėjau omeny ne parašytas knygas. Ką ji būtų maniusi apie mano santykius ir su vyrais, ir su moterimis? Ar aš kada nors ką nors „saugojau“? Kam iš tiesų atrodžiau šio to vertas? Kaip aš, jau beveik keturiasdešimtmetis, galėjau nieko nemylėti taip nuoširdžiai, kaip myliu Eleną? Kaip aš galėjau nepateisinti vilčių, kurias panelė Frost tikriausiai siejo su manimi? Ji mane saugojo, bet kodėl? Gal tiesiog stengėsi sulaikyti, kad per anksti nepasileisčiau? Tas žodis niekad neskambėjo pritariamai; gal gėjai visada akivaizdžiau pasileidę, – netgi demonstratyviau negu heteroseksualūs vyrai, – bet ne apie juos, o apie biseksualus dažnai sakoma, kad jie pasileidę labiau už visus kitus!

Jei panelė Frost dabar mane pamatytų, į ką aš jai pasirodyčiau labiausiai panašus? (Čia turėjau omeny ne pasirenkamus partnerius, o tai, kad jų tiek daug, ką jau kalbėti apie santykių paviršutiniškumą.)

– Į Kitridžą, – atsakiau pats sau, garsiai. Kur aš nukrypau, kad tik negalvočiau apie motiną! Mano mama mirė, bet aš negalėjau arba nenorėjau galvoti apie ją.

– Oi, Bili, Bili… eikš, eikš pas mane. Taip nesielk, Bili, – tarė Elena, tiesdama rankas.

Tetos Mjurielės vairuojamą automobilį kaktomuša taranavo girtas vairuotojas, Trisdešimtajame Vermonto kelyje išklydęs iš savo juostos. Mano mama su Mjuriele važiavo namo, tą šeštadienį, kaip visada, apsipirkusios Bostone; jiedvi tikriausiai be perstojo šnekėjosi, – tarškėjo apie viską arba apie nieką, – kai automobilis, pilnas įsilinksminusių slidininkų, atlėkė nuo Stratono kalno ir Trisdešimtuoju keliu pasuko į rytus ar pietryčius. Mama su Mjuriele Trisdešimtuoju važiavo į vakarus ar šiaurės vakarus; kažkur tarp Bondvilio ir Rosonvilio automobiliai susidūrė. Slidininkams sniego tada tikrai netrūko, tačiau Trisdešimtasis kelias buvo sausutėlis, pabarstytas druska; dvylika laipsnių žemiau nulio – pernelyg smarkus šaltis, kad snigtų.

Vermonto valstijos policija pranešė, kad ir mano mama, ir Mjurielė žuvo akimirksniu; teta Mjurielė buvo ką tik sulaukusi šešiasdešimtmečio, o mamai tų metų balandžio mėnesį būtų suėję penkiasdešimt aštuoneri. Ričardas Abotas buvo tik keturiasdešimt aštuonerių. „Lyg ir per jaunas našlauti“, – pasakė senelis Haris. Dėdė Bobas našlys liko irgi apyjaunis. Bobas, vienmetis su panele Frost, tada buvo šešiasdešimt vienerių.

Mudu su Elena išsinuomojom automobilį ir drauge parvažiavom į Vermontą. Visą kelią ginčijomės dėl to, ką aš „įžvelgiau“ Reičelėje, neseniai trisdešimtmetį peržengusioje grožinės literatūros rašytojoje, kuri dėstė Kolumbijos universitete.

– Tu jauti pasitenkinimą, kai jaunesniems rašytojams patinka tavo knygos; o gal nė nesuvoki, kaip jie prie tavęs prisiplaka, – pradėjo šneką Elena. – Šitiek laiko praleidęs su Lariu, bent jau supratai, kad turi saugotis tau besigerinančių vyresnių rašytojų.

– Gal iš tiesų nesuvokiu… na, kad Reičelė man gerinasi. Bet Laris tai tikrai niekad man nesigerino, – atsakiau. (Vairavo Elena; ji buvo agresyvi vairuotoja, be to, vairuodama darydavosi agresyvesnė ir kitais atžvilgiais.)

– Reičelė tau gerinasi, o tu net nepastebi, – tarė Elena. Aš tylėjau, tada ji pridūrė: – Jei klaustum manęs, sakyčiau, kad mano papukai didesni.

– Didesni negu…

– Negu Reičelės!

– A.

Elena niekad nepavyduliaudavo niekam, su kuo aš mylėdavausi, bet būdavo nepatenkinta, kai susidėdavau su už ją jaunesniais rašytojais, – nesvarbu, vyrais ar moterimis.

– Reičelė rašo esamuoju laiku: „Aš einu, ji sako, jis eina, aš manau.“ Visokius tokius niekalus, – pareiškė Elena.

– Na…

– Ir dar „galvodama, norėdama, tikėdamasi, spėliodama…“ Tokius niekalus! – surėkė Elena.

– Taip, suprantu… – buvau besakąs.

– Tikiuosi, ji nekomentuoja savo orgazmų: „Bili, aš baigiu!“ Maždaug taip, – šnekėjo Elena.

– Na, ne… bent jau kiek prisimenu, – atsakiau.

– Manau, ji – viena iš tų jaunų rašytojų, kurios su studentais elgiasi kaip su vaikais, – tarė Elena.

Elena dėstė daugiau negu aš; dėl dėstytojavimo niekad nesiginčydavau nei su ja, nei su ponia Kitridž. Senelis Haris man buvo dosnus; per kiekvienas Kalėdas dovanodavo šiek tiek pinigų. Buvau dirbęs koledžų dėstytoju, bet ne visu etatu, tik kaip kviestinis rašytojas, – tas darbas nė karto netruko ilgiau negu vieną semestrą. Nesakau, kad dėstyti man nepatiko, bet dėstymas iš manęs neatėmė rašymo laiko, – kaip atimdavo iš daugelio mano draugų rašytojų, tarp jų ir iš Elenos.

– Noriu, kad žinotum, Elena: Reičelė man patinka ir dėl kitko, ne tik dėl mažų krūtų, – pasakiau.

– Nuoširdžiai tikiuosi, kad taip ir yra, Bili, – tarė Elena.

– Su kuo nors susitikinėji? – paklausiau savo senosios bičiulės.

– Pažįsti tą tipą, už kurio Reičelė vos neištekėjo?

– Asmeniškai tai ne.

– Jis mane kabino, – pareiškė Elena.

– O!

– Beje, tas tipas man sakė, kad Reičelė kartą prišiko į lovą. Jis man taip sakė, Bili.

– Na, kol kas nieko tokio dar nenutiko, – pasakiau Elenai. – Bet būsiu budrus, kad iškart pastebėčiau, jei kas atrodys įtartina.

Paskui kurį laiką tylėjom. Iš Niujorko valstijos įvažiavę į Vermontą, šiek tiek į vakarus nuo Beningtono, ant kelio matėm vis daugiau užmuštų žvėrių; didesnieji buvo nutempti į šalikeles, bet vis tiek matomi. Prisimenu porą elnių – iš didesniųjų – ir, kaip visada, nemažai meškėnų ir dygliakiaulių. Šiaurinės Naujosios Anglijos keliuose žūsta daug gyvūnų.

– Gal nori, kad pavairuočiau? – pasisiūliau.

– Be abejo… taip, būtų gerai, – tyliai atsakė Elena. Radusi tinkamą vietą, suktelėjo iš kelio, ir aš persėdau prie vairo. Prieš pat Beningtoną vėl pasukom į šiaurę; miškuose buvo daugiau sniego, ant kelio ir šalikelėse – daugiau užmuštų gyvūnų.

Jau buvom toli nuo Niujorko, kai Elena tarė:

– Iš tiesų tas tipas manęs nekabino, Bili… Išgalvojau ir kad Reičelė prišiko į lovą.

– Nieko baisaus, – patikinau ją. – Mudu gi rašytojai. Daug ką išgalvojam.

– Bet tikrai sutikau kai ką, su kuo tu mokeisi. Tai jau tiesa, – pasakė Elena.

– Ką? Mokiausi kur? – paklausiau.

– Tame institute, Vienoje. Ta mergina irgi ten studijavo. Kai susipažinot, jai sakei, kad stengiesi būti ištikimas Jungtinėse Valstijose likusiai mylimajai.

– Kelioms merginoms tikrai taip šnekėjau.

– Tai instituto panelei pasakiau, kad aš ir esu ta mylimoji, kuriai stengeisi būti ištikimas, kai gyvenai Vienoje, – tarė Elena.

Abu iš to pasijuokėm, bet paskui Elena – jau rimčiau – manęs paklausė:

– Žinai, ką man ta instituto panelė pasakė, Bili?

– Ne. Ką? – susidomėjau.

– Ji tarė: „Užjaučiu!“ Štai ką ji pasakė. Tai tiesa, Bili.

Aš tuo neabejojau. Das Institut buvo labai jau mažas; visi studentai ten žinojo, kad dulkinuosi su soprano dublere, o vėliau – su garsiu amerikiečių poetu.

– Jei būtum buvusi mano mylimoji, tau, Elena, būčiau buvęs ištikimas… ar bent jau būčiau nuoširdžiai stengęsis, – pasakiau. Ir leidau jai, dabar sėdinčiai keleivio vietoje, truputį paverkti.

– Jei būtum buvęs mano mylimasis, aš irgi būčiau nuoširdžiai pasistengusi, Bili, – galiausiai tarė Elena.

Mudu važiavom į šiaurės rytus, o paskui, nuo Ezra Folso, – į vakarus, palei šiaurinėje kelio pusėje tekantį Feivarit Riverį. Netgi vasario mėnesį, per tokius šalčius, ta upė niekada visiškai neužšaldavo. Aš, be abejo, jau buvau mąstęs, kad gal galėčiau turėti vaikų su Elena, tačiau dabar nemačiau prasmės vėl imti apie tai šnekėti; užsimindama apie kūdikių galvų dydį, Elena nejuokavo – jai vis dar atrodė, kad jos milžiniškos.

Kai jau važiavom Upės gatve, pro kadaise buvusios Ferst Sisterio viešosios bibliotekos pastatą, – kur dabar buvo įsikūrusi miestelio istorikų draugija, – Elena tarė:

– Prieš kokį šimtą metų čia, ant tos žalvarinės lovos, mokėmės „Audros“ žodžius.

– Taip, prieš beveik dvidešimt metų, – linktelėjau. Galvojau ne apie „Audrą“ ir ne apie žodžių mokymąsi su Elena. Turėjau kitų su ta žalvarine lova susijusių atsiminimų, tačiau dabar, važiuojant pro buvusią viešąją biblioteką, man dingtelėjo, – po septyniolikos metų nuo tada, kai daugelio šmeižiama bibliotekininkė išvyko iš Ferst Sisterio, – kad panelė Frost tame rūsyje, savo miegamajame, gal saugojo (arba ne) ir kitus vaikinus.

Bet su kokiais kitais vaikinais panelė Frost galėjo susipažinti bibliotekoje? Staiga prisiminiau, jog ten niekada nemačiau jokių vaikų. O jei kalbėtume apie paauglius, tai tik retkarčiais užsukdavo mergaitės, pasmerktos mokytis Ezra Folso vidurinėje. Ferst Sisterio miestelio bibliotekoje nė karto nesutikau nė vieno paauglio amžiaus berniuko, – išskyrus tą vakarą, kai atėjo Tomas Atkinsas, ieškojęs manęs.

Miestelio berniukai, išskyrus mane, tikriausiai nebuvo skatinami lankytis toje bibliotekoje. Savaime suprantama, nė vienas rimtai į savo pareigas žiūrintis Ferst Sisterio tėvas ar motina nenorėjo, kad jų sūnūs bendrautų su lytį pakeitusiu imtynininku, vadovaujančiu tai įstaigai!

Dabar supratau, kodėl taip vėlai gavau skaitytojo bilietą; niekas iš mano šeimos manęs apskritai nebūtų supažindinęs su panele Frost. Bet Ričardas Abotas staiga pasisiūlė mane nuvesti į Ferst Sisterio viešąją biblioteką, o Ričardui nė vienas mūsų šeimos narys niekad nedrįso prieštarauti – ir nė vienas nebuvo toks greitas, kad kaip nors atmestų tą iš anksto neapgalvotą geraširdišką Ričardo pasiūlymą. Taigi su panele Frost susipažinau tik todėl, kad Ričardas suvokė, kaip absurdiška, kad mažame miestelyje gyvenantis trylikos metų berniukas dar neturi skaitytojo bilieto.

– Beveik dvidešimt metų man atrodo kaip ištisas šimtmetis, Bili, – šnekėjo Elena.

„O man ne, – mėginau pasakyti. – Jaučiuosi taip, lyg visa tai būtų nutikę vakar!“ – norėjau sušukti, bet negalėjau ištarti nė žodžio.

Elena, pamačiusi, kad verkiu, uždėjo ranką man ant šlaunies.

– Atleisk, kad priminiau tą žalvarinę lovą, Bili, – tarė. (Elena, puikiai mane pažįstanti, suprato, kad verkiu ne dėl motinos.)

Turėdamas omenyje mūsų šeimos saugotas paslaptis, – kaip mes budėjom ir slapukavom, užuot pamėginę bent kai ką sąžiningai atskleisti, – pats stebiuosi, kad man nereikėjo iškęsti religinio auklėjimo; tačiau Vintropų moterys nebuvo religingos. Mudu su seneliu Hariu to melo nepatyrėm. O dėl dėdės Bobo ir Ričardo Aboto, tai žinau, kad gyvenimas su teta Mjuriele ir mano mama kartais atrodydavo panašus į religinių papročių paisymą – sunkų dievobaimingą pasninkavimą arba gal kokius naktinius išmėginimus (pavyzdžiui, ištisas naktis be miego, nors užmigti būtų buvę ir normaliau, ir labiau įprasta).

– Kuo žmonėms taip patinka budynės? – paklausė senelis Haris mudviejų su Elena. Mes pirmiausia užsukom į jo namus Upės gatvėje; beveik tikėjausi, kad Haris mus sutiks kaip moteris ar bent jau vilkės močiutės Viktorijos drabužiais, bet jis atrodė kaip medkirtys – su džinsais, flaneliniais marškiniais, nesiskutęs. – Turiu omeny, kodėl gyvas žmogus mano, kad prie mirusiųjų dar dera pabudėti – na, prieš laidotuves? Kur tie lavonai pradings? Kodėl juos reikia saugoti? – klausinėjo senelis Haris.

Visa tai buvo Vermonte; vasario mėnesį. Niekas nesirengė Mjurielės ir mano mamos laidoti anksčiau negu balandį, kai išeis pašalas. Galėjau tik spėti, kad laidojimo namai senelio Hario paklausė, ar jis norės deramų budynių; tikriausiai tai ir išprovokavo tokią tiradą.

– Po galais! Budėsim prie lavonų iki pavasario! – šaukė senelis Haris.

Nebuvo numatomos jokios religinės apeigos. Senelis Haris gyveno dideliame name; draugai bei šeimos nariai turėjo užeiti išgerti kokteilių ir pasivaišinti maisto tiekėjų atvežtais užkandžiais. Buvo galima sakyti, jog tai „atminai“, bet ne „pamaldos už mirusiąsias“; mudu su Elena nė karto neišgirdom žodžio „pamaldos“. Haris atrodė išsiblaškęs ir užmaršus. Ir mano, ir Elenos manymu, jis elgėsi ne kaip žmogus, ką tik netekęs vienintelių vaikų, abiejų dukterų, o kaip aštuoniasdešimt ketverių metų senukas, kažkur nukišęs skaitymo akinius, – senelis Haris buvo kažkaip šiurpiai atitolęs nuo viso to, kas vyko. Mes jį palikom rengtis „pobūviui“; ne, mudu su Elena nesuklydom, – Haris tikrai pavartojo žodį „pobūvis“.

– Ojoj, – tarė Elena, kai jau ėjom iš jo namų Upės gatvėje.

Aš pirmą kartą nuo tada, kai baigiau Feivarit Riverio mokyklą, lankiausi „namuose“ – Ričardo Aboto bute Bankrofto bendrabutyje – ne atostogų laiku. Bet akivaizdus mokinių jaunumas, regis, labiau sunervino Eleną.

– Nematau nieko, su kuo bent vaizduotėje galėčiau užsiimti seksu, – pareiškė Elena.

Bent jau Bankroftas tebebuvo berniukų bendrabutis; šiaip jaučiausi gerokai sutrikęs, mokyklos miestelyje matydamas visas tas mergaites. Kaip ir dauguma kitų Naujosios Anglijos vien berniukų arba vien mergaičių internatinių mokyklų, Feivarit Riverio mokykla buvo pasikeitusi: nuo 1973 metų jau mišri. Dėdė Bobas Priėmimo skyriuje nebedirbo. Raketinis dabar siekė kitokios karjeros, rūpindamasis su buvusiais auklėtiniais susijusiais reikalais. Nesunkiai įsivaizdavau dėdę Bobą džiaugsmingai visus sveikinantį, tarytum savaime sužadinantį geranoriškumą ir gaunantį pinigų iš kokio įsijausminusio Feivarit Riverio auklėtinio. Be to, Bobas sumaniai įterpdavo užklausas į klasių pranešimus mokyklos auklėtinių žurnale – „Riverio biuletenyje“. Visaip išsisukinėjančių ir ryšių su senąja mokykla nepalaikančių buvusių Feivarit Riverio mokinių ieškojimas tapo Bobo aistra. (Savo užklausas dėdė Bobas vadino „Pagalbos šauksmu iš Kur jūs išvykote? skyriaus“.)

Pusseserė Džerė mane buvo įspėjusi, kad keliaudamas su buvusiais auklėtiniais susijusiais reikalais Bobas ėmė gerti jau „visai nevaldomai“, bet aš Džerę laikiau paskutine, vienintele dar gyva Vintropų moterimi – šiek tiek švelnesne, lesbietiška tos viskam nepritariančių užsispyrėlių padermės versija. (Turbūt prisimenate, jog visada maniau, kad pasakojimai apie dėdės Bobo girtavimą gerokai perdėti.)

O dabar apie kitką: grįžę į Bankrofto bendrabutį, mudu su Elena pamatėm, kad Ričardas Abotas negali pratarti nė žodžio ir kad Hadliai nesikalba vienas su kitu. Kad Marta Hadli su vyru beveik nebendrauja, aš jau žinojau; Elena seniai pranašavo, kad jos tėvai išsiskirs. („Jokio pykčio nebus, Bili, – juodu vienas kitam neberūpi“, – tikino mane Elena.) Ir Ričardas Abotas man buvo atvirai pasakęs, – na, prieš mamos mirtį, kai jis dar galėjo kalbėti, – kad juodu liovėsi bendravę su Hadliais.

Mudu su Elena galvojom, ką tas paslaptingas pasakymas – „liovėsi bendravę“ – galėtų reikšti. Savaime suprantama, tai atitiko Elenos dvidešimties metų senumo spėliones, kad jos mama įsimylėjusi Ričardą Abotą. O aš kadaise buvau įsimylėjęs ir ponią Hadli, ir Ričardą. Tai ką gi čia dar galėjau pridurti?

Visada maniau, kad mano mama neverta tokio gero vyro, koks yra Ričardas Abotas, ir kad Marta Hadli neabejotinai per gera ponui Hadliui. Aš ne tik kad neprisiminiau to žmogaus vardo, jeigu jis apskritai turėjo vardą; dėl epizodinio sąlyčio su šlove, – kai, staiga iškilęs kaip politikos istorikas, protestavo prieš karą Vietname, – ponas Hadlis atsidūrė tarytum visiškai kitur. Kadaise atrodė, kad jis tiesiog laikosi nuošaliai nuo šeimos, – iš pažiūros nutolęs ne tik nuo žmonos, ponios Hadli, bet ir nuo vienintelio savo vaiko, Elenos, – o paskui, įsijautęs į kovą (į antikarines kampanijas su Feivarit Riverio mokiniais), ponas Hadlis visai atsiskyrė nuo Elenos ir Martos Hadli – ir galiausiai beveik (o gal ir visiškai) nutraukė ryšius su suaugusiaisiais.

Internatinėse mokyklose kartais taip nutinka: vienas ar kitas mokytojas nesijaučia patenkintas savo, kaip suaugusiojo, gyvenimu. Jis tarytum stengiasi tapti mokiniu. Apgailėtina pono Hadlio regresija – anot Elenos – prasidėjo, kai jam jau buvo penkiasdešimt keleri, ir sutapo su Feivarit Riverio mokyklos sprendimu priimti ir mergaites. Iki Vietnamo karo pabaigos tada buvo likę tik pora metų.

– Ojoj, – jau daugybę kartų buvau girdėjęs sakant Eleną, bet šįsyk ji dar pridūrė: – Kokiai kampanijai mano tėvas vadovaus, kai karas baigsis? Kuo jis sudomins visas tas mergaites?

Dėdę Bobą mudu su Elena pamatėm tik per „pobūvį“. Naujausiame „Riverio biuletenio“ numeryje buvau ką tik perskaitęs Raketinio užklausą; prie šešiasdešimt pirmųjų – mano – laidos pranešimo buvo pridėtas graudulingas jo „Pagalbos šauksmas iš Kur jūs išvykote? skyriaus“.

„Kas tau nutiko, Žakai Kitridžai?“ – klausė dėdė Bobas. Jeilio universitete gavęs pirmą mokslo laipsnį (šešiasdešimt penktaisiais), Kitridžas dar trejus metus gyveno Jeilyje ir mokėsi Dramos mokykloje; šešiasdešimt septintaisiais įgijo menų magistro laipsnį. O po to mes nieko apie jį nebuvom girdėję.

– Kokių, po galais, menų? – paklausė Elena prieš daugiau negu dešimt metų, „Riverio biuletenyje“ radusi paskutinę žinią iš Kitridžo (ar bent jau apie jį). Elena turėjo omenyje, kad tas laipsnis galėjo būti už vaidybą, scenografiją, režisūrą, garso režisūrą, dramaturgiją, scenos menų vadybą ar teatro administravimą – net už dramos teoriją ir kritiką. – Galvą guldau, kad jis bus koks sumautas kritikas, – pridūrė Elena. Aš jai pasakiau, kad man nerūpi, kuo tapo Kitridžas, ir kad visiškai nenoriu to žinoti.

– Nori, tikrai nori. Manęs neapmausi, Bili, – tada paprieštaravo Elena.

O dabar Raketinis sėdėjo senelio Hario svetainėje, sudribęs ant sofos, – tiesiog nugrimzdęs į ją, – ir atrodė, jog prireiks visos imtynininkų komandos, kad jį pastatytų ant kojų.

– Užjaučiu dėl tetos Mjurielės, – pasakiau jam. Dėdė Bobas neatsistojo, tik iškėlė rankas ir, laistydamas alų, mane apkabino.

– Po velnių, Bili, – tarė, – dingsta kaip tik tie žmonės, iš kurių mažiausiai to tikiesi.

– Dingsta, – nedrąsiai pakartojau.

– Kad ir tavo klasės draugas, Bili. Kas būtų pamanęs, kad Kitridžas gali pradingti?

– Bet jūs gi nemanote, kad jis mirė? – paklausiau.

– Labiau tikėtina, kad tiesiog nenori bendrauti, – atsakė dėdė Bobas. Jis vos apvertė liežuvį; žodis „bendrauti“ nuskambėjo, tarsi būtų septynių ar aštuonių skiemenų; supratau, kad Bobas tyliai, bet įspūdingai prisigėręs, nors žmonės dar tik rinkosi pagerbti tetos Mjurielės ir mano mamos atminimo.

Prie Bobo kojų stovėjo keli tušti alaus buteliai; paleidęs iš rankų paskutinį, iš kurio ką tik gėrė (ir laistė) alų, jis visus tuos butelius, išskyrus vieną, paspyrė po sofa – kažkaip itin mikliai, nė nežvilgtelėjęs.

Kadaise vis pagalvodavau, ar Kitridžas nebus išvykęs į Vietnamą; jis visada atrodė kaip didvyris. Žinojau, kad du kiti Feivarit Riverio imtynininkai žuvo tame kare. (Prisimenat Viloką? Aš jį buvau beveik pamiršęs – tą nutrūktgalvį Antonijų, Sebastijano draugą, „Dvyliktojoje naktyje“. O Madeną, likimu besiskundžiantį sunkiasvorį, kuris tame spektaklyje vaidino Malvolijų? Madenas visada manėsi esąs „amžina auka“; tik tai apie jį ir tegaliu prisiminti.)

Tačiau dėdė Bobas, kad ir koks girtas, tikriausiai perskaitė mano mintis, nes staiga tarė:

– Gerai pažinodamas Kitridžą, galiu lažintis, kad nuo Vietnamo jis išsisuko… kažkaip.

– Turbūt, – tarstelėjau.

– Nepyk, Bili, – pridūrė Raketinis, iš pro šalį einančios maisto ir gėrimų tiekėjos – maždaug mano mamos, arba Mjurielės, amžiaus moters ryškiai rudai dažytais plaukais – imdamas dar vieną alaus. Ta moteris man pasirodė lyg ir pažįstama; gal ji drauge su dėde Bobu dirbo Buvusių auklėtinių arba (prieš daugybę metų) Priėmimo skyriuje.

– Mano tėvas nusitašė dar prieš čia ateidamas, – pasakė mudviem su Elena pusseserė Džerė, kai kartu stovėjom eilėje prie švediško stalo. Pažinojau Džerės širdies draugę; ji kartais kaip estrados komikė linksmindavo lankytojus mano mėgstamame Vilidžo klube. Visada apsimesdavo rimta, vilkėdavo juodu vyrišku kostiumu – arba smokingu – ir duksliais baltais marškiniais.

– Be liemenėlės, – kažkada pasakojo Džerė, – bet marškiniai jai per dideli, ir audinys nepermatomas. Supranti, jai nesinori, kad visi žinotų, jog ji turi krūtis – ir kaip jos atrodo.

– O.

– Užjaučiu dėl mamos, Bili, – dabar pasakė Džerė. – Žinau, kad ji buvo visiškai niekam tikusi, bet vis tiek tavo motina.

– Ir aš tave užjaučiu dėl taviškės, – tariau. Estrados komikė tarsi prunkštelėjo, kaip arklys.

– Ne tokia rimta kaip paprastai, – vėliau tarstelėjo Elena.

– Kas nors turėtų iš mano tėtušio paimti automobilio raktelius, – pasakė Džerė.

Aš viena akimi stebėjau senelį Harį. Baiminausi, kad jis išsėlins iš „pobūvio“ – vien tam, kad po kurio laiko staiga sugrįžtų, persikūnijęs į močiutę Viktoriją. Nilsas Borkmanas irgi stebėjo senąjį partnerį. (Gal ten buvo ir ponia Borkman, bet aš jos arba nemačiau, arba nepažinau.)

– Sergėju tavo senelį, Bilai, – pasakė man Nilsas. – Jei ta keistybė bus nevaldoma, šauksiu tave padėti!

– Kokia keistybė? – paklausiau.

Ir kaip tik tada senelis Haris prabilo:

– Jos visada vėluoja, tos mergaitės. Nežinau, kur jos, bet tikrai pasirodys. Jūs visi tiesiog valgykit. Čia šitiek maisto. Mergaitės ko nors užkąs, kai pagaliau ateis.

Tai išgirdę, visi nuščiuvo.

– Aš jam jau sakiau, kad jo dukros į pobūvį neateis, Bilai. Na, jis žino, kad jos negyvos, tik… pasidarė kaip koks įpavyzdintas užmaršumas, – paaiškino man Nilsas.

– Įasmenintas užmaršumas, – pataisiau senąjį norvegą. Nilsas buvo dvejais metais vyresnis už senelį Harį, bet atrodė šiek tiek patikimesnis, jei kalbėtume apie atmintį, ir kai kuriais kitais atžvilgiais.

Paklausiau Martos Hadli, ar Ričardas jau ką nors pasakė. Ir sužinojau, kad ne, – nekalba nuo tada, kai jam buvo pranešta apie nelaimę. Ričardas tądien daug kartų mane apkabino, ir aš jį, bet be žodžių.

Ponas Hadlis atrodė nugrimzdęs į apmąstymus – jis dažnai taip atrodydavo. Negalėjau prisiminti, kada paskutinį kartą šnekėjo apie ką nors kita, ne apie Vietnamo karą. Tiesą sakant, ponas Hadlis buvo savo noru tapęs jau juoką keliančiu nekrologų autoriumi, pranešančiu apie kiekvieną Vietname galvą padėjusį Feivarit Riverio vaikiną. Dabar mačiau, kad jis manęs laukia švediško stalo gale.

– Būk pasirengęs, – pašnibždom perspėjo mane Elena. – Dar viena mirtis, apie kurią nieko nežinojai.

Įžangos nebuvo – ponas Hadlis apsieidavo be jų. Jis, kaip istorijos mokytojas, tiesiog pranešdavo, kas atsitiko.

– Prisimeni Merivederį? – paklausė manęs ponas Hadlis.

Tik ne Merivederis! – galvojau. Taip, aš jį prisiminiau; kai baigiau, jis Feivarit Riveryje mokėsi tik antrus metus. Buvo imtynininkų komandos vadybininkas – dalindavo į keturias dalis supjaustytus apelsinus, surinkdavo kruvinus ir šiaip išmėtytus rankšluosčius.

– Tik ne Merivederis… ne Vietname! – nejučia ištariau.

– Taip, deja, Bili, – niauriai pranešė ponas Hadlis. – Ir Troubridžas… Ar pažinojai Troubridžą, Bili?

– Tik ne Troubridžas! – sušukau; negalėjau tuo patikėti! Kai paskutinį kartą mačiau Troubridžą, jis vilkėjo pižama! Kitridžas tą apskritaveidį berniuką užkalbino beeinantį išsivalyti dantų. Dabar man buvo baisu ir pagalvoti, kad Troubridžas žuvo Vietname.

– Taip, deja… ir Troubridžas, Bili, – toliau reikšmingai šnekėjo ponas Hadlis. – Taigi… ir jaunasis Troubridžas.

Pamačiau, kad senelis Haris kažkur dingo, – tik gal ne ta prasme, kuria šį žodį neseniai buvo pavartojęs dėdė Bobas.

– Tikėkimės, kad išėjo ne persirengti, Bilai, – sušnibždėjo man į ausį Nilsas Borkmanas.

Tik tada pastebėjau poną Podžą, bakalėjininką, – kuriam senelis Haris taip patikdavo scenoje, kaip moteris. Tiesą sakant, čia buvo ir ponia Podž, drauge su vyru atėjusi pagerbti velionių. Poniai Podž, kaip prisiminiau, senelio Hario vaidinamos moterys nepatiko. Ši mintis mane privertė apsidairyti, ar yra Riptonai, kurie irgi piktindavosi senelio vaidmenimis, – lentpjovys Ralfas Riptonas ir tokia pat susiraukėlė jo žmona. Bet jie, jeigu ir buvo pasirodę, tai greitai išėjo, – kaip išeidavo ir po „Ferst Sisterio artistų“ spektaklių.

Nusprendžiau pažiūrėti, kaip laikosi dėdė Bobas; prie jo kojų vėl mėtėsi tušti alaus buteliai, bet kojos dabar nebegalėjo jų rasti ir paspirti po sofa. Taigi kelis ten nuspyriau aš.

– Tikiuosi, jums nekils pagunda pačiam sėsti prie vairo ir važiuoti namo, dėde Bobai? – paklausiau.

– Todėl raktelius jau įdėjau tau į švarko kišenę, Bili, – atsakė man dėdė.

Apsičiupinėjau kišenes, bet radau tik skvošo kamuoliuką.

– Raktelių nėra, dėde Bobai, – tariau, rodydamas tą kamuoliuką.

– Na, tikrai žinau, kad įdėjau savo raktelius į kažkieno švarko kišenę, Bili, – patikino mane Raketinis.

– Ar yra kokių žinių iš jūsų klasės? – staiga paklausiau; jis buvo jau ganėtinai prisigėręs – maniau, gal pavyks užklupti nepasirengusį. – Negirdėjot jokių naujienų apie trisdešimt penktųjų laidą? – pasidomėjau, kiek galėdamas atsainiau.

– Apie Dičkį Al – nieko, Bili. Patikėk, aš tau tikrai pasakyčiau.

Senelis Haris sukiojosi tarp savo „pobūvio“ svečių, jau kaip moteris; šiokiu tokiu būklės pagerėjimu buvo galima laikyti bent jau tai, kad dabar jis, kalbėdamasis su žmonėmis, pripažino, jog jo dukterys mirusios, – o ne vėluoja į pobūvį, kaip sakė pirmiau. Mačiau, kad Nilsas Borkmanas sekioja paskui senąjį partnerį; juodu atrodė tarsi medžiotojai, slidėmis šliuožiantys per apsnigtą mišką. Bobas paleido iš rankų dar vieną tuščią alaus butelį, ir aš jį paspyriau po senelio Hario svetainės sofa. Niekas tų butelių nepastebėjo, bent jau po to, kai senelis grįžo į svetainę, – jau nebe kaip senelis Haris.

– Užjaučiu dėl netekties, Hari… mūsų abiejų netekties, – pasakė dėdė Bobas seneliui, vilkinčiam blankiai violetine suknele, kurią, kiek prisiminiau, močiutė Viktorija labai mėgo. Melsvai žilas perukas bent jau „atitiko amžių“, kaip vėliau pasakė Ričardas Abotas, – kai jau galėjo kalbėti, dar negreitai. Nilsas Borkmanas man pareiškė manąs, kad tos dirbtinės krūtys – iš „Ferst Sisterio artistų“ kostiumų sandėlio, arba senelis Haris jas nukniaukė iš Feivarit Riverio mokyklos Dramos klubo.

Suvytusi, artrito sutraukta ranka, dėdei Bobui padavusi dar vieną butelį alaus, buvo ne tos ryškiai rudai plaukus nusidažiusios maisto ir gėrimų tiekėjos, o Hermo Hoito. Treneris Hoitas, nors už senelį Harį vyresnis tik vieneriais metais, atrodė daug labiau sukleręs.

Šešiasdešimt pirmaisiais, kai treniravo Kitridžą, Hermui buvo šešiasdešimt aštuoneri; jau tada jis iš pažiūros rengėsi eiti į pensiją. O dabar, aštuoniasdešimt penktaisiais, treneris Hoitas buvo dar penkiolika metų pragyvenęs kaip pensininkas.

– Ačiū, Hermai, – tyliai padėkojo Raketinis, keldamas butelį prie lūpų. – Bilis čia klausinėjo apie mūsų bičiulę Al.

– Kaip ten tavo panėrimas, Bili? – paklausė treneris Hoitas.

– Kaip suprantu, ir jūs iš jos negavot jokių žinių, Hermai, – atsakiau.

– Tikiuosi, kad treniruojiesi, Bili, – tarė senasis treneris.

Tada Hermui Hoitui papasakojau ilgą ir painią istoriją apie Centriniame parke sutiktą irgi bėgiojantį vaikiną. Jis buvo maždaug mano amžiaus, – pasakiau treneriui, – be to, iš gumbuotų ausų ir šiek tiek įsitempusio sprando bei pečių supratau, kad imtynininkas, o kai užsiminiau apie imtynes, jis pamanė, kad ir aš imtynininkas. „Oi, ne, aš moku tik neblogai panerti, – tariau tam vaikinui. – Koks jau čia aš imtynininkas…“

Bet Arturas – tas imtynininkas buvo vardu Arturas – mane ne taip suprato. Pamanė, jog noriu pasakyti, kad kadaise imdavausi, o dabar tiesiog kuklinuosi ar be reikalo save menkinu.

Arturas (kaip visi imtynininkai) įsileido šnekėti apie tai, kad neturėčiau mesti imtynių. „Reikėtų mokytis ir kitų veiksmų, derančių prie to panėrimo. Dar ne vėlu!“ – tikino mane. Sakė, kad jo imtynių klube, Centrinio parko Pietinėje, daug iki šiol tebesiimančių „mūsų amžiaus“ vaikinų. Neabejojo, kad galėčiau rasti tinkamą savo svorio kategorijos treniruočių partnerį.

Arturas užsidegęs nesustabdomai įkalbinėjo mane „nemesti“ imtynių vien todėl, kad man daugiau negu trisdešimt ir jau nebedalyvauju varžybose nei su mokyklos, nei su universiteto komanda. „Bet aš niekad nebuvau jokioj komandoj!“ – mėginau jam pasakyti. „Klausykite, pažįstu daug mūsų amžiaus vaikinų, kurie visada buvo atsarginiai, – šnekėjo Arturas. – Bet jie vis tiek iki šiol tebesiima!“

– Galiausiai, – pasakojau Hermui Hoitui, – man taip įkyrėjo Arturo įkalbinėjimas, kad ateičiau į imtynių treniruotę sumautame jo klube, jog ėmiau ir išklojau tiesą.

– Ir ką gi tu tam vaikinui pasakei, Bili? – paklausė manęs treneris Hoitas.

– Kad aš gėjus… tiksliau, kad biseksualus.

– Vaje… – buvo besakąs Hermas.

– Ir kad vienas buvęs imtynininkas, kuris, nors ir neilgai, buvo mano meilužis, mėgino mane pamokyti imtynių – tiesiog kad galėčiau apsiginti. Ir kad to buvusio imtynininko treneris man irgi šį tą parodė.

„Turi omeny tą panėrimą, apie kurį užsiminei, daugiau nieko?“ – tada paklausė Arturas. „Daugiau nieko. Tik tą panėrimą“, – prisipažinau.

– Vajetau, Bili, – kraipė galvą senasis treneris.

– Na, taip viskas buvo, – pasakiau Hermui. – Aš to panėrimo netobulinau, nesitreniravau.

– Centrinio parko Pietinėje žinau tik vieną imtynių klubą, Bili, – tarė man Hermas Hoitas. – Jis tikrai neblogas.

– Kai Arturas suprato, kokiomis aplinkybėmis mokiausi to panėrimo, jam lyg ir nebesinorėjo, kad ateičiau į imtynių treniruotę, – paaiškinau treneriui Hoitui.

– Tai, ko gero, buvo nekoks sumanymas, – pasakė Hermas. – Nepažįstu to klubo vaikinų… jau nebepažįstu.

– Vargu ar ten daug gėjų ateina mokytis imtynių… na, savigynai… Ar tai norėjote pasakyti, Hermai?

– O tas vaikinas, Arturas, skaitė tavo knygas, Bili? – parūpo Hermui Hoitui.

– O jūs ar skaitėt? – nustebęs pasidomėjau.

– Po galais! Žinoma, kad skaičiau. Tik jau manęs tai neklausk, apie ką jos, Bili! – tarė senasis treneris.

– O panelė Frost? Ji mano knygas skaitė?

– Atkaklus vaikinas, ar ne? – tarė Hermui dėdė Bobas.

– Ji žino, kad tu rašytojas, Bili. Tai žino visi, kurie tave pažįsta, – patikino mane imtynių treneris.

– Manęs irgi neklausk, apie ką tu rašai, Bili, – pasakė dėdė Bobas. Ir vėl paleido iš rankų tuščią butelį, ir aš jį nuspyriau po senelio Hario sofa. Ta moteris ryškiai rudai dažytais plaukais Raketiniui atnešė dar vieną alaus. Staiga supratau, kodėl ji man iš karto pasirodė pažįstama; maistu ir gėrimais rūpinosi Feivarit Riverio mokyklos valgomųjų ir virtuvės darbuotojai. Tai moteriai, dabar vis atnešančiai Bobui alaus, tada, kai paskutinį kartą ją mačiau, turėjo būti keturiasdešimt keleri; ji buvo iš praeities, kuri visada bus su manimi.

– To klubo pavadinimas – „Niujorko sporto klubas“. Jie ten, be abejo, užsiima ir kitokiu sportu, ne tik imtynėmis, bet imtynininkai tikrai būdavo neblogi, Bili. Turbūt galėtum ten treniruotis, patobulinti panėrimą, – šnekėjo Hermas. – Gal paklausk to Arturo, Bili… Aišku, kad po šitiekos metų tau reikėtų pasitreniruoti.

– Hermai, o jeigu tie imtynininkai sumals mane į miltus? – suabejojau. – Jei taip nutiktų, tai kam judu su panele Frost apskritai mane mokėt panėrimo?

– Bobas užmigo, visas apsimyžęs, – staiga tarė senasis treneris.

– Dėde Bobai… – buvau bežadinąs, tačiau Hermas Hoitas sugriebė Raketinį už pečių ir papurtė.

– Bobai, nemyžk! – surėkė treneris.

Bobas sumirksėjęs atsimerkė; buvo keista matyti taip netikėtai užkluptą Feivarit Riverio mokyklos Buvusių auklėtinių skyriaus darbuotoją.

– España, – tarė Raketinis, pamatęs mane.

– Po galais, Bobai… Galvok, ką šneki, – perspėjo jį Hermas Hoitas.

– España, – pakartojau.

– Jis ten – ir sako, kad niekada negrįš, Bili, – pasakė man dėdė Bobas.

– Kas ten? – paklausiau girtutėlio dėdės.

Pirma mes kalbėjomės (jeigu tai galima vadinti pokalbiu) tik apie Kitridžą; niekaip neįsivaizdavau Kitridžo, šnekančio ispaniškai. Supratau, kad Raketinis omenyje turėjo ne Dičkį Al, – dėdė Bobas tikrai nemėgino man pasakyti, kad panelė Frost yra Ispanijoje ir neketina grįžti.

– Bobai… – buvau beklausiąs, bet Raketinis vėl nusmigo. Abu su Hermu Hoitu matėm, kad Bobas ir toliau šlapinasi.

– Hermai…

– Franė Din, buvęs mano komandos vadybininkas, Bili. Jis Ispanijoj. Tavo tėvas Ispanijoj, Bili, ir ten jaučiasi laimingas… Daugiau nieko nežinau.

– Kurioje Ispanijos vietoje, Hermai? – paklausiau senojo trenerio.

– España, – pakartojo Hermas Hoitas, gūžtelėdamas pečiais. – Kažkur Ispanijoje, Bili. Tik tiek tegaliu pasakyti. Galvok apie šviesiąją pusę. Tėtis laimingas ir gyvena Ispanijoje. Tavo mama niekada nebuvo laiminga, Bili.

Žinojau, kad dėl to Hermas neklysta. Ėmiau dairytis Elenos; norėjau jai pasakyti, kad mano tėvas Ispanijoje. Mama žuvo, bet tėvas – kurio niekada nepažinojau – gyvas ir laimingas.

Bet man dar nespėjus prasižioti, Elena tarė:

– Šiąnakt gal miegokim tavo miegamajame, Bili, ne mano.

– Gerai, – linktelėjau.

– Jei Ričardas prabus ir norės ką nors pasakyti, tai neturėtų būti vienas – mudu turėtume būti ten, – šnekėjo Elena.

– Gerai, bet aš ką tik kai ką sužinojau, – tariau; ji manęs nesiklausė.

– Privalau tau pačiulpti, Bili… Gal šiąnakt tau pasiseks, – pareiškė Elena. Pamaniau, kad ji girta – arba aš kažką ne taip išgirdau.

– Ką? – paklausiau.

– Gailiuosi dėl visko, ką sakiau apie Reičelę. Todėl atsiprašydama ir privalau pačiulpti, – paaiškino Elena; ji tikrai buvo girta, kalbėjo stengdamasi kuo aiškiau tarti žodžius ir todėl prie kiekvieno pridėdama po kelis papildomus skiemenis, visai kaip Raketinis.

– Tu neprivalai man čiulpti, Elena, – pasakiau.

– Nenori, kad pačiulpčiau, Bili? – nustebo ji; „pačiulpčiau“ nuskambėjo kaip keturių ar penkių skiemenų žodis.

– Nesakiau, kad nenoriu. España, – staiga ištariau, nes apie tai norėjau šnekėti.

– España? – nesuprato Elena. – Čia kažkoks ispaniškas čiulpimas, Bili? – Jai truputį pynėsi kojos, kai vedžiau prie senelio Hario atsisveikinti.

– Nesijaudink, Bilai, – netikėtai tarė man Nilsas Borkmanas. – Išimu šovinius iš šautuvų! Laikau kulkas paslapty!

– España, – pakartojo Elena. – Čia gal kas nors iš gėjų, Bili? – sušnibždėjo.

– Ne.

– Tu man parodysi. Gerai? – paprašė Elena. Žinojau, kad svarbiausia bus neleisti jai užmigti, kol grįšim į Bankrofto bendrabutį.

– Myliu tave! – pasakiau seneliui Hariui, jį apkabindamas.

– Ir aš tave myliu, Bilai! – atsakė Haris, spausdamas mane glėbyje. (Dirbtinės jo krūtys atrodė suformuotos pagal tokios krūtiningos moters, kokia buvo teta Mjurielė, pavyzdį; bet aš tai nutylėjau.)

– Tu nieko neprivalai man daryti, Elena, – patikinau, kai jau ėjom iš to Upės gatvės namo.

– Nelinkėk labos nakties mano mamai ir tėčiui, Bili, – visai nesiartink prie mano tėčio, – patarė Elena. – Nebent norėtum išgirsti dar kelias istorijas apie karo aukas – nebent tau norisi toliau klausytis, kaip jis skaičiuoja sumautus lavonus.

Ką tik išgirdęs žinią apie Troubridžą, jau tikrai nenorėjau nieko žinoti apie kitas aukas. Net neatsisveikinau su ponia Hadli, nes mačiau, kad šalia jos stoviniuoja ir ponas Hadlis.

– España, – sumurmėjau sau panosėj, padėdamas Elenai lipti laiptais į trečią Bankrofto bendrabučio aukštą; gerai, kad nereikėjo Elenos vesti dar aukščiau – į jos miegamąjį sumautame penktame aukšte.

Kai jau laviravom trečio aukšto koridoriumi, tikriausiai dar kartą tyliai ištariau: „España“, – o gal nelabai tyliai, nes Elena mane išgirdo.

– Man jau truputį neramu, koks ten tas čiulpimas, vadinamas España. Tikiuosi, nieko šiurkštaus, Bili? – paklausė.

Koridoriuje stovėjo pižama vilkintis berniukas – dar visai mažas, su dantų šepetėliu rankoje. Iš išsigandusio veidelio supratau, kad jis nė nenumano, kas tokie mudu su Elena esam; be to, buvo aišku, kad vaikas girdėjo Elenos klausimą apie čiulpimą.

– Mes tik kvailiojam, – tarstelėjau tam berniukui. – Nebus nieko šiurkštaus. Ir jokio čiulpimo! – pasakiau ir Elenai, ir pižamuotajam vaikui. (Jis – su tuo savo šepetėliu – man, be abejo, priminė Troubridžą.)

– Troubridžo nebėra. Pažinojai Troubridžą? Žuvo Vietname, – pranešiau Elenai.

– Nepažinojau jokio Troubridžo, – atšovė ji; kaip ir aš, Elena negalėjo atitraukti akių nuo pižama vilkinčio berniuko. – Tu verki, Bili… Prašau tavęs – liaukis, – tarė. Dabar jau abu rėmėmės vienas į kitą, ir aš šiaip taip atidariau tylaus Ričardo buto duris. – Nesijaudink dėl to, kad jis verkia. Jo mama ką tik mirė. Jam viskas bus gerai, – paaiškino Elena vaikui su dantų šepetėliu rankoje. Bet aš buvau matęs toje pačioje vietoje stovint Troubridžą ir turbūt nuspėjau, kad bus ir daugiau aukų; gal jau įsivaizdavau, kaip netolimoje ateityje skaičiuosim lavonus.

– Bili, Bili, būk geras – nebeverk, – prašė Elena. – Ką turėjai omeny? „Ir jokio čiulpimo!“ Manai, kad blefuoju? Juk mane pažįsti, Bili, – aš jau lioviausi blefavus. Daugiau nebeblefuoju, Bili, – vapėjo.

– Mano tėvas gyvas. Gyvena Ispanijoje ir jaučiasi laimingas. Tik tiek težinau, Elena, – pasakiau. – Mano tėtis, Franė Din, gyvena Ispanijoje. España. – Daugiau nieko ir nespėjau papasakoti.

Kol klupčiodami ėjom per Ričardo ir mamos svetainę, Elena nusimetė paltą; įžengusi į mano miegamąjį, nusispyrė batus, nusviedė į šalį sijoną ir jau knebinėjo palaidinukės sagas, kai staiga – tarytum kitame pritemusios sąmonės lygmenyje – pamatė mano paauglystės laikų lovą ir nėrė į ją arba, tiksliau sakant, kažkaip pataikė ant jos nuvirsti.

Atsiklaupęs ant lovos šalia Elenos, pamačiau, kad ji jau nusmigusi; gulėjo suglebusi ir nė nekrustelėjo, net kai nurengiau palaidinę ir nusegiau iš pažiūros nepatogų vėrinį. Apklojau su liemenėle ir kelnaitėmis, o tada jau, kaip paprastai, įsitaisiau siauroje lovoje šalia jos.

– España, – sušnibždėjau tamsoje.

– Tu man parodysi. Gerai? – per miegus sumurmėjo Elena.

Užmigau galvodamas, kodėl niekad nemėginau ieškoti tėvo. Kartais mąstydavau atseit protingai: jeigu jam rūpiu, tai tegu pats mane susiranda. Bet iš tiesų tai turėjau nuostabų tėvą; patėvis Ričardas Abotas buvo didžiausia sėkmė mano gyvenime. (Mano motina niekad nesijautė laiminga, bet Ričardas buvo didžiausia sėkmė ir jos gyvenime; mama turėjo būti laiminga su Ričardu.) Gal Franės Din susirasti niekad nemėginau todėl, kad jo ieškodamas būčiau jautęsis taip, lyg išduočiau Ričardą.

„Kas tau nutiko, Žakai Kitridžai?“ – buvo parašęs Raketinis; užmigdamas, be abejo, galvojau ir apie tai.

12 Gustave Flaubert. „Ponia Bovari“. Vertė Sofija Čiurlionienė, Juozas Urbšys.

12 skyrius

DAUGYBĖ EPILOGŲ

Ar būna kokių nors ženklų, kad tuoj prasidės epidemija, ar jos dažniausiai prasideda be jokio perspėjimo? Aš buvau perspėtas du kartus; tada tai atrodė tik sutapimai – nekreipiau į juos dėmesio.

Tik po kelių savaičių nuo mano motinos mirties Ričardas Abotas vėl prakalbo. Jis toliau mokytojavo, – ir netgi surežisavo pjesę, kad ir mechaniškai, – bet negalėjo nieko asmeniško pasakyti mums, jį mylintiems žmonėms.

Buvo jau tų metų (septyniasdešimt aštuntųjų) balandis, kai Elena man pranešė, kad Ričardas kalbėjo su jos mama. Telefonu pasišnekėjęs su Elena, iškart paskambinau poniai Hadli.

– Žinau, kad Ričardas ketina tau skambinti, Bili, – pasakė man Marta Hadli. – Tik nesitikėk, kad jis bus visiškai toks pat, koks buvo.

– Kaip jis laikosi? – paklausiau.

– Mėginu pasakyti kuo atsargiau, – tarė ponia Hadli. – Nenoriu kaltinti Šekspyro, bet kartais juodojo humoro tikrai per daug… jeigu jau klausi manęs.

Nesupratau, ką Marta Hadli turi omenyje; taigi tiesiog laukiau Ričardo skambučio. Regis, buvo jau gegužė, kai jis pagaliau paskambino ir pradėjo šnekėti – kaip niekur nieko, tarsi mūsų ryšys nebūtų nutrūkęs.

Atsižvelgdamas į Ričardo širdgėlą, maniau, kad jis gal neturėjo kada arba nenorėjo skaityti trečiojo mano romano, tačiau Ričardas buvo jį perskaitęs.

– Tos pačios temos, bet parašyta geriau; pakantumo prašymai niekad neatsibosta, Bilai. Be abejo, kiekvienas žmogus kam nors nepakantus. Žinai, kam tu nepakantus, Bilai? – paklausė Ričardas.

– Ir kas gi tai galėtų būti, Ričardai?

– Tu nepakantus nepakantumui… ar ne, Bilai?

– Tai gal gerai, kai žmogus jam nepakantus? – paklausiau.

– Ir didžiuojiesi savo nepakantumu, Bilai! – sušuko Ričardas. – Tu visai pateisinamai pyksti dėl nepakantumo – ypač dėl nepakantumo seksualiniams skirtumams. Dievaži, anaiptol nesakau, kad neturi teisės pykti, Bilai.

– Dievaži, – atsargiai pakartojau. Nelabai supratau, kur Ričardas suka.

– Kad ir kaip atlaidžiai žiūri į seksualinius skirtumus, – ir gerai, taip ir reikia, Bilai! – vis dėlto ne visada esi toks atlaidus, ar ne? – paklausė Ričardas.

– Na… – žiojausi sakyti, tačiau tuoj pat prikandau liežuvį. Tai štai kur jis suka; ne pirmą kartą tai girdėjau. Ričardas man jau buvo sakęs, kad nebuvau mamos kailyje 1942-aisiais, kai gimiau; jis jau buvo sakęs, kad negaliu ar bent jau neturėčiau jos smerkti. Jį erzino tai, kad jai neatleidžiu. Užkniso mano nepakantumas jos nepakantumui.

– Kaip sako Porcija: „Malonė prievartos nepripažįsta.“13 Pirmoje ketvirto veiksmo scenoje. Bet žinau, kad tu ne per labiausiai mėgsti šitą Šekspyro pjesę, Bilai, – tarė Ričardas Abotas.

Taip, per pamokas – prieš aštuoniolika metų – dėl „Venecijos pirklio“ pasiginčydavom. Tai buvo viena iš nedaugelio klasėje skaitytų Šekspyro pjesių, pagal kurias Ričardas nestatė spektaklių. „Tai komedija, romantinė komedija, bet su vienu visai nejuokingu vaidmeniu“, – tada sakė Ričardas. Turėjo omeny Šailoką – ir akivaizdžiai nepalankią Šekspyro nuomonę apie žydus.

Aš palaikiau Šailoką. Porcijos kalba apie „malonę“ buvo lėkšta krikščioniška veidmainystė; pasipūtėliškas, nusaldintas krikščionybės balsas. O Šailokas sako tiesą: jausdamas kitų neapykantą, jis išmoko neapkęsti. Ir ne be pagrindo!

„Dėl to, kad aš žydas? – sako Šailokas – trečio veiksmo pirmoje scenoje. – Gal žydas neturi akių? Gal žydas neturi rankų, kūno dalių, organų, pojūčių, jausmų, aistrų?“ Kaip man patinka ta kalba! Bet Ričardas nenorėjo, kad jam būtų primenama, jog visada palaikiau Šailoką.

– Tavo mama žuvo, Bilai. Negi tau nė kiek negaila mamos? – paklausė Ričardas.

– Negaila, – pakartojau. Prisiminiau, kaip ji nekentė homoseksualų, kaip atstūmė mane – ne tik todėl, kad esu panašus į tėvą, bet ir dėl to, kad lyg ir paveldėjau jo nenormalią (ir nepageidaujamą) lytinę orientaciją.

– Kaip ten sako Šailokas? – paklausiau Ričardo Aboto. (Iš tiesų puikiai žinojau, kokiais žodžiais Šailokas tai pasako, ir Ričardas jau seniai suvokė, kad aš tam pritariu.)

„Įdurkit mus – ar mums nebėgs kraujas? – klausia Šailokas. – Pakutenkite – ar mes nesijuoksim? Nuodykite – ar mes nemirsim?“

– Gerai, Bilai… Žinau, žinau. Esi iš tų, kurie reikalautų svaro mėsos, – pasakė Ričardas.

„Įžeiskite – ar nekeršysim? – tariau, cituodamas Šailoką. – Jei mes viskuo į jus panašūs, būsim ir tuo panašūs.“ O ką jie padarė Šailokui, Ričardai? – paklausiau. – Privertė tapti sumautu krikščioniu!

– Tai kebli pjesė, Bilai, – todėl jos ir nestačiau, – tarė Ričardas. – Abejoju, ar būtų tinkama vidurinės mokyklos mokiniams.

– Kaip laikaisi, Ričardai? – pasidomėjau, tikėdamasis, kad pavyks kalbą pakreipti kitur.

– Prisimenu berniuką, kuris buvo pasirengęs perrašyti Šekspyrą, – tą berniuką, įsitikinusį, kad „Audros“ epilogas nesusijęs su visa pjese, – atsakė Ričardas.

– Aš irgi jį prisimenu, – linktelėjau. – Dėl epilogo klydau.

– Kai ilgiau pagyveni, Bilai, pamatai, kad visas pasaulis – daugybė epilogų, – tarė Ričardas Abotas.

Tai buvo pirmas perspėjimas, į kurį nekreipiau dėmesio. Ričardas tik dvylika metų už mane vyresnis; čia ne toks jau didelis skirtumas – bent jau neatrodė didelis tada, kai Ričardui buvo keturiasdešimt aštuoneri, o man – trisdešimt šešeri. 1978-aisiais atrodėm beveik kaip bendraamžiai. Buvau tik trylikametis, kai Ričardas mane nuvedė į biblioteką, kad gaučiau pirmąjį skaitytojo bilietą, – tą vakarą abu susipažinom su panele Frost. Dvidešimt penkerių metų Ričardas Abotas man atrodė toks galantiškas – ir autoritetingas.

Kai sulaukiau trisdešimt šešerių, man jau niekas nebeatrodė „autoritetingas“ – netgi Laris, jau nebe. Senelis Haris, nors ir toks pat geraširdis, darėsi vis keistesnis; net aš (pakantumo viršūnė, savo paties manymu) turėjau pripažinti, kad Hario keistumas buvo pakenčiamesnis, kai jį matydavom scenoje. Net ponios Hadli nebelaikiau tokia autoritetinga kaip kadaise – ir nors artimiausios draugės, Elenos, taip gerai mane pažįstančios, dar klausiau, jos patarimus vis dažniau vertindavau skeptiškai. (Šiaip ar taip, Elena, kaip meilės santykių partnerė, nebuvo nei geresnė, nei patikimesnė negu aš.) Tikriausiai, jei būčiau gavęs kokią žinią iš panelės Frost, – netgi būdamas tokio visažinio amžiaus, trisdešimt šešerių, – ji man būtų atrodžiusi autoritetinga, bet iš jos negavau jokių žinių.

Nors ir baimindamasis, vis dėlto padariau, kaip patarė Hermas Hoitas: kitą kartą sutikęs Arturą, – tą bendraamžį imtynininką, irgi bėgiojantį aplink Centrinio parko tvenkinį, – paklausiau, ar aš, nemokantis netgi to, ką paprastai moka naujokai, vis dar galėčiau ateiti į „Niujorko sporto klubą“ treniruotis, – na, dabar, kai Arturas jau suprato, jog esu biseksualas, kuriam reikia pasimokyti savigynos, o ne tikras imtynininkas.

Vargšas Arturas. Jis buvo iš tų geranorių normalios orientacijos vaikinų, kurie nieku gyvu nenorėtų su gėjais elgtis žiauriai – ar bent kiek nemaloniai. Arturas buvo tolerantiškas plačių pažiūrų niujorkietis; jis ne tik didžiavosi esąs teisingas ir doras, – iš tikrųjų buvo nepaprastai doras, – bet ir graužėsi, nelabai žinodamas, kas iš tiesų yra „teisinga“. Mačiau, kad jam skaudu suvokti, kaip „negerai“ būtų nebekviesti manęs į imtynių klubą tik todėl, kad aš… na, pasak dėdės Bobo, žydrokas.

Gėjams, su kuriais draugavau, nepatiko jau pati mano, kaip biseksualo, egzistencija; jie arba netikėdavo, kad mane tikrai traukia moterys, arba manydavo, kad aš, kaip gėjus, esu ne visai sąžiningas (lyg ir stengiuosi apsidrausti). Daugumos normalių vyrų, – netgi tokio kilnaus princo, koks buvo Arturas, – manymu, biseksualai yra tiesiog gėjai. Normalios orientacijos vyrai suvokia ir įsidėmi tik vieną – homoseksualiąją – to „bi“ dalį. Su tuo tikriausiai susidūrė ir Arturas, kai su bičiuliais imtynių klube kalbėjosi apie mane.

Tada jau baigėsi nerūpestingasis aštuntasis dešimtmetis; nors palankus požiūris į seksualinius skirtumus dar nebuvo visiška norma, Niujorke toks požiūris jau atrodė beveik įprastas – tolerantiškų žmonių draugijose tokio palankumo būdavo tikimasi. Bet jaučiausi nesmagiai, kad per mane Arturas atsidūrė keblioje padėtyje; net neįsivaizdavau, kokie konservatyvūs tipai rinkdavosi „Niujorko sporto klube“ anais laikais, kai ta sena ir garbinga įstaiga buvo vien vyrų tvirtovė.

Nė nenumanau, kaip Arturui reikėjo stengtis, kad gautų man svečio – o gal sportininko – leidimą, kurį turėdamas galėjau lankytis „Niujorko sporto klube“. (Gerai net nežinau, kaip vadinosi tas sumautas leidimas, kaip nebeatsimenu ir kadaise iš Karo prievolės centro gauto pranešimo apie mano klasifikaciją, o gal perklasifikavimą, pavadinimo.)

– Gal pakvaišai, Bili? – pasibaisėjo Elena. – Nori, kad tave ten nudėtų? Jie gi pagarsėję kaip priešiški viskam ir visiems. Žydams, juodukams…

– Tikrai? – nustebau. – Iš kur žinai?

– Ir moterims – tai, po velnių, jau tikrai žinau! – pareiškė Elena. – Ten katalikiškas airių berniukų klubas, Bili. Vien žodžio „katalikiškas“ turėtų pakakti, kad spruktum iš ten kiek įkabindamas.

– Manau, Arturas tau patiktų, – pasakiau Elenai. – Jis geras vaikinas, tikrai.

– Turbūt vedęs, – atsiduso Elena.

Pagalvojęs prisiminiau, kad mačiau vestuvinį žiedą ant kairės Arturo rankos piršto. Niekad neprasidėdavau su vedusiais vyrais; su ištekėjusiomis moterimis kartais pakvailiodavau, bet ne su vedusiais vyrais. Aš biseksualus, bet jau seniai nebesijaučiau draskomas prieštaravimų. Negalėjau pakęsti vidinio vedusių vyrų prieštaringumo – na, tų, kuriems rūpėjo ir gėjai. Be to, pasak Lario, visi vedę vyrai nuvilia kaip meilužiai.

– Kodėl? – kadaise paklausiau.

– Jie jau tokie baisiai švelnūs – tikriausiai viską reguliuojančios žmonytės būna juos išmokiusios elgtis kuo švelniau. Tie vyrai nė nesuvokia, kaip nuobodu tai daryti švelniai, – atsakė Laris.

– Nemanau, kad „švelniai“ visada nuobodu, – paprieštaravau.

– Atsiprašau, mielasis Bilai, – tarė Laris, kaip visada išdidžiai ir maloningai mostelėdamas ranka. – Buvau pamiršęs, kad tu visada aktyvusis.

Laris man tikrai patiko vis labiau, kaip draugas. Ilgainiui ėmė patikti net jo pomėgis mane paerzinti. Tada mes abu skaitėm vieno tokio garsaus aktoriaus, – garsaus „bi“, kaip sakė Laris, – memuarus.

Tas aktorius tvirtino, kad visą gyvenimą „geidė“ vyresnių moterų ir jaunesnių vyrų. „Kaip galite įsivaizduoti, – rašė, – kai buvau jaunas, buvo daug prieinamų vyresnių moterų. O dabar, kai senstelėjau… na, žinoma, atsirado daug daugiau prieinamų jaunesnių vyrų.“

– Mano gyvenimas man pačiam neatrodo toks tvarkingas, – pasakiau Lariui. – Nemanau, kad biseksualo santykiai apskritai kada nors gali bent iš pažiūros būti visiškai sklandūs.

– Mielasis Bilai, – tarė Laris – tokiu balsu, lyg būtų man rašęs itin svarbų laišką. – Tas žmogus juk aktorius – jis ne biseksualas, jis gėjus. Nieko keista, kad dabar, kai senstelėjo, aplinkui atsirado daug daugiau jaunesnių vyrų! Tos vyresnės moterys buvo tiesiog vienintelės moterys, su kuriomis jis jautėsi saugus!

– Čia ne mano pakraipa, Lari, – pasakiau.

– Bet tu tebesi jaunas! – sušuko Laris. – Luktelėk, mielasis Bilai… luktelėk.

Moterims, su kuriomis susitikinėjau, ir visiems pažįstamiems gėjams, žinoma, buvo ir juokinga, ir neramu dėl to, kad ėmiau reguliariai lankytis imtynių treniruotėse „Niujorko sporto klube“. Mano draugai gėjai nenorėjo tikėti, kad nejaučiu beveik jokio homoerotinio susidomėjimo tame klube matomais imtynininkais, tačiau tokių netinkamų žmonių įsimylėjimas man gal buvo tik tam tikras savo orientacijos pripažinimo tarpsnis. (Na, gerai – po truputį praeinantis, dar ne visai pasibaigęs tarpsnis.) Heteroseksualūs vyrai mane traukdavo nedažnai ar bent jau nelabai; kadangi jie – tarp jų ir Arturas – tai jautė, aš vis dažniau galėdavau su jais draugauti.

Tačiau Laris tvirtino, kad mano imtynių treniruotės – rizikingas nuotykių ieškojimas; Dona – labai miela, bet įžeidi translytė draugė – tą mano, pasak jos, „įkyrų norą mokytis panėrimo“ atmetė kaip mirties troškimo puoselėjimą. (Tai pareiškusi, Dona dingo iš Niujorko, – paskui atsklido gandai, kad kažkas ją matė Toronte.)

O „Niujorko sporto klubo“ imtynininkai buvo gana marga draugija – visais atžvilgiais, čia turiu omeny ne tik nevienodą elgesį su manimi. Mano draugės, tarp jų ir Elena, neabejojo, kad anksčiau ar vėliau būsiu sumaltas į miltus, bet iš tikrųjų „Niujorko sporto klube“ man niekas negrasino (ir nė karto tyčia neužgavo).

Vyresni vyrai paprastai nekreipdavo į mane dėmesio; tik sykį vienas iš jų, kai buvom supažindinti, linksmai tarė: „A! Tu tas gėjus, ar ne?“ Bet paspaudė man ranką ir patapšnojo per petį; ir vėliau, kai matydavomės, visada nusišypsodavo ir ką nors draugiškai pasakydavo. Mudu buvom ne tos pačios svorio kategorijos. Gal jis ir vengė sąlyčio su manimi, – na, ant kilimo, – bet aš negalėjau to žinoti.

Kartais visi staiga išdingdavo iš saunos, kai po treniruotės ten pasirodydavau aš. Kalbėjausi apie tai su Arturu.

– Gal man nereikėtų lįsti į sauną… Kaip manai?

– Kaip nori, taip ir daryk, Bili. Čia jų problema, ne tavo, – atsakė Arturas. (Visi imtynininkai mane vadino Biliu.)

Kad ir kaip Arturas mane tikino, jog viskas gerai, nusprendžiau saunoje nebesirodyti. Treniruotės prasidėdavo septintą valandą vakaro; jose jausdavausi jau beveik jaukiai. „Tuo gėjumi“ – bent jau į akis – buvau pavadintas tik aną vienintelį kartą. Paprastai apie mane kalbėdavo kaip apie „tą rašytoją“; mano romanų, kuriuose atvirai rašiau apie seksą, – tų pakantumo seksualiniams skirtumams prašymų, kaip juos ir toliau vadino Ričardas Abotas, – dauguma kitų imtynininkų nebuvo skaitę, tik Arturas. Jis, kaip daugelis vyrų, pasakė, kad jo žmona – nuoširdi mano gerbėja.

Vyrai man nuolat sakydavo, kad jų gyvenimo moterys – žmonos, draugės, seserys, netgi motinos – yra mano gerbėjos. Tikriausiai moterys grožinės literatūros skaito daugiau negu vyrai.

Susipažinau su Arturo žmona, labai miela moterimi; ji tikrai daug skaitė, ir man patiko daug kas, ką ji mėgo, – turiu omeny, kaip skaitytoja. Jos – žvitrios blondinės pažo šukuosena ir tiesiog neįtikimai maža plonalūpe burnyte – vardas buvo Elen. Jei ne statūs papukai, būtų buvę sunku suprasti, kurios ji lyties. Po galais, argi ne tokios moterys man labiausiai patiko?! Bet ji su manimi elgėsi labai draugiškai, o Arturas – dievaži – buvo labai nuoširdžiai vedęs. Negalėjau jo supažindinti su Elena.

Tiesą sakant, aš tik su Arturu išgerdavau alaus „Niujorko sporto klubo“ bare, o su kitais ten sutinkamais imtynininkais nebendravau. Imtynių salytė tada buvo ketvirtame aukšte, kaip ir bokso salė, tik kitame koridoriaus gale. Vienas iš partnerių, su kuriais dažniausiai treniruodavausi, – kažkoks Džimas (pavardės neprisimenu) – dar ir boksavosi. Visi imtynininkai žinojo, kad aš nepatyręs, niekada nedalyvavau jokiose varžybose, – kad tiesiog noriu išmokti apsiginti, tik tiek. Ketindamas dar pamokyti savigynos, Džimas mane nusivedė į bokso salę; mėgino parodyti, kaip turėčiau atremti smūgius.

Tai buvo įdomu: deramai suduoti kumščiu taip ir neišmokau, bet Džimas parodė, kaip reikėtų prisidengti, kad smūgiai nebūtų tokie skaudūs. Kartais Džimas niūktelėdavo man smarkiau, negu norėdavo; bet visada atsiprašydavo.

Ir imtynių salėje retkarčiais būdavau (nors ir atsitiktinai) nubaudžiamas: perskeliama lūpa, sukruvinama nosis, sutraiškomas pirštas. Kadangi man taip rūpėjo išmokti kuo sklandžiau (ir nepastebimai) panerti, dažnai su partneriu susitrenkdavau galvomis; tai neišvengiama, jei mėgsti susiimti „apykaklėmis“. Kartą Arturas netyčia sudavė man galva į veidą; reikėjo keliais dygsniais susiūti dešinį antakį.

Gaila, kad negirdėjote, ką tada sakė Laris ir Elena – ir visi kiti. „Patinas“, – taip mane kurį laiką vadino Laris.

– Sakai, kad visi ten draugiški, ar ne, Bili? – paklausė Elena. – Tai čia tau tik šiaip, meiliai, stuktelėjo galva?

Bet aš, – nors ir erzinamas visų tų draugų iš rašytojų pasaulio, – vis dėlto pramokau imtynių. Ir jau daug geriau panerdavau.

„Vienaveiksmis“, – sakydavo apie mane Arturas, kai tik pradėjau lankytis toje imtynių salėje; bet ilgainiui įgudau atlikti ir kelis kitus veiksmus. Kitiems imtynininkams su manimi, kaip treniruočių partneriu, tikriausiai būdavo nuobodu, bet jie nesiskundė.

Didžiausiai mano nuostabai, trys ar keturi senbuviai man kartais labai naudingai patardavo. (Gal jautėsi dėkingi, kad nelendu į sauną.) Klube buvo nemažai imtynininkų, jau peržengusių keturiasdešimt metų, ir keli, pradėję šeštą dešimtį, – tikrai kieti seniai. Lankydavosi ir ką tik koledžus baigę vaikinukai, ir daug vilčių teikiantys pretendentai į olimpinius čempionus, ir buvę olimpiečiai. Buvo keletas iš tėvynės pabėgusių rusų (ir vienas kubietis), daug sportininkų iš Rytų Europos, bet tik du iraniečiai. Buvo ir graikų-romėnų, ir laisvojo, ir mokyklose mėgstamo liaudiško stiliaus imtynininkų – pastarieji daugiausia jaunuoliai arba veteranai.

Edas parodė, kaip panėrimą galėčiau pagerinti timptelėjimu už sulenktos kojos; Volfis pamokė kelių rankos tempimų; Sonis pademonstravo rusišką rankos suėmimą ir šlykštoką parmetimą už kulkšnies. Parašiau treneriui Hoitui, papasakojau apie savo pažangą. Mes abu žinojom, kad netapsiu imtynininku, – juo labiau dabar, kai jau baigiu ketvirtą dešimtį, – bet aš tikrai mokiausi apsiginti. Be to, man patiko reguliariai, septintą valandą vakaro, eiti į imtynių treniruotes.

– Tampi tarsi kokiu gladiatorium! – pasakė Laris, bent kartą manęs neerzindamas.

Net Elena stengėsi nuslėpti beveik nuolatinius būgštavimus.

– Tavo kūnas pasikeitė, Bili. Juk žinai, ar ne? Nesakau, kad tu kaip tie sporto salių liūtai, kurie mankštinasi dėl kosmetinių priežasčių… Suprantu, kad tavo tikslas kitoks… bet iš pažiūros jau daraisi grėsmingas.

Žinojau, kad „grėsmingas“ tai neatrodau – niekam. Bet tada, kai baigėsi aštuntasis dešimtmetis ir prasidėjo devintasis, jaučiau, jog po truputį dingsta kažkokia įsisenėjusi baimė ir bloga nuojauta.

Turėkite omeny: Niujorkas devintajame dešimtmetyje nebuvo saugus miestas; bent jau toli gražu ne toks „saugus“, koks tapo vėliau. Bet aš, asmeniškai, jaučiausi saugesnis, – arba ramesnis dėl to, kas esu, – negu kada nors anksčiau. Net ėmiau manyti, kad panelė Frost dėl manęs baiminosi be jokio pagrindo, gal tiesiog todėl, kad per ilgai gyveno Vermonte; kad ji gal ir galėjo nerimauti dėl mano saugumo Vermonte, bet ne Niujorke.

Kartais man nesinorėdavo eiti į imtynių treniruotę „Niujorko sporto klube“, tačiau Arturas ir daugelis kitų kaip galėdami stengėsi, kad ten jausčiausi laukiamas. Nenorėjau jų nuvilti, bet – vis dažniau – galvodavau: „Kodėl turėčiau gintis? Nuo ko?“

Buvo mėginama padėti man tapti oficialiu „Niujorko sporto klubo“ nariu; dabar to tapsmo eigos beveik nebeprisimenu, bet visa tai buvo labai painu ir truko gana ilgai.

– Reikia siekti narystės iki gyvos galvos – juk neketini išvykti iš Niujorko, ar ne, Bili? – paklausė Arturas; jis buvo mano laiduotojas. Dar negalėjau vadintis garsiu romanų rašytoju, bet – kai tuoj turėjo pasirodyti ketvirta mano knyga – buvau bent jau gerai žinomas.

Pinigai irgi nebuvo kliūtis. Senelis Haris džiūgavo, kad „nemečiau imtynių“, – su juo, matyt, pasikalbėjo Hermas Hoitas. Haris sakė, kad mielai sumokėtų mokestį už mano narystę iki gyvos galvos.

– Pernelyg nesistenk, Arturai. Neprisidaryk dar daugiau nepatogumų, – sakiau. – Šitas klubas – tai, ko man reikia, bet nieku gyvu nenoriu, kad dėl manęs nutoltum nuo kitų žmonių ar netektum draugų.

– Galvą guldau, kad tave priims, Bili, – tikino mane Arturas. – Nieko čia tokio, kad esi gėjus.

– Aš bi… – buvau besakąs.

– Aš ir turėjau omenyje, kad „bi“ – nieko tokio, Bili, – šnekėjo Arturas. – Dabar viskas nebe taip, kaip buvo seniau.

– Ne, turbūt nebe taip, – tarstelėjau, man irgi taip atrodė – tada, kai 1980-ieji jau tuoj turėjo pavirsti 1981-aisiais.

Net nesupratau, kaip galėjo šitaip nepastebimai praslinkti vienas dešimtmetis ir prasidėti kitas, nors per tą laiką mirė Nilsas Borkmanas ir – po jo mirties – nusižudė ponia Borkman.

– Jie abu nusižudė, Bilai, – pašnibždėjo man senelis Haris – tarsi jo pokalbiai telefonu būtų buvę įrašinėjami.

Nilsui buvo aštuoniasdešimt aštuoneri – tuoj turėjo sueiti aštuoniasdešimt devyneri; jis išgyveno iki 1981-ųjų. Tada prasidėjo eilinis elnių medžioklės šaunamaisiais ginklais sezonas – prieš pat 1980-ųjų Kalėdas – ir Nilsas, slidėmis šliuoždamas per Feivarit Riverio mokyklos sporto aikštyną, .30-30 kalibro karabinu išsitaškė pakaušį. Mokiniai jau buvo išvažiavę namo Kalėdų atostogų; Nilsas paskambino savo senam priešininkui Čakui Bibiui – tam medžiojamųjų paukščių ir žvėrių apsaugos inspektoriui, kuriam kadaise nepatiko, kad Nilsas su seneliu Hariu elnių medžioklę pavertė biatlonu.

– Brakonieriai, Čakai! Savo akimis mačiau – Feivarit Riverio aikštyne. Lekiu, kaip sakoma, jų medžioti! – surėkė Nilsas į telefono ragelį.

– Ką? Ei, palauk! – dar šaukė Čakas. – Brakonieriai elnių medžioklės laiku? Tai kuo jie šaudo? Gal kulkosvaidžiais, Nilsai? – paklausė inspektorius. Bet Nilsas jau buvo padėjęs ragelį. Kai Čakas rado lavoną, atrodė, kad šautuvas bus iššovęs Nilsui jį betraukiant iš už nugaros. Čakas buvo linkęs tai vadinti nelaimingu atsitikimu, nes jau seniai manė, jog medžioti elnius taip, kaip medžiodavo Nilsas su seneliu Hariu, labai pavojinga.

Nilsas puikiai žinojo, ką daro. Paprastai elnius jis medžiodavo .30-06 kalibro graižtviniu. Lengvesnis .30-30 karabinas buvo, pasak senelio Hario, „kenkėjų šautuvas“. (Haris tokiu medžiojo elnius; sakydavo, kad elniai „tikri kenkėjai“.) Karabino vamzdis trumpesnis; Haris žinojo, kad .30-30 karabinu Nilsui buvo lengviau šauti sau į pakaušį.

– Bet kam Nilsui prireikė nusišauti? – paklausiau senelio Hario.

– Na, Bilai… Nilsas buvo norvegas, – atsakė senelis Haris – ir tik po kelių minučių prisiminė, kad man dar nepasakojo, jog Nilsui buvo diagnozuotas neoperuotinas vėžys.

– A.

– Dabar jau eilė poniai Borkman, – dramatiškai pareiškė senelis Haris. Mes visada juokaudavom, kad ponia Borkman – Ibseno moteris, bet ji iš tikrųjų nusišovė, tą pačią dieną. – Kaip Heda – pistoletu, į smilkinį! – žavėdamasis pranešė netrukus dar kartą paskambinęs senelis Haris.

Neabejoju, kad partnerio ir seno bičiulio, Nilso, netektis pagreitino senelio Hario sveikatos prastėjimą. Žinoma, Haris jau buvo netekęs ir žmonos, ir abiejų dukterų. Taigi gana greitai mudu su Ričardu nusprendėm surizikuoti ir perkėlėm senelį Harį į globos namus, kur jis „stebino“ kitus gyventojus, persirengdamas moterimi, ir todėl netrukus tapo nepageidaujamas. Tada, – regis, aštuoniasdešimt pirmųjų pradžioje, – mudu su Ričardu grąžinom senelį Harį į namus Upės gatvėje ir pasamdėm slaugytoją, kad gyventų drauge su juo ir jį prižiūrėtų. Ta slaugytoja, vardu Elmira, ne tik kad maloniai prisiminė matydavusi Harį scenoje kaip moterį (kai pati buvo dar maža mergaitė), bet netgi kasdien padėdavo jam išsirinkti apdarą iš ilgai slapčiomis kauptų močiutės Viktorijos drabužių.

Tiems patiems (aštuoniasdešimt pirmiesiems) metams dar nė neįpusėjus, ponas Hadlis paliko ponią Hadli; paaiškėjo, kad jis pabėgo su ką tik Feivarit Riverio mokyklą baigusia abituriente. Ta mergaitė tada pirmus metus studijavo koledže, – neprisimenu kur. Ji metė koledžą, kad galėtų gyventi su ponu Hadliu, kuriam buvo šešiasdešimt vieneri, – tiek pat, kiek ir Martai Hadli. Ponia Hadli buvo mano mamos amžiaus; net dešimčia metų vyresnė už Ričardą Abotą; bet Elena, matyt, neklydo sakydama, kad jos mama visada mylėjo Ričardą. (Elena beveik niekada neklysdavo.)

– Kokia melodrama, – atsiduso Elena, kai – jau aštuoniasdešimt pirmųjų vasarą – ponia Hadli ėmė gyventi su Ričardu. Marta Hadli, sena hipė, atsisakė tekėti antrą kartą, o Ričardas (neabejoju) jautėsi laimingas, galėdamas tiesiog būti šalia niekuo nesiskundžiančios ponios Hadli. Kam gi Ričardui Abotui būtų reikėję vėl vesti?

Be to, jie abu suprato, kad, jeigu nesusituoks, bus paprašyti išsikraustyti iš Bankrofto bendrabučio. Na ir kas, kad buvo jau devintojo dešimtmečio pradžia? Feivarit Riveryje, mažame Vermonto miestelyje, galiojo internatinių mokyklų taisyklės. Nesusituokusi pora, gyvenanti kartu parengiamosios mokyklos mokytojų bute… na, tai nebūtų buvę gerai. Ir poniai Hadli, ir Ričardui berniukų bendrabutis jau buvo įkyrėjęs; mudu su Elena tuo neabejojom. Ko gero, Ričardas Abotas su Marta Hadli priėjo prie išvados, jog susituokti būtų kvaila; nusprendę gyventi nuodėmėje, juodu išsilaisvino iš bendrabučio!

Ponia Hadli su Ričardu per tą vasarą turėjo susirasti kokį nors būstą Ferst Sisterio miestelyje ar bent jau netoli jo – kokį kuklų namuką, ne per brangų parengiamosios mokyklos mokytojams. Būstas, kurį jie susirado, buvo tik už kelių namų, einant Upės gatve nuo buvusios Ferst Sisterio viešosios bibliotekos pastato, kur dabar įsikūrusi istorikų draugija. Per keletą pastarųjų metų tas namas buvo keliskart perparduotas; jį reikėjo paremontuoti, kaip man telefonu, lyg ir kažką nutylėdamas, pasakojo Ričardas.

Jaučiau, kad jis kažko nesiryžta sakyti. Jeigu jam būtų reikėję pinigų, mielai būčiau davęs, kiek galėjau, bet stebėjausi, kad Ričardas pirmiau nepaprašė senelio Hario. Haris Ričardą mylėjo ir, kaip žinojau, buvo palaiminęs jo sprendimą gyventi su Marta Hadli.

– Iš senelio Hario iki to namo ne daugiau kaip dešimt minučių kelio pėsčiomis, Bilai, – telefonu pasakė Ričardas. Iškart pajutau, kad jis kažką dar nutyli.

– Kas yra, Ričardai? – paklausiau.

– Tai buvęs Frostų namas, Bilai, – tarė Ričardas. Atsižvelgdami į tai, kad pastaruoju laiku tas namas priklausė daugybei nelabai patikimų savininkų, abu supratom, jog vargu ar ten likę kokių panelės Frost pėdsakų. Ji pradingusi – tai žinojo ir Ričardas Abotas, ir aš. Tačiau tas „buvęs Frostų namas“ atrodė tarsi žvilgsnis į tamsą – į praeities tamsą, kaip tada maniau. Dar nemačiau jokių būsimos tamsos ženklų.

O antrą perspėjimą, kokia neganda artinasi, aš tiesiog pražiopsojau. 1980-aisiais negavau Atkinsų šeimos kalėdinio atviruko; tačiau to nė nepastebėjau. Kai atvirukas pagaliau atėjo, – buvo jau seniai po Kalėdų, bet iš užrašo supratau, kad man vis tiek tebelinkima „linksmų švenčių“, – kaip prisimenu, labai nustebau, kad Tomas kartu neatsiuntė atsiliepimo apie mano ketvirtąjį romaną. (Knyga dar nebuvo išleista, bet aš Atkinsui buvau nusiuntęs korektūrą; maniau, kad toks ištikimas mano kūrybos mėgėjas nusipelnė slapto anonso. Šiaip ar taip, niekas kitas manęs šitaip palankiai nelygino su Floberu!)

Bet prie to kalėdinio atviruko, atėjusio aštuoniasdešimt pirmųjų vasario mėnesį (bent jau man dabar atrodo, kad taip vėlai), nieko nebuvo pridėta. Atkreipiau dėmesį, kad vaikai ir šuo atrodo vyresni. Suglumau pamatęs, koks iš pažiūros pasenęs pats vargšas Tomas; galėjai pamanyti, kad per tą laiką tarp dvejų Kalėdų jis pasidarė keleriais metais senesnis.

Spėjau, kad fotografuota per šeimos išvyką slidinėti, – visi vilkėjo slidininkų kostiumais, o Atkinsas buvo dar ir su slidininko kepure. Stebėjausi, kad jie slidinėja su šunimi.

Vaikai atrodė įdegę, žmona irgi. Kadangi Tomas buvo šviesiaodis ir tikriausiai turėjo saugotis saulės, neįtariau nieko bloga, matydamas, kad jo veidas be jokio įdegio. (Supratau, kad Atkinsas turbūt nuo pat pradžių paisė įspėjimų apie odos vėžį ir kremų nuo saulės svarbą, – jis visada paisydavo visų įspėjimų.)

Dar pagalvojau, kad Tomo oda kažkokio keisto sidabriško atspalvio, – kita vertus, jo veidą nelabai ir įžiūrėjau, nes tą sumautą slidininko kepurę Atkinsas buvo užsitraukęs net ant antakių. Vis dėlto, – nors mačiau tik dalį vargšo Tomo veido, – pastebėjau, kad jis sulysęs. Man pasirodė, kad labai sulysęs, bet iš tiesų – su tuo slidininko kostiumu – gerai nesupratau. Gal Atkinso skruostai visada buvo kiek įdubę?

Ilgai negalėjau atitraukti akių nuo to pavėlavusio kalėdinio atviruko. Dar nebuvau matęs tokios Tomo žmonos veido išraiškos. Kaip įmanoma vienu žvilgsniu išreikšti baimę ir dėl visko, kas dar neaišku, ir dėl to, kas jau žinoma?

Ponios Atkins veido išraiška man priminė žodžius iš „Ponios Bovari“ šešto skyriaus pabaigos. (Tie žodžiai sminga tarsi strėlė į taikinį – arba į širdį: „Atrodė visiškai nesuvokiama, kad šis ramus jos gyvenimas iš tikrųjų ir galėtų būti laimė, apie kurią ji svajojo.“) Tomo žmona iš pažiūros buvo ne šiaip išsigandusi – ji buvo apimta siaubo! Tačiau kas ją galėjo šitaip išgąsdinti?

Ir kur dingo šypsena, kurią mano pažinotasis Tomas Atkinsas jei kada ir sulaikydavo, tai tik neilgam? Atkinsas šypsodavosi kažkaip paikai, atvira burna, – būdavo matyti ir daugybė dantų, ir liežuvis. O dabar vargšas Tomas buvo tvirtai susičiaupęs – kaip vaikas, mėginantis nuo mokytojo nuslėpti kramtomosios gumos gumuliuką, arba kaip žmogus, žinantis, kad jam dvokia iš burnos.

Tą Atkinsų šeimos nuotrauką kažkodėl parodžiau Elenai.

– Juk prisimeni Atkinsą, – pasakiau, duodamas jai pavėlavusį kalėdinį atviruką.

– Vargšas Tomas, – automatiškai tarė Elena; abu prajukom, bet pažvelgusi į nuotrauką, Elena nebesijuokė. – Kas jam pasidarė? Ką jis turi burnoj? – paklausė.

– Nežinau, – atsakiau.

– Jis ten kažką turi, Bili… ir nenori, kad kas pamatytų, – neabejojo Elena. – O kas nutiko tiems vaikams?

– Vaikams? – nesupratau. Nebuvau pastebėjęs, kad vaikams kažkas negerai.

– Jie atrodo užsiverkę, – paaiškino Elena. – Viešpatie… galima pamanyti, kad jie nuolat verkia!

– Duok pažiūrėt, – paprašiau, imdamas nuotrauką. Mano supratimu, vaikai atrodė normaliai. – Atkinsas dažnai paverkdavo, – pasakiau Elenai. – Buvo tikras žliumba. Gal vaikai tai paveldėjo iš Tomo?

– Na jau, Bili… kažkas čia ne taip. Turiu omeny juos visus, – tarė Elena.

– Šuo iš pažiūros normalus, – pasakiau. (Norėjau tik pajuokauti.)

– Kalbu ne apie šunį, Bili.

Jei Reigano valdžios laikotarpio jums neaptemdė kokio pažįstamo mirtis nuo AIDS, tai jūs tuos metus (o gal ir patį Ronaldą Reiganą) prisimenat ne taip kaip aš. Tai bent buvo dešimtmetis… ir beveik visą tą laiką mums vadovavo tas raitelis, B kategorijos filmų aktorius! (Per pirmus septynerius iš aštuonerių prezidentavimo metų Reiganas apskritai nė karto neištarė santrumpos AIDS.) Tuos metus keistai suliejo laiko tėkmė ir tai, kad ir sąmoningai, ir nesąmoningai buvo pamirštos baisiausios smulkmenos. Kai kurie dešimtmečiai skriete praskrieja, o kiti slenka pamažu; atrodė, kad devintasis dešimtmetis niekada nesibaigs, nes mano draugai ir meilužiai mirė vienas po kito – dar ir dešimtojo dešimtmečio pradžioje, ir vėliau. Iki devyniasdešimt penktųjų – vien Niujorke – jau daugiau amerikiečių buvo mirę nuo AIDS, negu žuvę Vietname.

Po kelių mėnesių nuo tos vasario dienos, kai mudu su Elena kalbėjomės apie Atkinsų šeimos nuotrauką, – žinau, kad aštuoniasdešimt pirmieji tada gal jau buvo persiritę į antrą pusę, – susirgo jaunasis Lario meilužis Raselas. (Jaučiausi labai nesmagiai, prisimindamas, kad Raselą iš pradžių laikiau tik šiaip tokiu Volstrito berniuku – ir dar vadinau eiliakaliu.)

Buvau tikras snobas; riesdavau nosį prieš rėmėjus, kurių Laris stengėsi būti apsuptas. Bet Laris juk buvo poetas – poetai pinigų neuždirba. Kas čia bloga, jei poetai – ir kiti menininkai – turi rėmėjų?

Didysis žudikas buvo PCP – plaučių liga (Pneumocystis carinii). Raselui, kaip ir daugeliui kitų, ši pneumonijos forma buvo pirma AIDS apraiška – jaunas ir šiaip jau iš pažiūros sveikas vaikinas ėmė kosėti (arba kartais dusti) ir karščiuoti. Rentgeno nuotrauka atrodė nekaip, – gydytojų radiologų kalba sakant, buvo matyti hiperechogeniškas židinys. Tačiau niekas neįtarė tokios ligos; iš pradžių buvo tas tarpsnis, kai būklės nepagerino ir antibiotikai… galiausiai prireikė biopsijos (o gal bronchoalveolinio lavažo), ir paaiškėjo, kad priežastis – PCP, ta itin klastinga plaučių liga. Paprastai gydoma „Baktrimu“; jį gėrė ir Raselas. Raselas buvo pirmas AIDS sirgęs žmogus, kurį mačiau sunykstant, – o jis, nepamirškite, turėjo pinigų; be to, Raselas turėjo Larį.

Daugelis Larį pažinojusių rašytojų manė jį esant išlepintą ir egocentrišką, netgi pasipūtusį. Nuoširdžiai gėdydamasis ir tuometinį save priskiriu prie tokių Lorenco Aptono stebėtojų. Bet Laris buvo vienas iš tų žmonių, kurie, užklupti sunkumų, pasidaro geresni.

– Tai turėčiau būti aš, Bilai, – pasakė Laris, kai pirmą kartą aplankiau Raselą. – Aš jau pagyvenau… O Raselo gyvenimas dar tik prasideda.

Raselas buvo slaugomas namuose, Čelsyje, tame didingame name su rausvo smiltakmenio fasadu; turėjo asmeninę slaugytoją. Tada man visa tai buvo nauja, – Raselas nusprendė atsisakyti kvėpavimo aparato, kad galėtų būti prižiūrimas namuose. (Intubacija namuose visada problemiška; daug lengviau žmogų prie plaučių ventiliacijos įrenginio prijungti ligoninėje.) Vėliau mačiau ir negalėjau pamiršti ksilokaino gelio – tarsi kokių seilių ant endotrachėjinio vamzdelio galiuko; bet ne tada, kai sirgo Raselas; jis – namuose – nebuvo intubuotas.

Prisimenu, kaip Laris Raselą maitino. Mačiau tarsi varškėtus kandidozės lopinėlius Raselo burnoje ir balkšvomis apnašomis apsitraukusį liežuvį.

Raselas buvo gražus vaikinas, bet gana greitai jo veidą subjaurojo Kapošio sarkomos dariniai. Vienas toks violetinis darinys tabalavo Raselui ant antakio – tarsi ne vietoje išaugęs mėsingas ausies lezgelis; kitas rausvai violetinis mėsgalis karojo panosėje. (Šis taip baisiai krito į akis, kad Raselas vėliau nusprendė jį slėpti po didele spalvota skarele.) Laris man pasakojo, kad Raselas sakosi esąs „kalakutas“ – dėl tų Kapošio sarkomos darinių.

– Kodėl jie tokie jauni, Bilai? – vis klausė manęs Laris, kai „jie“, daugybė Niujorke mirštančių vaikinų, privertė mus suprasti, kad Raselas – tik pradžia.

Matėm, kaip Raselas suseno, per kelis mėnesius, – jo plaukai išretėjo, oda pasidarė tarsi švininė, dažnai išpildavo šaltas prakaitas; be to, Raselas amžinai karščiavo. Kandidozė išplito ir į gerklę, apėmė stemplę; Raselui buvo sunku ryti, jo lūpos pabalo, sukepo ir suskeldėjo. Kakle pūpsojo limfmazgiai. Vos bekvėpuodamas, Raselas vis tiek atsisakė plaučių ventiliacijos (nenorėjo važiuoti į ligoninę); galiausiai jis tik apsimesdavo, kad geria „Baktrimą“, – Laris rasdavo po visą lovą išmėtytas tabletes.

Raselas mirė Lario glėbyje; neabejoju, jog Laris troško, kad viskas būtų buvę atvirkščiai. („Jis nieko nebesvėrė“, – sakė Laris.) Tada mudu su Lariu jau lankėm draugus Šv. Vincento ligoninėje. Kaip Laris ir buvo numatęs, netrukus ta ligoninė taip prisigrūdo, kad nebegalėjai aplankyti bičiulio ar buvusio meilužio, nesutikęs kurio nors kito pažįstamo. Vos pažvelgęs iš tarpdurio, pamatydavai ką nors, apie ką dar nežinojai, kad serga; Laris tvirtino ne kartą ten išvydęs žmones, apie kuriuos seniau nebuvo net girdėjęs, kad jie gėjai!

Moterys staiga sužinojo, kad jų sutuoktiniai susitikinėjo su vyrais, – sužinojo tik kai tie sutuoktiniai jau merdėjo. Tėvai pamatė, kad jų sūnūs miršta, niekada nė neįtarę (nesupratę), kad tie jauni vaikinukai homoseksualūs.

Iš moterų, su kuriomis draugavau, užsikrėtė tik kelios – nedaug. Baiminausi dėl Elenos; žinojau, kad kai kurie vyrai, su kuriais ji mylėjosi, yra biseksualūs. Bet po dviejų abortų Elena įprato visada reikalauti prezervatyvo; ji laikėsi nuomonės, kad niekaip kitaip neapsisaugotų nuo nėštumo.

Mudu kadaise buvom kalbėjęsi apie prezervatyvus; kai prasidėjo AIDS epidemija, Elena manęs paklausė: „Tu juk tebemėgsti gumytes, ar ne, Bili?“ („Nuo šešiasdešimt aštuntųjų!“ – atsakiau.)

– Turėčiau būti miręs, – kartą pasakė Laris. Jis nesirgo; atrodė sveikutėlis. Aš irgi nesirgau. Mudu laikėm špygas, kad nesusirgtume.

Aštuoniasdešimt pirmieji jau buvo besibaigią, kai „Niujorko sporto klubo“ imtynių salėje taip nelemtai plūstelėjo kraujas. Kažin ar visi imtynininkai žinojo, kad ŽIV virusas dažniausiai plinta per kraują ir spermą; kadaise ligoninių darbuotojai baiminosi, kad užsikrės nuo kosėjančių ir čiaudinčių pacientų; tačiau tą dieną, kai imtynių salėje man ėmė kraujuoti nosis, visi jau buvo prisigraibę pakankamai žinių, kad prikrautų kelnes iš baimės, pamatę kraują.

Imtynininkams taip dažnai nutinka: kad kraujuoji, suvoki tik pastebėjęs, jog savo krauju ištepei priešininką. Treniravausi su Soniu; pamatęs, kad Sonio petys kruvinas, iškart atsitraukiau.

– Tau bėga kraujas… – buvau besakąs; tada išvydau Sonio veidą. Sonis stebeilijo į kraujuojančią mano nosį. Prisidėjau ranką prie veido ir pamačiau kraują – ant savo rankos, ant krūtinės, ant imtynių kilimo. – Oi, čia aš, – tariau, bet Sonis jau buvo išlėkęs iš salės – bėgte. Persirengimo kambarys ir treniruočių salytė buvo kitame aukšte.

– Eik, atsivesk trenerį, Bili. Pasakyk, kad čia kraujas, – patarė man Arturas. Visi imtynininkai stovėjo sustingę; niekas nedrįso prisiliesti prie kraujo ant kilimo. Šiaip jau kruvina nosis būdavo gana įprastas dalykas; tiesiog nušluostydavai kilimą rankšluosčiu, ir tiek. Seniau į kraują imtynių salėje niekas per daug nekreipdavo dėmesio.

Treneris, Sonio jau pasiųstas į imtynių salę, atėjo užsimovęs gumines pirštines ir atsinešė kelis spiritu suvilgytus rankšluosčius. Po poros minučių persirengimo kambario dušinėje pamačiau po vandens čiurkšlėmis stovintį Sonį – su visa imtynių apranga, netgi su batais, duše. Prieš prausdamasis ištuštinau savo spintelę. Nenorėjau artintis prie dušinės, kol nenusiprausė Sonis. Galėjau lažintis, kad jis treneriui nesakė, jog imtynių salėje viską iškruvino „tas rašytojas“; Sonis tikriausiai pasakė, kad kraujuoja „tas gėjus“. Žinau, kad aš pats būčiau taip sakęs treneriui – tada.

Arturas mane pamatė jau išeinantį iš persirengimo kambario; buvau nusiprausęs ir apsirengęs, be to, abi šnerves dėl visa ko užsikimšęs vata, – nebebuvo matyti nė lašo kraujo, bet rankoje nešiausi žalią plastikinį šiukšlių maišą su viskuo, ką turėjau spintelėje. Tą maišą gavau iš kažkokio inventoriaus sandėlyje dirbančio vyruko; vaje, koks patenkintas jis atrodė, kad išeinu!

– Ar gerai jautiesi, Bili? – paklausė Arturas. Vėliau visi mane to klausinėjo – ištisus keturiolika ar penkiolika metų.

– Ketinu atsiimti savo prašymą dėl narystės iki gyvos galvos, Arturai, – jei tu neprieštarauji, – pasakiau. – Šito klubo aprangos kodas – tikra kankynė rašytojui. Rašydamas apsieinu be švarko ir kaklaraiščio. Tačiau turiu vilktis švarką ir rištis kaklaraištį, kad čia įeičiau pro paradines duris – ir tuoj pat nusirengčiau prieš imdamasis.

– Visiškai suprantu, Bili. Norėjau tik pasakyti, jog tikiuosi, kad tau viskas bus gerai, – tarė Arturas.

– Negaliu priklausyti klubui, kur taip skrupulingai laikomasi aprangos kodo. Rašytojui tai netinka, – paaiškinau.

Po treniruotės persirengimo kambaryje pasirodė keli kiti imtynininkai, tarp jų ir Edas, ir Volfis, ir Džimas – buvę mano partneriai. Visi matė, kad rankoje laikau žalią plastikinį šiukšlių maišą; nereikėjo nė sakyti, jog tai buvo paskutinė mano treniruotė.

Išėjau pro užpakalines vestibiulio duris. Tikriausiai atrodytum keistai, nešdamasis šiukšlių maišą Centrinio parko Pietine gatve. Taigi iš „Niujorko sporto klubo“ išlindau į Vakarinę Penkiasdešimt aštuntąją, kur buvo keli siauri skersgatviai, kuriais tiekėjai privažiuodavo prie Centrinio parko Pietinės viešbučių. Žinojau, kad ten rasiu atliekų konteinerį savo šiukšlių maišui ir visam savo – imtynių naujoko AIDS krizės pradžioje – gyvenimui.

Netrukus po to gėdingo kraujavimo iš nosies, užbaigusio mano, kaip imtynininko, karjerą, mudu su Lariu pietavom miesto centre ir Laris man papasakojo girdėjęs, jog pasyvieji suserga dažniau negu aktyvieji. Pažinojau kelis užsikrėtusius aktyviuosius, bet tarp pasyviųjų sergančių buvo daugiau – iš tikrųjų. Niekad nesupratau, kaip Laris sugeba viską „girdėti“, tačiau tai, ką jis išgirsdavo, beveik visada būdavo tiesa.

– Oralinis ne toks jau rizikingas, Bilai. Sakau, kad žinotum. – Laris buvo pirmas man tai pasakęs žmogus. Savaime suprantama, Laris žinojo (arba manė), kad per visą gyvenimą turėtų lytinių partnerių skaičius – irgi svarbi aplinkybė. Labai ironiška, kad iš Lario nė žodžio neišgirdau apie tokią aplinkybę kaip prezervatyvas.

Po Raselo mirties Laris stengėsi padėti kiekvienam mirštančiam pažįstamam vaikinui; žavėjausi Lariu, kuris AIDS sergančius pažįstamus Šv. Vincento ir slaugos ligoninėse lankė nejausdamas tokio pasidygėjimo, koks apimdavo mane. Aš pats jaučiau, jog traukiuosi į šalį, – taip pat, kaip kiti žmonės traukėsi nuo manęs, ne tik tie klubo imtynininkai.

Reičelė pasitraukė tuoj pat.

– Gal ji bijo, kad gali užsikrėsti nuo tavo rašomų knygų, Bili, – pasakė Elena.

Mudu su Elena kalbėjom, kad gal reikėtų dingti iš Niujorko, tačiau didžiausias keblumas, kai kurį laiką pagyveni Niujorke, būna tas, kad daugelis niujorkiečių nebeįsivaizduoja, kaip galėtų gyventi kur nors kitur.

Kadangi dar daugiau mūsų draugų užsikrėtė tuo virusu, ir man, ir Elenai į galvą jau lindo mintys, kad gal pasigavom vieną ar kitą su AIDS susijusią oportunistinę infekciją. Eleną naktimis ėmė pilti prakaitas. Aš pašokdavau iš miegų tardamasis, kad jaučiu, kaip baltos kandidozės apnašos aptraukia dantis. (Elenai prisipažinau, jog dažnai prabundu ir įdėmiai apsižiūriu burną veidrodyje, pasišviesdamas žibintuvėliu!) Ir dar tas seborėjinis dermatitas su sluoksniais besilupančiais tarsi riebaluotos odos plotais – jis staiga išplisdavo apie antakius ir plaukuotoje galvos dalyje, ir abipus nosies. Lūpas subjaurodavo pūslelinė; jos opos niekaip negydavo. Ir dar moliuskų grupelės; jie atrodydavo kaip raupai, kartais nusėdavo visą veidą.

Ir tas plaukų kvapas, kai jie susivelia, sudrėksta nuo prakaito ir susiploja ant pagalvės. Negana to, kad plaukai pasidaro beveik permatomi ir įgauna keistą kvapą, nuo nuolatinio karščiavimo ir be paliovos žliaugiančio prakaito kakta dar aplimpa sukietėjusia druska; o gleivinės… jose prisiveisia mieliagrybių. Tas kvapas lyg ir mielinis, bet kartu ir vaisinis, – tarytum varškės ar pelėsių, ar šlapių šuns ausų.

Mirties nebijojau; bijojau nuolatinio kaltės jausmo, kad nemirštu. Negalėjau apsiprasti su mintimi, jog, ko gero, išvengsiu AIDS viruso vien dėl tokios atsitiktinės aplinkybės kaip ta, kad manęs nemėgęs gydytojas man patarė visada mūvėti prezervatyvą, – arba mane išgelbės akla sėkmė: tai, kad esu aktyvusis. Savo lytinio gyvenimo nesigėdijau; man buvo gėda dėl to, kad nenoriu būti su mirštančiaisiais.

– Aš tam netinku. O tu tai moki, – sakiau Lariui; turėjau omeny ne tik laikymą už rankos ir visokius padrąsinimus.

Kriptokokinį meningitą sukelia grybelis; toks meningitas paveikia smegenis, diagnozuojamas darant juosmens punkciją, pasireiškia karščiavimu, galvos skausmu ir orientacijos sutrikimu. Yra ir atskira stuburo smegenų liga, mielopatija, sukelianti vis progresuojantį silpnumą – kojų nusilpimą, išmatų bei šlapimo nelaikymą. Ir beveik niekuo neįmanoma padėti – tai vadinama vakuoline mielopatija.

Žiūrėjau, kaip Laris tokios siaubingos mielopatijos kankinamam mūsų draugui išpila antį; iš tikrųjų žavėjausi Lariu, – jis tapo šventuoju, – o paskui staiga suvokiau, kad man visai nesunku ištarti žodį „mielopatija“ – ir visus kitus su AIDS susijusius žodžius. (Pavyzdžiui, „pneumocistinė pneumonija“, – tikrai galėjau ištarti tą pavadinimą. Ir Kapošio sarkoma, tie šiurpūs dariniai, man nesukėlė jokių tarties sunkumų; galėjau pasakyti „kriptokokinis meningitas“, tarsi tie žodžiai man būtų reiškę tik paprasčiausią peršalimą. Nė nemirktelėjęs ištardavau ir „citomegalo virusas“, – o tai juk pagrindinė AIDS ligonių aklumo priežastis.)

– Turėčiau paskambinti tavo mamai, – pasakiau Elenai. – Regis, būsiu kaip reikiant persilaužęs.

– Čia tik todėl, kad stengiesi atsiriboti nuo šitos ligos, Bili, – paaiškino Elena. – Tu kaip aš – manaisi stovįs tolėliau ir žiūrįs iš šalies.

– Turėčiau paskambinti tavo mamai, – pakartojau, nors ir supratau, kad Elena sako tiesą.

– Nagi, ištark „penis“, Bili.

– Taip nesąžininga, Elena. Tai visai kas kita.

– Ištark.

Bet aš žinojau, kaip tai nuskambės. Man tai buvo, tebėra ir visada bus „pėnis“; kai kas niekad nesikeičia. Nė nemėginau ištarti to žodžio Elenai.

– Pimpalas, – pasakiau.

Poniai Hadli vis dėlto neskambinau ir apie savo persilaužimą nepasakojau. Tikrai stengiausi atsiriboti nuo tos ligos – netgi pačioje epidemijos pradžioje. Jau jaučiausi kaltas, kad neužsikrėčiau.

1981-aisiais Atkinsų šeimos kalėdinis atvirukas atėjo laiku. Ne bemaž pusantro mėnesio pavėlavęs aptakus „Linksmų švenčių“, o paprastas ir aiškus „Linksmų Kalėdų“, gruodžio mėnesį.

– Vaje, – tarė Elena, kai jai parodžiau Atkinsų šeimos nuotrauką. – O kurgi Tomas?

Tomo Atkinso toje nuotraukoje nebuvo. Ant atviruko mažytėmis didžiosiomis raidėmis buvo išspausdinti šeimos narių vardai: TOMAS, SJU, PITERIS, EMILĖ ir ŽAKAS. (Žakas buvo Labradoro retriveris; Atkinsas savo šunį pavadino Kitridžo vardu!) Bet pats Tomas tąkart su šeima nenusifotografavo.

– Gal pasijuto esąs nelabai fotogeniškas? – pasakiau Elenai.

– Per praėjusias Kalėdas atrodė pablyškęs, ar ne? Ir visai sulysęs, – prisiminė Elena.

– Slidininko kepurė slėpė ir plaukus, ir net antakius, – pridūriau. (Be to, Atkinsas tada juk neatsiuntė atsiliepimo apie mano ketvirtąjį romaną. Labai abejojau, ar jis galėjo būti pakeitęs nuomonę apie „Ponią Bovari“.)

– Velniai griebtų, Bili, – tarė Elena. – Ką tu apie tai manai?

Kitoje kalėdinės nuotraukos pusėje Tomo žmona buvo ranka brūkštelėjusi du sakinius. Ne itin informatyvius ir nelabai kalėdiškus.

Tomas užsiminė apie Jus. Jis norėtų Jus pamatyti.

Sju Atkins

– Manau, kad jis miršta. Štai ką manau, – pasakiau Elenai.

– Važiuosiu su tavim, Bili, – Tomas mane visada mėgo, – tarė Elena.

Elena neklydo – vargšas Tomas ją visada garbino (kaip ir ponią Hadli), be to, kaip ir anais laikais, su Elena aš jaučiausi drąsesnis. Neabejojau, kad jeigu Atkinsas miršta nuo AIDS, tai jo žmona jau žinos viską apie tą vasarą, prieš dvidešimt metų, kurią mudu su Tomu drauge praleidom Europoje.

Tą patį vakarą paskambinau Sju Atkins. Paaiškėjo, kad Tomas slaugomas namuose Šort Hilse, Naujojo Džersio valstijoje. Iki tol nežinojau, kuo Atkinsas užsiima, bet dabar jo žmona man pasakė, kad Tomas buvo vienas iš gyvybės draudimo bendrovės vadovų; jis dirbo Niujorke, kiekvieną darbo dieną, ilgiau negu dešimt metų. Supratau, kad Atkinsas tikriausiai niekada nejautė noro susitikti su manimi per priešpiečius ar pietus, ir labai nustebau, kai Sju Atkins prasitarė maniusi, kad jos vyras su manimi susitikinėjo; matyt, būdavo vakarų, kai Tomas laiku negrįždavo į Naująjį Džersį vakarieniauti.

– Ne su manim jis susitikinėjo, – patikinau ponią Atkins. Paskui užsiminiau, kad ir Elena norėtų aplankyti Tomą, jei mudu „nesutrukdysim“, – taip ir pasakiau.

Man dar nespėjus paaiškinti, kas ta Elena, Sju Atkins tarė:

– Taip, būtų gerai. Aš jau viską girdėjau apie Eleną.

(Nusprendžiau neklausti, ką ponia Atkins girdėjo apie mane.)

Elena tą semestrą dėstytojavo. Vertina diplominius darbus, pasakiau telefonu. Gal mudu galėtume į Šort Hilsą atvažiuoti kurį nors šeštadienį? Traukinyje nebūtų visų tų į darbą važinėjančių žmonių, galvojau.

– Vaikai bus grįžę namo iš mokyklos, bet Tomas neprieštaraus, – tarė Sju. – Piteris, be abejo, žino, kas jūs toks. Apie tą kelionę į Europą… – Jos balsas užlūžo. – Piteris žino, kas darosi; jis labai atsidavęs tėvui, – vėl prašneko ponia Atkins. – Bet Emilė… na, ji jaunesnė. Nežinau, kiek Emilė iš tikrųjų girdėjo ir supranta. Sunku atremti tai, ką vaikai mokykloje išgirsta iš kitų vaikų… ypač jei vaikai tau nepasakoja, ką tie kiti ten šneka.

– Užjaučiu jus dėl visko, ką jūs dabar patiriat, – pasakiau Tomo žmonai.

– Visada žinojau, kad taip gali nutikti. Tomas neslėpė savo praeities, – tarė Sju Atkins. – Tik neįtariau, kad jis prie to grįžo. Ir šita siaubinga liga… – Jos balsas vėl užlūžo.

Kalbėdamas su ja telefonu, žiūrėjau į tą kalėdinį atviruką. Man visada sunku atspėti mergaičių amžių. Nelabai supratau, kiek Emilei metų; žinojau tik kad ji – jaunėlė. O berniukui, Piteriui Atkinsui, mano manymu, turėjo būti keturiolika ar penkiolika – maždaug tiek pat, kiek buvo vargšui Tomui, kai su juo susipažinau ir pamaniau, kad jis tikras nevykėlis, net negalintis ištarti žodžio „laikas“. Atkinsas man buvo sakęs, jog Bilu, o ne Biliu mane vadina todėl, kad pastebėjo, jog šitaip į mane visada kreipiasi Ričardas Abotas, o visi juk mato, kaip aš myliu Ričardą.

Be to, vargšas Tomas man kadaise prisipažino, kad netyčia nugirdo Martos Hadli protrūkį, kai aš lankiausi jos kabinete, o jis laukė savo eilės. „Bili, Bili, tu juk nepadarei nieko bloga!“ – tada sušuko ponia Hadli, taip garsiai, kad Atkinsas ją puikiai girdėjo ir per uždarytas duris. (Tada aš Martai Hadli pasakojau apie tai, kad įsimyliu vaikinus ir vyrus, ir apie jau po truputį blėstantį susižavėjimą Ričardu, ir apie daug pavojingesnę aistringą meilę Kitridžui.)

Vargšas Tomas man prisipažino pamanęs, jog rezgu romaną su ponia Hadli!

„Tiesą sakant, maniau, kad tu ką tik nuleidai jos kabinete… ar šiaip ką nors tokio padarei, o ji mėgina tave įtikinti, kad čia „nieko bloga“. Štai kaip aš supratau tą jos „nieko bloga“, Bilai“, – prisipažino man Atkinsas.

„Koks tu mulkis!“ – tada pasakiau; dabar man dėl to buvo gėda.

Sju Atkins paklausiau, kaip Tomas laikosi, – turėjau omeny visas tas oportunistines ligas, apie kurias jau šiek tiek išmaniau, ir norėjau žinoti, kokiais vaistais Tomas gydomas. Kai Sju atsakė, kad nuo „Baktrimo“ jį beria, supratau, kad vargšas Tomas gydomas nuo pneumocistinės pneumonijos. Kadangi Tomas buvo slaugomas namuose, jam negalėjo būti ventiliuojami plaučiai; jo kvėpavimas sunkus ir šaižus – supratau ir tai.

Be to, Sju Atkins užsiminė, kad Tomui sunku valgyti.

– Nelengva nuryti maistą, – pasakė. (Tardama tuos žodžius, ji užgniaužė kosulį, o gal žiauktelėjo; staiga tarytum pritrūko oro.)

– Dėl mieliagrybių… Dėl jų Tomas negali valgyti? – paklausiau.

– Taip, dėl stemplės kandidozės, – atsakė ponia Atkins; tas terminas nuskambėjo kaip jau visiškai įprastas. – Ir dar… visai neseniai… prireikė Hikmano kateterio, – pridūrė Sju.

– Kada jo prireikė? – pasidomėjau.

– O, tik praėjusį mėnesį, – tarė ponia Atkins. Supratau, kad Tomas maitinamas per kateterį, – nes mityba buvo nepakankama. (Kai sergama kandidoze, rijimą paprastai palengvina flukonazolis arba amfotericinas B – jei mieliagrybiai dar nėra jiems atsparūs.)

– Jei įkišamas Hikmano kateteris padidinto kaloringumo maitinimui, Bilai, tai ligonis tikriausiai badauja, – paaiškino man Laris.

Vis galvojau apie tą berniuką, Piterį; kalėdinėje nuotraukoje jis man atrodė labai panašus į Tomą Atkinsą, kokį seniau pažinojau. Įsivaizdavau, kad Piteris gal „kaip mes“, kaip kadaise sakė pats vargšas Tomas. Man buvo įdomu, ar Atkinsas pastebėjo, kad jo sūnus „kaip mes“. Taip Tomas prieš daugelį metų ir pasakė: „Ne visi čia supranta tokius žmones kaip mes“, – o aš susimąsčiau, ar tik Atkinsas manęs nekabina. (Iki tol manęs dar nė karto nebuvo kabinęs vaikinas, toks pat kaip aš.)

– Bilai! – telefonu griežtai tarė Sju Atkins. Tik tada susivokiau, jog verkiu.

– Atsiprašau, – pasakiau.

– Nedrįskite verkti prie mūsų, kai čia atvažiuosite, – įspėjo mane ponia Atkins. – Mūsų šeima jau išsiverkusi.

– Neleisk man verkti, – paprašiau Elenos tą šeštadienį, prieš pat 1981-ųjų Kalėdas. Kalėdinių dovanų pirkėjai plūdo kita kryptimi – į Niujorką. Traukinys, važiuojantis į Šort Hilsą, į Naujojo Džersio valstiją, tą gruodžio šeštadienį buvo apytuštis.

– Kaip man tave sulaikyti, kad neverktum, Bili? Šautuvo neturiu – negaliu tavęs nušauti, – atsakė Elena.

Žodis „šautuvas“ mane jau nervino. Elmira, slaugytoja, kurią mudu su Ričardu Abotu pasamdėm, kad prižiūrėtų senelį Harį, Ričardui nuolat skundėsi dėl „to šautuvo“. Dėl Mosbergo .30-30 kalibro karabino su svirtine spyna – tokio pat tipo trumpavamzdžio, kokiu nusišovė Nilsas. (Gerai neprisimenu, bet Nilsas, regis, turėjo vinčesterį, o gal savadžą, ir spyna buvo ne svirtinė; žinau tik kad jis nusišovė .30-30 kalibro karabinu.)

Elmira skundėsi, kad senelis Haris „vis šveičia ir šveičia“ tą nelemtą mosbergą. Haris šautuvą, matyt, šveisdavo vilkėdamas močiutės Viktorijos drabužiais – ginklų alyva ištepė daugybę jos suknelių. Elmirai nuotaiką gadino visas tas cheminis valymas.

– Nieko jis nebešaudo – nebemedžioja elnių su slidėmis, tik jau ne būdamas tokio amžiaus, jis man pažadėjo… bet vis tiek tebešveičia tą savo mosbergą! – sakė Elmira Ričardui.

Ričardas apie tai pasišnekėjo su seneliu Hariu.

– Kokia prasmė turėti ginklą, jeigu jo nevalai? – atsakė Haris.

– Bet gal galėtumėt jį šveisti vilkėdamas savo drabužiais, Hari? – pasiūlė Ričardas. – Na, džinsais, senais flaneliniais marškiniais. Kuo nors, ko Elmirai nereikėtų nešti į valyklą.

Haris tylėjo – tai yra nieko neatsakė Ričardui. O Elmirai patarė nesijaudinti: „Jei ir nusišausiu, Elmira, pažadu, kad tau nieko nereikės nešti į tą sumautą valyklą.“

Dabar, žinoma, jau ir Elmira, ir Ričardas baiminosi, kad senelis Haris gali nusišauti; man irgi iš galvos neišėjo tas švarutėlis .30-30 kalibro karabinas. Taip, ir aš nerimavau dėl senelio Hario ketinimų, bet – kalbėdamas su jumis atvirai – turiu pasakyti, kad man ir palengvėjo, kai sužinojau, jog tas nelemtas mosbergas parengtas šaudyti. Labai atvirai sakant, dėl senelio Hario jaudinausi mažiau negu dėl savęs. Jau žinojau, ką daryčiau užsikrėtęs. Aš, vaikinas iš Vermonto, tikrai nebūčiau dvejojęs. Būčiau parvažiavęs namo, į Ferst Sisterį – į senelio Hario namus Upės gatvėje. Žinojau, kur jis laiko tą karabiną; žinojau ir kur paslėpti šoviniai. Ginklas, kurį senelis vadino „kenkėjų šautuvu“, atrodė, bus geras ir man.

Šitaip nusiteikęs – ir pasiryžęs nepravirkti – pasirodžiau Šort Hilse, Naujojo Džersio valstijoje, pas mirštantį draugą Tomą Atkinsą, kurio nebuvau matęs ištisus dvidešimt metų – iš esmės pusę savo gyvenimo.

Jei būčiau turėjęs bent kiek proto, gal būčiau ir tikėjęsis, jog duris atidarys ne kas kitas, o tas berniukas, Piteris. Galėjau numatyti, kad mus sutiks tiesiog pribloškianti Tomo Atkinso – kokį kadaise pažinojau – kopija, bet vis tiek netekau žado.

– Čia sūnus, Bili, – ką nors sakyk! – pašnibždėjo man į ausį Elena. (Aš, be abejo, jau kaip galėdamas stengiausi nepravirkti.) – Labas! Aš – Elena, o čia – Bilis, – pasisveikino Elena su tuo berniuku morkiniais plaukais. – Tu tikriausiai Piteris. Mes – seni tavo tėčio draugai.

– Taip, mes jūsų laukiam… prašom užeiti, – mandagiai pakvietė Piteris. (Jam buvo ką tik suėję penkiolika; nusiuntęs prašymą priimti į Lorensvilio mokyklą, į antrą klasę, jis laukė pranešimo, ar įstojo.)

– Tiksliai nežinojom, kuriuo laiku atvažiuosit, bet dabar kaip tik tinkamas laikas, – mus įleisdamas dar šnekėjo Piteris Atkinsas. Norėjau jį apkabinti – jis du kartus ištarė žodį „laikas“; buvo aišku, kad to berniuko nekamuoja jokie tarties sunkumai! – bet, tokiomis aplinkybėmis, supratau, kad bus geriau, jeigu jo neliesiu.

Vienoje prašmatnaus vestibiulio pusėje durys vedė į gana oficialiai atrodantį valgomąjį. Kuriame niekas nevalgo (ir turbūt niekada nevalgė), – pagalvojau kaip tik tą akimirką, kai berniukas mums pasakė, kad ką tik išėjo Čarlzas.

– Čarlzas – tėčio slaugytojas. Jis prižiūri kateterį, kurį reikia vis praplauti vandeniu, kad neužsikimštų, – paaiškino Piteris mudviem su Elena.

– Neužsikimštų, – pakartojau – tai buvo mano pirmieji žodžiai Atkinsų namuose. Elena alkūne stuktelėjo man į šonkaulius.

– Mama ilsisi, bet tuoj nulips žemyn, – pasakė berniukas. – O kur mano sesuo, tai nežinau.

Mes jau stovėjom prie uždarų durų pirmo aukšto koridoriuje.

– Seniau čia buvo tėčio darbo kambarys, – tarė Piteris Atkinsas; prieš atidarydamas duris, berniukas tarsi sudvejojo. – Bet mūsų miegamieji antrame aukšte… O tėtis negali laipioti laiptais, – pasakė, durų dar neatidaręs. – Jei mano sesuo čia, su juo, ji, ko gero, ims klykti… jai tik trylika, tuoj bus keturiolika, – paaiškino mudviem su Elena; jis jau laikė suėmęs durų rankenos bumbulą, bet dar nebuvo pasirengęs mūsų įleisti. – Aš sveriu apie šimtą keturiasdešimt svarų14. – Piteris Atkinsas stengėsi kalbėti kuo dalykiškiau. – Nuo tada, kai matėtės, mano tėtis neteko šiek tiek svorio. Dabar sveria beveik šimtą… na, gal devyniasdešimt kelis svarus. – Tai pasakęs, berniukas atidarė duris.

– Man tiesiog širdis plyšo, – vėliau šnekėjo Elena. – Kaip tas vaikas stengėsi mus parengti. – Bet kadangi aš tada dar nedaug težinojau apie tą prakeiktą ligą, tikrai negalėjau būti pasirengęs.

– O, štai ir ji – mano sesuo, Emilė, – tarė Piteris Atkinsas, pagaliau mus įleidęs į mirštančio tėčio kambarį.

Kad šuo, Žakas, – šokoladinis Labradoro retriveris pražilusiu snukiu, – jau labai senas, supratau ne tik iš papilkėjusios nosies bei nasrų, bet ir iš to, kaip lėtai, svyruodamas tas šuo išlindo iš po ligoninės lovos ir priėjo su mumis pasisveikinti. Viena užpakalinė jo koja šiek tiek paslydo ant grindų; uodega tik truputį vikstelėjo, tarsi tam šuniui ją vizginant būtų skaudėję klubus.

– Žakui beveik trylika metų, – pasakė Piteris mudviem su Elena, – bet, kaip šuniui, tai jau daug… be to, jį kamuoja artritas.

Šalta, drėgna nosis prisilietė prie mano rankos, paskui prie Elenos; daugiau nieko tam senam labradorui ir nereikėjo. Netrukus pasigirdo dunkst – šuo vėl atsigulė po lova.

Mergaitė, Emilė, gulėjo susirietusi – kaip dar vienas šuo – tėčio lovos kojūgalyje. Tomą gal šiek tiek guodė tai, kad duktė šildo jam kojas. Atkinsui buvo neapsakomai sunku kvėpuoti; žinojau, kad jo rankos ir kojos šaltos, – apytaka galūnėse sulėtėjusi, kad kraujo pakaktų smegenims.

Emilės reakcija į mane ir Eleną buvo kiek uždelsta. Mergaitė atsisėdo ir suklykė, tačiau tarsi pavėluotai; knyga, kurią skaitė, iškrito jai iš rankų. Klyksmas nustelbė plevenančių puslapių šnaresį. Užgriozdintame kambaryje mačiau ir deguonies balioną, – Atkinso „darbo kambarys“, pasak sūnaus, dabar buvo pertvarkytas budėti prie mirštančiojo.

Pastebėjau ir kad dukters klyksmas Tomo Atkinso beveik nepaveikė – toje ligoninės lovoje jis vos krustelėjo. Turbūt jautė skausmą, pasukdamas galvą; bet nuoga jo krūtinė smarkiai kilnojosi, nors šiaip visas susitraukęs kūnas atrodė tarsi sustingęs. Hikmano kateteris buvo nukaręs nuo dešinės Tomo krūtinės pusės; įkištas po raktikauliu, jis ėjo po oda per kelis colius virš spenelio – ir į poraktikaulinę veną.

– Čia seni tėčio draugai, iš mokyklos, Emile, – suirzęs pasakė Piteris sesutei. – Juk žinojai, kad jie atvažiuos.

Mergaitė nužingsniavo per kambarį – pasiimti toli nuskriejusios knygos; paėmusi ją nuo grindų, atsisuko ir piktai žybtelėjo akimis. Tikrai žiūrėjo į mane; gal dar ir į brolį, ir į Eleną. Bet kai ta trylikametė prabilo, nė kiek neabejojau, kad kreipiasi tik į mane; Elena paskui, traukinyje, veltui mėgino mane įtikinti, kad Tomo duktė kreipėsi į mus abu. (Aš taip nemanau.)

– Jūs irgi sergat? – paklausė Emilė.

– Ne, aš nesergu. Man labai gaila… – atsakiau. Tada mergaitė išdidžiai išėjo iš kambario.

– Pasakyk mamai, kad jie jau čia, Emile. Pasakyk mamai! – dar šūktelėjo Piteris supykusiai seseriai.

– Pasakysiu! – išgirdom jos balsą.

– Čia tu, Bilai? – paklausė Tomas Atkinsas; pamatęs, kad jis mėgina pasukti galvą, žengiau prie lovos. – Bilai Abotai, ar čia tu? – dar kartą paklausė Atkinsas, silpnu balsu, baisiausiai švokšdamas. Jo plaučiai kažkaip keistai kliuksėjo. Deguonies balionas turbūt tik retkarčiais (ir tik truputį) pagerindavo būklę; kažkur turėjo būti ir kaukė, bet aš jos nemačiau, – deguonis buvo vietoj plaučių ventiliacijos aparato. Morfino prireikdavo vėliau, paskutinėje stadijoje.

– Taip, čia aš – Bilas – ir Elena su manim, Tomai, – pasakiau Atkinsui. Paliečiau jo ranką. Šaltą kaip ledas ir drėgną. Dabar jau mačiau vargšo Tomo veidą. Tarsi riebaluoti seborėjinio dermatito plotai buvo apėmę ir visą plaukuotąją galvos dalį, ir antakius, sluoksniais luposi abipus nosies.

– Ir Elena! – žioptelėjo Atkinsas. – Elena ir Bilas! Ar tu sveikas, Bilai? – paklausė.

– Taip, sveikas, – atsakiau; pirmą kartą jaučiau tokią gėdą, kad esu sveikas.

Ant naktinio stalelio buvo padėklas su vaistais ir kitais bauginamai atrodančiais daiktais. (Kažkodėl įsiminiau heparino tirpalą, naudojamą Hikmano kateteriui praplauti.) Mačiau, kad vargšo Tomo lūpų kampučiai apsitraukę balta, tarsi varškėta mieliagrybių plutele.

– Aš jo nepažinau, Bili, – pasakė Elena vėliau, kai jau važiavom atgal, į Niujorką. Bet kaipgi pažinsi suaugusį vyrą, sveriantį tik devyniasdešimt kelis svarus?15

Tomui Atkinsui, kaip ir man, buvo trisdešimt devyneri, bet jis atrodė kaip šešiasdešimt kelerių; plonyčių, permatomų jo plaukų likučiai buvo dar ir visiškai žili. Akys prasmegusios akiduobėse, smilkiniai smarkiai įdubę, skruostai įkritę, šnervės tarsi sugnybtos, lyg vargšas Tomas jau būtų užuodęs savo paties lavono dvoką, ir jo įsitempusi oda, kadaise stebinusi rausvumu, dabar jau buvo pelenų spalvos.

„Hipokrato veidas“ – taip vadinami merdėjančių ligonių veidai, tos tvirtai prigulančios mirties kaukės, kurias anksčiau ar vėliau užsidėjo daugybė nuo AIDS mirusių mano draugų ir meilužių. Tarytum ant kaukolės užtraukta oda, taip įsitempusi, kad atrodydavo, jog tuoj suplyš.

Aš laikiau suėmęs vieną ledinę Tomo ranką, o Elena – kitą (mačiau, kad Elena stengiasi nežiūrėti į Hikmano kateterį, kyšantį iš nuogos Atkinso krūtinės), ir staiga abu išgirdom sausą kosulį. Tą akimirką pamaniau, kad vargšas Tomas mirė ir kosulys kažkaip išsiveržė iš jo kūno. Tačiau tuoj pat išvydau Tomo sūnaus akis; Piteris žinojo, kas čia per kosulys ir iš kur sklinda. Berniukas pasisuko į atdaras kambario duris – ten, sustojusi tarpduryje, kosėjo jo motina. Kosulys neatrodė pavojingas ar smarkus, bet Sju Atkins niekaip negalėjo jo užgniaužti. Mudu su Elena jau buvom girdėję tokį kosulį; pradinėse pneumocistinės pneumonijos stadijose jis neatrodo pavojingas. Dusulys ir karščiavimas daugelį ligonių kamuoja labiau negu toks kosėjimas.

– Taip, sergu, – tarė Sju Atkins; ji stengėsi nekosėti, bet vis tiek negalėjo liautis. – Man dar tik pradžia, – pridūrė; aiškiai matėm, kad jai trūksta oro.

– Aš ją užkrėčiau, Bilai… Štai kaip buvo, – pasakė Tomas Atkinsas.

Piteris, kuris iki tol puikiai tvardėsi, dabar mėgino šonu prasmukti pro motiną į koridorių.

– Ne – pasilik čia, Piteri. Turi išgirsti, ką tavo tėvas nori pasakyti Bilui, – tarė sūnui Sju Atkins; berniukas jau verkė, bet atatupstas grįžo į kambarį, vis dar įsmeigęs akis į motinos užstotą tarpdurį.

– Nenoriu čia būti, nenoriu girdėti… – buvo besakąs Piteris; jis purtė galvą, tarsi tai būtų buvęs jau išmėgintas būdas nustoti verkus.

– Piteri, tu turi pasilikti ir paklausyti, – tarė Tomas Atkinsas. – Kaip tik dėl Piterio aš ir norėjau susitikti su tavim, Bilai, – pasakė man. – Bilo asmenybėje galima įžvelgti tam tikrų dorovinio atsakingumo žymių… ar ne, Elena? – netikėtai paklausė jos. – Turiu omeny tai, ką Bilas rašo… Bent jau jo knygose tikrai galima įžvelgti dorovinį atsakingumą, ar ne? Šiaip aš Bilo nebepažįstu, – prisipažino Atkinsas. (Tomas negalėjo ištarti daugiau negu trijų ar keturių žodžių nenutilęs ir neįtraukęs oro.)

– Dorovinį atsakingumą, – pakartojau.

– Taip, tikrai – Bilis prisiima dorovinę atsakomybę. Manau, kad prisiima, – linktelėjo Elena. – Ir turiu omeny ne tik tavo knygas, Bili, – pridūrė.

– Man čia likti nebūtina – visa tai jau girdėjau, – staiga tarė Sju Atkins. – Jums irgi nebūtina čia pasilikti, Elena. Mudvi galim eiti ir pamėginti pasišnekėti su Emile. Su ja šnekėtis nelengva, bet su moterimis ji, šiaip ar taip, elgiasi geriau negu su vyrais… dažniausiai. Vyrų Emilė tiesiog nekenčia, – pasakė ponia Atkins.

– Emilė ima klykti beveik kaskart, kai pamato kokį vyrą, – paaiškino Piteris; jis jau nebeverkė.

– Gerai, eisiu su jumis, – atsakė Elena poniai Atkins. – Dauguma vyrų nekelia susižavėjimo ir man… Kita vertus, moterys dažniausiai visai nepatinka.

– Čia jau įdomu, – tarė Sju Atkins.

– Sugrįšiu, kai ateis laikas atsisveikinti, – išeidama dar šūktelėjo Elena Tomui, bet Atkinsas į jos užuominą apie atsisveikinimą tarytum nekreipė dėmesio.

– Nuostabu, kad laikas nebekelia jokių sunkumų… kai jo nebėra, Bilai, – prašneko Tomas.

– Kur Čarlzas… juk jis turėtų čia būti? – paklausė tėčio Piteris Atkinsas. – Tik pažiūrėkit, kaip atrodo kambarys! Kodėl čia teberiogso tas deguonies balionas? Deguonis jam nebepadeda, – paaiškino man. – Deguonis naudingas, kai plaučiai dar veikia. O kai nebegali įkvėpti, tai kaip įtrauksi deguonį? Taip sako Čarlzas.

– Piteri, liaukis, – sudraudė sūnų Tomas Atkinsas. – Paprašiau Čarlzo, kad trumpam paliktų mus vienus. Čarlzas tuoj sugrįš.

– Tu per daug šneki, tėtuk, – tarė berniukas. – Juk žinai, kas būna, kai per daug šneki.

– Noriu su Bilu pasišnekėti apie tave, Piteri, – pasakė jam tėvas.

– Tai jau nesąmonė – nėra jokios prasmės, – atšovė Piteris.

Atrodė, kad Tomas Atkinsas, prieš kreipdamasis į mane, stengiasi sukaupti visą plaučiuose dar likusį orą.

– Noriu, kad prižiūrėtum mano sūnų, kai manęs nebebus, Bilai, ypač jei Piteris pasirodys esąs „kaip mes“, bet jeigu ir ne.

– Kodėl aš, Tomai? – nustebau.

– Tu vaikų juk neturi? – paklausė manęs Atkinsas. – Aš prašau tik kad akies krašteliu stebėtum šitą vieną berniuką. Nežinau, ką daryti dėl Emilės… Tu jai gal nebūtum tinkamiausias prižiūrėtojas.

– Ne, ne, ne, – staiga įsikišo Piteris. – Emilė liks su manim – važiuos ten, kur važiuosiu aš.

– Tai turėsi ją įkalbėti, Piteri, bet pats žinai, kokia ji užsispyrusi, – tarė Atkinsas; vargšui Tomui darėsi vis sunkiau ir sunkiau įkvėpti pakankamai oro. – Kai aš mirsiu… kai jau bus mirusi ir mama… noriu, kad šnekėtumeisi su štai šituo žmogum, Piteri. Ne su savo seneliu.

Su Tomo tėvais susipažinau, kai abu baigėm Feivarit Riverio mokyklą. Jo tėvas tada, apimtas nevilties, tik žvilgtelėjo į mane ir atsisakė paspausti man ranką. Jis ir yra Piterio senelis; žydru manęs tąkart nepavadino, bet jaučiau, kad taip mano.

„Mano tėvas labai… neišprusęs“, – tada tarė man Atkinsas.

„Jam reikėtų susipažinti su mano mama“, – teatsakiau.

O dabar Tomas mane prašė būti jo sūnui patarėju. (Tomas Atkinsas niekad nebuvo realistas.)

– Ne su savo seneliu, – dar kartą pasakė sūnui Atkinsas.

– Ne, ne, ne, – kartojo berniukas, vėl pravirkęs.

– Tomai, aš nemoku būti tėvu – neturiu patirties, – šnekėjau. – Be to, ir aš galiu susirgti.

– Taip! – sušuko Piteris Atkinsas. – Kas bus, jeigu Bilas, arba Bilis… ar koks ten jo vardas… susirgs?

– Manau, man reikėtų įkvėpti šiek tiek deguonies, Bilai… Piteris žino, kaip tai daroma, ar ne, Piteri? – paklausė Tomas sūnaus.

– Taip, be abejo, aš žinau, kaip tai daroma, – atsakė berniukas; jis tuoj pat liovėsi verkęs. – Čarlzas turėtų tau duoti deguonies, tėtuk… Be to, vis tiek nepadės! – riktelėjo penkiolikmetis. – Tu tik manai, kad deguonis patenka tau į plaučius; o iš tiesų tai ne.

Tada pamačiau deguonies kaukę, – Piteris žinojo, kur ji padėta, – ir kol berniukas atsuko balioną, Tomas Atkinsas man išdidžiai šypsojosi.

– Piteris – nuostabus vaikas, – tarė Atkinsas; pastebėjau, kad Tomas, tai sakydamas, nežiūri į sūnų; kitaip būtų praradęs savitvardą. Atkinsas šiaip taip tvardėsi žiūrėdamas į mane. Panašiai ir aš: kai Atkinsas kalbėjo, neprarasti savitvardos galėjau tik žiūrėdamas į penkiolikmetį jo sūnų. Be to, kaip vėliau pasakiau Elenai, Piteris man atrodė panašesnis į Tomą Atkinsą negu pats Atkinsas į save.

– Nebuvai toks kategoriškas, kai tave pažinojau, Tomai, – pasakiau, neatitraukdamas akių nuo Piterio; berniukas švelniai pridėjo deguonies kaukę prie neatpažįstamo tėvo veido.

– Ką reiškia „kategoriškas“? – paklausė manęs Piteris; jo tėvas nusijuokė. Nuo to juoko ėmė žiopčioti ir kosėti, bet tikrai nusijuokė.

– Sakydamas, kad tavo tėtis dabar „kategoriškas“, turiu omeny, kad jis yra žmogus, kuris imasi viskam vadovauti. Žmogus, kuris nedvejoja tokiomis aplinkybėmis, kai daugelis kitų nepasitiki savimi, – paaiškinau berniukui. (Pats negalėjau patikėti, kad tai sakau apie tą patį Tomą Atkinsą, kurį kadaise pažinojau, bet dabar tai buvo tiesa.)

– Ar nors kiek geriau? – paklausė Piteris tėvo, mėginančio įkvėpti deguonies; Tomas stengėsi iš visų jėgų, bet jam nekiek tepalengvėjo, bent jau man taip atrodė; tačiau Atkinsas vis dėlto pajėgė linktelėti, atsakydamas į sūnaus klausimą, bet neatitraukdamas akių nuo manęs.

– Nemanau, kad deguonis ką nors keičia, – pasakė Piteris Atkinsas; dabar berniukas į mane žiūrėjo atidžiau negu pirma. Mačiau, kad Atkinsas pamažu tiesia dilbį ant patalo, kol galiausiai ta ranka bakstelėjo sūnui. – Taigi… – tarė berniukas, tarsi pats sugalvojęs, lyg tėtis jam anksčiau nebūtų pasakęs: „Kai mano senas bičiulis Bilas bus čia, būtinai jį užklausk apie tą vasarą, kurią mudu kartu praleidom Europoj.“ Ar kaip nors panašiai. – Taigi… – pakartojo Piteris. – Kaip suprantu, judu su mano tėčiu apkeliavot visą Europą. Tai… kaip ten viskas buvo?

Žinojau, kad paplūsiu ašaromis, jei bent akimirką žvilgtelėsiu į Tomą Atkinsą, – kuris vėl juokėsi, žiopčiojo ir kosėjo, – taigi ir toliau žiūrėdamas į Tomo kopiją morkiniais plaukais, penkiolikmetį jo sūnelį, ir tarytum taip pat laikydamasis scenarijaus, pasakiau:

– Pirmiausia, aš mėginau skaityti tą knygą, tačiau tavo tėtis man neleido. Pasakė, kad neprieštaraus tik jei visą knygą skaitysiu garsiai – jam.

– Jūs jam garsiai perskaitėt visą knygą! – negalėdamas patikėti šūktelėjo Piteris.

– Mes abu buvom devyniolikmečiai, bet jis mane privertė garsiai perskaityti visą romaną. Beje, tavo tėtis nekentė tos knygos – iš tiesų pavyduliavo vienai iš veikėjų; tiesiog nenorėjo, kad bent akimirką būčiau vienas su ja, – paaiškinau Piteriui. Dabar berniukas atrodė sužavėtas. (Supratau, ką darau: dalyvauju perklausoje.)

Vis dėlto deguonis, matyt, šiek tiek padėjo, arba Tomas tiesiog įsivaizdavo, kad padeda, nes gulėjo užsimerkęs, šypsodamasis. Jo šypsena buvo beveik tokia pat paika, kokią prisiminiau, tik reikėjo kaip nors nekreipti dėmesio į kandidozę.

– Kaip galima pavyduliauti moteriai, aprašytai romane? – stebėjosi Piteris Atkinsas. – Juk tai tik fantazijos – išgalvota istorija, ar ne?

– Taip, – pasakiau Piteriui, – ir ta moteris tikrai pasigailėtina. Visą laiką nelaiminga ir galiausiai nusinuodija. Tavo tėtis bjaurėjosi net jos pėdomis!

– Pėdomis! – juokdamasis sušuko berniukas.

– Piteri! – išgirdom šaukiant jo motiną. – Eikš čia – tegu tėtis pailsi!

Bet mano perklausa buvo nulemta nuo pat pradžių.

– Viskas buvo sustyguota ir surepetuota. Juk supranti, ar ne, Bili? – vėliau, traukinyje, paklausė Elena.

– Dabar jau suprantu, – atsakiau. (O tada nesupratau.)

Piteris išėjo iš kambario, kai aš buvau tik pradėjęs pasakoti! Būčiau galėjęs dar daug ką pasakyti apie tą vasarą, kurią mudu su Tomu Atkinsu praleidom Europoje, tačiau jaunasis Piteris staiga pradingo. Maniau, kad vargšas Tomas miega, bet jis jau buvo nusiėmęs deguonies kaukę nuo burnos ir nosies – ir, vis dar neatsimerkdamas, šalta ranka susirado mano riešą. (Iš pradžių, kai prisilietė, pamaniau, jog tai senojo šuns nosis.) Dabar Tomas Atkinsas nebesišypsojo; tikriausiai žinojo, kad mudu jau vieni. Manau, Atkinsas žinojo ir kad deguonis nė kiek nepadeda – ir niekada nebepadės. Atkinso veidas buvo paplūdęs ašaromis.

– Ar tikrai ten amžinoji tamsybė, Bilai? – paklausė Atkinsas. – Ar tikrai ten laukia toks siaubas?

– Ne, ne, Tomai, – tikinau jį. – Ten arba paprasta tamsa, be jokių siaubų, be nieko… arba labai šviesu, stebuklingai šviesu, ir toje šviesoje galima pamatyti daugybę nuostabių dalykų.

– Jokių siaubų – nei tamsoje, nei šviesoje, ar ne, Bilai? – dar paklausė vargšas Tomas.

– Taip, Tomai, jokių siaubų – nei tamsoje, nei šviesoje.

Jaučiau, kad man už nugaros kažkas yra, kambario tarpduryje. Tai buvo Piteris; jis grįžo, ir aš nežinojau nei kiek laiko ten stovi, nei ką nugirdo.

– Ar tie siaubai tamsybėje irgi iš tos knygos? – pasidomėjo berniukas. – Siaubai irgi išgalvoti?

– Aha! – sušuko Atkinsas. – Geras klausimas, Piteri! Ką dabar atsakysi, Bilai? – Jis vėl ėmė mėšlungiškai kosėti ir dar baisiau žiopčiojo dusdamas; berniukas pripuolė prie tėvo ir padėjo jam vėl ant nosies ir burnos užsitraukti deguonies kaukę, bet deguonis nebuvo veiksmingas. Atkinso plaučiai nebefunkcionavo taip, kaip turėtų, – jis negalėjo įkvėpti tiek oro, kad pagerintų savo būklę.

– Čia išmėginimas, Tomai? – paklausiau senojo bičiulio. – Ko tu iš manęs nori?

Piteris Atkinsas tiesiog stovėjo ir žiūrėjo į mus. Paskui padėjo tėvui nusitraukti deguonies kaukę nuo burnos.

– Kai miršti, tai jau viskas kaip išmėginimas, Bilai. Pats pamatysi, – tarė Tomas. Sūnaus padedamas, jis bandė vėl užsidėti kaukę, bet staiga nutraukė tą tarytum beprasmį veiksmą.

– Visa ta istorija išgalvota, Piteri, – pasakiau berniukui. – Ta nelaiminga moteris, kuri nusinuodija… net jos pėdos išgalvotos. Tai fantazijos – siaubai tamsybėje irgi. Viskas tik įsivaizduota.

– Bet šitai neįsivaizduota, ar ne? – paklausė Piteris. – Mano mama ir tėtis tikrai miršta. Tai nėra tik įsivaizduota, ar ne?

– Ne, – atsakiau. – Tu visada galėsi susirasti mane, Piteri, – staiga tariau tam berniukui. – Visada galėsi į mane kreiptis – pažadu.

– Va! – šūktelėjo Piteris – ne man, o savo tėčiui. – Priverčiau jį tai pasakyti! Ar tu dabar patenkintas? Aš tai nesijaučiu patenkintas!

– Piteri! – pašaukė jį mama. – Tegu tėtis pailsi! Piteri?

– Ateinu! – sušuko berniukas ir išbėgo iš kambario.

Tomas Atkinsas vėl gulėjo užsimerkęs.

– Pasakyk, kai liksim vieni, Bilai, – dusdamas tarė; deguonies kaukę laikė atitraukęs nuo burnos ir nosies, bet supratau, kad – nors deguonis nelabai tepadėjo – norėtų jo įkvėpti.

– Mudu jau vieni, – pasakiau.

– Aš jį mačiau, – kimiai sušnibždėjo Tomas. – Jis anaiptol ne tas, kuo mes jį laikėm. Jis panašesnis į mus, negu mums atrodė. Jis gražus, Bilai!

– Kas gražus… kas panašesnis į mus, negu mums atrodė, Tomai? – paklausiau, bet supratau, kad pokalbio tema pasikeitė; buvo tik vienas žmogus, apie kurį mudu su Tomu visada kalbėjom baimingai ir paslapčia, jausdami ir meilę, ir neapykantą.

– Pats žinai kas, Bilai. Aš jį mačiau, – sušnibždėjo Atkinsas.

– Kitridžas? – paklausiau, irgi pašnibždomis.

Atkinsas deguonies kauke prisidengė burną ir nosį; mačiau, kad linksi, bet jam skaudėjo, kai judino galvą; kankinamai sunku buvo ir paprasčiausiai kvėpuoti.

– Kitridžas – gėjus? – paklausiau Tomo Atkinso, bet jis, išgirdęs mano klausimą, ilgam užsikosėjo, o paskui ėmė, lyg prieštaraudamas pats sau, ir linksėti, ir purtyti galvą. Padėjau jam atitraukti deguonies kaukę nuo burnos ir nosies, bet tik akimirkai.

– Kitridžas atrodo visai kaip jo motina! – sužiopčiojo Atkinsas; paskui vėl ėmė traukti deguonį per kaukę, šiurpiai čiulpsėdamas. Nenorėjau jo jaudinti labiau, negu jau sujaudino pats mano buvimas šalia. Atkinsas vėl gulėjo užsimerkęs, bet jo sustingusio veido išraiška atrodė panašesnė į grimasą negu į šypseną, o aš staiga išgirdau, kad mane šaukia Elena.

Ją radau virtuvėje, su ponia Atkins ir vaikais.

– Nereikėtų jo, neprižiūrimo, palikti su deguonies kauke… Bent jau neilgam, – pamačiusi mane, tarė Sju Atkins.

– Ne, mama, Čarlzas sako ne taip, – paprieštaravo jai Piteris. – Mes tik turim vis patikrinti balioną.

– Dėl Dievo meilės, Piteri, liaukis mane kritikavęs! – riktelėjo ponia Atkins; ir iškart pritrūko oro. – Tas senas balionas tikriausiai tuščias! Deguonis tėčiui nepadeda! – Ji ilgam užsikosėjo.

– Čarlzas turėtų žiūrėti, kad balionas nebūtų tuščias! – pasipiktinęs tarė berniukas. – Tėtis nežino, kad deguonis jam nepadeda. Kartais mano, kad padeda.

– Nekenčiu Čarlzo, – burbtelėjo mergaitė, Emilė.

– Neturėtum jo nekęsti, Emile, – mums Čarlzo reikia, – pasakė Sju Atkins, mėgindama atgauti kvapą.

Žvilgtelėjau į Eleną; jaučiausi visai sutrikęs. Stebėjausi matydamas, kad Emilė sėdi šalia Elenos ant sofos priešais neįjungtą televizorių; mergaitė buvo susirangiusi prie Elenos, o ši laikė trylikametę viena ranka apkabinusi per petukus.

– Tomas pasitiki tavo asmenybe, Bilai, – pasakė man ponia Atkins (tarsi jie būtų nežinia kiek valandų aptarinėję mano asmenybę). – Tomas su tavimi nesimatė dvidešimt metų, bet manosi iš tavo romanų galįs suprasti, koks tu žmogus.

– Iš romanų, kur viskas išgalvota, tik įsivaizduojama… ar ne? – paklausė manęs Piteris.

– Būk geras, liaukis, Piteri, – pavargusiu balsu paprašė Sju Atkins, vis dar stengdamasi užgniaužti ne tokį jau nereikšmingą kosulį.

– Taip, Piteri, – atsakiau.

– Visą šitą laiką maniau, kad Tomas matosi su juo, – tarė Sju Atkins Elenai, rodydama į mane. – Bet iš tikrųjų Tomas turbūt susitikinėjo su tuo kitu vaikinu – tuo, dėl kurio jūs visi kraustėtės iš proto.

– Aš taip nemanau, – pasakiau poniai Atkins. – Tomas man sakė, kad jį „matė“ – ne kad su juo „matydavosi“. Tai juk ne tas pats.

– Na, ką aš žinau? Aš gi tik žmona, – tarė Sju Atkins.

– Turi omeny Kitridžą, Bili? Ji kalba apie jį? – paklausė manęs Elena.

– Taip, čia jo pavardė – Kitridžas. Manau, Tomas buvo jį įsimylėjęs… tikriausiai jūs visi, – pasakė ponia Atkins. Ji truputį karščiavo, o gal ją taip veikė geriami vaistai. Nelabai supratau. Žinojau, kad vargšą Tomą nuo „Baktrimo“ išbėrė, bet nemačiau, kurią vietą. Tik daugmaž numaniau, koks dar gali būti šalutinis „Baktrimo“ poveikis. Ir neabejojau, kad Sju Atkins serga pneumocistine pneumonija, todėl turbūt geria „Baktrimą“ ir tikrai karščiuoja.

Ponia Atkins atrodė kažkokia apkvaišusi, lyg ir nelabai suvokė, kad jos vaikai, Emilė ir Piteris, yra čia pat, virtuvėje, su mumis.

– Ei, čia tik aš! – pasigirdo kažkokio vyriškio balsas iš vestibiulio. Emilė ėmė klykti, bet nemėgino išsprūsti iš po ją apkabinusios Elenos rankos.

– Čia tik Čarlzas, Emile, – pasakė jai brolis.

– Žinau, kad Čarlzas. Aš jo nekenčiu, – atšovė Emilė.

– Liaukitės, abu, – sudraudė juos motina.

– Kas tas Kitridžas? – pasidomėjo Piteris Atkinsas.

– Ir aš norėčiau žinoti, kas jis toks, – tarė Sju Atkins. – Turbūt Dievo dovana ir vyrams, ir moterims.

– Ką Tomas sakė apie Kitridžą, Bili? – paklausė Elena. Tikėjausi, kad apie tai galėsim pasikalbėti vėliau, traukinyje, kur būsim vieni. Arba niekada.

– Tomas sakė, kad matė Kitridžą. Daugiau nieko, – pasakiau Elenai. Bet žinojau, jog tai dar ne viskas. Nesupratau, ką Atkinsas turėjo omeny, sakydamas, kad Kitridžas anaiptol ne tas, kuo mes jį laikėm; kad Kitridžas panašesnis į mus, negu mums atrodė.

Kad vargšui Tomui Kitridžas pasirodė gražus… na, tai man nebuvo sunku įsivaizduoti. Bet Atkinsas tarytum norėjo pasakyti, kad Kitridžas ir gėjus, ir ne; pasak Tomo, Kitridžas atrodė visai kaip jo motina. (To Elenai neketinau sakyti!) Kaip Kitridžas gali atrodyti visai kaip ponia Kitridž? – galvojau.

Emilė vėl ėmė klykti. Pamaniau, kad ateina Čarlzas, slaugytojas, bet ne – tai buvo šuo, Žakas. Senasis labradoras jau stovėjo prie mūsų, virtuvėje.

– Čia tik Žakas, Emile… jis gi šuo, ne vyras, – niekinamai mestelėjo seseriai Piteris, tačiau mergaitė nesiliovė klykusi.

– Nelįsk prie jos, Piteri. Žakas patinas, gal todėl… – tarė ponia Atkins. Bet kai Emilė ir toliau klykė, niekaip nesiliaudama, Sju Atkins mudviem su Elena pasakė: – Na, tikrai neįprasta matyti Žaką ne prie Tomo lovos. Nuo tada, kai Tomas susirgo, šitas šuo niekur nuo jo nesitraukia. Turim Žaką tempte ištempti į lauką, kad pasisiotų!

– Kaskart siūlom jam kokį skanumyną, kad atviliotume į virtuvę paėsti, – pasakojo Piteris Atkinsas, o jo sesuo tebeklykė.

– Įsivaizduokit labradorą, kurį reikia priversti ką nors suėsti! – tarė Sju Atkins; staiga dar kartą pažvelgusi į senąjį šunį, ji irgi sukliko. Dabar jau klykė abi – ir Emilė, ir ponia Atkins.

– Tikriausiai Tomas, Bili… Kažkas atsitiko, – perrėkdama klyksmą, tarė Elena.

Piteris Atkinsas arba išgirdo, ką ji sakė, arba pats suvokė, – jis buvo neabejotinai protingas berniukas.

– Tėti! – sušuko Piteris, bet motina čiupo jį ir suspaudė glėbyje.

– Palauk Čarlzo, Piteri, – Čarlzas su juo, – dar pajėgė pasakyti ponia Atkins, vis labiau dusdama. Žakas (labradoras) tupėjo šalia tylutėliai lekuodamas.

Mudu su Elena nusprendėm Čarlzo nelaukti. Iš virtuvės pirmo aukšto koridoriumi nubėgom prie dabar jau atdarų buvusio Tomo darbo kambario durų. (Žakas, kuris – vieną dvejonių akimirką – atrodė besekąs paskui mus, vis dėlto liko virtuvėje. Senasis šuo, matyt, suprato, kad šeimininko nebėra.) Įėję į pertvarkytą kambarį, mudu su Elena pamatėm Čarlzą, pasilenkusį prie kūno, gulinčio ligoninės lovoje, kurią slaugytojas dabar buvo paaukštinęs, kad būtų lengviau dirbti. Čarlzas nepakėlė nuleistos galvos, nepažvelgė nei į Eleną, nei į mane, nors buvo aišku, kad pastebėjo, jog esam čia pat.

Šiurpiai prisiminiau vyriškį, keliskart matytą „Šachtoje“ – tame sadomazochistų klube Vašingtono gatvę kertančioje Mažojoje Vakarų dvyliktoje, Mėsininkų rajone. (Laris man sakė, kad tą klubą uždarė miesto Sveikatos apsaugos skyrius, bet tik aštuoniasdešimt penktaisiais, – tada nuo AIDS epidemijos pradžios jau buvo praėję ketveri metai, o mudu su Elena kaip tik tada mėginom gyventi kartu San Fransiske.) „Šachtoje“ daug kas kėlė nerimą: ten kabojo prie lubų pritvirtintos virvinės sėdynės pageidaujančiųjų tenkinimui kumščiu, ten buvo ištisa džiaugsmaskylių siena ir kambarėlis, kur stovėjo vonia tiems, kurie patiria malonumą kitų apšlapinami.

Vyriškis, į kurį Čarlzas man pasirodė labai panašus, buvo tatuiruotas raumenų kalnas dramblio kaulo baltumo oda, su dviem deimantiniais auskarais, galvą nusiskutęs plikai, ant paties smakro smaigalio palikęs juodų šerių plotelį. Jis vilkėdavo juodos odos liemenę, mūvėdavo siaurikes ir visada būdavo apsiavęs gerai nublizgintais motociklininko batais; jo darbas „Šachtoje“ buvo išmesti tuos, kurie prašydavosi išmetami. Visi jį vadino Mefistofeliu; laisvus vakarus, kai nedirbdavo „Šachtoje“, jis praleisdavo Kelerio bare, kur rinkdavosi homoseksualūs juodukai. Kelerio baras buvo, regis, Vakarinėje gatvėje, prie Barou kampo, netoli Kristoferio gatvės pasivaikščiojimų tilto, bet aš pats niekada ten nebuvau – ten nesilankė nė vienas iš mano pažįstamų baltųjų. („Šachtoje“ buvau girdėjęs, kad Mefistofelis į Kelerio barą eina padulkinti juodukų arba su jais pasimušti, ir jam nesvarbu, ką darys, nes jis nelabai skiria dulkinimąsi nuo mušimo, – todėl, be abejo, Mefistofelis ir buvo tinkamas darbui tokioje sadomazochistų lindynėje kaip „Šachta“.)

Tačiau slaugytojas, rūpestingai palinkęs prie mano mirusio bičiulio, buvo ne Mefistofelis, – ir tame, ką Čarlzas darė vargšo Tomo palaikams, nebuvo nieko iškrypėliško ar seksualaus. Jis knebinėjo Hikmano kateterį, kyšantį iš nebesikilnojančios Atkinso krūtinės.

– Vargšas Tomis… Ne aš turiu ištraukti hikmaną, – paaiškino slaugytojas mudviem su Elena. – Jį ištrauks laidojimo biuro darbuotojas. Matot, čia toks atvartas – kaip kokia metalinė apykaklė aplink vamzdelį – ten, kur pradurta oda. Tomio ląstelės – ir odos, ir raumenų ląstelės – įaugo į tą savotiškos apykaklės tinkliuką. Todėl kateteris nejuda, neiškrinta, neišsiklibina. Laidojimo biuro darbuotojas turės tik smarkiai trūktelėti – ir ištrauks, – pasakė mums Čarlzas; Elena nusuko akis.

– Gal negerai, kad Tomą palikom vieną, – tariau.

– Daugelis žmonių nori mirti vieni, – patikino mane slaugytojas. – Žinau, kad Tomis norėjo jus pamatyti… ir kad ketino kažką jums pasakyti. Tikriausiai ir pasakė, ar ne? – paklausė Čarlzas. Tada pažvelgė į mane ir nusišypsojo. Jis buvo stiprus, gražus vyriškis, apsikirpęs ežiuku, su vienu sidabriniu auskaru viršutinėje, kremzlinėje kairės ausies dalyje; be to, švariai nusiskutęs. Kai nusišypsojo, anaiptol nebeatrodė panašus į tą „Šachtos“ smogiką, kurį pažinojau kaip Mefistofelį.

– Taip, manau, kad Tomas pasakė, ką ketino pasakyti, – tariau Čarlzui. – Jis norėjo, kad prižiūrėčiau Piterį.

– Na, ką gi… Sėkmės! Manau, kad galutinai apsispręs pats Piteris, – pasakė Čarlzas. (Aš ne visai klydau manydamas, kad jis panašus į tą „Šachtos“ tvarkdarį; Čarlzas irgi buvo linkęs kartais apsieiti be ceremonijų.)

– Ne, ne, ne! – atsklido Piterio verksmas iš virtuvės. Emilė jau buvo nustojusi klykti, kaip ir jos mama.

Čarlzo apranga atrodė netinkama gruodžio mėnesį Naujajame Džersyje; prie kūno prigludę juodi trumparankoviai marškinėliai išryškino jo raumenis ir neslėpė tatuiruočių.

– Deguonis, ko gero, visai nepadėjo, – pasakiau Čarlzui.

– Padėjo, bet tik truputį. PCP ypač bloga tuo, kad ji difuzinė, paveikia abu plaučius, deguonis nebegali patekti į kraujagysles, taigi ir į kūną, – paaiškino slaugytojas.

– Tomo rankos buvo tokios šaltos, – atsiduso Elena.

– Tomis nenorėjo plaučių ventiliacijos, – toliau kalbėjo Čarlzas; Hikmano kateterio jis nebelietė. Dabar ėmėsi plauti kandidozės pluta apsitraukusius Atkinso lūpų kampučius. – Noriu, kad Sju su vaikais jį pamatytų jau apipraustą, – pasakė.

– O ponia Atkins… jos kosulys… – tariau. – Darysis vis smarkesnis, ar ne?

– Tai sausas kosulys, o kartais jo visai nebūna. Žmonės pernelyg sureikšmina kosulį. Blogiausia, kad ligonis vis labiau dūsta, – pasakė man slaugytojas. – Tomis tiesiog užduso.

– Čarlzai, mes norim jį pamatyti! – šaukė ponia Atkins.

– Ne, ne, ne, – verkė Piteris.

– Nekenčiu tavęs, Čarlzai! – iš virtuvės rėkė Emilė.

– Žinau, kad nekenti, širdele! – atsiliepė Čarlzas. – Dar luktelėkit – visi!

Pasilenkęs prie Atkinso, pabučiavau šaltą ir drėgną jo kaktą.

– Aš deramai jo neįvertinau, – pasakiau Elenai.

– Dabar neverk, Bili, – tarė Elena.

Staiga visas įsitempiau, nes man pasirodė, kad Čarlzas taikosi mane apkabinti ar pabučiuoti, – o gal nustumti toliau nuo pakeltos lovos, – bet jis norėjo tik duoti man savo vizitinę kortelę.

– Paskambinkit man, Viljamai Abotai, ir praneškit, kaip Piteris galėtų su jumis susisiekti, jei norės.

– Jei norės, – pakartojau, imdamas slaugytojo kortelę.

Paprastai, kai kas nors į mane kreipdavosi vardu ir pavarde, iškart suprasdavau, kad tas žmogus yra skaitytojas – ar bent jau žino, jog aš esu „tas rašytojas“. O dabar neabejojau tik kad Čarlzas homoseksualus, bet dar nesupratau, ar mėgsta skaityti.

– Čarlzai! – dusdama šaukė Sju Atkins.

Ir Čarlzas, ir mudu su Elena įdėmiai žiūrėjom į vargšą Tomą. Negalėčiau pasakyti, kad Tomas Atkinsas atrodė „ramus“, tačiau jam bent jau nebereikėjo taip sunkiai kvėpuoti.

– Ne, ne, ne, – verkė jo sūnelis, dabar jau tyliau.

Mudu su Elena matėm, kad Čarlzas staiga pažvelgė į kambario tarpdurį.

– A, čia tu, Žakai, – tarė slaugytojas. – Gerai – tu gali užeiti. Eikš.

Mudu su Elena pastebėjom vienas kitą krūptelint. Negalėjom vienas nuo kito nuslėpti, kurį Žaką įsivaizdavom atėjusį atsisveikinti su Tomu Atkinsu. Tačiau tarpduryje pasirodė ne tas Žakas, kurį tikėjomės išvysti. Negi mudu su Elena visus tuos dvidešimt metų laukėm, kada vėl pamatysim Kitridžą?

Tarpduryje stovėjo senasis šuo – lyg abejojantis, ar pavyks artrito susuktomis kojomis žengti dar bent žingsnį.

– Eikš, drauguži, – pašaukė Čarlzas, ir Žakas įšlubavo į buvusio šeimininko buvusį darbo kambarį. Čarlzas kilstelėjo vieną ant lovos krašto gulinčią šaltą Tomo ranką, ir senasis labradoras prisilietė prie jos savo šalta nosimi.

Tarpduryje jau stoviniavo kiti, atėję į tą mažytį kambarėlį, todėl mudu su Elena pasitraukėm nuo vargšo Tomo lovos. Sju Atkins man kažkaip blausiai šyptelėjo.

– Malonu, kad pagaliau susipažinom, – pasakė ta mirštanti moteris. – Palaikykim ryšį. – Kaip ir Tomo tėvas prieš dvidešimt metų, rankos ji man nepaspaudė.

Berniukas, Piteris, į mane nė nežvilgtelėjo; pribėgo prie tėvo ir apkabino susitraukusį jo kūną. Mergaitė, Emilė, pažiūrėjo (bet tik akimirką) į Eleną; paskui pažvelgė į Čarlzą ir ėmė klykti. Senasis šuo tiesiog atsitūpė, taip pat, kaip – nieko nesitikėdamas – tupėjo virtuvėje.

Kol ėjom ilgu koridoriumi, paskui per vestibiulį (kur tik dabar pastebėjau nepapuoštą Kalėdų eglę) ir galiausiai į lauką iš to liūdesio apimto namo, Elena vis murmėjo kažką, ko gerai neišgirdau. Kieme laukė mus iš geležinkelio stoties atvežusio taksi vairuotojas, kurį mudu buvom paprašę palaukti. (Didžiausiai mano nuostabai, Atkinsų namuose išbuvom tik keturiasdešimt penkias minutes, o gal valandą, bet mudviem su Elena atrodė, kad ten praleidom pusę savo gyvenimo.)

– Negirdžiu, ką sakai, – tariau Elenai, kai jau sėdėjom taksi.

– Kas nutiko ančiai, Bili? – dar sykį pakartojo Elena – jau gana garsiai, kad išgirsčiau.

Vadinasi, dar vienas epilogas, – galvojau.

„Mes patys / Juk esam iš sapnų, ir mūsų būtį / Apsiaučia sapnas“, – sako Prosperas ketvirto veiksmo pirmoje scenoje. Kadaise iš tikrųjų maniau, kad šiais žodžiais „Audra“ galėtų ir netgi turėtų pasibaigti.

Kaip Prosperas pradeda epilogą? Stengiausi prisiminti. Ričardas Abotas, be abejo, būtų žinojęs, bet netgi kai mudu su Elena grįžom į Niujorką, nenorėjau skambinti Ričardui. (Dar nebuvau pasirengęs poniai Hadli pasakoti apie Atkinsą.)

– Pirma „Audros“ epilogo eilutė… – kaip galėdamas atsainiau tariau Elenai tame gedulingame taksi. – Na, žinai, ta pabaiga, kur kalba Prosperas. Kaip ji prasideda?

– „Atsižadėjau savo burtų“, – padeklamavo Elena. – Ar šitą turi omeny, Bili?

– Taip, šitą, – pasakiau mieliausiai savo bičiulei. Nes taip ir jaučiausi – visko atsižadėjęs, bejėgis.

– Gerai, gerai, – tarė Elena, mane apkabindama. – Dabar gali paverkti, Bili… abu galim. Gerai, gerai.

Stengiausi negalvoti apie tuos „Ponios Bovari“ žodžius, kurių taip nekentė Atkinsas. Prisimenate akimirką, kai Ema atsidavė to nevertam Rodolfui, kai ji jaučia, kaip daužosi širdis ir „kraujas plūsta jos kūne kaip pieno upė“? Kaip tuo įvaizdžiu bjaurėjosi Tomas Atkinsas!

Bet, kad ir kaip man buvo sunku tai įsivaizduoti, – ypač kai pamačiau sulysusį Atkinsą mirties patale ir mirčiai pasmerktą jo žmoną, kurios kraujas ligotame kūne tikrai nebuvo „kaip pieno upė“, – Tomas ir Sju Atkinsai vis dėlto turėjo taip jaustis, bent jau vieną ar du kartus.

– Juk nenori pasakyti, kad Tomas Atkinsas tau sakė, kad Kitridžas gėjus… juk ne tai turėjai omeny, ar ne? – kaip ir tikėjausi, traukinyje paklausė Elena.

– Ne, ne tai. Tiesą sakant, išgirdęs žodį „gėjus“, Tomas kartu ir linksėjo, ir purtė galvą. Šnekėjo kažkaip neaiškiai. Iš tikrųjų nepasakė, kas Kitridžas yra ar buvo, tik kad jį matė ir kad Kitridžas „gražus“. Ir dar: Tomas sakė, kad Kitridžas anaiptol ne tas, kuo mes jį laikėm, Elena… Daugiau nieko nežinau.

– Gerai. Paklausk Lario, ar nieko negirdėjo apie Kitridžą. Aš pažiūrėsiu keliose kitose slaugos ligoninėse, o tu – Šv. Vincento, Bili.

– Tomas tikrai nesakė, kad Kitridžas serga, Elena.

– Jei Tomas jį matė, tai Kitridžas, ko gero, serga, Bili. Kas dabar žino, kur Tomas lankėsi? Matyt, ten lankėsi ir Kitridžas.

– Gerai, gerai – paklausiu Lario, pažiūrėsiu Šv. Vincento ligoninėje, – pažadėjau. Paskui luktelėjau, kol už traukinio langų praslinko Naujasis Džersis. – Tu kažką nuo manęs slepi, Elena, – po kurio laiko pasakiau. – Kodėl manai, kad Kitridžas gali būti užsikrėtęs? Ko aš nežinau apie ponią Kitridž?

– Kitridžas buvo eksperimentuotojas, ar ne, Bili? – tarė Elena. – Tik tuo aš ir remiuosi – jis visada buvo eksperimentuotojas. Mielai išdulkintų bet ką, vien iš smalsumo.

Bet aš taip gerai pažinojau Eleną; iškart pajusdavau, kai ji mėgindavo pameluoti, – gal tik kai ką nutylėdama, ne kitaip, – taigi ir dabar supratau, kad turėsiu būti toks kantrus, kokia ji kadaise (daugybę metų) buvo su manimi. Tokia jau Elena buvo pasakotoja.

– Nežinau, kas ar koks yra Kitridžas, Bili, – pasakė Elena. (Tai nuskambėjo kaip tiesa.)

– Aš irgi nežinau, – tarstelėjau.

Taigi: Tomas Atkinsas buvo ką tik miręs, tačiau mudu su Elena netgi tada galvojom apie Kitridžą.

13 William Shakespeare. „Venecijos pirklys“. Vertė Vytautas Bložė.

14 Apie 63 kg. (Vert. past.)

15 Truputį daugiau negu 40 kg. (Vert. past.)

13 skyrius

NENATŪRALIOS PRIEŽASTYS

Vis dar suglumstu prisiminęs, kokių neįmanomų dalykų Tomas Atkinsas prieš daugybę vasarų tikėjosi iš to mudviejų jaunatviško romano. Ir mirdamas, apimtas nevilties, vargšas Tomas taip pat klydo, savo svajones laikydamas tikrove. Tomas vylėsi, kad būsiu tinkamas tėvo pakaitalas jo sūnui, Piteriui, – tikrai nereali mintis, netgi tas mielas penkiolikmetis berniukas suprato, kad taip nebus.

Su Čarlzu, Atkinsų šeimos slaugytoju, ryšį palaikiau tik penkerius ar šešerius metus – ne ilgiau. Kaip tik Čarlzas man ir pasakė, kad Piteris Atkinsas priimtas į Lorensvilio mokyklą, kuri iki 1987-ųjų buvo vien berniukų, – Piteris ją baigė gal pora metų anksčiau. Palyginti su daugeliu kitų Naujosios Anglijos parengiamųjų mokyklų, – tarp jų ir su Feivarit Riveriu, – Lorensvilis mišria mokykla tapo gana vėlai.

Kaip aš tikėjausi, kad Piteris Atkinsas nebus – vargšo Tomo žodžiais tariant – „toks kaip mes“!

Paskui Piteris įstojo į Prinstoną, esantį už kokių penkių mylių į šiaurės rytus nuo Lorensvilio. Kai nesėkmingas mudviejų su Elena mėginimas gyventi kartu San Fransiske baigėsi, abu grįžom į Niujorką. Elena dėstė Prinstone 1987–1988-aisiais mokslo metais, kai Piteris Atkinsas ten studijavo. 1988-ųjų pavasarį jis pasirodė jos kūrybinio rašymo grupėje; tada tas penkiolikmetis berniukas, su kuriuo kadaise susipažinom, jau buvo peržengęs dvidešimt. Elenos manymu, Piteris studijavo ekonomiką, bet Elenai iš tiesų niekada nerūpėjo, kokią specialybę jos kūrybinio rašymo grupės studentai pasirinkę.

– Jis buvo ne kažin koks rašytojas, – sakė man Elena, – bet dėl to ir nepuoselėjo iliuzijų.

Piteris nerašė apie nieką daugiau, tik apie savižudybę – jaunesnės sesers, Emilės, kai jai buvo septyniolika ar aštuoniolika.

Apie tą savižudybę sužinojau iš Čarlzo – tada, kai tai nutiko. Emilė visada buvo „labai nerimastinga“ mergaitė, – rašė man Čarlzas. O Tomo žmona, Sju, mirė praėjus net aštuoniolikai mėnesių po Atkinso mirties; bet, kai Tomo nebebuvo, ji vietoj Čarlzo iš karto pasisamdė kitą slaugytoją.

– Suprantu, kodėl Sju nenorėjo, kad ją slaugytų gėjus, – apie tai tepasakė Čarlzas.

Elenos paklausiau, ar Piteris Atkinsas, jos manymu, gėjus.

– Ne, – atsakė ji. – Tikrai ne.

Iš tiesų: dešimtojo dešimtmečio pabaigoje, – praėjus porai metų po paties AIDS epidemijos baisumo, – Niujorke pristačiau vieną iš savo romanų, ir prie manęs, kai po skaitymo pasirašinėjau knygas, prisiartino rausvaveidis vyrukas morkiniais plaukais (su patrauklia jauna moterimi). Tada Piteris Atkinsas turėjo būti jau trisdešimt kelerių, bet aš nesunkiai jį pažinau. Jis tebebuvo labai panašus į Tomą.

– Kad galėtume čia ateiti, nusisamdėm auklę… Tai darom labai retai, – šypsodamasi pasakė man jo žmona.

– Kaip laikaisi, Piteri? – paklausiau.

– Perskaičiau visas jūsų knygas, – nuoširdžiai tarė jaunasis vyriškis. – Jūsų romanai man buvo tarsi in loco parentis. – Lotyniškus žodžius ištarė lėtai. – Na, lyg ir „vietoj tėvo“, – dar pridūrė.

Mudu tik nusišypsojom vienas kitam; daugiau nebuvo apie ką kalbėti. Kaip puikiai jis tai pasakė, – galvojau. Jo tėvas būtų buvęs laimingas, matydamas, koks užaugo jo sūnus, – na, toks laimingas, koks vargšas Tomas apskritai galėjo būti. Mudu su Tomu Atkinsu – anais laikais – brendom nekęsdami savęs dėl savo seksualinio kitoniškumo, nes mums buvo įkalta į galvas, kad tas kitoniškumas yra blogis. Kai žvelgiu į praeitį, man gėda, jog išreiškiau viltį, kad Piteris Atkinsas nebus toks kaip Tomas – arba kaip aš. Galbūt man derėjo atsižvelgti į tai, kad Piteris – kitos kartos žmogus, ir tikėtis, kad jis bus „toks kaip mes“, tačiau galės tuo didžiuotis. Vis dėlto, turėdamas omenyje, kas nutiko Piterio tėvui ir motinai… na, manau, jog pakanka pasakyti, kad, mano supratimu, Piteris Atkinsas ir taip jau tempė sunkią naštą.

Turėčiau parašyti trumpą nekrologą „Ferst Sisterio artistams“ – savo gimtojo miestelio užkietėjusių mėgėjų teatro draugijai. Kai mirė Nilsas Borkmanas ir taip pat tragiškai į aną pasaulį iškeliavo to nedidelio teatriuko suflerė (mano motina, Merė Maršal Abot), – ką jau kalbėti apie velionę tetą, Mjurielę Maršal Fremont, kuri stulbino mūsų miestelį įvairiausiais rėksmingų didžiakrūčių vaidmenimis, – „Ferst Sisterio artistai“ tiesiog išnyko. Devintajame dešimtmetyje, netgi mažuose miesteliuose, seni teatrai virto kino teatrais; žmonėms norėjosi žiūrėti filmus.

– Be to, atsiranda vis daugiau mėgstančių tiesiog tupėti namie, prie televizoriaus, – šnekėjo senelis Haris. Haris Maršalas ir pats „tupėjo namie“; tie laikai, kai scenoje vaidino moteris, buvo seniai pasibaigę.

Kai Elmira rado senelio Hario lavoną, man paskambino Ričardas.

– Nebus jau daugiau cheminio valymo, Elmira, – pasakė senelis Haris kiek anksčiau, pamatęs slaugytoją, į jo sieninę spintą kabinančią išvalytus močiutės Viktorijos drabužius.

– Aš turbūt ne taip išgirdau, – vėliau paaiškino Elmira Ričardui. – Maniau, kad jis sako: „Bus ir daugiau cheminio valymo, Elmira“, – na, lyg norėdamas paerzint, suprantat? Bet dabar nė kiek neabejoju, kad jis pasakė: „Nebus jau daugiau cheminio valymo, Elmira.“ Gal jau tada buvo apsisprendęs, ką darys.

Lyg darydamas paslaugą savo slaugytojai, senelis Haris apsirengė kaip senas medkirtys, – džinsais, flaneliniais marškiniais, „nieko neįprasto“, kaip sakė Elmira, – o paskui, įlipęs į vonią ir susirietęs ant šono, kaip guli beužmingantys vaikai, Haris kažkaip sugebėjo .30-30 kalibro mosbergu šauti sau į smilkinį; taigi beveik visas kraujas subėgo į vonią, o šiek tiek aptaškytas vonios kambario sienų bei grindų plyteles Elmirai nebuvo pernelyg sunku nuvalyti.

Tos dienos išvakarėse į mano atsakiklį senelis Haris įrašė kaip visada dalykišką žinutę: „Nebūtina man atskambinti, Bilai, – ketinu anksčiau atsigulti. Norėjau tik įsitikinti, kad tau viskas gerai.“

Tą patį vakarą, – 1984-ųjų lapkričio mėnesį, kai jau artėjo Padėkos diena, – ir į Ričardo Aboto atsakiklį senelis Haris įrašė žinutę, labai panašią, bent jau tuo, kad ir jam pranešė ketinąs „anksčiau atsigulti“. (Ričardas tą vakarą nusivedė Martą Hadli į kiną mieste, buvusiame „Ferst Sisterio artistų“ teatre.) Bet Ričardui įrašytos žinutės pabaiga buvo šiek tiek kitokia negu paliktos man. „Ilgiuosi savo mergaičių, Ričardai“, – pasakė senelis Haris. (Paskui susirietė vonioje ir paspaudė gaiduką.) Haroldui Maršalui buvo devyniasdešimt, tuoj turėjo sueiti devyniasdešimt vieneri – jau nedaug buvo likę laukti.

Ričardas Abotas su dėde Bobu nusprendė tą Padėkos dieną paversti savotiškais senelio Hario atminais, bet visi Hario bendraamžiai – dar nemirę – gyveno globos namuose. (Jie negalėjo prie mūsų prisidėti per Padėkos dienos pietus senelio Hario namuose Upės gatvėje.)

Mudu su Elena iš Niujorko važiavom kartu; pasikvietėm ir Larį. Lariui buvo šešiasdešimt šešeri; jis tuo laiku neturėjo širdies draugo, ir mudu su Elena dėl jo nerimavom. Laris nesirgo. Nebuvo užsikrėtęs, bet atrodė visiškai išsekęs; kalbėjausi apie tai su Elena. Ji netgi pasakė, kad AIDS virusas žudo ir Larį – „kitaip“.

Man patiko, kad Laris važiuoja su mumis. Prie jo Elena negalėjo kurti istorijų apie tuometinį mano draugą ar draugę. Taigi niekas nebuvo melagingai apkaltintas šikimu į lovą.

Ričardas Padėkos dienos pietų pakvietė kelis Feivarit Riverio mokykloje besimokančius užsieniečius; jiems buvo per toli keliauti į namus per tokias trumpas mokinių atostogas, – taigi drauge su mumis pietavo dvi korėjietės ir iš pažiūros vienišas japonas. Visi kiti vienas kitą pažinojo, – išskyrus, žinoma, Larį, kuris pirmą kartą lankėsi Vermonte.

Nors senelio Hario namas buvo, galima sakyti, miestelio centre, – ir visai netoli, netgi einant pėsčiomis, nuo Feivarit Riverio mokyklos, – Ferst Sisteris Lariui pasirodė esąs „visiška dykynė“. Vienas Dievas težino, ką Laris manė apie aplinkinius miškus ir pievas; jau buvo prasidėjęs įprastinis elnių medžioklės sezonas, taigi visur aidėjo šūviai. („Barbarų dykynė“ – štai kaip Laris pavadino Vermontą.)

Visus virtuvės rūpesčius prisiėmė ponia Hadli su Ričardu, padedami Džerės ir Helenos; Helena buvo naujoji Džerės širdies draugė – gyva, plepi moteris, ką tik metusi sutuoktinį ir nebeslepianti homoseksualumo, nors jau nebejauna, Džerės amžiaus (keturiasdešimt penkerių) ir turinti du suaugusius vaikus. Helenos „vaikučiai“, neseniai peržengę dvidešimt, atostogas leido su buvusiu jos vyru.

Laris tiesiog stulbinamai susidraugavo su dėde Bobu – gal todėl, kad Laris buvo kaip tik tokio amžiaus, kokio būtų buvusi teta Mjurielė, jei nebūtų kaktomuša susidūrusi su tuo automobiliu, kuris pražudė ir mano mamą. Be to, Lariui labai patiko šnekėtis su Ričardu Abotu – apie Šekspyrą. Man buvo malonu jųdviejų klausytis; tam tikra prasme tai atrodė tarsi atsitiktinai nugirstos mano paauglystės laikų šnekos Feivarit Riverio mokyklos Dramos klube – tarsi pro šalį praslenkančio vaikystės tarpsnio stebėjimas.

Kadangi dabar Feivarit Riverio mokykloje mokosi ir mergaitės, – pasakojo Lariui Ričardas Abotas, – aktoriai Dramos klubo spektakliams parenkami jau visai kitaip negu vien berniukų mokyklos laikais. Jis baisiai nemėgdavęs moterų vaidmenų patikėti tiems berniūkščiams; senelis Haris – „anaiptol ne berniukas“ ir tikrai puikus moterų vaidmenų atlikėjas – buvo išimtis (kaip ir Elena, ir saujelė kitų mokytojų dukterų). Tačiau dabar, savo žinioje turėdamas ir berniukų, ir mergaičių, Ričardas dejavo dėl to, apie ką man dažnai šneka daugelio mokyklų – ir netgi koledžų – teatrų režisieriai. Teatrą labiau mėgsta mergaitės; visada būna daugiau mergaičių. O berniukų neateina tiek, kad pakaktų visiems vyrų vaidmenims; reikia ieškoti pjesių, kur būtų daugiau moterų vaidmenų, nes jų mergaitėms beveik visada pritrūksta.

– Šekspyras kuo ramiausiai sukeisdavo lytis, Ričardai, – provokuojamai pareiškė Laris. – Gal galėtumėt savo teatro aktoriams pasakyti, kad tuose spektakliuose, kur pernelyg daug vyrų vaidmenų, visur vyrus vaidins mergaitės, o moteris – berniukai? Manau, Šekspyrui tai būtų labai patikę!

(Tai beveik neabejotinai būtų labai patikę Lariui. Laris žmonių – ir Šekspyro personažų – neskirstė pagal lytis.)

– Labai įdomi mintis, Lari, – pasakė Ričardas Abotas. – Bet čia „Romeo ir Džuljeta“.

(Spėjau, jog tai Ričardo kaip tik režisuojama Šekspyro pjesė; iki tol beveik nekreipiau dėmesio į pokalbyje minimą mokyklos teatro repertuarą.)

– Toje tragedijoje yra tik keturi moterų vaidmenys ir tik du iš tikrųjų svarbūs, – pridūrė Ričardas.

– Taip, taip… žinau, – tarstelėjo Laris; jis norėjo pasipuikuoti. – Sinjora Monteki ir sinjora Kapuleti – jos, pasak jūsų, visiškai nesvarbios. Iš tiesų reikia tik Džuljetos ir auklės – ir dvidešimties ar dar daugiau vyrų!

– Sumanymas berniukams duoti moterų vaidmenis – ir atvirkščiai – skamba viliojamai, – pripažino Ričardas, – bet jie tik paaugliai, Lari. Kur aš rasiu berniuką, kuris ryžtųsi vaidinti Džuljetą?

– A… – buvo besakąs Laris, bet nutilo. (Netgi Laris į tokį klausimą neturėjo ką atsakyti.) Prisimenu, kad man dingtelėjo, jog tai nėra ir niekada nebus mano reikalas. Tegu apie tai mąsto Ričardas, – nusprendžiau; aš pats galvojau apie kitką.

Senelis Haris savo namą Upės gatvėje paliko man. Ką galėjau daryti su namu Vermonte, kuriame buvo penki miegamieji ir šeši vonios kambariai?

Ričardas man patarė dar palaukti.

– Už jį gausi daugiau, jei parduosi ne dabar, o po kurio laiko, – sakė. (Senelis Haris man paliko ir šiek tiek pinigų; taigi tų, kuriuos galėjau gauti pardavęs namą Upės gatvėje, man – bent jau kol kas – nereikėjo.)

Marta Hadli pasižadėjo surengti aukcioną – atsikratyti nereikalingų baldų. Haris truputį pinigų paliko ir dėdei Bobui, ir Ričardui Abotui, bet daugiausia tai Džerei – užuot užrašęs jai dalį namo.

Tame name aš gimiau; jame ir augau, kol mama ištekėjo už Ričardo. Senelis Haris Ričardui buvo sakęs: „Šitas namas turėtų atitekti Bilui. Rašytojui gal bus visai neblogai gyventi su šmėklomis – Bilui jos gali netgi praversti, ar ne?“

Nežinojau, kokios ten šmėklos, ar jos man būtų naudingos. Tą Padėkos dieną nelabai įsivaizdavau, kokiomis aplinkybėmis kada nors galėčiau panorėti gyventi Ferst Sisteryje, Vermonte. Bet pagalvojęs priėjau prie išvados, kad nebūtina dėl namo apsispręsti tuoj pat, kol kas dar palauksiu.

Eleną šmėklos iš jos miegamojo atsiuntė į manąjį – pačią pirmą mūsų apsilankymo tame name naktį. Aš miegojau savo vaikystės miegamajame, kai Elena, įpuolusi pro duris, įsiropštė pas mane į lovą.

– Nesuprantu, kas tos moterys manosi esančios, – tarė Elena, – bet žinau, kad jos negyvos ir tuo labai nepatenkintos.

– Gerai, – sumurmėjau. Man patiko miegoti su Elena, bet antrą naktį persikėlėm į vieną iš kitų miegamųjų, kur buvo didesnė lova. Aš per tą Padėkos dienos savaitgalį šmėklų nemačiau; tiesą sakant, tame name apskritai nesu matęs jokių šmėklų.

Larį apnakvindinau didžiausiame miegamajame; jame miegodavo senelis Haris – sieninė spinta ten tebebuvo pilna močiutės Viktorijos drabužių. (Ponia Hadli man pažadėjo, kad ir jų atsikratys per aukcioną, kai drauge su Ričardu išparduos nereikalingus baldus.) Bet šmėklų Laris nematė; skundėsi tik dėl šalia to miegamojo esančios vonios.

– Klausyk, Bilai… ar čia ta pati vonia, kurioje tavo senelis…

– Taip, ta pati, – nė nemirktelėjęs atsakiau. – O ką?

Laris ieškojo kraujo dėmių, bet ir pati vonia, ir visas vonios kambarys buvo švarutėliai. (Elmira ten viską, matyt, šveitė iki devinto prakaito!) Vis dėlto Laris kai ką aptiko ir būtinai norėjo parodyti man. Vienoje vietoje, vonios dugne, buvo išdužęs emalis.

– Ar čia visada taip buvo? – paklausė Laris.

– Taip, visada, – šitos vonios emalis čia buvo išdaužtas dar mano kūdikystėje, – pamelavau.

– Tu tik taip sakai, Bilai… tik taip sakai, – įtariai tarstelėjo Laris.

Mes abu supratom, kaip tas emalis išdužo. Vonioje ant šono susirietusio senelio Hario galvą .30-30 kalibro kulka, matyt, perskrodė kiaurai. Ir išdaužė dugno emalį.

– Kai pardavinėsite senus baldus, – konfidencialiai pasakiau Ričardui su Marta, – labai prašau – atsikratykite ir tos vonios.

Nė nereikėjo patikslinti, kurios vonios.

– Tu niekada negyvensi šitam baisiam miesteliūkšty, Bili. Turbūt kvanktelėjai, jei manai, kad galėtum, – pasakė Elena. Tai buvo naktis po Padėkos dienos pietų; mudu gulėjom lovoj nesumerkdami akių, niekaip negalėjom užmigti – gal todėl, kad persivalgėm, o gal klausėmės, ar neišgirsim šmėklų.

– Kai gyvenom čia, šitam baisiam miesteliūkšty… ir vaidinom Šekspyro pjesėse… ar kada nors, tais Feivarit Riverio mokyklos laikais, čia buvo bent vienas vaikinas, kuris būtų ryžęsis vaidinti Džuljetą? – paklausiau Elenos. Jaučiau, kad Elena, kaip ir aš, tamsoje įsivaizduoja jį. Čia tai bent klausymasis, ar neišgirsim šmėklų!

– Buvo tik vienas vaikinas, kuris būtų ryžęsis, Bili, – atsakė Elena, – bet jis tam vaidmeniui nebūtų tikęs.

– Kodėl ne? – nustebau. Žinojau, kad ji kalba apie Kitridžą; jis buvo ganėtinai dailus – ir drąsus, tikrai.

– Džuljeta nieko neverta, jeigu nėra nuoširdi, – tarė Elena. – Kitridžas, žinoma, būtų atrodęs kaip reikia, bet vaidindamas būtų kaip nors persistengęs… Kitridžas nemokėjo būti nuoširdus, Bili.

Ne, nemokėjo, – galvojau. Kitridžas galėjo būti bet kuo – atrodyti taip, kaip reikėjo, kad ir ką vaidintų. Tačiau Kitridžas niekad nebūdavo nuoširdus; amžinai pasislėpęs – jis visada tik vaidino.

Per tuos Padėkos dienos pietus buvo ir nesmagumų, ir juoko. Visus prajuokino tai, kad tiedvi korėjietės kažkaip sugebėjo japonui pakišti mintį, jog mes valgom povą. (Nežinau, kaip mergaitės vienišąjį japoną įtikino, kad čia povas, ir kodėl Fumį – tą berniuką – taip pergąsdino mintis, kad mes povą valgom.)

– Ne, ne – čia kalakutas, – pasakė Fumiui ponia Hadli, tarsi Fumį būtų kamavęs tarties sutrikimas.

Kadangi aš tame Upės gatvės name užaugau, tuoj pat suradau enciklopediją ir Fumiui parodžiau, kaip atrodo kalakutas.

– Ne povas, – pasakiau. Korėjietės, Su Min ir Dong Hi, korėjietiškai šnabždėjosi ir kikeno.

Vėliau, kai išgėrėm nemažai vyno, plepioji dviejų vaikų motina, – o dabar jau Džerės širdies draugė, – pasiūlė tostą: mūsų šeimai ir artimiesiems dėkojo už tai, kad buvo taip svetingai priimta per tokią „intymią“ šventę. Neabejotinai paveikta vyno ir gal dar žodžio „intymią“, Helena ekspromtu išrėžė kalbą apie savo makštį, – o gal tais žodžiais norėjo pašlovinti visas makštis.

– Noriu jums padėkoti, kad mane priėmėt, – pasakė Helena. Paskui nukrypo į šalį. – Seniau savo makšties nekenčiau, bet dabar ji man labai patinka, – prisipažino. Ir beveik iš karto turbūt susigriebė negerai pasakiusi, nes greitai pridūrė: – Žinoma, man patinka Džerės makštis – tai savaime suprantama! Bet tik Džerės dėka man patinka ir mano pačios makštis, o seniau jos tiesiog nekenčiau. – Ji stovėjo kiek svyruodama, pakėlusi taurę. – Ačiū, kad mane priėmėt, – pakartojo ir atsisėdo.

Manau, kad dėdė Bobas tostų buvo girdėjęs daugiau negu visi kiti, sėdėję prie to pietų stalo, – jis, kaip Buvusių auklėtinių skyriaus darbuotojas, juk džiaugsmingai visus sveikindavo ir vis ką nors liaupsindavo, pietaudamas su apgirtusiais Feivarit Riverio auklėtiniais, – bet netgi dėdė Bobas neteko žado, kai Helena pasiūlė išgerti mažiausiai dviejų makščių garbei.

Pažvelgiau į Larį, kuris, žinoma, netvėrė noru ką nors pasakyti; visiškai kitaip negu Tomo Atkinso, – kuris dažniausiai pernelyg jautriai reaguodavo į žodį „makštis“ ar net į šmėstelėjusią mintį apie makštį, – Lario reakcija buvo galima pasikliauti.

– Nereikia, – tyliai tariau jam, sėdinčiam kitapus pietų stalo, nes visada pastebėdavau, kai Laris stengdavosi susilaikyti; jo akys būdavo plačiai atmerktos, šnervės išpūstos.

Tačiau dabar jau korėjietės nesuprato, apie ką kalbama.

– Kas? – paklausė Dong Hi.

– Ji nekenčia, o dabar jai patinka jos kas? – klausė ir Su Min.

Dabar jau buvo Fumio eilė prunkščioti; nesusipratimą dėl povo ir kalakuto japoniukas atrodė nusprendęs pamiršti – tas iš pažiūros vienišas vaikinas neabejotinai žinojo, kas yra makštis.

– Na, suprantate, makštis, – tyliai tarė Elena korėjietėms, bet Su Min ir Dong Hi pirmą kartą girdėjo tą žodį – ir niekas iš pietaujančiųjų nežinojo, kaip tai vadinama korėjietiškai.

– Dievuliau! Tai ta vieta, iš kurios išlenda kūdikiai, – mėgino paaiškinti ponia Hadli, bet staiga tarytum sustingo (gal prisiminė Elenos abortus).

– Ta vieta, kur viskas vyksta… na, ten, apačioj, – pasakė korėjietėms Elena, bet sakydama „apačioj“, ji nieko nedarė: nei ranka, nei apskritai jokiu gestu neparodė, kur ta vieta yra.

– Na, ne viskas vyksta toje vietoje… leiskite su jumis nesutikti, – šypsodamasis paprieštaravo Laris; supratau, kad jis čia tik pradeda.

– Oi, labai atsiprašau – per daug išgėriau ir visai pamiršau, kad čia yra ir jaunimo! – išpyškino Helena.

– Nesijaudink, mieloji, – tarė dėdė Bobas naujajai Džerės širdies draugei; mačiau, kad Helena, nė kiek nepanaši į daugybę ankstesnių Džerės draugių, Bobui patinka. – Šitie vaikai iš kitos šalies, kitos kultūros; tai, apie ką mes kalbam šioje šalyje, gal ne taip jau visus domina Korėjoje, – mėgino paaiškinti Raketinis.

– Velniai griebtų! – sušuko Džerė. – Gal pamėginkim kokį kitą žodį? – Ji pasisuko į Su Min ir Dong Hi, kurios vis dar nenutuokė, ką galėtų reikšti „makštis“. – Tai skylė, plyšys, bebriukas, kiurė, mova, saldžioji vietelė… na, putė, dėl Dievo meilės! – rėkte išrėkė – paskutinį pavadinimą taip garsiai, kad Elena (ir netgi Laris) pastebimai krūptelėjo.

– Jos jau suprato, Džere… prašau… – tarė dėdė Bobas.

Iš tikrųjų: abiejų korėjiečių veidai jau buvo švaraus neliniuoto popieriaus lapo spalvos; japoniukas, regis, irgi suprato viską, tik „mova“ ir „saldžioji vietelė“ jį nustebino.

– Gal kur nors – nebūtinai enciklopedijoj – yra tos vietos nuotrauka, Bilai? – šelmiškai pasidomėjo Laris.

– Kol nepamiršau, Bilai… – įsiterpė Ričardas Abotas – supratau, kad taktiškai mėgina nukreipti visų dėmesį nuo šnekų apie makštį, – o mosbergas?

– Kas? – išsigando Fumis; anie vulgarizmai – mova ir saldžioji vietelė – jį suglumino, o žodžio „mosbergas“ japoniukas apskritai dar nebuvo girdėjęs.

– O ką? – paklausiau Ričardo.

– Gal ir jį parduoti kartu su baldais, Bilai? Juk nenori pasilikti to seno karabino, ar ne?

– Mosbergą kol kas pasiliksiu, Ričardai, – pasakiau. – Šovinius irgi. Jei kada nors čia gyvensiu, „kenkėjų šautuvas“ pravers.

– Tu juk miestelyje, Bili, – tarė dėdė Bobas, turėdamas omeny namą Upės gatvėje. – Miestelyje šaudyti nereikėtų – netgi kenkėjų.

– Seneliui Hariui tas šautuvas labai patiko, – pasakiau.

– Jam patiko ir žmonos drabužiai, Bili, – įsikišo Elena. – Pasiliksi ir jos drabužius?

– Nemanau, kad taptum elnių medžiotoju, Bilai, – pareiškė Ričardas Abotas. – Net jeigu tikrai nuspręsi gyventi čia.

Bet man reikėjo to .30-30 kalibro mosbergo – jie visi tai suprato.

– Kam tau tas šautuvas, Bilai? – paklausė Laris.

– Žinau, kad mielai pamėgintum paslapukauti, Bili, – pasakė man Elena. Bet slapukauti tau nelabai sekasi.

Elena nuo manęs nedaug ką slėpė, bet jeigu jau turėdavo paslaptį, tai tikrai mokėdavo ją saugoti; o man niekada nepavykdavo išlaikyti paslapčių, net kai labai norėdavau.

Mačiau, kad Elena supranta, kodėl noriu pasilikti tą .30-30 kalibro mosbergą. Laris irgi suprato; jis žiūrėjo į mane tarytum įsižeidęs, lyg (be žodžių) sakydamas: „Kaip drįstum neleisti man tavimi rūpintis – kaip galėtum mirti ne mano glėbyje, jeigu jau mirtum? Kaip drįsti mintyse planuoti, kad slapta paspruksi ir nusišausi, jeigu susirgsi?“ (Štai ką įžvelgiau Lario žvilgsnyje.)

Ir Elena į mane žiūrėjo įsižeidusi – taip pat kaip Laris.

– Kaip nori, Bilai, – tarstelėjo Ričardas Abotas; Ričardas irgi atrodė įskaudintas, ir net ponia Hadli iš pažiūros buvo manimi nusivylusi.

Tik Džerei su Helena tai neberūpėjo; jiedvi po stalu čiupinėjosi. Pokalbis apie makštį atitraukė jų dėmesį nuo to, kas dar buvo likę iš mūsų Padėkos dienos pietų. Korėjietės vėl šnabždėjosi korėjietiškai; vienišasis Fumis kažką rašėsi į sąsiuvinį, nedaug didesnį už jo delną. (Gal žodį „mosbergas“, kad paskui galėtų jį pavartoti vyriškame bendrabučio gyventojų pokalbyje. Pavyzdžiui: „Kaip norėčiau įsibrauti į jos mosbergą!“)

– Nereikia, – tyliai pasakė man Laris, kaip aš pirmiau per stalą sakiau jam.

– Turėtum pasimatyti su Hermu Hoitu, kol esi čia, Bili, – šnekėjo dėdė Bobas – labai maloniai keisdamas pokalbio temą, bent jau man iš pradžių taip atrodė. – Žinau, kad treneris norėtų su tavimi pasišnekėti.

– Apie ką? – paklausiau Bobo, nevykusiai apsimesdamas, kad man nelabai rūpi, tačiau Raketinis buvo užsiėmęs: pylėsi dar vieną alaus.

Robertui Fremontui, mano dėdei Bobui, buvo šešiasdešimt septyneri. Kitais metais jis turėjo išeiti į pensiją, bet man sakė, jog ir toliau siūlys savo paslaugas Buvusių auklėtinių skyriui ir ypač mielai rašys straipsnius mokyklos auklėtinių žurnalui – „Riverio biuleteniui“. Kad ir ką kas manė apie dėdės Bobo „Pagalbos šauksmą iš Kur jūs išvykote? skyriaus“… na, ką aš galiu pasakyti? Dėl entuziazmo, kurio apimtas ieškodavo labiausiai išsisukinėjančių mokyklos auklėtinių, dėdė Bobas Buvusių auklėtinių skyriuje buvo itin mėgstamas.

– Apie ką treneris Hoitas norėtų su manimi pasišnekėti? – vėl pamėginau išpešti iš dėdės Bobo.

– Geriau pats jo paklausk, Bili, – kaip visada nuoširdžiai atsakė Raketinis. – Juk pažįsti Hermą: jis kartais elgiasi globėjiškai, kai kalbama apie jo imtynininkus.

– A.

Gal ir nelabai maloniai pakeista pokalbio tema, – pagalvojau.

Kitame miestelyje – vėlesniais laikais – ta „globos ir kitų paslaugų“ įstaiga tikriausiai būtų buvusi pavadinta Pušynu arba (Vermonte) Klevynu. Tačiau prisiminkite, jog tą įstaigą sumanė ir pastatė Haris Maršalas su Nilsu Borkmanu; labai ironiška, kad jie abu mirė ne ten.

Bet kažkas ten vis dėlto buvo ką tik miręs – tą Padėkos dienos savaitgalį, kai nuvykau aplankyti Hermo Hoito. Į paklodę įvyniotas lavonas gulėjo pririštas ant neštuvų su ratukais, kuriuos senyva, iš pažiūros griežta slaugytoja dabar saugojo automobilių stovėjimo aikštelėje.

– Jūs nei tas žmogus, nei ta transporto priemonė, kurios laukiu, – tarė ji man.

– Man labai gaila, – atsakiau.

– Be to, tuoj snigs, – toliau šnekėjo senoji slaugytoja. – Tada turėsiu jį vėl įvežti į vidų.

Mėginau pokalbį nukreipti nuo velionio prie savo apsilankymo tikslo, bet – kadangi Ferst Sisteris buvo toks mažas miestelis – slaugytoja jau žinojo, pas ką atvykau.

– Treneris jūsų laukia, – linktelėjo ir, pasakiusi, kur Hermo kambarys, dar pridūrė: – Neatrodot panašus į imtynininką. – Kai prisistačiau, tarė: – A, pažinojau jūsų motiną ir tetą… ir jūsų senelį, be abejo.

– Be abejo, – pakartojau.

– Jūs – tas rašytojas, – pasakė moteriškė, neatitraukdama akių nuo smilkstančio cigaretės galiuko. Supratau, kad ji lavoną į lauką ir išvežė todėl, kad norėjo parūkyti.

Man tais metais buvo keturiasdešimt dveji; o ta slaugytoja, mano supratimu, turėjo būti mažų mažiausiai tokio amžiaus, kokio būtų buvusi teta Mjurielė, – bebaigianti septintą dešimtį. Prisipažinau, kad tikrai esu „tas rašytojas“, ir jau norėjau eiti iš automobilių aikštelės, kai slaugytoja tarė:

– Buvot Feivarit Riverio mokinys, a ne?

– Taip, baigiau šešiasdešimt pirmaisiais. – Mačiau, kaip atidžiai ji dabar į mane žiūri; tikriausiai buvo girdėjusi apie mane ir panelę Frost – visi tam tikro amžiaus žmonės buvo viską apie tai girdėję.

– Tai turbūt pažinojot šitą vyruką, – pasakė senoji slaugytoja ir mostelėjo ranka virš prie neštuvų pririšto negyvėlio, jo nepaliesdama. – Jis, ko gero, laukia ne viena prasme! – tarė, iškvėpdama stulbinamą cigaretės dūmų kamuolį. Vilkėjo šilta slidinėjimo striuke, buvo su megzta kepuraite, bet be pirštinių – su jomis būtų buvę nepatogu laikyti cigaretę. Kaip tik tada pradėjo snigti – krito pavienės snaigės, dar ne tiek, kad būtų matyti ant lavono. – Laukia ir to kvailo pienburnio iš laidojimo namų, ir dar laukia toj vietoj!.. Kaip ji ten? – sušuko slaugytoja.

– Turite omeny skaistyklą? – paklausiau.

– Taip. Kas tai per vieta, beje? Jūs gi rašytojas.

– Bet aš netikiu nei skaistykla, nei šiaip ten viskuo… – buvau besakąs.

– Neprašau, kad tikėtumėt, – pertraukė mane slaugytoja. – Klausiu, kas tai yra!

– Tarpinė būsena, po mirties… – pradėjau aiškinti, bet ji neleido man pabaigti.

– Tai Viešpats Dievas dabar sprendžia, ar nutrenkti šitą žmogelį į požemio karalystę, ar siųsti į viršų… Juk toj vietoj tai ir daroma, ar ne? – paklausė slaugytoja.

– Maždaug, – atsakiau. Nelabai bežinojau, kam reikalinga skaistykla; jei gerai prisiminiau, tai kažkokiam atperkamajam apsivalymui. Siela, po mirties patirianti minėtąją tarpinę būseną, turi atpirkti kažkokias kaltes, – na, aš taip maniau, bet nesakiau. – Kas jis toks? – paklausiau senosios slaugytojos, ranka, kaip ir ji pirmiau, per saugų atstumą mostelėdamas virš ant neštuvų gulinčio negyvėlio. Slaugytoja pažiūrėjo į mane prisimerkusi, gal nuo dūmų.

– Daktaras Harlou… juk prisimenat jį, ar ne? Manau, dėl jo Viešpats Dievas apsispręs gana greit! – atsakė slaugytoja.

Aš tik šyptelėjau ir palikau ją automobilių stovėjimo aikštelėje toliau laukti katafalko. Nemaniau, kad daktaras Harlou galėtų atpirkti visas kaltes; buvau įsitikinęs, kad jis jau požemio karalystėje, kur ir turėtų būti. Tikėjausi, kad „viršuje“ nėra vietos daktarui Harlou – tam tipui, kuris taip griežtai vertino mano negalavimą.

Hermas Hoitas man papasakojo, kad daktaras Harlou, išėjęs į pensiją, persikėlė į Floridą. Bet po kurio laiko, kai susirgo prostatos vėžiu, – ir, kaip būdinga tam vėžiui, atsirado metastazių kauluose, – pasiprašė atgal į Ferst Sisterį. Norėjo paskutines dienas praleisti globos namuose.

– Niekaip nesuprantu kodėl, Bili, – šnekėjo treneris Hoitas. – Juk čia jo niekas niekada nemėgo.

(Daktaras Harlou mirė būdamas septyniasdešimt devynerių; aš to pliko pelėdkrušio nebuvau matęs nuo tada, kai jam buvo penkiasdešimt keleri.)

Bet Hermas Hoitas pasimatyti su manimi pageidavo ne todėl, kad būtų norėjęs man papasakoti apie daktarą Harlou.

– Tikriausiai gavot kokią žinią iš panelės Frost, – tariau senajam imtynininkų treneriui. – Ar jai viskas gerai?

– Keista… Kaip tik tai ji norėjo žinoti apie tave, Bili, – atsakė Hermas.

– Galite jai pasakyti, kad man viskas gerai.

– Niekada jos neklausinėjau apie jokias lytinio gyvenimo smulkmenas. Tiesą sakant, apskritai nenorėčiau nieko apie tai žinoti, Bili, – toliau šnekėjo treneris. – Bet ji sakė, jog tu kai ką turėtum žinoti, kad dėl jos nesijaudintum.

– Galite panelei Frost pasakyti, kad aš aktyvusis, – tariau, – ir nuo šešiasdešimt aštuntųjų myliuosi tik su prezervatyvais. Gal ji dėl manęs pernelyg nesijaudins, jeigu tai žinos, – pridūriau.

– Dievuliau! Aš per senas, nereikia daugiau tų smulkmenų, Bili. Tik leisk man pabaigti, ką pradėjau sakyt! – tarė Hermas. Jis buvo devyniasdešimt vienerių, vos keliais mėnesiais vyresnis už senelį Harį, bet Hermas sirgo Parkinsono liga, ir dėdė Bobas man buvo sakęs, kad treneris turi sunkumų dėl gydymo kažkuriais ten vaistais, lyg ir padedančiais širdžiai, bent jau taip manė dėdė Bobas. (Kaip tik dėl Parkinsono ligos treneris Hoitas ir persikėlė į globos namus.)

– Net neapsimesiu, kad tai suprantu, Bili, bet štai ką Alas prašė tau pasakyti… atsiprašau – ką ji prašė tau pasakyti. Ji iš tikrųjų nesimyli. Su niekuo, Bili… tiesiog niekada to nedaro. Šitiek iškentėjo, kad taptų moterimi, bet niekada lytiškai nesantykiauja – nei su vyrais, nei su moterimis, sakau tau, niekada. Ji daro lyg ir tai, ką darė graikai … Sakė, kad tu viską apie tai žinai, Bili.

– Intrafemoralinė, – pasakiau senajam treneriui.

– Aha – ji taip ir pavadino! – sušuko Hermas. – Nieko daugiau, tik trini savo daiktą tarp to kito bičo šlaunų… tik trini, ar ne? – paklausė imtynininkų treneris.

– Aš visiškai įsitikinęs, kad šitaip AIDS neužsikrėsi, – pasakiau.

– Bet ji visada tik taip ir darė, Bili, – štai ką nori, kad tu žinotum, – tarė Hermas. – Tapo moterimi, bet taip ir nesiryžo eiti iki galo.

– Eiti iki galo, – pakartojau. Ištisus dvidešimt trejus metus maniau, kad panelė Frost saugojo mane; man nė karto nedingtelėjo, kad, – nesvarbu, dėl kokių priežasčių, gal netgi nenoromis ar nesąmoningai, – ji ir pati saugojosi.

– Jokio įsiskverbimo, niekas neįkiša – tik trina, – šnekėjo treneris Hoitas. – Alas sakė… atsiprašau, Bili… ji sakė: „Tik tai ir galiu daryti, Hermai. Daugiau nieko, niekada nieko daugiau nedarysiu. Man tiesiog patinka šitaip atrodyti, Hermai, bet niekada negalėsiu eiti iki galo.“ Štai ką ji liepė tau pasakyti, Bili.

– Vadinasi, ji saugi, – tariau. – Ji iš tikrųjų yra ir bus sveika.

– Jai šešiasdešimt septyneri, Bili. Ką turi omeny, sakydamas, kad ji „saugi“… kad „yra ir bus sveika“? Niekas nebūna visada sveikas, Bili! Senti nesaugu! – šūktelėjo treneris Hoitas. – Sakau tik kad ji neserga AIDS. Ji nenori, kad tu nerimautum, ar tik nebus užsikrėtusi AIDS, Bili.

– A.

– Alas Frostas… atsiprašau, tau jis panelė Frost… niekada nesielgė saugiai, Bili. Velniai griebtų, – nusikeikė senasis treneris, – ji gal ir atrodo kaip moteris, – žinau, kad jos viskas kaip reikiant, – bet mąsto, jeigu galima taip sakyti, vis tiek kaip sumautas imtynininkas. Nesaugu atrodyti ir elgtis kaip moteriai, kai tebemanai, kad galėtum imtis, Bili. Tai visai nesaugu.

Nelemti imtynininkai! – galvojau. Jie visi kaip Hermas: kai jau manai, kad pagaliau prašneko apie kitus dalykus, jie vėl grįžta prie tų savo imtynių; jie visi tokie! Tikrai nepradėjau ilgėtis „Niujorko sporto klubo“, patikėkit. Bet panelė Frost nebuvo tokia kaip kiti imtynininkai; su imtynėmis ji jau buvo atsisveikinusi, – bent jau man taip atrodė.

– Ką turite omeny, Hermai? – paklausiau. – Panelė Frost pakabins kokį vyruką ir mėgins su juo imtis? Pradės grumtynes?

– Kai kuriems vien trynimo nepakaks, ar ne? – tarė Hermas. – Ji grumtynių nepradės – ji niekada nepradeda, Bili, bet aš ją pažįstu. Tikrai nenusileis, grumtynių nevengs, jei koks mulkis, norintis daugiau, ne tik trynimo, mėgins su ja grumtis.

Nenorėjau apie tai galvoti. Vis dar mėginau apsiprasti su naujiena apie intrafemoralinę sueitį; man tikrai palengvėjo, kai sužinojau, kad panelė Frost neužsikrėtusi – iš tiesų net negalėjo užsikrėsti – AIDS. Tada man su kaupu pakako minčių apie tai.

Taip, norėjosi žinoti, ar panelė Frost laiminga. Ar nusivylė savimi dėl to, kad taip ir nesiryžo eiti iki galo? „Man tiesiog patinka šitaip atrodyti“, – sakė panelė Frost senajam savo treneriui. Ar tai nenuskambėjo teatrališkai? Gal ji tik norėjo Hermą nuraminti? O gal tai reiškė, kad ji patenkinta intrafemoraliniu seksu? Man su kaupu pakako minčių ir apie tai.

– Kaip tas tavo panėrimas, Bili? – pasidomėjo treneris Hoitas.

– O, vis treniruojuosi, – atsakiau. Čia jau nekaltas melas, ar ne? Hermas Hoitas atrodė nusilpęs; visas drebėjo. Gal dėl Parkinsono ligos, o gal nuo geriamų vaistų – tų, kurie turėjo padėti širdžiai, jei dėdė Bobas neklydo.

Atsisveikindami apsikabinom; tada Hermą Hoitą mačiau paskutinį kartą. Jis mirė globos namuose, ištiktas širdies priepuolio; man tą žinią pranešė dėdė Bobas. „Trenerio nebėra, Bili, – dabar jau pats tobulink tuos savo panėrimus.“ (Tai nutiko po kelerių metų; Hermui Hoitui buvo devyniasdešimt penkeri, jei gerai prisimenu.)

Kai išėjau iš globos namų, senoji slaugytoja tebestovėjo lauke, teberūkė, ir daktaro Harlou lavonas tebegulėjo ten, įvyniotas į paklodę ir pririštas prie neštuvų su ratukais.

– Tebelaukia, – pamačiusi mane, tarė slaugytoja. Sniegas dabar jau kaupėsi ant lavono. – Nusprendžiau nevežti jo atgal į vidų, – pasakė slaugytoja. – Jis juk nejaučia ant jo krintančio sniego.

– Štai ką jums apie jį pasakysiu, – tariau senajai slaugytojai. – Jis dabar toks pat, koks buvo visada: visiškai nejautrus.

Slaugytoja neskubėdama užsitraukė cigaretės ir išpūtė dūmus virš daktaro Harlou lavono.

– Dėl žodžių su jumis nesiginčysiu, – pasakė. – Jūs gi rašytojas.

Vieną snieguotą gruodžio vakarą po tų metų Padėkos dienos stovėjau Septintajame aveniu, Vest Vilidže, pasisukęs į miesto pakraštį. Buvau prie tos paskutinės mirtininkų prieglaudos, prie Šv. Vincento ligoninės, ir mėginau kaip nors prisiversti įeiti į vidų. Ten, kur Septintasis aveniu įsibeda į Centrinį parką, kaip tik prie tos tolimos sankirtos, stūksojo kostiumuotų vyrų tvirtovė – „Niujorko sporto klubas“, bet per toli į šiaurę nuo tos vietos, kur stovėjau, kad galėčiau jį įžiūrėti.

Mano kojos atrodė kaip įkastos. Nebūčiau galėjęs nušliaužti nei iki Vakarų Dvyliktosios, nei iki Vienuoliktosios; jei pro šalį lekiantis taksi šalia esančioje Greničo ir Septintojo aveniu sankryžoje būtų susidūręs su kitu taksi, nebūčiau pajėgęs išsigelbėti nuo į visas puses skriejančių nuolaužų.

Žiūrėdamas į krintantį sniegą ilgėjausi Vermonto, bet jaučiausi visiškai paralyžiuotas minties apie grįžimą namo, kaip sakoma; be to, Elena buvo ką tik pasiūliusi pamėginti gyventi drauge, bet ne Niujorke. Mintis, kad mudu su Elena galėtume mėginti kur nors gyventi drauge, mane dar labiau paralyžiavo; kartu ir norėjau, ir bijojau mėginti. (Deja, įtariau, kad Elena su manimi gyventi nori klaidingai manydama, jog šitaip gal „išgelbėtų“ mane nuo sekso su vyrais, taigi būčiau „apsaugotas“ nuo AIDS, bet aš žinojau, kad joks vienas žmogus manęs negali apsaugoti nuo noro mylėtis ir su vyrais, ir su moterimis.)

Tarsi minėtųjų minčių būtų buvę negana, kaip medis įaugęs į Septintojo aveniu šaligatvį jaučiausi dar ir todėl, kad stingau iš gėdos. Vėl ketinau vaikščioti gedulingais Šv. Vincento ligoninės koridoriais ne todėl, kad būčiau atėjęs aplankyti ir paguosti mirštančio draugo ar buvusio meilužio, o dėl to, kad – absurdiškai – ieškojau Kitridžo.

Artinosi 1984-ųjų Kalėdos, o mudu su Elena tebenaršėm ir tą pašventintą ligoninę, ir visokius slaugos namus, ieškodami žiauraus vaikino, skriaudusio mus, kai visi buvom, ak, kokie jauni.

Mudu su Elena Kitridžo ieškojom jau trejus metus.

– Tiek to, pamirškit, – mums abiem sakė Laris. – Jeigu rasit, jis vėl jus nuvils – arba vėl įskaudins. Abu jau pradėjot penktą dešimtį. Ar nesijaučiat truputį per seni, kad imtumėtės nelaimingų paauglystės laikų piktosios dvasios išvarymo?

(Žodį „paauglystė“ Lorencas Aptonas visada ištardavo kažkaip nemaloniai.)

Visa tai mane, matyt, ir sustingdė ant Septintojo aveniu šaligatvio Vest Vilidže tą snieguotą gruodžio vakarą, o pravirkau neabejotinai todėl, kad mudu su Elena iš tikrųjų elgėmės kaip paaugliai – na, dėl Kitridžo. (Paauglystėje aš nuolat verkdavau.) Taigi stovėjau priešais Šv. Vincento ligoninę apsiašarojęs, kai prie manęs priėjo kailiniuota pagyvenusi dama. Brangiai apsirengusi, smulkutė, jau šešiasdešimt kelerių metų, bet itin graži. Gal būčiau pažinęs, jei ir dabar būtų buvusi su berankove suknele ir šiaudine skrybėle – kaip tą dieną, kai pirmą kartą ją mačiau ir ji nenorėjo paspausti man rankos. Per Feivarit Riverio mokyklos atestatų įteikimo iškilmes supažindindamas mane su savo mama, Delakortė pasakė: „Čia tas vaikinas, kuris turėjo vaidinti Lyro juokdarį.“

Delakortė motinai, be abejo, buvo papasakojęs istoriją apie mano mylėjimąsi su translyte miestelio bibliotekininke, todėl ponia Delakortė ir tada, kai susipažinom, kaip ir tą žiemišką vakarą Septintajame aveniu, tarė: „Užjaučiu tave dėl visų tavo bėdų.“

Netekau žado. Žinojau, kad ją pažįstu, bet buvo praėję dvidešimt treji metai; niekaip neprisiminiau, kaip, kada ir kur susipažinom. Tačiau dabar jai nebebuvo bjauru mane liesti; sugriebusi už abiejų rankų, pasakė:

– Žinau, kaip sunku ten įeiti, bet žmogui, kurį lankai, tai tiek daug reiškia. Eisiu su tavimi, padėsiu tai ištverti, jeigu tu padėsi man. Tai sunku netgi man, supranti. Mano sūnus miršta, ir aš norėčiau būti vietoj jo. Norėčiau, kad jis gyventų. Nenoriu toliau gyventi be jo! – sušuko.

– Ponia Delakortė? – spėjau – tik todėl, kad kančios iškreiptame jos veide pamačiau kažką, kas man priminė ant imtynių kilimo tarytum jau merdėjančio Delakortės veido išraišką.

– O, čia tu! – šūktelėjo ji. – Tu dabar tas rašytojas – Karltonas vis šneka apie tave. Tu – Karltono mokyklos draugas. Atėjai aplankyti Karltono, ar ne? Oi, jis taip apsidžiaugs, tave pamatęs… būtinai turi užeiti!

Taigi buvau nutemptas prie Delakortės mirties patalo toje ligoninėje, kurios lovose merdėjo tiek daug ligos išsekintų jaunų vyrų.

– Oi, Karltonai, tik pažiūrėk, kas čia, kas atėjo tavęs aplankyti! – pranešė ponia Delakortė viename iš daugybės viltį atimančių Šv. Vincento ligoninės tarpdurių. Iki tol net nežinojau Delakortės vardo; Feivarit Riverio mokykloje jo niekas nevadino Karltonu. Ten jis buvo tiesiog Delakortė. (Kartą Kitridžas jį pavadino Du Puodukai, nes jis visur nešiojosi du popierinius puodukus – dėl to beprotiško svorio metimo ir Delakortę trumpam išgarsinusio nuolatinio vandens gurkšnojimo bei spjaudymo.)

Aš, be abejo, buvau matęs Delakortę, kai jis mesdavo svorį prieš varžybas, – kai atrodydavo išbadėjęs, – bet dabar jis jau tikrai badavo. (Pakanka pasakyti, kad žinojau, kam reikalingas į skeletišką, paukščių narvelį primenančią Delakortės krūtinės ląstą įkištas Hikmano kateteris.) Pakeliui į palatą ponia Delakortė man dar pasakojo, kad Karltonas kurį laiką buvo prijungtas prie kvėpavimo aparato, bet dabar jau nebe. Be to, jie čia eksperimentavę su poliežuviniu morfinu ir morfino eliksyru; šiaip ar taip, buvo aišku, kad Delakortei reikia morfino.

– Šiame tarpsnyje labai svarbu siurbti – kad nesikauptų gleivės, – šnekėjo ponia Delakortė.

– Šiame tarpsnyje, taip, – kvailai pakartojau. Jaučiausi visas nutirpęs; man stingo kojos, tarsi būčiau tebestovėjęs kaip stabo ištiktas sniegui sningant Septintajame aveniu.

– Čia tas vaikinas, kuris turėjo vaidinti Lyro juokdarį, – mėgino motinai pasakyti Delakortė.

– Taip, taip – žinau, mielasis, žinau, – tarė jam mažoji moterytė.

– Ar atnešei daugiau puodukų? – paklausė jos Delakortė.

Mačiau, kad jis rankose laiko du popierinius puodukus, visiškai tuščius, kaip man vėliau pasakė jo motina. Ji nuolat nešė jam puodukus, bet dabar nebereikėjo nei gurkšnoti vandens, nei spjaudyti; tiesą sakant, kai buvo mėginama skausmą malšinti po liežuviu laikomomis morfino tabletėmis, apskritai nebuvo galima nei gurkšnoti, nei spjaudyti, – bent jau taip manė ponia Delakortė. Karltonas tiesiog norėjo laikyti puodukus rankose, dėl kažkokios kvailos priežasties, – sakė ji.

Delakortė sirgo ir kriptokokiniu meningitu; jo smegenys buvo paveiktos – skaudėdavo galvą, sakė man jo mama; be to, jis dažnai kliedėdavo.

– Šitas vaikinas „Audroje“ vaidino Arijelį, – pasakojo motinai Delakortė ir kai jo palatoje buvau tą pirmą kartą, ir per visus vėlesnius mano apsilankymus. – Jis buvo Sebastijanas „Dvyliktojoje naktyje“, – vis kartojo. – Dėl žodžio „šešėlis“ negalėjo vaidinti Lyro juokdario, tik todėl aš ir gavau tą vaidmenį.

Vėliau, kai jį lankiau drauge su Elena, Delakortė apie mano sceninę patirtį pasakojo ir jai.

– Jis neatėjo pažiūrėti, kaip aš mirštu, kai buvau Lyro juokdarys… žinoma, suprantu, – jausmingai pasakė Elenai Delakortė. – Jaučiuosi dėkingas, kad atėjo pažiūrėti, kaip mirštu, dabar… jūs abu dabar atėjot, ir aš tikrai jaučiuosi dėkingas!

Delakortė į mane nė karto nesikreipė vardu; neprisimenu, ar apskritai kada buvo taip kreipęsis, ar bent kartą pavadino mane Bilu arba Biliu, kai mokėmės Feivarit Riverio mokykloje. Bet argi tai svarbu?! Aš net nežinojau jo vardo! Kadangi nemačiau Delakortės vaidinančio Lyro juokdarį, aiškiausiai jį įsivaizduoju tokį, koks buvo „Dvyliktojoje naktyje“; jis ten vaidino poną Endrų Egiučiką, serui Tobiui Belčui (dėdei Bobui) sakantį: „O, kad aš būčiau meną garbinęs!“16

Delakortė mirė kelias paskutines dienas beveik neprataręs nė žodžio, drebančiose rankose laikydamas du švarius popierinius puodukus. Tądien ten buvo Elena, ponia Delakortė, aš ir – atsitiktinai – dar Laris. Jis mane ir Eleną pamatė eidamas pro atdaras Delakortės palatos duris ir įkišo galvą į vidų.

– Ne tas, kurio ieškojot? Ar tas? – paklausė Laris.

Mudu su Elena papurtėm galvas. Pervargusi ponia Delakortė snaudė, kai jos sūnus geso. Nebuvo prasmės supažindinti Delakortę su Lariu; Delakortė, šitoks tylintis, atrodė jau išėjęs ar beišeinąs. Nežadinom ir ponios Delakortės, kad susipažintų. (Mažoji moteriškė buvo jau nežinia kiek parų nė bluosto nesudėjusi.)

Savaime suprantama, toje palatoje ne kas kitas, o Laris buvo AIDS žinovas.

– Jūsų draugas ilgai netemps, – pašnibždėjo jis mudviem su Elena; paskui išėjo. Elena nuvedė ponią Delakortę į tualetą, nes vargšė motina buvo tokia išsekusi, jog atrodė, kad parvirs arba pasiklys, jeigu eis viena.

Aš tik trumpam likau vienas su Delakorte. Buvau taip pripratęs prie jo tylėjimo, kad iš pradžių net pamaniau, jog čia kalba kažkas kitas.

– Ar matei jį? – pasigirdo tylus šnibždesys. – Nieko keista – jis niekad nebuvo iš tų, kurie jaučiasi patenkinti tiesiog prisitaikę! – dusdamas sušuko Delakortė.

– Kas? – sušnibždėjau mirštančiajam į ausį, bet ir pats žinojau kas. Apie ką dar galėjo galvoti kvaištelėjęs Delakortė jau beveik savo mirties akimirką? Jis mirė po kelių minučių, motinai mažomis rankutėmis beglostant sunykusį jo veidą. Ponia Delakortė mudviejų su Elena paprašė, kad bent akimirką paliktume ją vieną prie mirusio sūnaus; mes, žinoma, neprieštaravom.

Gal tai ir nesąmonė, bet Laris vėliau mums pasakė, kad neturėjom ponios Delakortės palikti palatoje vienos su sūnaus lavonu.

– Vieniša motina, ar ne? Ir vienintelis vaikas, kaip suprantu, – šnekėjo Laris. – Ir kai yra Hikmano kateteris, Bilai, nereikėtų jokio mylėjusio ir mylėto žmogaus palikti vieno su lavonu.

– Aš nežinojau, Lari, – niekada nieko tokio nebuvau girdėjęs! – teisinausi.

– Žinoma, kad tu nieko tokio nebuvai girdėjęs, Bilai, – tu gi su tuo nesusijęs! Iš kur galėjai tai žinoti? Tu tokia pat kaip jis, Elena, – pasakė jai Laris. – Jūs abu laikotės taip atokiai nuo šitos ligos – esat gal tik stebėtojai!

– Nekomanduok čia mums, Lari, – tarė Elena.

– Laris visada komanduoja, vienaip ar kitaip, – pasakiau.

– Žinai, tu ne tik biseksualus, Bilai. Tu bi-visoks! – surėkė man Laris.

– Ką tai turėtų reikšti? – paklausiau.

– Tu – vienintelis lakūnas, ar ne, Bilai? – pasakė man Laris. – Skraidai vienas – joks antrasis pilotas nedarys tau įtakos.

(Iki šiol nesuprantu, ką Laris turėjo omeny.)

– Prašyčiau mums nekomanduoti, pone Sumauta Florens Naitingeil, – metė Lariui Elena.

Mudu su Elena stovėjom koridoriuje prie Delakortės palatos, kai viena iš slaugytojų, ėjusi pro šalį, stabtelėjo su mumis pasišnekėti.

– Ar Karltonas… – buvo beklausianti ta slaugytoja.

– Taip, mirė… Jo motina dabar su juo, – tarė Elena.

– Vajė! – sudejavo slaugytoja, puldama į Delakortės palatą; bet ji ten atsidūrė per vėlai. Ponia Delakortė jau buvo padariusi, ką norėjo padaryti, ką tikriausiai planavo nuo tada, kai sužinojo, kad jos sūnus mirs. Švirkštą su adata, matyt, turėjo rankinėje. Įbedė adatą į Hikmano kateterio galą; ištraukė šiek tiek kraujo, bet tą pirmą porciją iššvirkštė į šiukšliadėžę. Pirmame švirkšte buvo, galima sakyti, vien heparinas. Ponia Delakortė viską darė gerai pasirengusi; ji žinojo, kad antrame švirkšte jau bus beveik grynas Karltono kraujas, kuriame knibždėte knibždės virusų. Tada ji susišvirkštė – giliai į didįjį sėdmens raumenį – maždaug penkis mililitrus sūnaus kraujo. (Ponia Delakortė nuo AIDS mirė 1989-aisiais, slaugoma savo bute, Niujorke.)

Kadangi Elena primygtinai reikalavo, mirtiną mylimo sūnaus kraujo dozę susišvirkštusią ponią Delakortę į namus parvežiau taksi. Ponia Delakortė gyveno dešimtame aukšte, viename iš tų pernelyg į akis nekrintančių nuostabių namų su durininkais ir stogeliais virš durų, kažkur prie Parko aveniu ir Rytų Septyniasdešimt ar Aštuoniasdešimt kažkelintosios sankryžos.

– Nežinau, kaip tu, bet aš tai ko nors išgersiu, – pasakė man ponia Delakortė. – Prašau užeiti, – pakvietė. Ir aš užėjau.

Buvo sunku suvokti, kodėl Delakortė mirė Šv. Vincento ligoninėje, kai ponia Delakortė neabejotinai galėjo sumokėti už daug komfortiškesnę slaugą nuosavame bute Parko aveniu.

– Karltonas niekad nenorėjo jaustis privilegijuotas, – paaiškino ponia Delakortė. – Norėjo mirti, pasak jo, kaip eilinis žmogus. Neleido man pasirūpinti slauga čia, nors ten, Šv. Vincento ligoninėje, jiems gal trūksta palatų… kaip aš jam daug kartų sakiau.

Šv. Vincento ligoninėje tikrai trūko palatų, – jei ne tada, tai truputį vėliau. (Kai kurie žmonės mirties laukė tos ligoninės koridoriuose.)

– Gal norėtum pamatyti Karltono kambarį? – paklausė manęs ponia Delakortė, kai abu rankose jau turėjom gėrimus, nors šiaip aš nieko daugiau negeriu, tik kartais šiek tiek alaus. Su ponia Delakorte išgėriau degtinės; gal burbono. Būčiau padaręs viską, ko tik ta mažutė moterėlė būtų panorėjusi. Net nuėjau su ja į Delakortės vaikystės kambarį.

Pasijutau atsidūręs Niujorke praleisto privilegijuoto Karltono Delakortės gyvenimo muziejuje. Kaip dažnai būna, Delakortės išvykimas iš namų į Feivarit Riverio mokyklą sutapo su jo tėvų skyrybomis, apie kurias ponia Delakortė man pasakojo nieko neslėpdama.

Keisčiau buvo tai, kad ponia Delakortė taip pat atvirai šnekėjo apie pagrindinę jųdviejų su jaunojo Karltono tėvu sprendimo gyventi atskirai ir galiausiai skyrybų priežastį; jos vyras baisiai nekentęs homoseksualų. Tas vyriškis Karltoną vadinęs pederastu ir agrastėliu; jis plūsdavęs ponią Delakortę už tai, kad ji leisdavo mergaitiškam berniukui rengtis jos drabužiais ir dažytis lūpas jos dažais.

– Žinoma, aš supratau – turbūt gerokai anksčiau negu pats Karltonas, – pasakė man ponia Delakortė. Atrodė, kad ji labai saugo savo dešinį sėdmenį; po tokios gilios intramuskulinės injekcijos jį turėjo skaudėti. – Motinos supranta, – pridūrė, nejučia šlubčiodama. – Neįmanoma priversti vaiko būti tokio, koks jis iš tikrųjų nėra. Negali tiesiog uždrausti berniukui žaisti su lėlėmis.

– Ne, negali, – pritariau; žiūrėjau į kambaryje esančias nuotraukas – į visiškai užsimiršusio Delakortės atvaizdus; tokio, koks jis buvo prieš mudviem susipažįstant. Kadaise Delakortė buvo tik mažas berniukas, kuris labiausiai mėgo puoštis ir dažytis kaip maža mergaitė.

– O, pažiūrėk į šitą – tik pažiūrėk! – staiga tarė ponia Delakortė; jau beveik tuščioje jos taurėje suskimbčiojo ledo kubeliai, kai ji ištiesė ranką ir nuo velionio sūnaus kambaryje kabančios skelbimų lentos nusegė vieną nuotrauką. – Žiūrėk, koks jis buvo laimingas! – sušuko, duodama tą nuotrauką man.

Delakortė ten buvo kokių vienuolikos ar dvylikos metų; iškart atpažinau jo šelmišką veidelį. Plačią šypseną, be abejo, dar paryškino lūpų dažai. Pigus rausvai violetinis perukas – su rožine sruoga – atrodė juokingai; tokių perukų galima rasti Helovino ir šiaip visokių kostiumų parduotuvėse. Ponios Delakortės suknelė berniukui, žinoma, buvo per didelė, tačiau bendras įspūdis turėjo visus pralinksminti ir sužavėti… na, pono Delakortės tai gal nesužavėjo. Nuotraukoje šalia Delakortės buvo aukštesnė, lyg ir šiek tiek vyresnė mergaitė – labai daili, bet trumpais (berniukiškai nukirptais) plaukais; akį traukė jos pasitikėjimas savimi ir santūri šypsena.

– Ta diena baigėsi nekaip. Karltono tėvas grįžo namo ir įsiuto, pamatęs jį tokį, – pasakojo ponia Delakortė, o aš dar atidžiau žiūrėjau į nuotrauką. – Berniukai taip smagiai šėlo, o tas tironas viską sugadino!

– Berniukai, – pakartojau. Ta itin daili mergaitė, kurią mačiau nuotraukoje, buvo Žakas Kitridžas.

– O, tu jį pažįsti – žinau, kad pažįsti! – tarė ponia Delakortė, rodydama į tiesiog nuostabiai mergaite persirengusį Kitridžą. Lūpų dažais jis buvo pasidažęs daug geriau negu Delakortė, ir jam kuo puikiausiai tiko graži, bet iš mados išėjusi ponios Delakortės suknelė. – Kitridžų sūnus, – pasakė mažoji moterytė. – Mokėsi Feivarit Riverio mokykloje… irgi buvo imtynininkas. Manau, Karltonui jis visada kėlė pagarbią baimę, bet buvo tikras velniūkštis… tas berniukas. Kartais labai žavus, bet tikras velniūkštis.

– Kodėl sakot, kad Kitridžas buvo tikras velniūkštis? – paklausiau.

– Žinau, kad jis vogė mano drabužius, – atsakė ponia Delakortė. – Na, aš jam atidaviau kelias senienas, kurių man nebereikėjo, – jis nuolat prašydavo mano drabužių! „Oi, būkite gera, ponia Delakorte, – sakydavo, – mano mamos drabužiai tiesiog milžiniški, ir ji man neleidžia jų matuotis – sako, kad visada sutepu!“ Šitaip vis kaulijo ir kaulijo. O paskui mano drabužiai ėmė tiesiog dingti – na, tie, kurių jam tikrai niekada nebūčiau atidavusi.

– O!

– Nežinau, kaip tu, – tarė ponia Delakortė, – bet aš tai išgersiu dar vieną. – Palikusi mane Delakortės vaikystės miegamajame, ji nuėjo įsipilti antros taurės; aš žiūrinėjau kitas prie skelbimų lentos prismeigtas fotografijas. Trijose ar keturiose buvo ir Kitridžas – visur kaip mergaitė. Kai ponia Delakortė grįžo į velionio sūnaus kambarį, rankose tebelaikiau jos man paduotą nuotrauką. – Prašau, pasiimk ją, – pasakė ponia Delakortė. – Man nepatinka prisiminti, kaip baigėsi ta diena.

– Gerai, – tarstelėjau. Tebeturiu tą nuotrauką, nors man nepatinka prisiminti nei kaip prasidėjo, nei kaip baigėsi Karltono Delakortės mirties diena.

Ar Elenai papasakojau apie Kitridžą ir ponios Delakortės drabužius? Ar jai parodžiau tą nuotrauką, kurioje Kitridžas kaip mergaitė? Žinoma, kad ne, – juk ir Elena nuo manęs kai ką slėpė!

Vienas Elenos pažįstamas vyrukas gavo Gugenheimo stipendiją; jis irgi buvo rašytojas ir Elenai pasakė, kad aptriušęs jo butas aštuntame aukšte, Posto gatvėje, puikiausiai tiktų dviem rašytojams.

– Kur ta Posto gatvė? – paklausiau Elenos.

– Netoli Unijos aikštės, pasak jo, – San Fransiske, Bili, – atsakė Elena.

Aš beveik nieko nežinojau apie San Fransiską; tik tai, kad ten daug gėjų. Savaime suprantama, buvau girdėjęs, kad gėjai šimtais miršta ir San Fransiske, tačiau ten neturėjau nei artimų draugų, nei buvusių meilužių; be to, dar pagalvojau, kad ten nebus Lario, vis priekaištaujančio, kad nesu pakankamai susijęs. Buvo ir dar viena paskata: gyvendami San Fransiske, mudu su Elena juk nebegalėsim (o gal ir nebenorėsim) ieškoti Kitridžo, – na, mes taip manėm.

– Kur tas tavo draugas įsikurs, turėdamas tą stipendiją? – paklausiau Elenos.

– Kažkur Europoje.

– Gal mudviem reikėtų pamėginti gyventi drauge Europoje? – pasiūliau.

– Tas butas San Fransiske dabar laisvas, Bili, – atsakė Elena. – Ir, kaip toks, kokiame gali patogiai gyventi du rašytojai, jis labai pigus.

Išvydę pro tos aštuntame aukšte esančios landynės langus matomus vaizdus, – nuobodžius Gyrio gatvės stogus ir raudoną kaip kraujas statmeną „Adagio“ viešbučio iškabą (žodį „viešbutis“ sudarančių lempų neonas buvo išdegęs dar prieš mums atvykstant į San Fransiską), – mudu su Elena supratom, kodėl tas dviem rašytojams tinkamas būstas toks pigus. Jis turėjo būti nemokamas!

Bet Tomo ir Sju Atkinsų mirtis nuo AIDS mudviem atrodė pernelyg žiauri, o mintys apie tai, ką padarė ponia Delakortė, jau visai nepakenčiamos; be to, aš tikrai niekada nebuvau girdėjęs, kad šitokia gana ilgai užsitęsianti mirtis yra įprasta AIDS aukų artimųjų savižudybė, ypač (kaip supratingasis Laris pasakė mudviem su Elena) vienišų motinų, prarandančių vienintelį vaiką. Tačiau, irgi pasak Lario, iš kur galėjau tai žinoti? (Laris neklydo sakydamas, kad aš nesu su tuo susijęs.)

– Vadinasi, San Fransiske pamėginsit gyventi kartu, – pasakė Laris mudviem su Elena, tarsi kokiems pabėgusiems vaikams. – Vaje, jau šiek tiek gal per vėlu susiburkuoti, ar ne? – paklausė. (Tą akimirką jau maniau, kad Elena jam užvoš.) – Ir malonėkit pasakyti, kodėl pasirinkot San Fransiską. Gal kas nors jums pasakojo, kad ten nėra mirštančių gėjų? Gal mums visiems reikėtų persikelti į San Fransiską?

– Atsiknisk, Lari, – tarė Elena.

– Mielasis Bilai, – kreipėsi į mane Laris, nepaisydamas Elenos, – nuo bėdos nepabėgsi, jeigu tai tavo bėda. Ir nesakyk, kad AIDS neatitinka tavo skonio, nes viskas pernelyg dramatiška! Pažiūrėk, kaip pats rašai, Bilai, – tu gi visur perdedi!

– Daug ko išmokau iš tavęs, – tegalėjau atsakyti. – Aš nesilioviau tavęs mylėjęs, Lari, nors ir nebesu tavo meilužis. Aš tave tebemyliu.

– Vėl perdedi, Bilai, – tarstelėjo Laris; jis negalėjo (arba nenorėjo) net pažvelgti į Eleną, o aš juk žinojau, kaip jam patinka ir ji pati, ir jos knygos.

– Mano santykiai niekad su niekuo nebuvo tokie artimi, kaip tada su ta baisia moterim, – kadaise prisipažino man Elena. – Niekada su niekuo taip nebesuartėsiu.

– Kuria prasme artimi? – tada paklausiau, bet ji neatsakė.

– Ne jis, o jo motina mane paženklino! – šaukė Elena, turėdama omeny minėtąją baisią moterį. – Jos aš niekada nepamiršiu!

– Kaip tave paženklino? – klausiau, bet ji pravirko, ir mes pradėjom savo adagio; tiesiog apsikabinom, nieko daugiau nesakydami, – lėtai, švelniai, atsargiai, kaip buvom įpratę. Šitaip ir gyvenom kartu San Fransiske beveik visus 1985-uosius.

Kritiškiausiais AIDS epidemijos metais nemažai žmonių išvyko iš ten, kur gyveno; daugelis persikėlė kitur, tikėdamiesi, kad bus geriau, – bet nebuvo. Nieko bloga, kad mėgino; bent jau mudu su Elena, gyvendami kartu, nepatyrėm jokios skriaudos, – mums tiesiog nesisekė gyventi kaip meilužiams.

– Jeigu tai apskritai galėjo pasisekti, – pasakė mudviem Marta Hadli, bet tik kai liovėmės eksperimentavę, – manau, ugnis būtų įsižiebusi, kai buvot vaikai, o ne dabar, kai abiem jau per keturiasdešimt.

Ponia Hadli turbūt žinojo, ką sako, – kaip visada, – bet mudviejų su Elena kartu praleisti metai nebuvo visai nemalonūs. Kitridžo ir Delakortės, vilkinčių suknelėmis ir pasidažiusių lūpas, nuotrauką kaip žymeklį laikiau visose skaitomose knygose ir tas knygas palikdavau įprastose vietose – ant naktinio stalelio savo lovos pusėje; virtuvėje ant spintelės, šalia kavavirės; ankštame, visko prigrūstame vonios kambaryje, kad pasipainiotų Elenai po ranka. Na, Elenos rega buvo tikrai nekokia.

Gal tik po metų Elena pagaliau pamatė tą nuotrauką; išėjo iš vonios kambario, nuoga, nuotrauką laikydama vienoje rankoje, o mano tada skaitytą knygą – kitoje. Buvo su akiniais ir staiga metė knygą į mane!

– Kodėl man neparodei, Bili? Delakortę atpažinau prieš kelis mėnesius, – pasakė. – O kitas vaikas… na, tiesiog maniau, kad mergaitė!

– Quid pro quo, – tarstelėjau savo geriausiai draugei. – Tu irgi turėtum man kai ką papasakoti, ar ne?

Po laiko lengva kalbėti, kad San Fransiske mudviem gal būtų sekęsi geriau, jei būtume vienas kitam iškart papasakoję, ką sužinojom apie Kitridžą, bet juk visada elgiesi, kaip tuo laiku atrodo geriausia, – sunku viską deramai įvertinti, kai tai, kas vyksta, dar tebevyksta.

Nuotraukoje, kur buvo kaip mergaitė, Kitridžas neatrodė „ligotas“, kaip atseit sakė Elenai apie jį pasakojusi jo motina; labai abejotina buvo ir tai, kad jis (arba ta nuotraukoje matoma daili mergaitė) „visiškai nepasitikėjo savimi“, kaip tvirtino, anot Elenos, ta baisi moteris. Žakas Kitridžas iš pažiūros anaiptol nebuvo vaikas, kurį „kiti vaikai, ypač berniukai“ būtų galėję „visaip skriausti“.

– Ponia Kitridž tau tikrai taip sakė? – paklausiau Elenos.

– Ne visai, – sumurmėjo Elena.

Dar sunkiau man buvo patikėti, kad Kitridžas „kadaise bijojo mergaičių“, ką jau kalbėti apie tai, kad ponia Kitridž atseit sugundė savo sūnų, norėdama, kad jis įgytų bent kiek pasitikėjimo savimi, – bet aš iš tikrųjų niekad ir nemaniau, kad tai tiesa; taip Elenai ir pasakiau.

– Taip buvo, Bili, – tyliai tarė Elena. – Man tik nepatiko priežastis… taigi pakeičiau priežastį, kodėl taip nutiko.

Papasakojau Elenai, kad Kitridžas vogė ponios Delakortės drabužius; pasakiau, ką dusdamas dar šūktelėjo Delakortė, jau beveik mirties akimirką. Delakortė neabejotinai turėjo omeny Kitridžą – „jis niekad nebuvo iš tų, kurie jaučiasi patenkinti tiesiog prisitaikę!“

– Nenorėjau, kad jį pamėgtum arba jam atleistum, Bili, – prisipažino Elena. – Nekenčiau jo už tai, kad jis šitaip tiesiog perdavė mane savo motinai; nenorėjau, kad jo gailėtumeisi ar užjaustum. Norėjau, kad ir tu jo nekęstum.

– Aš jo nekenčiu, Elena, – patikinau ją.

– Taip, tačiau tai dar ne viskas, ką jam jauti, – aš žinau, – pasakė Elena.

Ponia Kitridž tikrai sugundė savo sūnų, bet ne tikras ar tariamas jaunojo Kitridžo nepasitikėjimas savimi buvo tokio jos poelgio priežastis. Kitridžas visada labai pasikliovė savimi, – netgi (tiesą sakant, gal labiausiai) norėdamas būti mergaite. Tuščiagarbė, ne itin protinga motina jį sugundė remdamasi įprastais, bet vis tiek stulbinančiais įsitikinimais, kurių pasekmes patiria daugelis gėjų ir biseksualių vaikinų, – tik dažniausiai to imasi ne jų pačių motinos. Ponia Kitridž manė, kad jos sūneliui tiesiog reikia geros lytinės patirties su moterimi – ir tada jis jau tikrai ateis į protą!

Kiek mūsų – gėjų ir biseksualių vyrų – jau yra girdėję šitas nesąmones? Kai kas iš tikrųjų mano, kad mums tereikia pasidulkinti, – na, „tinkamai“, – ir mes niekada nė neįsivaizduosim sekso su kitu vyru!

– Turėjai man pasakyti, – papriekaištavau Elenai.

– O tu turėjai man parodyti tą nuotrauką, Bili.

– Taip, turėjau – mes abu „turėjom“.

Tomas Atkinsas ir Karltonas Delakortė matė Kitridžą, bet kada jie jį matė – ir kur? Mudviem su Elena buvo aišku tik tai, kad ir Atkinsas, ir Delakortė Kitridžą matė kaip moterį.

– Be to, labai dailią, galiu lažintis, – pasakė man Elena. O Atkinsas, kalbėdamas apie Kitridžą, pavartojo žodį „gražus“.

Mudviem su Elena ir šiaip jau buvo nelengva gyventi kartu. O kai ėmėm nuolat galvoti apie Kitridžą, – ir dar kaip moterį, – abiem likti San Fransiske jau atrodė nelogiška.

– Tik neskambink Lariui… kol kas dar ne, – paprašė Elena.

Tačiau aš Lariui vis dėlto paskambinau; pirmiausia todėl, kad norėjau išgirsti jo balsą. Be to, Laris viską žinojo ir buvo su visais pažįstamas; pamaniau, jei Niujorke bus išnuomojamas koks tinkamas butas, Laris žinos, kur jis yra ir kas jo savininkas.

– Rasiu, kur galėtum įsikurti Niujorke, – pasakiau Elenai. – O jei Niujorke nerasiu dviejų butų, pamėginsiu gyventi Vermonte… Na, supranti, tik pamėginsiu.

– Tavo name nėra baldų, Bili, – priminė man Elena.

– Na…

Tada ir paskambinau Lariui.

– Tik peršalau… nieko baisaus, Bilai, – pasakė Laris, bet aš girdėjau, kaip jis kosėja ir kaip stengiasi kosulį užgniaužti. Tas sausas PCP kosulys neskausmingas; ne toks, koks būna, kai sergi pleuritu; be to, nėra skreplių. Kai žmogus serga pneumocistine pneumonija, didžiausią susirūpinimą kelia dusulys ir karščiavimas.

– Koks tavo T limfocitų kiekis? – paklausiau. – Kada ketinai man pasakyti? Neišsisukinėk, Lari!

– Prašau tavęs – grįžk namo, Bilai. Ir tu, ir Elena. Prašau… abu grįžkit namo, – tepasakė Laris. (Tik tiek, nedaug, ir visai pritrūko oro.)

Laris gyveno – ir mirė – gražioje medžiais apsodintoje Vakarų Dešimtosios atkarpoje, tik per vieną kvartalą į šiaurę nuo Kristoferio gatvės, netoli Hadsono gatvės ir Šeridano aikštės. Namas buvo siauras, trijų aukštų – toks, kokie mieste paprastai būna per brangūs poetams ir daugumai kitų rašytojų, įskaitant ir Eleną, ir mane. Tačiau kažkokia turtinga ir ryžtinga paveldėtoja, tikra dama, viena iš Lario poezijos mėgėjų ir mecenatų, – patronesė, kaip aš ją mintyse vadinau, – paliko tą namą Lariui, o Laris vėliau jį užrašė mudviem su Elena. (Tik kad mudu negalėjom to žavingo namo išlaikyti – galiausiai buvom priversti jį parduoti.)

Kai mudu su Elena į tą namą įsikraustėm, – kad padėtume ten jau apgyvendintam slaugytojui prižiūrėti Larį, – tai jau nebuvo tas pats gyvenimas „kartu“; aną eksperimentą baigėm. Lario name buvo penki miegamieji; abu su Elena turėjom ir atskirus miegamuosius, ir atskirus vonios kambarius. Naktimis paeiliui budėjom prie Lario, taigi darbo vietoje nakvojantis slaugytojas galėdavo iš tikrųjų pamiegoti; tas slaugytojas, vardu Edis, ramus vaikinas, Lariu rūpinosi visą dieną, – teoriškai tam, kad ir aš, ir Elena galėtume rašyti. Bet visus tuos mėnesius, kol Laris geso, mudu nerašėm nei labai daug, nei gerai.

Laris pasirodė esąs geras ligonis, turbūt todėl, kad prieš susirgdamas buvo puikus daugybės ligonių slaugytojas. Mano mentorius, senas bičiulis ir buvęs meilužis vėl tapo (jau merdėdamas) tokiu žmogumi, kokiu žavėjausi vos susipažinęs – Vienoje, prieš daugiau negu dvidešimt metų. Laris nepatyrė baisiausios stemplės kandidozės eigos, apsiėjo be Hikmano kateterio. Apie plaučių ventiliacijos įrenginį nenorėjo nė girdėti. Larį kamavo stuburo smegenų liga, vakuolinė mielopatija; jis vis silpo, nebegalėjo nei vaikščioti, nei stovėti, nebelaikė išmatų ir šlapimo, – dėl to jautėsi labai nesmagiai, bet tik iš pradžių. (Iš tikrųjų neilgai.)

– Vėl tas mano penis, Bilai, – netrukus jau sakydavo šypsodamasis, kai nejučia apsišlapindavo.

– Paprašyk Bilio, kad pasakytų daugiskaitą, Lari, – įsiterpdavo Elena.

– Oi, žinau… Ar esi kada girdėjusi ką nors panašaus?! – sušukdavo Laris. – Būk geras, Bilai, pasakyk mums daugiskaitą!

Lariui aš galėjau tai padaryti – na, Elenai irgi. Jiems taip patikdavo klausytis, kaip aš tą sumautą žodį ištariu.

– Pė-ė-ėnjai, – sakydavau – iš pradžių tyliai.

– Ką? Negirdžiu, – tardavo Laris.

– Garsiau, Bili, – prašydavo Elena.

– Pė-ė-ėnjai! – surėkdavau, tada prisidėdavo ir Laris su Elena, ir jau visi šaukdavom, kaip galėdami garsiau: – Pė-ė-ėnjai!

Vieną naktį šitaip berėkaudami pažadinom vargšą Edį, mėginantį bent kiek pamiegoti.

– Kas atsitiko? – paklausė jaunasis slaugytojas. (Atėjo pas mus pižamuotas.)

– Mes čia sakom „peniai“ kita kalba, – paaiškino jam Laris. – Bilas mus moko. Bet iš tikrųjų tai Laris mokė mane.

Kartą apie tai kalbėjau su Elena:

– Aš tau pasakysiu, kas buvo mano mokytojai, – tie, kurie man svarbiausi. Laris, žinoma, ir dar Ričardas Abotas, ir – gal pati svarbiausia arba mokiusi mane svarbiausiu laiku – tavo motina.

Lorencas Aptonas mirė aštuoniasdešimt šeštųjų gruodžio mėnesį; jam buvo šešiasdešimt aštuoneri. (Sunku patikėti, kad Lariui tada buvo beveik tiek pat metų, kiek man dabar!) Jis ištisus metus buvo slaugomas tame name Vakarų Dešimtojoje gatvėje. Tą naktį, kai mirė, prie jo budėjo Elena, bet ji atėjo ir mane pažadino; taip buvom susitarę, nes abu norėjom būti su Lariu jo mirties akimirką. Vis prisimenu, ką Laris sakė apie Raselą tą naktį, kai Raselas mirė jo glėbyje: „Jis nieko nebesvėrė.“

Tą mirties naktį abu su Elena gulėjom prie Lario ir atsargiai laikėm jį apkabinę. Morfinas Larį veikė keistokai; nežinia, ar sąmoningai (ar ne) Laris šnekėjo, kai mudviem su Elena tarė:

– Vėl tas mano penis. Vėl, vėl ir vėl – amžinai tas penis, ar ne?

Elena Lariui ėmė dainuoti dainą, ir jis mirė jai bedainuojant.

– Graži daina. – pasakiau. – Kas ją parašė? Kaip ji vadinasi?

– Parašė Feliksas Mendelsonas, – atsakė Elena. – Nesvarbu, kaip vadinasi. Jei kada mirsi ant mano rankų, Bili, vėl ją išgirsi. Tada pasakysiu ir pavadinimą.

Porą metų mudu su Elena klaidžiojom po tą Lario mums paliktą pernelyg didelį miesto namą. Elena turėjo nuobodų, sunkiai apibūdinamą meilužį, kurio nemėgau vien todėl, kad jis, palyginti su Elena, buvo labai jau nepasiturintis. Tas vyrukas, vardu Reimondas, kone kiekvieną rytą, sudegindamas skrudinamos duonos riekę, žvigdydavo sumautą dūmų detektorių.

Aš beveik visą tą laiką buvau Elenos blogiukų sąraše, nes susitikinėjau su transseksuale, kuri Elenai primygtinai siūlė vilkėti „seksualesniais“ drabužiais; Elena nenorėjo atrodyti „seksualiau“.

– Elvudo papai didesni negu mano – visų didesni, – skundėsi man Elena. Ji tą mano transseksualę tyčia vadino Elvudu arba Vudžiu. Pati mano draugė sakėsi esanti tiesiog El. Netrukus visi ėmė vartoti žodį „translytis“; bičiuliai patarė ir man visada taip sakyti, – ką jau kalbėti apie tuos baisiausiai korektiškus jaunuolius, kurie žiūrėjo į mane padilbomis, nes aš ir toliau vietoj „translytis“ vis pasakydavau „transseksualus“.

Kaip man patinka, kai žmonės jaučiasi galį rašytojams nurodyti, kokius žodžius jie turėtų vartoti! Kai paskui girdžiu tuos pačius žmones sakant „įtakoja“, tai jau norisi išsivemti!

Tikriausiai pakanka pasakyti, kad devintojo dešimtmečio pabaiga mudviem su Elena buvo savotiškas pereinamasis laikotarpis, nors kai kurie žmonės, matyt, daugiau neturėjo ką veikti, todėl ir kūrė visokius su lytiškumu susijusius naujadarus. Tie dveji metai buvo sunkūs ir man, ir Elenai; beviltiškos pastangos išlaikyti namą Vakarų Dešimtojoje – ir dar sumokėti žvėriškus mokesčius – nuolat kėlė įtampą ir gadino mūsų santykius.

Vieną vakarą Elena man papasakojo keistą istoriją. Sakė neabejojanti, kad kažkurioje Šv. Vincento ligoninės palatoje matė Čarlzą, vargšo Tomo slaugytoją. (Aš jau kurį laiką iš Čarlzo nebuvau gavęs jokios žinios.) Elena atseit įkišo galvą pro duris – ieškojo kažko kito – ir ten gulėjo tas buvęs kultūristas, visas susitraukęs; susiraukšlėjusios ir persikreipusios tatuiruotės atrodė visai nebeįskaitomos ant nukarusios kadaise buvusių tokių tvirtų rankų odos.

– Čarlzai? – stovėdama tarpduryje, tarė Elena, bet tas vyriškis užriaumojo ant jos kaip koks žvėris; išsigandusi Elena nedrįso įeiti į jo palatą.

Aš maniausi žinąs, kas ten toks, – ne Čarlzas, – bet vis tiek nuėjau į Šv. Vincento ligoninę, kad pamatyčiau savo akimis. Buvo aštuoniasdešimt aštuntųjų žiema; toje mirtininkų ligoninėje lankiausi pirmą kartą nuo tada, kai mirė Delakortė ir motina įsišvirkštė jo kraujo. Ėjau ten tik norėdamas įsitikinti, kad tas Elenos matytas riaumojantis žvėris – ne Čarlzas.

Ten, žinoma, buvo tas siaubingas „Šachtos“ smogikas, kurį visi vadino Mefistofeliu. Jis užriaumojo ir ant manęs. Daugiau niekad nebekėliau kojos į Šv. Vincento ligoninę. (Labas, Čarlzai, jei tu dar čia. O jei ne, tai man labai gaila.)

Kitą tos pačios žiemos vakarą, vaikštinėdamas su El, išgirdau kitą istoriją.

– Ką tik sužinojau apie tą panelę… na, ji tokia pat kaip aš, tik truputį vyresnė, – pasakė El.

– Aha, – tarstelėjau.

– Manau, tu ją pažinojai – ji išvyko į Torontą, – toliau šnekėjo El.

– O, tikriausiai turi omeny Doną.

– Taip, ją.

– Ir ką apie ją sužinojai? – paklausiau.

– Jai nekas… kaip girdėjau, – atsakė El.

– O.

– Nesakau, kad ji serga, – pridūrė El. – Girdėjau tik kad jai nekaip sekasi, kad ir ką tai reikštų. Ji tau tikriausiai buvo ypač artima, ar ne? Girdėjau ir tai.

Tai sužinojęs, aš nieko nedariau, jeigu taip galima pasakyti. Bet kaip tik tą vakarą man paskambino dėdė Bobas – ir pranešė, kad mirė devyniasdešimt penkerių sulaukęs Hermas Hoitas.

– Trenerio nebėra, Bili, – dabar jau pats tobulink tuos savo panėrimus, – pasakė Bobas.

Aišku, kad tai ir atitraukė mano dėmesį nuo iš El išgirstos žinios apie Doną. Kitą rytą, kai abu su Elena atlapojom visus langus, kad išvėdintume Reimondo, vėl sudeginusio savo sumautą skrebutį, pridūmytą virtuvę, aš Elenai pasakiau:

– Važiuoju į Vermontą. Turiu ten namą ir pamėginsiu jame gyventi.

– Žinoma, Bili… suprantu, – atsakė Elena. – Šiaip ar taip, šitas namas mudviem per didelis – turėtume jį parduoti.

Tas mulkis Reimondas tiesiog sėdėjo ir valgė sudegintos duonos riekę. (Kaip vėliau pasakė Elena, Reimondas tikriausiai galvojo, kur gyvens; matyt, ir pats suprato, kad ne su Elena.)

Atsisveikinau su El – gal tą pačią dieną, o gal kitą. Ji į tai reagavo nelabai supratingai.

Skambinau Ričardui Abotui, bet telefono ragelį pakėlė Marta Hadli.

– Pasakykite Ričardui, kad ketinu pamėginti, – paprašiau.

– Laikau špygas, kad tau sektųsi, Bili, – mudviem su Ričardu labai patiktų, jei gyventum čia, – tarė Marta Hadli.

Taigi aš ir gyvenau senelio Hario – dabar jau savo – name Upės gatvėje tą rytą, kai dėdė Bobas man paskambino iš Feivarit Riverio mokyklos Buvusių auklėtinių skyriaus.

– Aš dėl Dičkio Al, Bili, – pasakė Bobas. – Tokio nekrologo – neredaguoto – niekad nedėčiau į „Riverio biuletenį“, tačiau tau jau perskaitysiu tokį.

1990-ųjų vasario mėnuo Ferst Sisteryje buvo „šaltesnis negu raganos papas“, kaip sakoma Vermonte.

Panelė Frost buvo Raketinio bendraamžė; ji mirė nuo sužalojimų, patirtų per grumtynes kažkokiame bare; būdama septyniasdešimt trejų. Dėdė Bobas man papasakojo, kad labiausiai jai buvo sužeista galva. Al bare susigrūmė su Piso oro pajėgų bazėje, Niuingtone, Naujajame Hampšyre, tarnaujančių lakūnų kompanija. Tas baras buvo lyg ir Doveryje, o gal Portsmute, – dėdė Bobas visų smulkmenų nežinojo.

– Kokia kompanija, Bobai, – kiek lakūnų ten buvo? – paklausiau.

– Na, žinai, vienas karininkas, vienas eilinis ir dar pora, apie kuriuos parašyta tik kad lakūnai. Tik tiek ir težinau, Bili, – atsakė dėdė Bobas.

– Jauni vyrai, ar ne? Keturi? Ar jie buvo keturiese, Bobai?

– Taip, keturiese. Manau, kad jauni, Bili, jeigu dar tebetarnaujantys puskarininkiai ir eiliniai. Bet kiek jiems metų, galiu tik spėti, – pasakė dėdė Bobas.

Galva panelei Frost tikriausiai buvo sužeista tik kai jie keturiese ją šiaip taip parvertė; įsivaizduoju, kad paskui dviese ar trise laikė prispaudę prie žemės, o ketvirtas spardė į galvą.

Visi keturi vyrai atsidūrė ligoninėje, pasakojo man Bobas; dviejų patirtos traumos pavadintos „sunkiomis“. Bet nė vienas iš tų lakūnų nebuvo apkaltintas; tuo laiku Piso oro pajėgų bazė dar buvo strateginio valdymo bazė. Pasak dėdės Bobo, jų vadai patys „drausmino“ saviškius, bet Bobas pripažino, kad iš tikrųjų nesupranta, kaip veikia „teisinis mechanizmas“ (kai įsivelia kariškiai). Niekas taip ir nesužinojo tų keturių lakūnų pavardžių, nebuvo pranešta ir kodėl keturi jauni vyrai susigrūmė su septyniasdešimt trejų metų moterimi, kuri – jų akimis žiūrint – galėjo būti arba nebūti patraukli kaip moteris.

Aš, kaip ir Bobas, maniau, kad panelė Frost, ko gero, seniau draugavo – arba tiesiog buvo bent kartą susitikusi – su vienu ar keliais iš tų lakūnų. Gal, kaip baiminosi su manimi apie tai šnekėjęs Hermas Hoitas, kuriam nors iš tų vaikinų nepatiko intrafemoralinis seksas; gal jam to nepakako. O gal tie lakūnai – tokie jauni – apie panelę Frost žinojo tik iš nuogirdų; juos galėjo suerzinti jau vien tai, kad ji buvo, jų supratimu, netikra moteris. (Arba jie buvo sumauti homofobai – priežastis galėjo būti ir vien tik ta.)

Kad ir dėl ko kilo kivirčas, jau buvo aišku, kad – kaip treneris Hoitas ir numatė – Dičkis Al grumtynių nevengė.

– Man labai gaila, Bili, – pasakė dėdė Bobas.

Vėliau mudu su Bobu dar pašnekėjom, kaip gerai, kad Hermas Hoitas jau miręs ir nebegali apie tai išgirsti. Tą patį vakarą paskambinau Elenai į Niujorką. Ji turėjo nuosavą butuką Čelsyje, šiek tiek į šiaurės vakarus nuo Vest Vilidžo ir tiesiai į šiaurę nuo Mėsininkų rajono. Pasakęs Elenai apie panelę Frost, paprašiau padainuoti tą Mendelsono dainą – tą, kurią ji man buvo žadėjusi padainuoti ir kurią dainavo Lariui.

– Pažadu, kad nemirsiu per tavo pamainą, Elena. Neturėsi man tos dainos dainuoti dar kartą. Be to, man reikia ją išgirsti dabar, – pasakiau.

Ta daina, kaip man paaiškino Elena, yra nedidelė „Elijo“ – ilgiausio Mendelsono kūrinio – dalis, beveik pati oratorijos pabaiga, kai Dievas jau apsireiškęs (mažo vaiko balsu) ir giedantys angelai laimina Eliją, kuris dainuoja paskutinę ariją: „Į kalnus išeisiu“. Tą ariją Elena man ir padainavo; jos altas buvo sodrus ir stiprus, netgi per telefoną; aš atsisveikinau su panele Frost, klausydamasis tos pačios muzikos, kurią girdėjau atsisveikindamas su Lariu. Panelė Frost buvo dingusi iš mano gyvenimo jau beveik prieš trisdešimt metų, tačiau tą vakarą supratau, kad ji pradingo galutinai, o to, ką dėdė Bobas apie ją parašė „Riverio biuletenyje“, anaiptol nepakako.

Liūdna žinia 1935-ųjų laidai! Alas Frostas, gimęs Ferst Sisteryje, Vermonto valstijoje, 1917 m.; imtynininkų komandos kapitonas, 1935 m. (nenugalėtas); mirė Doveryje arba Portsmute, Naujojo Hampšyro valstijoje, 1990 m.

– Tik tiek? – prisimenu paklausęs dėdės Bobo.

– Po galais, Bili, ką dar galima parašyti mokyklos auklėtinių žurnale? – tarė Raketinis.

Ričardas su Marta man pasakojo, kad jie, išparduodami senelio Hario name buvusius senus baldus, po svetainės sofa rado trylika tuščių alaus butelių, – be abejo, dėdės Bobo. (Būčiau galėjęs lažintis, kad visi tie buteliai ten buvo likę po tetos Mjurielės ir mano mamos atminų „pobūvio“.)

– Bobas kaip reikiant pasistengė! – pasakiau poniai Hadli ir Ričardui.

Žinojau, kad Raketinis teisus. Ką sumautame mokyklos auklėtinių žurnale galima parašyti apie transseksualų imtynininką, užmuštą per grumtynes kažkokiame bare? Nedaug.

Po poros metų, – kai jau buvau po truputį beprisitaikąs prie gyvenimo Vermonte, – vieną vėlų vakarą man paskambino El. Tik po poros sekundžių atpažinau jos balsą; manau, ji buvo girta.

– Prisimeni tą savo draugę… tokią pat kaip aš, bet šiek tiek vyresnę? – paklausė El.

– Turi omeny Doną, – kiek patylėjęs pasakiau.

– Taip, Doną. Na, dabar ji jau serga… aš taip girdėjau.

– Ačiū, kad pranešei, – dėkojau, El jau padedant ragelį. Buvo per vėlu skambinti kam nors į Torontą; taigi atidėjau tą žinią kitai dienai. Tada turėjo būti devyniasdešimt antrieji ar tretieji, o gal netgi devyniasdešimt ketvirtųjų pradžia. (Persikėlęs į Vermontą, beveik nebekreipiau dėmesio į laiko tėkmę.)

Toronte turėjau kelis draugus; pasiteiravau. Man papasakojo apie ten esančią puikią slaugos ligoninę, – visi pažįstami mane tikino, kad tokiomis aplinkybėmis tai pati geriausia vieta. Keisio namai – taip vadinosi ta ligoninė; visai neseniai kažkas man sakė, kad ji ten tebėra.

Keisio namų vyriausiojo slaugytojo pareigas tada ėjo puikus vyrukas; vardu Džonas, jei gerai prisimenu, o jo pavardė buvo, regis, airiška. Nuo tada, kai grįžau į Ferst Sisterį, dažnai pastebėdavau, kad nelabai įsidėmiu pavardes. Be to, kad ir kada tai nutiko, kai sužinojau, kad Dona serga, man buvo jau penkiasdešimt ar penkiasdešimt keleri. (Jau pamiršdavau ne tik pavardes!)

Džonas man pasakė, kad Dona į slaugos ligoninę paguldyta prieš kelis mėnesius. Tik Dona čia, kaip dar paaiškino Džonas, ir slaugytojams, ir visam kitam Keisio namų personalui buvo „Donas“.

– Estrogenai turi ir šalutinį poveikį – ypač smarkiai gali paveikti kepenis, – sakė Džonas. Be to, estrogenai gali sukelti savotišką hepatitą; tulžis pasidaro inertiška ir padidėja. – Su tuo susijęs niežėjimas varė Doną iš proto, – pasakojo Džonas. Pati Dona visų paprašė vadinti ją Donu; kai liovėsi vartojusi estrogenus, jai vėl ėmė želti barzda.

Man atrodė ypač neteisinga, kad Dona, kuri taip stengėsi kuo labiau sumoteriškėti, dabar ne tik miršta nuo AIDS, bet ir turi atvirsti vyru.

Dona dar buvo užsikrėtusi citomegalo virusu.

– Šiuo atveju aklumas gal jau palaima, – šnekėjo Džonas. Jis turėjo omeny, kad Dona bent jau nemato savo barzdos, tačiau ji, be abejo, tą barzdą jautė, – nors vienas iš slaugytojų jai kasdien skuto veidą. – Aš tik noriu jus parengti, – pasakė man Džonas. – Būkite atsargus. Nevadinkite jo „Dona“. Žiūrėkite, kad tas vardas netyčia neišsprūstų. – Pastebėjau, kad vyriausiasis slaugytojas, su manimi telefonu kalbėdamas apie Doną, sako „jis“ ir „jam“; nė karto neištarė „ji“ arba „jai“, arba „Dona“.

Šitaip parengtas, Toronto centre susiradau Hantlio gatvę – siaurą gyvenamųjų namų gatvelę, bent jau man taip pasirodė (tarp Bažnyčios ir Šerberno gatvių, jei pažįstate tą miestą). Pats Keisio namų pastatas iš pažiūros visai kaip didžiulis šeimos namas; visi ten itin draugiški ir svetingi, bet ligonius vis tiek kamuoja pragulos ir raumenų distrofija, – ir visur tvyro smarkaus ir skausmingo viduriavimo kvapas, kad ir kaip maskuojamas. Donos palata beveik maloniai kvepėjo levandomis. (Vonios oro gaivikliu, kvapiomis dezinfekavimo priemonėmis, bet aš tokių nesirinkčiau.) Tikriausiai sulaikiau kvėpavimą.

– Čia tu, Bili? – paklausė Dona; jos akys buvo apėjusios baltomis apnašomis, bet girdėjo ji gerai. Neabejoju, kad išgirdo, jog stengiuosi nekvėpuoti. Jai, žinoma, buvo pasakyta, kad aš atvažiuosiu; slaugytojas ją buvo ką tik nuskutęs; mane nustebino neįprastas – vyriškas – skutimosi kremo arba gelio kvapas. Bet, ją bučiuodamas, vis tiek pajutau dygius skruosto šerius, – kurių nė karto nebuvau pajutęs, kai mudu mylėdavomės, – ir mačiau švariai nuskustos barzdos kontūrus. Dona vartojo kumadiną; pastebėjau ant naktinio stalelio padėtas tabletes.

Gerą įspūdį darė Keisio namų slaugytojų darbas; jie labai profesionaliai rūpinosi, kad Dona jaustųsi kuo patogiau, ir (žinoma) malšino skausmą. Džonas man pasakojo apie morfino eliksyro, po liežuviu laikomų morfino tablečių ir fentanilio pleistrų vartojimo subtilybes, tik aš nelabai klausiausi. Be to, Džonas sakė, kad Dono kūnas tepamas specialiu niežėjimą lyg ir mažinančiu kremu, nors „šitaip jis gauna baisiai daug steroidų“.

Pakanka pasakyti, kad nuvažiavęs į Keisio namus įsitikinau, jog Dona gerose, rūpestingose rankose, – nors ir akla, ir merdėja kaip vyras. Man ten būnant, jos aplankyti užėjo dvi Toronte gyvenančios draugės – labai įtikimai atrodančios transseksualės, abi neabejotinai nusiteikusios visą gyvenimą gyventi kaip moterys. Kai Dona mus supažindino, mane apėmė jausmas, kad ji tas drauges buvo įspėjusi, jog atvažiuosiu; tiesą sakant, gal Dona savo draugių netgi paprašė užsukti, kai aš būsiu pas ją. Gal norėjo, kad pamatyčiau, jog ji rado „saviškių“ ir Toronte buvo laiminga.

Tiedvi transseksualės su manimi elgėsi labai draugiškai – viena net flirtavo, bet tik juokais.

– O, jūs tas rašytojas – mes viską apie jus žinom! – pasakė ta, kuri buvo komunikabilesnė, bet nelinkusi flirtuoti.

– Oi, taip – tas biseksualusis, ar ne? – sumurkė kita, mane lyg ir kabinanti. (Iškart supratau, kad ji juokauja. Flirtavo tik norėdama palinksminti Doną, kuriai flirtas visada patiko.)

– Su ja būk atsargus, Bili, – tarė Dona, ir visos trys nusijuokė. Po Atkinso, Delakortės ir Lario, – ką jau kalbėti apie lakūnų užmuštą panelę Frost, – na, šis ligonės lankymas nebuvo pernelyg skaudus. Kažkurią akimirką Dona savo koketiškajai draugei net pasakė: – Žinai, Lorna, Bilis niekada nesiskundė, kad mano kotas per didelis. Tau mano kotas patiko, ar ne, Bili? – paklausė Dona.

– Žinoma, kad patiko, – atsakiau, laiku prisiminęs, kad negalima sakyti: „Žinoma, kad patiko, Dona.“

– Aha, bet tu man sakei, kad Bilis aktyvusis, – priminė Donai Lorna; kita transseksualė, vardu Lili, sukikeno. – Pamėginkit pabūti pasyviuoju, tada pamatysit, ką jums padarys per didelis kotas!

– Matai, Bili? – tarė Dona. – Perspėjau, kad su Lorna turėtum būti atsargus. Ji jau įsigudrino tau pasakyti, kad yra pasyvioji ir kad jai patinka maži kotai.

Visos trys draugės vėl juokėsi – aš irgi turėjau juoktis. Tik atsisveikindamas su Dona suvokiau, kad nei draugės, nei aš nė karto nepavadinau jos vardu – nei Dona, nei Donu. Abi transseksualės palaukė, kol atsisveikinau su Džonu; nebūčiau galėjęs pakęsti tokio darbo kaip jo.

Su Lorna ir Lili paėjėjau iki Šerberno metro stotelės; jos sakėsi metro traukiniu važiuosiančios namo. Iš to, kaip ištarė „namo“ ir kaip ėjo susikibusios už rankų, supratau, kad gyvena kartu. Kai paklausiau, kur galėčiau pasigauti taksi, kad parvežtų į viešbutį, Lili tarė:

– Kaip gerai, kad pasakėt, kuriame viešbutyje apsistojot. Būtinai papasakosiu Donai, kad judu su Lorna ten patekot į didelę bėdą.

Lorna nusijuokė.

– O aš jai gal pasakysiu, kad jūs ir su Lili patekot į bėdą, – tarė man. – Donai labai patinka, kai sakau: „Dar nebuvo koto, kurio Lili nemėgtų, – nesvarbu, ar jis didelis, ar mažas.“ Tai girdėdama, Dona plyšta juokais.

Lili juokėsi, aš irgi, tačiau niekas nebeflirtavo. Visa tai buvo Donai. Prie Šerberno metro stotelės atsisveikindamas pabučiavau abi Donos drauges; jų skruostai buvo lygūs ir švelnūs, be jokių barzdos pėdsakų, – prisiglaudęs prie dailių jų veidukų, nejutau visiškai nieko, nė menkiausio šerelio. Ir dabar apie jas kartais dar pasvajoju.

Jas tada bučiuodamas, galvojau apie tai, ką, anot Elenos, pasakė ponia Kitridž, kai Elena su ja keliavo po Europą. (Čia jau tie žodžiai, kuriuos Kitridžo motina iš tikrųjų pasakė, – nebe ta istorija, kurią Elena pirmiau man pasakojo.)

– Nežinau, ko jūsų sūnus nori, – prisipažino Elena Kitridžo motinai. – Žinau tik kad jis nuolat kažko nori.

– Aš tau pasakysiu, ko jis nori, – netgi labiau, negu dulkintis su tavimi, – tarė ponia Kitridž. – Jis trokšta būti viena iš mūsų, Elena. Jam nesinori būti vaikinu ar vyru, netgi neatrodo svarbu, kad taip puikiai sekasi būti vaikinu. Jis niekada nenorėjo būti nei vaikinu, nei vyru!

Bet jei Kitridžas dabar moteris, – jeigu jis toks, kokia buvo Dona, arba kaip tos dvi „labai įtikimai“ atrodančios Donos draugės, – ir jeigu Kitridžas užsikrėtė AIDS ir kažkur miršta, tai kas bus, jeigu jam nebegalima vartoti estrogenų? Kitridžo smakro šeriai būdavo labai stori ir tankūs; aš ir po daugiau negu trisdešimties metų tebejutau, kokia tanki jo barzda. Taip dažnai ir taip ilgai įsivaizduodavau, kad Kitridžo smakro šeriai braižo man veidą.

Ar prisimenate, ką jis man sakė apie transseksualus? „Dabar gailiuosi, kad nė su vienu nepamėginau, – šnibžtelėjo Kitridžas man į ausį, – tačiau atrodo, kad, jei kurį išsirinksi, tai ir visi kiti eis kartu.“ (Jis šnekėjo apie transvestitus, kuriuos matė Paryžiuje.) „Ko gero, jei nuspręsčiau pamėginti, tai mėginčiau Paryžiuje, – pasakė man Kitridžas. – Tačiau tu, Nimfa… tu tai jau padarei!“ – sušuko.

Mudu su Elena matėm vienvietį Kitridžo kambarį Feivarit Riverio mokykloje; geriausiai (bent jau aš) tada įsidėmėjau Kitridžo nuotrauką su motina po imtynių varžybų. Abu su Elena tą pačią akimirką pastebėjom, kad kažkokia nematoma ranka iškirpusi ponios Kitridž veidą ir priklijavusi prie Kitridžo kūno. Taigi Kitridžo motina stovėjo apsitempusi imtynininko triko ir sportiniais marškinėliais. O gražus Kitridžo veidas buvo priklijuotas prie dailaus skoningais pagal užsakymą pasiūtais drabužiais apvilkto jo motinos kūno.

Tiesa buvo ta, kad Kitridžo veidas tiko prie moters kūno ir moteriškų drabužių. Elena tada mane įtikino, kad toje nuotraukoje veidus sukeitė Kitridžas; ponia Kitridž negalėjo to padaryti. „Ta moteris neturi nei vaizduotės, nei humoro jausmo“, – kaip visada autoritetingai pareiškė Elena.

Grįžau namo iš Toronto, atsisveikinęs su Dona. Levandos nuo tada man kvepėjo nebe taip, kaip kvepėdavo seniau, ir tikriausiai galite įsivaizduoti, koks sukrėstas pasijutau, kai dėdė Bobas, paskambinęs man į namus Upės gatvėje, pranešė, kad mirė mano klasės draugas.

– Netekai dar vieno bendraklasio, Bili. Nelabai jį mėgai, jei atmintis manęs neapgauna, – tarė Raketinis. Aš tik apytikriai prisimenu, kada išgirdau naujieną apie Doną, bet galiu tiksliai pasakyti, kada dėdė Bobas man paskambino ir pranešė žinią apie Kitridžą.

Buvau ką tik atšventęs penkiasdešimt trečiąjį gimtadienį. 1995-ųjų kovo mėnesį. Ferst Sisteryje dar laikėsi nemenka sniego danga, artimiausiu laiku buvo galima tikėtis tik purvo sezono.

Mudu su Elena vis pašnekėdavom, kad reikėtų nuvykti į Meksiką; Elena jau kurį laiką žiūrinėjo Plaja del Karmene išnuomojamus namus. Mielai būčiau keliavęs su ja, bet jai iškilo sunkumų dėl širdies draugo: tas surauktašiknis nenorėjo, kad Elena kur nors keliautų su manimi.

– Negi jam nesakei, kad mes to nebedarom? – paklausiau Elenos.

– Sakiau, bet kartu pasakiau ir kad darydavom – ar kad mėginom, – stengėsi prisiminti Elena.

– Kodėl jam tai pasakei? – nustebau.

– Ėmiausi naujos sąžiningumo politikos, – paaiškino Elena. – Nebeišsigalvoju tiek visokių istorijų, bent jau stengiuosi nebeišsigalvoti.

– Ir kaip ši politika dera su tavo kūryba? – paklausiau.

– Nemanau, kad galėčiau keliauti į Meksiką su tavimi, Bili… dabar tikrai ne, – tepasakė Elena.

Aš ir pats prieš tą pokalbį turėjau sunkumų dėl vaikino, su kuriuo draugavau; o kai tą vaikiną mečiau, gana greitai iškilo sunkumų dėl merginos. Ji tada pirmus metus dirbo Feivarit Riverio mokykloje; jauna anglų kalbos mokytoja. Mudu supažindino ponia Hadli su Ričardu; jie pasikvietė mane pietų, ir ten buvo Amanda. Pirmą kartą ją matydamas, pamaniau, kad ji viena iš Ričardo mokinių, – atrodė tokia jauna. Bet iš tiesų ji buvo nerimastinga trečią dešimtį bebaigianti moteris.

– Man beveik trisdešimt, – visiems sakė Amanda, lyg būtų nerimavusi, kad pernelyg jaunai atrodo; šitaip sakydama, kad jai tuoj sukaks trisdešimt, gal tikrai atrodė vyresnė.

Kai pradėjom drauge miegoti, Amanda nerimavo dėl vietos, kur tai darėm. Ji, kaip mokytoja, turėjo butą viename iš Feivarit Riverio mergaičių bendrabučių; kai aš nakvodavau su ja ten, bendrabučio gyventojos tai žinodavo. Bet Amanda daugumą naktų turėjo budėti bendrabutyje, todėl negalėjo nakvoti mano namuose Upės gatvėje. Taigi, šitokiomis aplinkybėmis, mudu su Amanda suguldavom toli gražu ne taip dažnai, kaip man norėjosi, – tai ir buvo vis didėjantis keblumas. Dar, žinoma, nesutardavom dėl biseksualumo: Amanda buvo skaičiusi visus mano romanus ir sakė, jog viskas, ką rašau, jai labai patinka; kita vertus, ji neabejotinai nerimavo dėl to, kad aš biseksualus.

– Negaliu patikėti, kad tau penkiasdešimt treji! – vis sakydavo Amanda; mane tai trikdė. Nesupratau, ar ji turi omeny, kad atrodau daug jaunesnis, negu esu iš tikrųjų, ar baisisi savimi dėl to, kad susitikinėja su šeštą dešimtį pradėjusiu biseksualu.

Marta Hadli – septyniasdešimt penkerių – jau buvo išėjusi į pensiją, bet vis dar konsultuodavo mokinius, turinčius „ypatingų poreikių“ – tarp jų ir tarties sunkumų. Ponia Hadli man buvo sakiusi, kad tarties sutrikimai kamuoja ir Amandą.

– Bet juk ne todėl mus supažindinot? – paklausiau Martos.

– Ne aš tai sugalvojau, Bili, – atsakė ponia Hadli. – Ričardui į galvą atėjo mintis, kad reikėtų tave supažindinti su Amanda, kuriai taip patinka tavo kūryba. Man tas sumanymas neatrodė geras – ji tau gerokai per jauna ir nuolat dėl visko nerimauja. Galiu tik įsivaizduoti, kad… todėl, kad tu biseksualus… na, Amanda dėl to turbūt per naktis nemiega. Ji negali ištarti žodžio „biseksualus“!

– O.

Štai kas dėjosi mano gyvenime, kai man paskambinęs dėdė Bobas papasakojo apie Kitridžą. Todėl ir pasakiau, beveik rimtai, kad artimiausiu laiku galėjau tikėtis tik „purvo sezono“ – tik rašyti. (Persikėlęs į Vermontą, rašiau daug daugiau.)

Apie Kitridžo mirtį Buvusių auklėtinių skyriui pranešė ponia Kitridž.

– Tai Kitridžas turėjo žmoną? Ar turite omeny jo motiną? – paklausiau dėdės Bobo.

– Kitridžas turėjo žmoną, Bili, bet žinią gavom iš motinos.

– Dievuliau… Kiek dabar poniai Kitridž? – pasidomėjau.

– Tik septyniasdešimt dveji, – atsakė dėdė; jam pačiam buvo septyniasdešimt aštuoneri; iš balso supratau, kad šiek tiek įsižeidė, išgirdęs mano klausimą. Elena man buvo sakiusi, kad ponia Kitridž sūnų pagimdė būdama vos aštuoniolikos.

Anot Bobo, – tai yra anot ponios Kitridž, – buvęs mano kankintojas ir susižavėjimo objektas mirė Ciuriche, Šveicarijoje, „dėl natūralių priežasčių“.

– Nesąmonė, Bobai, – pasakiau. – Kitridžas buvo tik vieneriais metais vyresnis už mane – penkiasdešimt ketverių. Kokios „natūralios priežastys“ gali nuvaryti į kapus žmogų, kuriam tik penkiasdešimt ketveri?

– Mano nuomonė tokia pat, Bili, bet šitaip sakė jo mama, – tarė Raketinis.

– Remdamasis tuo, ką girdėjau, galiu lažintis, kad Kitridžas mirė nuo AIDS, – pareiškiau.

– Kuri ponios Kitridž kartos moteris velionio sūnaus mokyklai praneštų tai? – retoriškai paklausė dėdė Bobas. (Iš tikrųjų: Sju Atkins pranešė tik kad Tomas Atkinsas mirė „po ilgos ligos“.)

– Sakėt, kad Kitridžas turėjo žmoną.

– Taip, mirdamas paliko žmoną ir sūnų – vienintelį vaiką – ir, žinoma, motiną, – pasakė Raketinis. – Berniukas pavadintas tėvo vardu – dar vienas Žakas. Žmonos vardas lyg ir vokiškas. Tu mokeisi vokiečių kalbos, ar ne, Bili? Kas per vardas Irmgard?

– Tikrai skamba kaip vokiškas.

Jei Kitridžas pamažu užgeso Ciuriche, – net jeigu jis Šveicarijoje mirė „dėl natūralių priežasčių“, – jo žmona galėjo būti šveicarė, bet Irmgard vis tiek skamba vokiškai. Viešpatie, tai bent krikščioniškas vardas! Toks senamadis; iškart jauti, kad tokiu sunkiu vardu pavadinta moteris turėtų būti nepalenkiama. Tas vardas man atrodė tinkamas pagyvenusiai mokyklos direktorei, griežtai neklaužadų tramdytojai.

Spėjau, kad vienintelis Kitridžo vaikas, Žaku pavadintas sūnus, turėtų būti gimęs aštuntojo dešimtmečio pradžioje; kaip tik laiku tokiam jaunam karjeristui, koks, mano įsivaizdavimu, buvo Kitridžas, – kai Jeilio universitete jau buvo įgytas menų magistro laipsnis ir žengti pirmieji neabejotinai sėkmingi žingsniai dramos pasaulyje. Tik tuo – tinkamu – laiku Kitridžas galėjo stabtelėti ir susirasti žmoną. O kas paskui? Kaip viskas klostėsi po to?

– Tas šiknius… velniai jį griebtų! – sušuko Elena, kai jai pranešiau apie Kitridžo mirtį. Kaip reikiant įsiuto – tarsi Kitridžas būtų kažkaip pasprukęs. Negalėjo net kalbėti apie tas absurdiškas „natūralias priežastis“, juo labiau apie žmoną. – Jis taip neišsisuks! – rėkė.

– Elena – jis mirė. Tikrai neišsisuko, – raminau, bet ji vis šūkavo.

Deja, tai buvo viena iš kelių naktų, kai Amandai nereikėjo budėti bendrabutyje; ji nakvojo pas mane, Upės gatvėje, taigi turėjau jai papasakoti apie Kitridžą, apie Eleną ir visa kita.

Toje istorijoje, be abejo, buvo daugiau visko apie biseksualus, – ir gėjus, ir „translyčius“ (kaip Amanda sakydavo), – negu ji seniau turėjo įsivaizduoti, nors nuolat šnekėjo, kaip jai patinka mano knygos, kuriose, žinoma, rado visokių seksualinių „skirtumų“ (kaip sakydavo Ričardas).

Dabar jaučiuosi kaltas, kad Amandai nė neužsiminiau apie sumautus to Upės gatvės namo vaiduoklius; bet kad tik kiti žmonės juos matydavo – man tie vaiduokliai nesirodė! Tačiau tąkart Amanda atsikėlė, nes jai prireikė į tualetą, – buvo pats vidurnaktis, – ir mane pažadino jos klyksmas. Vonios kambaryje stovėjo naujutėlė vonia – ne ta pati, kurioje senelis Haris paspaudė gaiduką, tik vonios kambarys buvo tas pats, – bet Amanda, kaip galiausiai šiek tiek apsiraminusi man papasakojo, sėdėdama ant klozeto toje naujutėlėje vonioje neabejotinai matė Harį.

– Gulėjo vonioje susirietęs kaip mažas berniukas – šypsojosi man, kai sisiojau! – tebekūkčiodama pasakojo Amanda.

– Man labai gaila, – tarstelėjau.

– Bet jis buvo ne mažas berniukas! – virkavo Amanda.

– Ne. Ten buvo mano senelis. – Mėginau tai pasakyti kuo ramiau. Jau tas Haris! Jam tikrai patiko pasirodyti naujai žiūrovei, nors pasirodė tik kaip vaiduoklis! (Ir kaip vyras!)

– Iš pradžių šautuvo nemačiau, – bet jis norėjo, kad pamatyčiau, Bili. Parodė man šautuvą, o paskui šovė sau į galvą – ištaškė ją po visą vonios kambarį! – raudojo Amanda.

Savaime suprantama, reikėjo kai ką paaiškinti; turėjau Amandai viską papasakoti apie senelį Harį. Tąnakt taip ir neužmigom. Iš ryto Amanda pasakė viena nieku gyvu neisianti į tą vonią, – bijojo viena likti ir kitame vonios kambaryje, kurį pasiūliau. Aš ją supratau; buvau labai supratingas. Pats niekada nemačiau jokio vaiduoklio, bet neabejoju, kad jie baisūs.

Kaip vėliau paaiškinau poniai Hadli ir Ričardui, paskutinis lašas, perpildęs Amandos kantrybės taurę, tikriausiai buvo išgąstis tą rytą, – šiaip ar taip, nerimastingoji mergina tąnakt juk neišsimiegojo, – atsikėlusi ji atidarė mano miegamojo sieninės spintos duris, manydama, jog tai durys į antro aukšto koridorių. O spintoje buvo senelio Hario .30-30 kalibro mosbergas; aš tą seną karabiną ten laikau, tiesiog atremtą į sieną.

Amanda spiegė ir spiegė – Viešpatie, ji nesiliovė spiegusi.

– Tu pasilikai tą šautuvą – laikai jį savo miegamojo spintoj! Koks žmogus gali pasilikti šautuvą, kuriuo jo senelis ištaškė sau galvą po visą vonios kambarį, Bili? – rėkė man Amanda.

– Dėl to šautuvo Amanda iš dalies teisi, Bilai, – tarė Ričardas, kai jam pasakiau, kad mudu su Amanda nebesusitikinėjam.

– Visiems nepatinka, kad tu turi tą šautuvą, Bili, – pareiškė Marta Hadli.

– Jei atsikratytum to šautuvo, gal išnyktų vaiduokliai, Bili, – mąstė Elena.

Tačiau tie vaiduokliai man nė karto nepasirodė; manau, turi būti itin juslus, kad matytum vaiduoklius, o aš šia prasme turbūt nesu juslus. Turiu savų vaiduoklių – savų „siaubingųjų angelų“, kaip mintyse juos (dažnokai) vadinu; bet mano vaiduokliai gyvena ne tame name Vermonto valstijos Ferst Sisterio miestelio Upės gatvėje.

Tą 1995-ųjų purvo sezoną praleidau Meksikoje, vienas. Plaja del Karmene išsinuomojau namą, apie kurį man buvo pasakojusi Elena. Gėriau daug alaus, ten vadinamo cerveza, ir pakabinau gražų iš pažiūros padūkusį vaikiną siauručiais ūsiukais ir tamsiomis žandenomis; tiesą sakant, jis atrodė kaip vienas iš Zoro vaidinusių aktorių – kažkuriame sename nespalvotame filme. Mudu kaip reikiant pasilinksminom, vis gerdami cerveza, o kai grįžau į Vermontą, jau beveik pavasarėjo.

Ištisus penkiolika metų mano gyvenime beveik nieko nenutiko, tik kad tapau mokytoju. Privačiose mokyklose, – jas reikėtų vadinti „nevalstybinėmis“, bet man vis išsprūsta „privačios“, – nelabai paisoma pensinio amžiaus. Ričardas Abotas Feivarit Riverio mokykloje mokytojavo, kol jam sukako septyniasdešimt dveji ar treji, ir netgi išėjęs į pensiją žiūrėdavo visus mokyklos Dramos klubo spektaklius.

Ričardui ne itin patiko keli jį pakeitę mokytojai – na, ta blankoka klounų kompanija gal nesidžiaugė niekas. Anglų kalbos katedroje nebuvo nė vieno mokytojo, kuris būtų mėgęs Šekspyrą taip, kaip mėgo Ričardas, ir niekas nieko neišmanė apie teatrą. Ir Marta Hadli, ir Ričardas mane vis įkalbinėjo įsitraukti į mokyklos gyvenimą.

– Vaikai skaito tavo romanus, Bilai, – sakė man Ričardas.

– Ypač – supranti – tie vaikai, kurie lytiškai kitokie, Bili, – šnekėjo ponia Hadli; net ir būdama aštuoniasdešimt kelerių, ji tebedirbo – ypatingais „atvejais“ (kaip pati sakė).

Kad universitetų miesteliuose yra lesbiečių, gėjų, biseksualų ir translyčių studentų grupių, pirmą kartą išgirdau iš Elenos. Paskui Ričardas Abotas, bebaigiantis aštuntą dešimtį, man pasakė, kad tokia vaikų grupė yra net Feivarit Riverio mokykloje. Biseksualiam mano kartos žmogui buvo sunku įsivaizduoti tokias organizuotai veikiančias ir pripažįstamas grupes. (Tos grupės darėsi tokios įprastos, kad jas kartais jau vadindavo vien inicialais. Kai pirmą kartą tai išgirdau, negalėjau patikėti.)

Elena, kai dėstė Niujorko universitete, pasikvietė mane, kad universiteto miestelio LGBT grupei paskaityčiau ištraukų iš naujausio romano. (Man visa tai buvo taip nauja, kad turėjau kelias dienas kartoti tuos inicialus, kol išmokau pasakyti atmintinai, nesupainiodamas raidžių tvarkos.)

Feivarit Riverio mokykloje, regis, buvo prasidėjęs 2007-ųjų rudens semestras, kai ponia Hadli man pasakė, kad juodu su Ričardu norėtų mane supažindinti su ypatingu žmogumi. Iškart pamaniau, kad mokykloje, Anglų kalbos katedroje, atsirado naujas mokytojas ar mokytoja – daili moteris arba žavus vaikinas, – arba tas „ypatingas žmogus“ pasamdytas tik tam, kad suteiktų atgimimo viltį žlungančiam, jau beveik išsikvėpusiam Feivarit Riverio mokyklos Dramos klubui.

Prisiminiau Amandą – pamaniau, kad Marta Hadli (su Ričardu) vėl piršliauja. Bet ne – kai aš jau tokio amžiaus. 2007-ųjų rudenį man buvo šešiasdešimt penkeri. Ponia Hadli su Ričardu nebemėgino sutvarkyti mano gyvenimo. Marta Hadli buvo guvi aštuoniasdešimt septynerių metų moteris, bet visi supratom, kad, jei kada, neduokdie, slystelėtų ant ledo ar sniego, – nelemtai kristų, susilaužytų klubą, – tai iškart atsidurtų globos namuose. (Ponia Hadli, šiaip ar taip, netrukus ten ir atsidūrė.) O Ričardas Abotas nebeatrodė kaip pagrindinių vaidmenų atlikėjas; būdamas septyniasdešimt septynerių, Ričardas iš dalies grįžo į darbą – mokykloje dėstė Šekspyrą, bet nebeturėjo tiek jėgų ir ištvermės, kad statytų spektaklius. Tiesiog skaitydavo Šekspyro dramas su pirmus metus Feivarit Riverio mokykloje besimokančiais vaikais. Jie visi buvo naujokai. (2011-ųjų laidos mokiniai! Nebegalėjau įsivaizduoti, kaip jaučiausi, būdamas toks jaunas!)

– Norim tave supažindinti su žmogumi, atvažiavusiu čia mokytis, Bilai, – pasakė Ričardas, net pyktelėjęs dėl to, kad pamaniau, jog jis (arba Marta) ieško man poros.

– Ką tik atvykęs žmogus, Bili, – tikrai ypatingas, – tarė ponia Hadli.

– Kamuojamas tarties sutrikimų? Ar tai turite omeny? – paklausiau.

– Nemėginam tavęs suvesti į porą su kokiu mokytoju ar mokytoja, Bilai. Manom, kad tu pats turėtum tapti mokytoju, – paaiškino Ričardas.

– Norim, kad susipažintum su vienu LGBT naujoku, Bili, – pasakė ponia Hadli.

– Mielai. Kodėl gi ne? – tarstelėjau. – Nežinau, ar norėčiau būti mokytoju, bet su tuo vaiku susipažinsiu. Ten berniukas ar mergaitė? – kaip prisimenu, dar paklausiau Martos Hadli ir Ričardo. Juodu pažvelgė vienas į kitą.

– Na… – buvo besakąs Ričardas, bet ponia Hadli jį pertraukė.

Marta Hadli suėmusi spustelėjo man rankas.

– Berniukas ar mergaitė, Bili, – pasakė. – Na, štai klausimas. Kaip tik todėl ir norim, kad susipažintum su juo arba ja – tai ir yra svarbiausias klausimas.

– O, – tariau. Taip ir todėl tapau mokytoju.

Raketinis globos namuose apsigyveno būdamas devyniasdešimties, ištvėręs dvi klubo sąnario keitimo operacijas ir po antrosios, kai jau sveiko, nudardėjęs žemyn laiptais.

– Jaučiu, kad jau senstu, Bili, – pasakė Bobas, kai nuvažiavau į globos namus jo aplankyti, 2007-ųjų rudenį, – tą rugsėjį, kai ponia Hadli su Ričardu supažindino mane su tuo LGBT vaiku, pakeitusiu mano gyvenimą.

Dėdė Bobas sveiko po plaučių uždegimo, kuriuo susirgo todėl, kad, susižeidęs ant laiptų, kurį laiką negalėjo keltis iš lovos. Aš dar nuo AIDS epidemijos laikų nebuvau pamiršęs tos pneumonijos, kuria susirgę daugybė žmonių taip ir nepasveiko. Džiaugiausi matydamas, kad Bobas jau pakilęs iš patalo ir gana energingas, tačiau jis pasakė vis tiek nusprendęs pasilikti globos namuose.

– Tegu šitie žmonės mane prižiūri, Bili, – tarė Raketinis. Supratau, kaip jis jaučiasi; Mjurielės nebebuvo jau beveik trisdešimt metų, o Džerė, šešiasdešimt aštuonerių, kaip tik tada su nauja širdies drauge įsikūrė Kalifornijoje.

„Makšties garbintoja“, kaip Elena vadino Heleną, buvo jau seniai pradingusi. Naujosios Džerės draugės dar niekas iš mūsų nepažinojo, bet Džerė man apie ją kai ką parašė. Ta moteris, pasak Džerės, buvo „dar tik“ mano metų, – tai skambėjo taip, tarsi ji būtų dar nesulaukusi santuokinio amžiaus.

– Nespėsi nė apsidairyti, Bili, – šnekėjo dėdė Bobas, – ir jau visoje šalyje bus įteisintos tos pačios lyties asmenų santuokos. Taigi Džerė, vėl susiradusi naują širdies draugę, galės su ja susituokti. Jeigu aš būsiu globos namuose, Džerė turės tuoktis Vermonte! – sušuko Raketinis, tarsi jau pati ta mintis, kad taip kada nors galėtų nutikti, būtų buvusi neįtikima.

Pamatęs, kad mano devyniasdešimtmetis dėdė Bobas saugus globos namuose, nuvažiavau prie Nojaus Adamso korpuso, kur buvo įsikūrusios Feivarit Riverio mokyklos anglų ir užsienio kalbų katedros; ten, pirmame aukšte, šalia Ričardo klasės esančiame kabinete, turėjau susitikti su ypatinguoju naujoku. Ten turėjo ateiti ir ponia Hadli.

Pasibaisėjau pamatęs, kad Ričardo kabinetas nė kiek nepasikeitęs; jis buvo šiurpus. Dirbtinės odos sofa dvokė bjauriau negu labiausiai pridvisęs šuns guolis, kokį tik esate uostę; be to, ten stovėjo trys ar keturios medinės kėdės tiesiomis atkaltėmis, su prie porankių pritvirtintais atlenkiamais rašomaisiais staliukais. Ant Ričardo stalo visada kūpsodavo milžiniškas benugriūvantis popierių kalnas; ir dabar atverstų knygų ir visokių palaidų lapų krūva dengė beveik visą rašomąjį paviršių. Ričardo kėdė buvo su ratukais, taigi jis galėdavo ant jos sėdėdamas važinėtis po visą kabinetą, – tai ir darė, baisiausiai juokindamas savo mokinius.

Naujovė Feivarit Riverio mokykloje, kurioje mano laikais mokėsi vien berniukai, buvo ne tik mergaitės, bet ir pasikeitusi mokinių apranga. Gal ir 2007-aisiais dar buvo laikomasi kokių nors reikalavimų, bet tikrai negalėčiau pasakyti kokių; švarkai ir kaklaraiščiai nebebuvo privalomi. Kažkokios miglotos taisyklės lyg ir draudė mūvėti „suplyšusiais“ džinsais – tyčia suplėšytais ar prarėžtais. Arba ateiti į valgomąjį su pižama. Dažniausiai mokiniai protestuodavo dėl draudimų, susijusių su nuogais mergaičių pilvais, – visi ginčijosi, kiek nuogo pilvo gali būti matoma. Oi, ir vadinamosios „vertikalios šypsenos“ buvo laikomos nepadoriomis – ypač jei taip „šypsodavosi“ berniukų užpakaliai. Ir dėl nuogų mergaičių pilvų, ir dėl berniukų „vertikalių šypsenų“ draudimo kildavo karštos diskusijos, su tuo susijusios taisyklės vis būdavo šiek tiek pakeičiamos. Mokiniai tose taisyklėse įžvelgė lytinę diskriminaciją; na, tame, kad nuogi mergaičių pilvai ir virš pasmukusių kelnių matomi berniukų užpakalių grioveliai vertinami kaip „blogybės“.

Taigi aš jau maniau, kad ypatingasis Martos ir Ričardo naujokas bus koks itin pažangus hermafroditas, – savotiška visus žavinti dauginimosi organų samplaika, mergina arba vaikinas, lytiškai patrauklus kaip mitinis nimfos ir satyro derinys Felinio filme, – bet Ričardo kabinete, sudribęs ant šuns guoliu atsiduodančios sofos, sėdėjo palaidais drabužiais vilkintis šiek tiek tuktelėjęs vaikinukas su ryškiai raudonu spuogu ant kaklo ir vos įžiūrimais besikalančios barzdos kontūrais. Tas jo spuogas atrodė toks pat suirzęs kaip ir jis pats. Pamatęs mane, vaikinukas prisimerkė – arba iš pasipiktinimo, arba norėdamas geriau įsižiūrėti.

– Labas! Aš – Bilas Abotas, – pasisveikinau su juo.

– Čia Džordžas… – buvo besakanti ponia Hadli.

– Džordžija, – tuoj pat pataisė ją vaikinukas. – Džordžija Montgomeri. Vaikai mane vaidina Dži.

– Dži, – pakartojau.

– Kol kas gerai ir Dži, – tarė vaikinukas, – bet tikrai būsiu Džordžija. Čia ne mano kūnas, – piktai paaiškino. – Aš ne tas žmogus, kurį matot. Tampu kitu.

– Gerai, – tarstelėjau.

– Atvažiavau į šitą mokyklą, nes jūs čia mokėtės, – pasakė man vaikinukas.

– Iki šiol Dži mokėsi Kalifornijoje, – buvo bepradedąs aiškinti Ričardas.

– Maniau, gal čia bus ir daugiau translyčių vaikų, – kalbėjo Dži, – bet nėra – bent jau nė vieno, kuris to neslėptų.

– Jo tėvai… – mėgino pasakyti ponia Hadli.

– Jos tėvai, – pataisė ją Dži.

– Dži tėvai labai liberalūs, – pasakė man Marta. – Jie tave palaiko, ar ne? – paklausė ponia Hadli to berniuko – arba būsimos mergaitės.

– Mano tėvai tikrai liberalūs ir tikrai mane palaiko, – atsakė Dži, – bet jie manęs ir bijo – visada man pritaria, kad ir ką daryčiau. Kaip ir dabar, kai panorau atsitrenkti čia, į Vermontą.

– Suprantu, – tariau.

– Perskaičiau visas jūsų knygas, – pasakė man Dži. – Jūs gana piktas, ar ne? Šiaip ar taip, gana pesimistiškai nusiteikęs. Netikit, kad seksualinio nepakantumo netrukus nebebus, ar ne? – paklausė.

– Aš rašau grožines knygas, – įspėjau jį. – Tikrame gyvenime į viską gal nežiūriu taip pesimistiškai kaip savo išgalvotose istorijose.

– Atrodot gana piktas, – tvirtino vaikinukas.

– Gal paliekam juos vienus, Ričardai, – susiprato ponia Hadli.

– Taip, taip – mes jus paliekam, Bilai, – tarė Ričardas, tapšnodamas man per nugarą. – Paprašyk Bilo, kad papasakotų apie transseksualę, kurią pažinojo, Dži, – išeidamas patarė būsimai mergaitei.

– Apie translytę moterį, – pataisė Ričardą Dži.

– Aš taip nevadinu, – pasakiau tam vaikinukui. – Žinau, kad kalba keičiasi; žinau, kad esu jau senas, atsilikęs. Tačiau tas žmogus, kurį pažinojau, man buvo transseksualė. Tada visi taip vadino. Tai aš ir sakau „transseksualė“. Jei nori išgirsti tą istoriją, turėsi prie to priprasti. Mano kalbos netaisyk, – įspėjau. Vaikinukas tiesiog sėdėjo ant dvokiančios sofos, spoksodamas į mane. – Aš irgi liberalus, – pridūriau, – bet pritariu ne viskam.

– Per Ričardo pamokas skaitom „Audrą“, – staiga pasakė Dži – nei iš šio, nei iš to, bent jau aš taip pamaniau. – Gaila, kad negalim statyti spektaklio, – pasiguodė, – bet Ričardas mums paskyrė vaidmenis, kad būtų įdomiau skaityti klasėj. Aš – Kalibanas. Ta pabaisa, žinoma.

– O aš kadaise buvau Arijelis. Ir mačiau, kaip mano senelis scenoje vaidina Kalibaną, kaip moterį, – pasakiau būsimai mergaitei.

– Tikrai? – nustebo tas vaikas – ir pirmą kartą nusišypsojo. Ir aš staiga pamačiau. Tai buvo dailios mergaitės šypsena; sunkiai pastebima nesusiformavusiame berniuko veide ir dar labiau slepiama drambloto berniuko kūno; bet aš jame pamačiau ją. – Papasakokite apie tą translytę moterį, – paprašė vaikas.

– Apie tą transseksualę.

– Gerai. Prašau – papasakokite apie ją.

– Pasakojimas bus netrumpas, Dži, – aš buvau ją įsimylėjęs, – pasakiau jam… ne, pasakiau jai, taip turėčiau sakyti.

– Gerai, – pakartojo Dži.

Vėliau – tą pačią dieną – abu nuėjom į valgyklą. Vaikui buvo tik keturiolika; jis baisiai išalko.

– Matote ten tą sportišką bičą? – paklausė Dži. Nesupratau, kurį sportišką bičą ji turi omenyje, nes ten tokie buvo apsėdę visą stalą – iš pažiūros lyg ir futbolininkai. Aš tik linktelėjau.

– Jis mane vadina Tamponu arba – kartais – tiesiog Džordžu. Ne Dži. Savaime suprantama, nė karto nepavadino Džordžija, – pasakė Dži šypsodamasi.

– „Tamponas“ skamba bjaurokai, – tariau tai mergaitei.

– Tiesą sakant, „Tamponas“ man patinka labiau negu „Džordžas“, – prisipažino Dži. Žinote, pone A., jūs tikriausiai galėtumėte režisuoti Šekspyro „Audrą“, ar ne – jei norėtumėte? Tada galėtume statyti spektaklį.

Dar niekas manęs nebuvo vadinęs ponu A.; man tai, matyt, patiko. Jau buvau nusprendęs, kad, jeigu Dži jau taip nori tapti mergaite, tai turi ja ir būti. Be to, aš norėjau režisuoti „Audrą“.

– Ei, Tampone! – pasigirdo kažkieno balsas.

– Pasišnekėkim su futbolininkais, – pasakiau Dži. Mudu priėjom prie jų stalo; jie akimirksniu liovėsi valgę. Matė nevykėlį berniuką, absurdiškai (jų manymu) svaičiojantį, kad jis – mergaitė, ir matė mane, šešiasdešimt penkerių metų vyriškį, kurį turbūt palaikė mokytoju (netrukus aš mokytoju ir tapau). Šiaip ar taip, atrodžiau gerokai per senas, kad galėčiau būti Dži tėvas.

– Čia Dži. Toks jos vardas. Įsiminkit, – tariau jiems. Jie nieko neatsakė. – Kuris Dži pavadinot „Tamponu“? – paklausiau; vėl neišgirdau jokio atsakymo. (Dauguma tokių kietuolių būna bailiai.)

– Jei kas nors tave palaiko tamponu, Dži… kas kaltas, jeigu niekam nieko apie tai nepasakai? – paklausiau mergaitės, kuri vis dar atrodė kaip berniukas.

– Turbūt aš pati, – atsakė Dži.

– Kuo ji vardu? – vėl kreipiausi į futbolininkus.

Visi, išskyrus vieną, sušuko:

– Dži!

Tas, kuris neatsakė, pats stambiausias, vėl valgė; žiūrėjo į maistą, ne į mane, kai jo dar kartą paklausiau:

– Kuo ji vardu?

Jis ranka parodė į pilną burną.

– Palauksiu, – pasakiau.

– Jis ne mokytojas, – tarė tas dičkis komandos draugams, pagaliau nurijęs maistą. – Tik šitam miesteliūkšty gyvenantis rašytojas. Senas čionykštis gėjus, baigęs šitą mokyklą. Jis negali mums nurodinėti, kaip elgtis. Jis ne mokytojas.

– Kuo ji vardu? – paklausiau jo.

– Gal Įklotas? – išsišiepė tas futbolininkas; kiti irgi jau vaipėsi.

– Dabar supranti, Dži, kodėl atrodau, pasak tavęs, „gana piktas“? – tariau. – Ar šitas vaikinas tave vadina Tamponu?

– Taip. Šitas, – linktelėjo Dži.

Tas futbolininkas, kuris žinojo, kas aš toks, buvo jau atsistojęs; tikras milžinas, už mane gal keturiais coliais17 aukštesnis ir tikrai dvidešimčia ar trisdešimčia svarų18 sunkesnis.

– Dink, tu senas pederaste! – surėkė tas dičkis man. Pamaniau, kad būtų geriau, jeigu jį priversčiau pederastu pavadinti Dži. Žinojau, kad tada tas šiknius jau būtų mano rankose; griežtų nurodymų dėl aprangos Feivarit Riveryje nebebuvo, bet atsirado naujų taisyklių, – kurių nebuvo, kai čia mokiausi aš. Negalėjai būti išmestas iš mokyklos už tai, kad ištarei žodį „tamponas“ ar „įklotas“, tačiau „pederastas“ jau buvo laikomas neapykantos apraiška. („Pederastas“, kaip ir „negras“ ar „žydpalaikis“, tikrai galėjo pridaryti bėdos.)

– Sumauti futbolininkai, – išgirdau sakant Dži; taip sakydavo ir Hermas Hoitas. (Imtynininkai kartais jaučia panieką, matydami, kokie kieti futbolininkai manosi esą.) Ta būsima translytė moteris tikriausiai skaitė mano mintis!

– Ką pasakei, pederastuk? – paklausė dičkis. Ir tikrai gėdingai puolė Dži – delno apačia stuktelėjo keturiolikmetei į veidą. Jai tikriausiai labai skaudėjo, bet mačiau, kad Dži neketina trauktis; iš nosies jau bėgo kraujas, kai žengiau tarp jų.

– Gana, – tariau dičkiui, bet jis tyčia trenkėsi į mane krūtine. Pamačiau, kad kilstelėjo dešinę, ir atrėmiau jo staigų šoninį smūgį kairiu dilbiu, kaip mane kadaise mokė Džimas (kurio pavardės neprisimenu) „Niujorko sporto klubo“ bokso salėje, ketvirtame aukšte. Futbolininkas šiek tiek nustebo, kai pakėliau ranką ir suspaudžiau jo sprandą „apykakle“. Mėgino nuo manęs atsistumti, smarkiai; buvo sunkus ir visu svoriu palinko į mane – kaip tik tokio priešininko veiksmo ir lauki, jei moki neblogai panerti.

Valgyklos grindys buvo gerokai kietesnės negu imtynių kilimas; be to, tas dičkis labai jau nevykusiai drėbėsi ant peties – visu savo svoriu (ir beveik visu mano). Neabejojau, kad bus išsinarinęs tą petį arba susilaužęs raktikaulį, – o gal ir išsinarinęs, ir susilaužęs. Kol kas tiesiog gulėjo ant grindų, stengdamasis nejudinti nei peties, nei žasto.

– Sumauti futbolininkai, – pakartojo Dži, šįkart jau visam jų stalui. Jie matė, kad jos nosis kraujuoja vis smarkiau.

– Ketvirtą kartą klausiu: kuo ji vardu? – tariau ant grindų tysančiam dičkiui.

– Dži, – atsakė tas tamponų ir įklotų mėgėjas. Netrukus sužinojau, kad jis – devyniolikmetis antrosios pakopos mokinys, į Feivarit Riverį priimtas tam, kad žaistų futbolą. Nesvarbu, ar išsinarino petį, ar susilaužė raktikaulį, – vis tiek jau buvo aišku, kad žaisti negalės iki pat futbolo sezono pabaigos. Už „pederastuką“ mokyklos vadovybė jo neišmetė, bet paskyrė bandomąjį laikotarpį. (Mudu su Dži tikėjomės, kad jos nosis bus lūžusi, tačiau nebuvo.) Tas dičkis iš mokyklos išlėkė kitą pavasarį – už tai, kad mergaitę, kuri nenorėjo su juo sugulti, pavadino „vištgaidžiu“.

Dirbti mokytoju valandininku sutikau tik su sąlyga, kad bus stengiamasi naujokus – ypač tuos vyresnius antrosios pakopos mokinius – Feivarit Riveryje mokyti tolerancijos. Čia, žinoma, turiu omeny seksualinių skirtumų pripažinimą.

Tačiau ten, valgykloje, tą 2007-ųjų rugsėjo dieną nebesugalvojau, kokiais žodžiais dar galėčiau tuos futbolininkus paauklėti.

Užtat mano naujoji globotinė, Dži, dar turėjo ką pasakyti prie stalo tebesėdintiems sportininkams.

– Aš tapsiu mergaite, – drąsiai tarė. – Kada nors būsiu Džordžija. Bet kol kas esu tiesiog Dži ir mane dar galėsite pamatyti kaip Kalibaną Šekspyro „Audroje“.

– Tą spektaklį tikriausiai parodysim tik prasidėjus žiemos trimestrui, – įspėjau futbolininkus, bet ne todėl, kad būčiau tikėjęsis, jog kuris nors iš jų ateis pažiūrėti. Tiesiog maniau, kad greičiau tų vaikų, ko gero, neparengsiu; visi Ričardo dėstomą Šekspyro kursą pasirinkę mokiniai buvo naujokai. Į aktorių atranką nusprendžiau kviesti berniukus ir mergaites iš visos mokyklos, tačiau baiminausi, kad vis dėlto labiausiai spektaklis rūpės naujokams (tokiems kaip Dži).

– Ir dar štai ką noriu pasakyti, – vėl kreipėsi į futbolininkus mano globotinė. Kraujas jai iš nosies jau žliaugte žliaugė, bet mačiau, kad Dži tuo patenkinta. – Ponas A. – ne senas gėjus. Jis – senas biseksualas. Supratot?

Buvau sužavėtas, kai visi futbolininkai linktelėjo. Na, gerai, gal išskyrus tą dičkį ant valgyklos grindų; jis tiesiog tysojo – nė nekrustelėdamas. Man gaila tik kad panelė Frost su treneriu Hoitu nematė, kaip panėriau. Aš pats manau, jog tai buvo visai neblogas panėrimas – mano vienintelis veiksmas.

16 William Shakespeare. „Dvyliktoji naktis“. Vertė Aleksys Churginas.

17 10 cm.

18 Apie 10 kg.

14 skyrius

MOKYTOJAS

Visa tai nutiko prieš trejus metus, kai Dži buvo dar naujokė. Gaila, kad nematėt Dži paskutinių mokslo metų pradžioje, 2010-ųjų rudenį, – ta septyniolikmetė atrodė pribloškiamai. Abitūros metais Dži suėjo aštuoniolika; mokyklą ji baigė laiku, su 2011-ųjų laida. Na, aš tik noriu pasakyti, jog labai gaila, kad nematėt Dži, kai ji buvo abiturientė. Ponia Hadli su Ričardu neklydo: Dži tikrai pasirodė esanti ypatinga.

Tą 2010-ųjų rudens trimestrą repetavom, pasak Ričardo, „rudeninį Šekspyrą“. „Romeo ir Džuljetą“ ketinom vaidinti nervingiausiu laiku – per trumpą mokslo atkarpėlę tarp Padėkos dienos ir Kalėdų atostogų.

Kaip mokytojas, galiu pasakyti, kad tas laikas būna siaubingas: vaikai visiškai išsiblaškę, jiems reikia rengtis egzaminams, rašyti rašto darbus ir, negana to, nuo visokio rudens sporto pereiti prie žiemos. Daug naujienų, bet nemažai ir įprastų darbų; visi kosėja ir susierzina dėl kiekvienos smulkmenos.

„Romeo ir Džuljetą“ Feivarit Riverio mokyklos Dramos klubas paskutinį kartą buvo statęs aštuoniasdešimt penktųjų žiemą – prieš dvidešimt penkerius metus. Aš dar prisiminiau, ką Laris sakė Ričardui apie tai, kad Džuljetą galėtų vaidinti berniukas. (Laris manė, kad Šekspyrui ta mintis būtų labai patikusi!) Bet Ričardas tada paklausė: „Kur aš rasiu berniuką, kuris ryžtųsi vaidinti Džuljetą?“ Net Lorencas Aptonas neturėjo ką atsakyti į tą klausimą.

Dabar aš žinojau, kuris berniukas ryšis vaidinti Džuljetą. Aš turėjau Dži, kuri – kaip mergaitė – buvo beveik tobula. Septyniolikos metų Dži ir tiesiogine prasme tebebuvo su kiaušiais. Ją jau išsamiai tyrė psichologai; psichoterapija ir šiaip visokios konsultacijos būtinos, kai jaunas žmogus iš tikrųjų nusiteikęs keisti lytį. Vargu ar jai tada jau buvo elektrolizės aparatu pašalinti barzdaplaukiai; Dži gal dar buvo per jauna elektroepiliacijai, bet tiksliai to negaliu pasakyti. Žinau tik kad Dži – jos tėvams ir gydytojui pritarus – buvo leidžiami moteriški hormonai ir paaiškinta, kad tuos hormonus, jei nepersigalvos dėl lyties keitimo, ji turės vartoti visą gyvenimą. (Aš buvau įsitikinęs, kad Dži, kuri jau tuoj turėjo tapti Džordžija Montgomeri, nepersigalvos.)

Ką Elena pasakė, kai kadaise galvojom, ar Džuljetos nebūtų galėjęs vaidinti Kitridžas? Tada abu nusprendėm, jog iš to nebūtų buvę nieko gero. „Džuljeta nieko neverta, jeigu nėra nuoširdi“, – pasakė Elena.

Ar galėjau turėti nuoširdesnę Džuljetą?! Dži visada buvo su kiaušiais, o dabar jai dar išdygo krūtys, – mažytės, bet labai dailios, – ir visai kitaip sužvilgo plaukai. Dievulėliau, kaip pailgėjo blakstienos! Oda pasidarė švelnesnė, pradingo visi inkštirai; klubai paplatėjo, nors nuo tada, kai pradėjo mokytis Ferst Sisteryje, Dži numetė nemažai svorio, – jos klubai dabar jau buvo moteriški, nors dar nelabai apvalūs.

Dar svarbiau tai, kad jau visa Feivarit Riverio mokyklos bendruomenė žinojo, kas (ir kokia) yra Dži Montgomeri. Be abejo, buvo keli raumenų kalnai, ne visai apsipratę su seksualiniais skirtumais mūsų mokykloje. Visur būna vienas kitas urvinis.

Vis galvojau, kad Laris manimi tikrai didžiuotųsi. Jis, ko gero, būtų stebėjęsis, matydamas, kaip aš susijęs. Iš prigimties nebuvau politiškai aktyvus, tačiau dabar ėmiausi bent šiokios tokios politinės veiklos. Nuvykau į kelis mūsų valstijos universitetų miestelius. Kalbėjausi su Midlberio koledžo ir Vermonto universiteto LGBT grupėmis. Padėjau rengti įstatymo projektą dėl tos pačios lyties asmenų santuokų; Vermonto valstijos senatas tą įstatymą jau patvirtino, – nepaisydamas mūsų gubernatoriumi išrinkto respublikono – tikro urvinio – veto.

Laris būtų juokęsis, matydamas, kad pritariu gėjų santuokoms, nes žinojo, ką apskritai manau apie santuoką. „Oi, pone Monogamini!“ – būtų erzinęs mane Laris. Bet gėjų santuokos yra tai, ko jauni gėjai ir biseksualai nori, o aš stengiuosi tuos jaunuolius palaikyti.

„Tavyje matau būsimą didvyrį!“ – kadaise sakė man senelis Haris. Na, taip toli gal nenueisiu, bet tikiuosi, kad panelei Frost būtų patikę tai, ką darau. Aš irgi kai ką savotiškai saugojau – gyniau Dži. Buvau šio to vertas asmuo Dži gyvenime. Gal dėl to panelė Frost būtų mane mėgusi.

Šitaip gyvenau būdamas šešiasdešimt aštuonerių. Savo senojoje Feivarit Riverio mokykloje kaip valandininkas mokiau vaikus anglų kalbos ir literatūros; be to, režisuodavau Dramos klubo spektaklius. Buvau rašytojas ir kartais dar užsiimdavau politine agitacija – rėmiau LGBT grupes, visur. Oi, atsiprašau, žinau, kad kalba nuolat keičiasi.

Vienas labai jaunas Feivarit Riverio mokytojas man pasakojo, kad LGBT jau nebetinkamas (ar nepakankamai informatyvus) pavadinimas, – atseit dabar reikia sakyti LGBTQ19.

– Ką reiškia ta sumauta Q? – paklausiau to mokytojo. – Gal „kivirčininkai“?

– Ne, Bilai. Abejojantieji.

– A!

– Prisimenu tą tavo tarpsnį, Bili, – pasakė man Marta Hadli. Na, taip… ir aš pats prisimenu. Neprieštarauju, tegu būna LGBTQ; tik, būdamas jau tokio amžiaus, vis pamirštu tą nelemtą Q!

Ponia Hadli dabar gyvena globos namuose. Jai devyniasdešimt; Ričardas ją kasdien aplanko. Aš pas Martą nueinu dukart per savaitę, kartu užsuku ir pas dėdę Bobą. Raketinis, jau devyniasdešimt trejų, laikosi stebėtinai gerai – na, turiu omeny kūną. Bobo atmintis silpsta, bet taip jau būna geriems žmonėms. Kartais Bobas pamiršta netgi tai, kad Džerė su ta savo drauge iš Kalifornijos, – ta, kuri mano metų, – šįmet Vermonte susituokė.

Vestuves šventėm 2010-ųjų birželio mėnesį, mano namuose Upės gatvėje. Buvo ir ponia Hadli, ir dėdė Bobas. Marta sėdėjo invalidų vežimėlyje, kurį visur stūmė Raketinis.

– Tikrai nenorite, kad aš pastumčiau, Bobai? – vis siūlėsi ir Ričardas, ir aš, ir Elena.

– Kodėl manot, kad aš šitą vežimėlį stumiu? – paklausė mūsų Raketinis. – Aš į jį tik atsiremiu!

Na, kad ir kaip ten buvo, kiekvieną kartą, kai dėdė Bobas pasidomi, kada bus Džerės vestuvės, aš jam primenu, kad ji jau susituokusi.

Iš dalies dėl Bobo užmaršumo aš vos nepražiopsojau vienos svarbios savo gyvenimo akimirkos, – gal ne itin įspūdingos, bet tikrai svarbios, mano manymu.

– Ką darysi dėl to senjoro Bovari, Bili? – paklausė manęs dėdė Bobas, kai vežiau jį į globos namus po Džerės vestuvių.

– Kokio senjoro? – nesupratau.

– Velniai griebtų, Bili! Atsiprašau, – pasakė dėdė Bobas. – Jau užmirštu tuos Buvusių auklėtinių skyriaus reikalus. Pro vieną ausį įeina, pro kitą išeina!

Bet čia buvo ne visai toks pranešimas, kokie dedami į „Riverio biuletenį“; šįkart Bobas per „Pagalbos šauksmą iš Kur jūs išvykote? skyriaus“ gavo užklausą.

Prašyčiau perduoti šį laiškelį jaunajam Viljamui.

Tokia buvo kruopščiai mašinėle išspausdinto laiško pradžia.

Jo tėvas, Viljamas Fransis Dinas, norėtų žinoti, kaip laikosi jo sūnus, – nors pats, šitokia sena primadona, sūnui kažkodėl neparašo ir nepaklausia. Žinote, buvo AIDS epidemija; iš to, kad teberašo knygas, mes suprantam, kad jaunasis Viljamas išliko gyvas. Bet ar sveikas? Kaip mes čia sakom, – gal malonėtumėt jaunojo Viljamo paklausti, – ¿Cómo está? Ir prašyčiau jaunajam Viljamui pasakyti, jeigu jis nori mus pamatyti, kol dar nenumirėm, tai tegu mus aplanko!

Tą kruopščiai išspausdintą laišką atsiuntė senas mano tėvo meilužis – tas tualeto čiuožėjas, tas skaitytojas, kuris su mano tėčiu vėl susitiko metro traukinyje ir neišlipo kitoje stotelėje.

Ir savo pavardę jis, užuot pasirašęs, išspausdino mašinėle:

Senjoras Bovari

Vieną vasarą, ne per seniausiai, su gana ciniškai nusiteikusiu draugu, olandu, nuvykau į gėjų paradą Amsterdame; jau seniai manau, kad tas miestas – vilčių teikiantis eksperimentas, ir man labai patiko paradas. Gatves užplūdo šokantys vyrai purpurinės ir rausvos odos drabužiais, trikampėmis leopardo rašto kelnaitėmis mūvintys vaikinai, arba tik su siaurikėmis, besibučiuojantys; viena moteris, glotniai apsilipinusi iš pažiūros šlapiomis žaliomis plunksnomis, demonstravo diržais prie kūno pritvirtintą juodą pimpalą. Tam savo draugui pasakiau, kad yra daug miestų, kur deklaruojamas pakantumas, bet Amsterdame jis tikrai juntamas, – juo netgi puikuojamasi. Man bešnekant, vienu iš kanalu pro šalį praplaukė ilgas ekskursijų laivas; jame grojo vien merginų roko grupė; permatomais triko apsitempusios moterys mojavo mums, stovintiems ant kranto. Mojavo vibratoriais.

Bet ciniškasis mano draugas olandas pažiūrėjo į mane pavargusiu (ir ne itin pakančiu) žvilgsniu; atrodė, kad jam gėjų šėlionės rūpi ne ką labiau negu de Wallen, Amsterdamo raudonųjų žibintų kvartalo, languose ir tarpduriuose stovinčioms daugiausia kitatautėms prostitutėms.

– Amsterdamas toks išsisėmęs, – pasakė tas olandas. – Naujoji gėjų scena Europoje dabar yra Madridas.

– Madridas, – pakartojau, kaip esu įpratęs. Aš gi septintą dešimtį bebaigiąs biseksualas, gyvenantis Vermonte. Ką galėjau žinoti apie naująją gėjų sceną Europoje? (Gal apskritai nieko nežinojau apie jokią sumautą sceną?)

Senjoro Bovari patartas, apsistojau gražiame, ramiame „Santo Mauro“ viešbutyje Madride, siauroje medžiais apsodintoje Zurbano gatvelėje (iš pažiūros nuobodžiame gyvenamajame rajone), iš kur atseit buvo galima „pėsčiomis greitai nueiti į Čueką“. Na, turėjau ilgokai eiti, kol pasiekiau Čueką, „Madrido gėjų kvartalą“, kaip jį elektroniniame laiške pavadino ponas Bovari. Rašomąja mašinėle spausdintas Bovari laiškas, kurį dėdė Bobas gavo Feivarit Riverio mokyklos Buvusių auklėtinių skyriuje, buvo be atgalinio adreso, – radau tik elektroninio pašto adresą ir senjoro Bovari mobiliojo telefono numerį.

Pirmoji ryšio priemonė – tas laiškas – ir paskesnis mudviejų su nuolatiniu tėvo partneriu susirašinėjimas elektroniniu paštu buvo keistokas senoviškumo ir šiuolaikiškumo derinys.

– Manau, tas Bovari veikėjas bus tavo tėčio amžiaus, Bili, – perspėjo mane dėdė Bobas. Iš 1940-ųjų „Pelėdos“ žinojau, kad Viljamas Fransis Dinas gimęs 1924 metais; taigi ir mano tėvui, ir ponui Bovari jau turėjo būti aštuoniasdešimt šešeri. (Toje pačioje keturiasdešimtųjų „Pelėdoje“ buvau perskaitęs, kad Franė Din norėjo tapti „artistu“. Tačiau kokiu artistu?)

Iš „to Bovari veikėjo“, kaip tėčio meilužį vadino Raketinis, laiškų supratau, kad tėtis nežino, jog atvykstu į Madridą; tai buvo vien tik pono Bovari sumanymas, ir aš viską dariau, kaip jis nurodė. „Tą dieną, kai atskrisi, pasivaikščiok po Čueką. Tą pirmą vakarą atsigulk anksti. Kitą dieną kartu pavakarieniausim. Truputį pavaikštinėsim; galiausiai atsidursim Čuekoje, ir aš tave nuvesiu į klubą. Jei tavo tėvas žinotų, kad ateisi, tai tik be reikalo drovėtųsi“, – rašė elektroniniame laiške ponas Bovari.

Į kokį klubą? – galvojau.

„Franė buvo neblogas vaikinas, Bili, – tikino mane dėdė Bobas, kai dar mokiausi Feivarit Riverio mokykloje. – Tik gal truputį žydrokas, na, turbūt supranti, ką tai reiškia.“ Taigi maniau, kad klubas, į kurį senjoras Bovari mane vesis Čuekoje, greičiausiai bus toks. Tačiau koks tai bus gėjų klubas? (Netgi senas biseksualas, gyvenantis Vermonte, supranta, kad būna visokių gėjų klubų.)

Vėlyvą popietę Čuekoje dauguma parduotuvių dar nebuvo atidarytos po siestos; svilino devyniasdešimties laipsnių20 karštis, tačiau jis buvo sausas – labai malonus žmogui, į Madridą atvykusiam iš tuo metų laiku mašalų apsiausto Vermonto. Man pasirodė, kad Calle de Hortaleza – labai judri sukomercinto gėjų sekso gatvė; ten viskas atsidavė sekso turizmu, netgi per siestą. Vaikštinėjo keli vieniši pagyvenę vyriškiai ir tik retkarčiais praeidavo kokia jaunų gėjų grupelė; savaitgaliais ir vienų, ir kitų neabejotinai būna daugiau, bet tada buvo šiokiadienio popietė. Lesbietės ten beveik nesirodė, – bent jau aš nepastebėjau, tačiau tąkart juk pirmą sykį dirstelėjau į Čueką.

Netoli Calle de Augusto Figueroa kampo buvo naktinis klubas, pavadintas „A Noite on Hortaleza“, bet dieną naktiniai klubai nekrenta į akis. Mano dėmesį patraukė tik tarytum ne vietoje užrašytas portugališkas pavadinimas, – a noite portugališkai reiškia „naktis“, – ir lentos su apiplyšusiais spektaklių skelbimais, viename iš kurių mačiau transvestitus.

Gatvėse tarp Gran Vía ir metro stotelės Čuekos aikštėje yra daugybė visokių barų ir sekso prekių bei gėjų drabužių krautuvėlių. „Taglia“ – perukų parduotuvė Calle de Hortaleza gatvėje – įsikūrusi priešais kultūristų sporto klubą. Mačiau, kad ten labai mėgstami marškinėliai su Tintino atvaizdu; be to, – kampinės Calle de Hernán Cortés gatvės parduotuvės vitrinoje stovėjo manekenai, apmauti vien siaurikėmis. (Tikrai džiaugiuosi, jog esu per senas, kad mūvėčiau siaurikėmis.)

Stengiausi nekreipti dėmesio į po ilgos kelionės lėktuvu sutrikusį paros ritmą ir kaip nors išsilaikyti iki pavakario, kad prieš guldamas dar galėčiau viešbutyje pavakarieniauti. Buvau pernelyg pavargęs, kad deramai įvertinčiau trumparankoviais marškinėliais apsitempusius raumeningus Calle de Hortaleza gatvėje esančios „Mama Inés Café“ padavėjus. Toje kavinėje sėdėjo daugiausia vyrų poros ir viena moteris, vilkinti už kaklo surišama suknele ir įsispyrusi į pliažines šlepetes. Iš pažiūros labai liūdna, lieso veido, smakrą parėmusi ranka. Vos nepamėginau jos kabinti. Prisimenu, kad galvojau, ar Ispanijoje visos moterys būna itin liesos, o paskui staiga išstorėja. Ir dar atkreipiau dėmesį į savotiško sudėjimo vyrus: lyg ir visai sudžiūvusius, bet su pilvukais, beviltiškai pūpsančiais po berankoviais marškinėliais.

Penktą valandą po pietų išgėriau café con leche – man tai neįprasta, tokiu dienos metu kavos dažniausiai nebegeriu, tačiau tądien stengiausi neužmigti. Vėliau Calle de Gravina gatvėje radau knygyną. „Libros“, – lyg ir taip jis buvo pavadintas. (Nejuokauju. To knygyno pavadinimas tikrai buvo „Knygos“.) Anglų romanų – anglų kalba – jie turėjo nemažai ir gerų, bet nė vieno šiuolaikinio; netgi nė vieno, parašyto dvidešimtame amžiuje. Kurį laiką knisausi grožinės literatūros skyriuje. Kitapus gatvės, šiek tiek įstrižai, ant San Gregorio kampo, mačiau, regis, populiarų barą – „Ángel Sierra“. Kai išėjau iš knygyno, siesta turbūt buvo pasibaigusi, nes tame bare jau rinkosi klientai.

Praėjau pro kažkokią kavinę, irgi Calle de Gravina gatvėje, kur prie staliuko šalia lango sėdėjo dvi stilingai apsirengusios senyvos lesbietės, – ko gero, vienintelės lesbietės, kurias mačiau Čuekoje, ir apskritai beveik vienintelės mano tame kvartale matytos moterys. Tačiau buvo dar gana ankstyvas vakaras, o aš žinojau, kad Ispanijoje viskas vyksta vėlai. (Pristatydamas savo romanų vertimus, jau buvau lankęsis Barselonoje. Ten įsikūręs į ispanų kalbą išverstų mano knygų leidėjas.)

Išeidamas iš Čuekos, – jau leisdamasis į tą ilgą kelionę pėsčiomis, atgal į „Santo Mauro“ viešbutį, – dar užsukau į meškinų barą Calle de las Infantas gatvėje. Tas baras, pavadintas „Hot“21, buvo sausakimšas vyrų – krūtinė prie krūtinės, nugara prie nugaros. Visi pagyvenę; be to, juk žinot, kaip atrodo meškinai: kaip normalūs vyrai, stambūs barzdočiai, dažniausiai mėgstantys alų. Kaip įprasta Ispanijoje, daugelis, be abejo, rūkė; aš tame „Hot“ neužsibuvau, bet spėjau pamatyti, kad ten visi labai draugiški. Iki juosmens nuogi barmenai tame bare buvo jauniausi – ir tikrai karšti.

Dabitiškai apsirengęs mažutis žmogelis, pasitikęs mane viename iš Plaza Mayor restoranų, pirmą akimirką lyg ir nepriminė jauno kareivio iki kulkšnių nusmauktomis kelnėmis, per audrą jūroje skaitančio „Ponią Bovari“, nuogu užpakaliu slystančio per klozetus ir galiausiai atsitrenkiančio į eilės gale sėdintį mano tėvą.

Senjoro Bovari plaukai buvo tvarkingai pakirpti ir visiškai žili, kaip ir trumpi tankių ūsų šeriai. Jis vilkėjo gražiai išlygintais baltais marškiniais trumpomis rankovėmis, su dviem kišenėlėmis ant krūtinės; iš vienos kyšojo skaitymo akiniai, o iš kitos – keli rašikliai. Chaki spalvos kelnės buvo su aštriais kantais; iš viso senoviško ir gal pernelyg pedantiško to vyriškio įvaizdžio šiuolaikiškumu išsiskyrė tik sandalai. Tokiais sandalais – su storais lyg sportbačių padais – paprastai avi vaikinai, mėgstantys aktyvų poilsį gamtoje, brendantys per šėlstančias upes ir šokinėjantys per sraunius upokšnius.

– Bovari, – prisistatė tas vyriškis – ir atkišo ranką, delnu žemyn; net nesupratau, ar nori, kad tą ranką paspausčiau, ar kad pabučiuočiau. (Nusprendžiau paspausti.)

– Labai džiaugiuosi, kad su manimi susisiekėt, – pasakiau.

– Nežinau, ko tavo tėvas dar laukia dabar, kai motina – una mujer difícil, sunkaus būdo moteris – mirusi jau prieš trisdešimt dvejus metus. Tikrai prieš trisdešimt dvejus, ar ne? – dar pasitikslino tas žmogelis.

– Taip, – linktelėjau.

– Norėčiau sužinoti, kokie tavo reikalai dėl ŽIV; pasakysiu tavo tėvui, – tarė Bovari. – Jam labai rūpi, bet aš jį pažįstu – pats tavęs niekada nepaklaus. Tiesiog nerimaus dėl to, kai jau būsi grįžęs į namus. Jis amžinai viską atidėlioja! – šyptelėjęs meiliai sušuko Bovari.

Neslėpiau: nuolat tikrinuosi, atsakymas visada neigiamas; taigi ŽIV aš neužsikrėtęs.

– Negurkštelėjai nuodingo kokteilio… Puiku! – apsidžiaugė senjoras Bovari. – Mes irgi to viruso neturim… na, jei tau įdomu. Galiu pareikšti, kad mylėjausi tik su tavo tėvu, o jis – išskyrus tą išties pragaištingą flirtą su tavo motina – mylėjosi tik su manimi. Nuobodu, ar ne? – vėl nusišypsojo. – Skaičiau tavo knygas… kaip ir tavo tėvas, be abejo. Turėdamas omeny, apie ką tu rašai… na, suprantu, kodėl tavo tėtis dėl tavęs nerimauja! Jei bent pusę to, ką aprašei, iš tikrųjų patyrei, tai, matyt, myliesi su visais!

– Ir su vyrais, ir su moterimis. Taip. Bet ne su visais, – pasakiau irgi šypsodamasis.

– Klausinėju čia tik todėl, kad jis tikrai nepaklaus. Tiesą sakant, kai susipažinsi su savo tėvu, turbūt pajusi, kad kai kurie tavo interviu buvo nuodugnesni negu viskas, ko jis tave klaus ar netgi ką pats tau pasakys, – perspėjo mane senjoras Bovari. – Tai nereiškia, kad jam nerūpi. Aš neperdedu sakydamas, kad jis nuolat dėl tavęs nerimauja. Bet tavo tėvas įsitikinęs, kad negalima kištis į žmogaus asmeninį gyvenimą. Tavo tėtis labai uždaras žmogus. Tik vieno dalyko jis neslepia, kiek mačiau.

– Ir kas gi tai būtų? – pasidomėjau.

– Neketinu dabar gadinti spektaklio. Šiaip ar taip, mums jau reikia eiti, – tarė senjoras Bovari, žiūrėdamas į savo laikrodį.

– Kokio spektaklio? – paklausiau.

– Klausyk, aš ne artistas – aš tik tvarkau piniginius reikalus, – atsakė Bovari. – Tu esi rašytojas, bet ir tavo tėvas moka papasakoti istoriją. Na ir kas, kad ji visada ta pati.

Paskui jį – gana greitu žingsniu – iš Plaza Mayor nuėjau į Puerta del Sol. Tokiais sandalais Bovari tikriausiai ir avėjo todėl, kad mėgo vaikščioti; neabejojau, kad po visą Madridą vaikšto pėsčias. Atrodė sveikas ir sportiškas; pietaudamas su manimi, valgė labai nedaug ir gėrė tik mineralinį vandenį.

Buvo gal devinta ar dešimta vakaro, bet mieste pilna žmonių. Montero gatvėje praėjom pro prostitutes – pro „dirbančias merginas“, pasak Bovari.

Nugirdau vieną tarstelint guapo.

– Ji sako, kad tu gražus, – išvertė senjoras Bovari.

– Gal turi omeny jus, – tariau; jis man atrodė labai gražus.

– Tikrai ne mane – mane ji pažįsta, – tepasakė Bovari. Nebuvo nusiteikęs juokauti. „Finansininkas“, – pagalvojau.

Perėję Gran Vía, atsidūrėm Čuekoje, prie to aukšto pastato, pavadinto Telefónica.

– Dar šiek tiek per anksti, – tarė Bovari, vėl žvilgtelėjęs į laikrodį. Lyg ir svarstė, kad gal reikėtų daryti lankstą (bet paskui persigalvojo). – Šitoje gatvėje yra meškinų baras, – pasakė, stabtelėjęs prie Hortaleza ir Calle de las Infantas sankryžos.

– Taip, „Hot“ – vakar vakare ten išgėriau bokalą alaus.

– Meškinai visai nieko, jei patinka pilvūzai, – tarė Bovari.

– Nesu nusiteikęs prieš meškinus – ir mėgstu alų, – pasakiau. – Daugiau nieko ir negeriu.

– O aš geriu tik agua con gas. – Senjoras Bovari vėl šyptelėjo.

– Mineralinį vandenį… su burbuliukais. Taip? – paklausiau.

– Kaip suprantu, mums abiem patinka burbuliukai, – pasakė Bovari; jis mane tebevedė Hortaleza gatve. Nelabai dairiausi, bet atpažinau tą portugališkai pavadintą naktinį klubą – „A Noite“.

Kai senjoras Bovari įsivedė mane į vidų, paklausiau:

– Šitame klube?

– Laimė, ne, – atsakė mažasis žmogelis. – Mes tik stumiam laiką. Jeigu čia jau prasidėtų spektaklis, nebūčiau tavęs atsivedęs, bet čia spektakliai prasideda labai vėlai. Kol kas galima tiesiog išgerti.

Apie barą trainiojosi keli jauni ir liesi gėjai.

– Jei būtum vienas, jie jau būtų tave aplipę, – pasakė man Bovari. Baras buvo juodo marmuro arba nugludinto granito. Aš išgėriau bokalą alaus, o senjoras Bovari – agua con gas.

„A Noite“ klube mačiau mėlynai išdažytą šokių salę ir avansceną; užkulisiuose skambėjo Sinatros dainos. Kai aš, kalbėdamas apie tą naktinį klubą, pavartojau žodį „retro“, Bovari tik murmtelėjo:

– Švelniai tariant.

Jis vis žiūrėjo į laikrodį. Kai vėl išėjom į Hortaleza, buvo jau beveik vienuolika; dar niekada nebuvau gatvėje matęs tiek žmonių. Bovari įvestas į klubą, supratau, kad tikrai pro jį praėjau, – bent jau du kartus, – tačiau nepastebėjau. Tas klubas buvo visai mažytis, bet prie jo laukė daug žmonių – Hortaleza gatvėje, tarp Calle de las Infantas ir San Marcos. Tik dabar pamačiau to klubo pavadinimą: SEÑOR BOVARY.

– O! – nustebau; Bovari, apeidamas žmonių eilę, jau vedėsi mane prie užpakalinių durų.

– Pažiūrėsim Franės spektakliuką, o tada su juo susipažinsi, – šnekėjo Bovari. – Jeigu man pasiseks, jis tave su manimi pamatys tik baigęs savo numerį – arba beveik baigęs.

Tokie pat vaikinai, kokius ką tik buvau matęs „A Noite“ klube, perkarę gėjai, spietėsi apie barą ir čia, bet pasitraukė, kad mudu su senjoru Bovari galėtume prieiti. Scenoje šoko labai įtikimai atrodanti transseksualė – žiūrėdamas į ją, nemačiau nieko „retro“.

– Tiesiog begėdiškai stengiasi įtikti heteroseksualams, – pašnibždėjo man į ausį Bovari. – Oi, ir dar tikriausiai tokiems kaip tu. Ar ji tau patinka?

– Taip, labai, – atsakiau. (Gelsvai žalsvi šviesos blyksniai, ritmiškai nušviečiantys šokėją, mano manymu, atrodė ne itin skoningai.)

Negalėjai sakyti, jog tai striptizas; šokėjos papai, be abejo, buvo dirbtiniai, ir ji jais labai didžiavosi, bet siaurikių nenusimovė. Nulipusi nuo scenos, ėjo pro garsiai plojančius žiūrovus, netgi pro barą, vis dar su siaurikėmis, bet visus kitus drabužius nešdamasi rankose. Bovari jai kažką pasakė ispaniškai, ir ji nusišypsojo.

– Pasakiau, kad tu itin svarbus svečias ir ji tau labai patinka, – šelmiškai paaiškino man Bovari. Kai jau norėjau kažką atsakyti, jis pridėjo smilių prie lūpų ir pašnibždom tarė: – Aš tau pavertėjausiu.

Iš pradžių pamaniau, kad juokauja, – kad siūlosi pavertėjauti, jei vėliau bendrausiu su ta transseksualia šokėja, – bet Bovari turėjo omenyje, kad man išvers, ką šnekės mano tėvas.

– Franė! Franė! Franė! – pasigirdo balsai iš minios.

Vos tik Franė Din pasirodė scenoje, visi ėmė aikčioti iš susižavėjimo; matydamas tą blizgančią suknelę su stulbinamai gilia iškirpte ir išdidžią tėvo laikyseną, supratau, kodėl senelis Haris mėgo Viljamą Fransį Diną. Tėčio perukas buvo juodas kaip naktis, su sidabriniais blizgučiais, derantis prie suknelės. Dirbtinės krūtys mažytės, – kaip ir jis visas, – perlų vėrinys irgi nepretenzingas, bet gražiai atspindintis pilkšvai melsvą scenos šviesą. Toje šviesoje viskas, kas scenoje ir žiūrovų minioje buvo balta, pasidarė melsvai pilka – netgi prie baro sėdinčio senjoro Bovari marškiniai.

– Noriu jums papasakoti vieną tokią istoriją, – ispaniškai kreipėsi į minią mano tėvas. – Ilgai neužtruksiu, – nusišypsojo, laibais seno žmogaus pirštais čiupinėdamas savo perlus. – Gal jau esat ją girdėję? – dar paklausė – kaip man į ausį pašnibždom išvertė Bovari.

– Sí! – choru sušuko minia.

– Na, atleiskit, – tarė mano tėvas, – bet tai vienintelė istorija, kurią galiu papasakoti. Mano gyvenimo ir vienintelės meilės istorija.

Aš ją jau buvau girdėjęs. Beveik tą patį jis man pasakojo, kai sveikau, persirgęs skarlatina, – tačiau tada, būdamas mažas, negalėjau įsiminti visų smulkmenų.

– Įsivaizduokit, kaip viskas atrodo, kai savo gyvenimo meilę pirmą kartą pamatai ant klozeto! – sušuko Franė Din. – Buvom išvietėj, kur teliūskavosi jūros vanduo; laive, paplūdusiame vėmalais!

– Vómito! – vienu balsu pakartojo minia.

Stebėjausi matydamas, kiek daug klausytojų tą istoriją girdi ne pirmą kartą; jie ją jau mokėjo atmintinai. Minioje buvo nemažai pagyvenusių žmonių, ir vyrų, ir moterų; buvo ir jaunų – daugiausia vaikinų.

– Nėra jokio kito garso, kad būtų bent kiek panašus į tą, kurį girdi, kai žmogaus derrière slysta per klozetų sėdynes, – į tą plekšėjimą, kai tavo gyvenimo meilė vis artėja prie tavęs, – pasakė tėtis; tada kiek patylėjo, giliai įkvėpė, o klausytojų minioje daugelis vaikinų nusismaukė kelnes iki kulkšnių (kartu ir apatines kelnaites) ir ėmė pliaukšėti vienas kitam per nuogą užpakalį.

Mano tėvas scenoje nepritariamai atsiduso ir tarė:

– Ne, ne taip – tas plekšėjimas buvo kitoks, daug subtilesnis. – Čia tėtis – blizgančia juoda suknele itin gilia iškirpte – vėl nutilo, subarti vaikinai užsitraukė kelnes ir visa minia lyg ir aprimo.

– Įsivaizduokite žmogų, skaitantį per audrą jūroje. Kaip turi mėgti skaityti, kad šitaip elgtumeisi! – sušuko mano tėvas. – Aš ir pats visą gyvenimą mėgau skaityti. Žinojau, kad jei kada nors sutiksiu savo gyvenimo meilę, jis irgi bus skaitytojas. Bet, na… kad pirmą kartą su juo susieisiu šitaip!.. Skruostas prie skruosto, kaip sakoma, – tarė tėtis, atkišdamas vieną liesą šlaunį ir pliaukštelėdamas sau per sėdmenį.

– Skruostas prie skruosto! – rėkė minia – ar kaip ten sakoma ispaniškai. (Nebeprisimenu.) Mano tėvas su Bovari susipažino sėdėdamas ant klozeto, užpakalis prie užpakalio. Nuostabu, ar ne?

Tuo spektakliukas beveik ir baigėsi. Pastebėjau, kad, kai tėtis baigė pasakoti tą istoriją apie savo gyvenimo meilę, daugelis vyresnių žmonių tyliai išsmuko iš salės; taip pat dingo beveik visos moterys. Tik vėliau – išeidamas – supratau, jog tos, kurios pasiliko, buvo transseksualės ir transvestitai. (Vaikinai neišėjo; priešingai, jų rinkosi vis daugiau, kaip ir vienišų pagyvenusių vyrų, neabejotinai ieškančių grobio.)

Senjoras Bovari mane vedėsi į užkulisius, kad susipažinčiau su tėvu.

– Pasistenk nenusivilti, – vis šnibždėjo į ausį, tarsi būtume vis dar sėdėję prie baro ir jis tebebūtų vertėjavęs.

Mano tėvas, kai jį pamačiau, persirengimo kambaryje stovėjo jau nusirengęs iki juosmens – ir be peruko. Viljamo Fransio Dino plaukai buvo sniego baltumo, apkirpti ežiuku, kūnas liesas, raumeningas kaip nuolat badaujančio lengvasvorio imtynininko ar žokėjaus. Mažytės dirbtinės krūtys ir liemenėlė, ne didesnė negu Elenos, – ta, kurią užsisegęs miegodavau, – gulėjo ant tualetinio staliuko, vienoje krūvelėje su perlų vėriniu. Per nugarą einantis suknelės užtrauktukas buvo atitrauktas tik iki liauno tėčio liemens, viršutinė suknelės dalis nusmaukta nuo pečių.

– Gal atsegti visą, Frane? – paklausė artisto senjoras Bovari. Tėtis atsuko nugarą, kad meilužis jam iki galo atitrauktų užtrauktuką. Franė Din iš nuslydusios ant grindų suknelės išlipo tik su tampriu juodu korsetu; juodos kojinės jau buvo atsegtos – nuvyniotos žemyn iki plonų kulkšnių. Atsisėdęs prie tualetinio staliuko, tėtis nusitraukė tas susuktas kojines nuo mažyčių pėdų ir metė į senjorą Bovari. (O paskui pradėjo valytis makiažą, pirmiausia akių kontūrus; dirbtines blakstienas jau buvo nusiklijavęs.)

– Gerai, kad tave, prie baro kažką šnabždantį Viljamui, pamačiau tik jau beveik baigęs pasakoti, kas nutiko Bostone, – irzliai papriekaištavo senjorui Bovari mano tėtis.

– Gerai, kad atsirado žmogus, kuris pakvietė Viljamą atskristi pas tave, kol dar nenumirei, Frane, – atšovė senjoras Bovari.

– Ponas Bovari perdeda, Viljamai, – tarė tėtis, jau man. – Kaip pats matai, aš dar nemirštu.

– Paliksiu judu vienus, – lyg įsižeidęs pasakė ponas Bovari.

– Nedrįsk, – tarė tėtis savo gyvenimo meilei.

– Nedrįstu, – atseit nuolankiai atsakė Bovari. Ir pažvelgė į mane kankinio žvilgsniu, kad suprasčiau, su kuo jis turi taikstytis.

– Kokia prasmė turėti gyvenimo meilę, jeigu jis nenori visada būti su tavimi? – paklausė tėtis manęs.

Nežinojau, ką sakyti; buvau netekęs žado.

– Elkis gražiai, Frane, – paprašė senjoras Bovari.

– Štai ką daro moterys, Viljamai, – bent jau mažų miestelių merginos, – tarė man tėvas. – Jos tavyje įžiūri ką nors, kas jas žavi, – nors kartais tik tas vienas bruožas ir vilioja. Pavyzdžiui, tavo motinai patiko mane visaip puošti… Man tai irgi patiko.

– Gal vėliau, Frane… Gal galėsi tai Viljamui pasakyti, kai jau būsit susipažinę, – pasiūlė Bovari.

– Mudviem su Viljamu jau per vėlu susipažinti. O anksčiau nebuvo leista. Dabar jau esam tokie, kokie esam, ar ne, Viljamai? – paklausė tėtis. Aš vėl nežinojau, ką sakyti.

– Prašau tavęs – pasistenk elgtis gražiau, Frane, – tarė Bovari.

– Taigi, kaip sakiau, štai ką daro moterys, – toliau šnekėjo mano tėvas. – Viską, kas jų nežavi, kas joms nepatinka… na, atspėk, ką moterys daro? Jos manosi galinčios tai pakeisti. Štai ką moterys daro! Manosi galinčios tave pakeisti.

– Tu pažinojai tik vieną merginą, Frane, una mujer difícil… – buvo besakąs ponas Bovari.

– Tai kas dabar elgiasi negražiai? – nutraukė jį tėtis.

– Pažinojau kelis vyrus, kurie mėgino mane pakeisti, – pasakiau savo tėvui.

– Negaliu varžytis su visais, kuriuos tu pažinojai, Viljamai, – nedrįsčiau tvirtinti, kad esu tiek visko patyręs, kiek patyrei tu, – atšovė man tėtis. Nustebau, kad jis toks doruolis.

– Seniau vis galvojau, iš kur toks atsiradau, – tariau jam. – Vis galvojau apie viską, ko savyje nesuvokiau, – ypač apie tai, kas man atrodė abejotina. Turbūt supranti, ką turiu omeny. Ką paveldėjau iš motinos? Iš jos paveldėjau nedaug ką, bent jau pats taip maniau. O iš tavęs? Kadaise gana dažnai apie tai galvodavau.

– Girdėjom, kad sumušei kažkokį berniuką, – papriekaištavo man tėvas.

– Pasakysi tai vėliau, Frane, – ėmė maldauti ponas Bovari.

– Mokykloje sumušei kažkokį vaiką… visai neseniai, ar ne? – paklausė tėtis. – Bobas man sakė. Raketinis dėl to tavimi, regis, didžiavosi, bet mane tai nuliūdino. Polinkį į smurtą – tokį karingumą – paveldėjai tikrai ne iš manęs. Kažin ar toks pyktis ne iš tų Vintropų moterų…

– Ten buvo didelis berniukas, – pasakiau. – Devyniolikos metų futbolininkas. Sušiktas priekabiautojas.

Bet vis tiek atrodė, kad ir tėvui, ir senjorui Bovari dėl manęs gėda. Jau buvau jiedviem bepasakojąs apie Dži, – kaip jai, kai ji buvo dar tik keturiolikos metų berniukas, bevirstantis mergaite, devyniolikmetis mušeika trenkė į veidą, sukruvino nosį, – bet staiga pagalvojau, kad neprivalau tiems susiraukusiems seniems agrastėliams nieko aiškinti. Ir man iš tikrųjų buvo nusispjaut į tą futbolininką.

– Jis mane pavadino pederastu, – pasakiau. Maniau, kad jie, tai išgirdę, pasipūs.

– Oi, ar girdėjai? – paklausė tėtis savo gyvenimo meilės. – Pederastu! O tu, pavadintas pederastu, argi nesumaltum tokio įžūlėlio į miltus?

– Gražiau – pasistenk elgtis gražiau, Frane, – paprašė Bovari, bet mačiau, kad jis šypsosi. Juodu buvo žavi pora, tik abu labai jau manieringi – sukurti vienas kitam, kaip sakoma.

Mano tėtis atsistojo ir užkišo nykščius už ankšto korseto juosmens.

– Gal judu, džentelmenai, malonėtumėte man suteikti šiek tiek privatumo… – tarė. – Šitas absurdiškas drabužėlis mane tiesiog žudo.

Mudu su Bovari grįžom prie baro, bet neturėjom nė menkiausios vilties, kad ten galėsim toliau kalbėtis; perkarusių jaunų gėjų klube dabar buvo dar daugiau, iš dalies todėl, kad padaugėjo vienišų pagyvenusių vyrų. Blyksinčioje rausvoje šviesoje grojo kažkokia vien vaikinų grupė, vyrai šoko su vaikinais; kai kurios transseksualės irgi šoko, arba su vaikinais, arba viena su kita.

Netrukus prie mūsų prisidėjęs tėtis buvo tikras vyriškos elegancijos pavyzdys; jis irgi avėjo sportiškai atrodančiais sandalais (kaip ir Bovari), be to, vilkėjo gelsvai rusvu sportinio sukirpimo švarku, iš kurio viršutinės kišenėlės kyšojo tamsiai ruda nosinaitė. Mums išeinant iš klubo, per minią nubangavo murmesys: „Franė!“

Ėjom Hortaleza gatve, kaip tik pro Čuekos aikštę, kai kažkokia vaikinų šutvė atpažino mano tėvą; Franė tame kvartale, matyt, buvo garsus, netgi kaip vyras.

– Vómito! – džiaugsmingai šūktelėjo jam vienas iš tų vaikinų.

– Vómito! – linksmai atsakė jam tėtis; mačiau, jog jam malonu, kad jie jį pažįsta, netgi ne kaip moterį.

Apstulbau pamatęs, kad ir gerokai po vidurnakčio Čuekos gatvėse šitiek šurmuliuojančių žmonių. Bet Bovari man paaiškino, jog naktimis Čueka dar triukšmingesnė pasidarė, ko gero, todėl, kad daug kur uždrausta rūkyti.

– Taigi vyrai stovi lauke – prie klubų ir barų, šitose siaurose gatvelėse – visi rūko ir geria, ir rėkia visa gerkle, kad vienas kitą girdėtų, – pasakė senjoras Bovari.

– Tik įsivaizduok visus tuos meškinus! – suraukė nosį mano tėvas.

– Viljamas nėra nusiteikęs prieš meškinus, Frane, – švelniai tarė Bovari. Mačiau, kad jie susikibę rankomis, tie padorumo sergėtojai.

Juodu mane parlydėjo į „Santo Mauro“ viešbutį Zurbano gatvelėje.

– Manau, turėtum sūnui prisipažinti, Frane, kad šiek tiek juo didžiuojiesi dėl to, kad jis sumušė tą priekabiautoją, – „Santo Mauro“ kiemelyje pasakė mano tėvui Bovari.

– Tikrai malonu žinoti, kad turiu sūnų, kuris gali sumalti kokį tipą į miltus, – tarė tėtis.

– Aš jo nesumaliau į miltus. Tai buvo tik vienas veiksmas. Jis tiesiog kerėpliškai krito, ant kieto paviršiaus, – mėginau paaiškinti.

– Raketinis sakė ne taip, – paprieštaravo tėtis. – Bobas mane įtikino, kad iš to šikniaus tik šlãpia teliko.

– Jau tas Bobas! – tariau.

Pasisiūliau pakviesti jiems taksi; nežinojau, kad jie gyvena tame kvartale.

– Visai netoli „Santo Mauro“, – pasakė senjoras Bovari. Šį kartą, kai jis atkišo man ranką, delnu žemyn, aš ją pabučiavau.

– Ačiū, kad visa tai surengėt, – padėkojau. Tėtis staiga žingtelėjo artyn ir mane apkabino; ir dar greitai pabučiavo į abu skruostus – jis buvo jau toks europietis.

– Gal, kai dar kartą atskrisiu į Ispaniją – pristatyti kito romano vertimo… Gal galėsiu vėl atvažiuoti čia su jumis pasimatyti, arba jūs atvažiuosit į Barseloną, – pasakiau tėvui. Bet jis, tai išgirdęs, tarytum sutriko.

– Gal, – tepratarė.

– Tikriausiai bus geriau apie tai kalbėtis, kai jau priartės tas laikas, – pasiūlė ponas Bovari.

– Mano vadybininkas, – nusišypsojo man tėtis, rodydamas į Bovari.

– Ir tavo gyvenimo meilė! – linksmai sušuko Bovari. – Nepamiršk, Frane!

– Kaip galėčiau pamiršti? – tarė tėtis mums abiem. – Juk vis pasakoju tą istoriją.

Jaučiau, jog tai jau atsisveikinimas; labai abejojau, ar juos kada nors dar pamatysiu. (Kaip sakė tėtis: „Dabar jau esam tokie, kokie esam, ar ne?“)

Bet žodis „sudie“ būtų nuskambėjęs kaip koks baigiamasis akordas; negalėjau jo ištarti.

– Adiós, jaunasis Viljamai, – pasakė senjoras Bovari.

– Adiós, – tariau jam. Juodu jau ėjo tolyn, – susikibę rankomis, žinoma, – kai savo tėvui dar šūktelėjau: – Adiós, tėti!

– Ar jis mane pavadino tėčiu? Taip ir pasakė? – paklausė tėtis pono Bovari.

– Taip ir pasakė – labai aiškiai, – patikino jį Bovari.

– Adiós, sūnau! – sušuko mano tėvas.

– Adiós! – šaukiau ir šaukiau tėčiui ir jo gyvenimo meilei, kol jie pradingo man iš akių.

Feivarit Riverio mokyklos Vebsterio vaidybos meno centro mokomojo teatro scena nebuvo didžiausia tame palyginti naujame, bet absurdiškame pastate, – geranoriškai, reikia pripažinti, tačiau kvailai pastatytame.

Laikai pasikeitė: dabar mokiniai Šekspyro nebestudijuoja taip, kaip studijavau aš. Dabar jokia Šekspyro drama nebegalėjau privilioti tiek žiūrovų, kad pagrindinė teatro salė būtų pilna, – netgi pastatęs „Romeo ir Džuljetą“, netgi Džuljetos vaidmenį patikėjęs buvusiam berniukui! Šiaip ar taip, mokomasis teatras buvo geresnė repeticijų vieta mano aktoriams ir labai tinkamas, kai žiūrovų nedaug. Ten mokiniai ne taip jaudindavosi; bet mes visi skundėmės dėl pelių. Pastatas tikrai buvo palyginti naujas, tačiau – arba dėl ydingo projekto, arba dėl nevykusios statybos – Vebsterio centro pamatai buvo prastai izoliuoti ir neapsaugoti nuo pelių.

Kai pradeda šalti, visus kvailai pastatytus Vermonto namus apninka pelės. Su manimi mokomajame teatre „Romeo ir Džuljetą“ repetavę vaikai jas vadino „scenos pelėmis“; net nežinau kodėl; gal tiesiog dėl to, kad tos pelės kartais pasirodydavo scenoje.

Tą lapkritį smarkiai šalo. Po savaitės turėjo prasidėti Padėkos dienos atostogos, o žemę jau dengė sniegas, – paprastai tokiu metų laiku šitaip šalta nebūna netgi Vermonte. (Taigi nieko keista, kad pelės sulindo į pastatus.)

Buvau ką tik įkalbėjęs Ričardą Abotą persikelti į mano namus Upės gatvėje; aštuoniasdešimties sulaukusiam Ričardui būtų buvę per sunku dar vieną Vermonto žiemą praleisti vienam, – nuo tada, kai Marta įsikūrė globos namuose, Ričardas gyveno vienas. Aš jam atidaviau savo vaikystės miegamąjį ir tą vonios kambarį, kuris kadaise buvo mudviejų su seneliu Hariu.

Ričardas dėl vaiduoklių nesiskundė. Gal būtų skundęsis, jei bent kartą būtų sutikęs močiutės Viktorijos šmėklą, arba tetos Mjurielės, – ar netgi mano mamos, – bet Ričardas matydavo tik senelį Harį. Savaime suprantama, Hario šmėkla kelis kartus pasirodė tame vonios kambaryje, kuris kadaise buvo ir jo, ir mano, – laimė, ne pačioje vonioje.

– Haris atrodo kažkoks sutrikęs, tarsi būtų pametęs dantų šepetėlį, – tepasakė Ričardas apie senelio Hario šmėklą.

Tos vonios, kurioje Haris išsitaškė smegenis, nebebuvo. Jei senelis Haris būtų norėjęs vėl jas išsitaškyti vonioje, greičiausiai būtų pasirinkęs namo šeimininko – dabar jau mano – vonios kambarį ir tą patrauklią naują vonią (kurioje kartą jau pakartojo savo šūvį, pasirodydamas Amandai).

Bet aš, kaip jau sakiau, tame Upės gatvės name niekad nemačiau vaiduoklių. Tik vieną rytą pabudęs savo drabužius, – sudėtus į krūvelę, tokia tvarka, kokia juos vilkdavausi, – radau lovos kojūgalyje. Drabužiai buvo švarūs, džinsai krūvelės apačioj, marškiniai dailiai sulankstyti, kojinės ir apatiniai ant viršaus. Šitaip mama man sudėdavo drabužius, kai buvau mažas. Ji tai, matyt, darydavo kiekvieną vakarą, kai užmigdavau. (Liovėsi tai dariusi maždaug tada, kai sulaukiau paauglystės, arba truputį anksčiau.) Buvau visai pamiršęs, kaip ji kadaise mane mylėjo. Manau, jos šmėkla norėjo man tai priminti.

Taip nutiko tik tą vieną rytą, tačiau to pakako, kad prisiminčiau laikus, kai ir aš ją mylėjau – be jokių išlygų. Dabar, po daugybės metų, kuriuos pragyvenau nebejausdamas mamos švelnumo ir manydamas, kad jos nebemyliu, jau galėjau jos gedėti – taip, kaip turėtume gedėti savo tėvų, kai jie miršta.

Pačią pirmą dieną, kai įsikrausčiau į senelio man paliktą namą Upės gatvėje, ten radau dėdę Bobą, stovintį prie pirmo aukšto koridoriuje padėtos dėžės su knygomis. Jis mėgino paaiškinti, jog teta Mjurielė norėjo, kad tie „pasaulio literatūros šedevrai“ atitektų man; tačiau Mjurielės šmėkla man tų knygų neatgabeno – dėžę atvežė dėdė Bobas. Jis tik dabar sužinojęs, kad Mjurielė ketino tas knygas man atiduoti, bet kaip tik tada lemtingas automobilių susidūrimas sugriovė visus jos planus. Dėdė Bobas seniau nepastebėjęs, kad tos knygos sudėtos man; dėžėje buvo raštelis, bet Bobas tik po daugelio metų jį perskaitęs.

„Šitas knygas parašė tavo protėviai, Bili, – iškart atpažįstama ryžtinga rašysena buvo brūkštelėjusi teta Mjurielė. – Kadangi tu šioje šeimoje esi rašytojas, tau jos ir turėtų atitekti.“

– Deja, nežinau, kada ji ketino tau jas atiduoti, Bili, – susigėdęs pasakė Bobas.

Žodis „protėviai“ čia tikrai vertas dėmesio. Iš pradžių tiesiog jaučiau pasitenkinimą, kad Mjurielė man parinko tokių didžiai gerbiamų rašytojų draugiją; tai buvo tikrai puikios literatūros rinkinys. Radau dvi Federiko Garsijos Lorkos dramas –„Kruvinas vestuves“ ir „Bernardos Albos namus“. (Nė nenumaniau, kad Mjurielė žinojo, jog man patinka Lorka, – ne tik jo dramos, bet ir eilėraščiai.) Ten buvo ir trys Tenesio Viljamso dramos, – man dar dingtelėjo, kad tas dramas Mjurielei gal atidavė Nilsas Borkmanas, – ir V. H. Odeno eilėraščių knygelė, ir Volto Vitmeno, ir lordo Bairono eilėraščiai. Ir neprilygstami Hermano Melvilio ir E. M. Forsterio romanai – turiu omeny „Mobi Diką“ ir „Hovards Endą“. Ir dar Marselio Prusto „Svano pusėje“. Bet vis tiek dar nesupratau, kodėl teta Mjurielė man parinko kaip tik šituos rašytojus ir pavadino juos mano „protėviais“, – bet paskui iš paties dėžės dugno ištraukiau dvi nedideles knygeles, gulėjusias viena prie kitos: Artiūro Rembo „Sezoną pragare“ ir Džeimso Boldvino „Džiovanio kambarį“.

– A! – tariau dėdei Bobui. Mano „protėviai“ todėl, kad gėjai, – teta Mjurielė tikriausiai tai turėjo galvoje, – mano ne visai normalūs broliai.

– Manau, kad tavo teta tai norėjo pasakyti gerąja prasme, Bili, – stengėsi paaiškinti dėdė Bobas.

– Tikrai taip manot? – paklausiau Raketinio. Abu stovėjom koridoriuje, mėgindami įsivaizduoti Mjurielę, man dedančią į dėžę šitas knygas – gerąja prasme.

Džerei apie jos motinos dovaną man nepasakiau nė žodžio – bijojau, kad Džerei Mjurielė gal nepaliko nieko, arba dar blogiau. Elenos neklausiau, ar ir ji mano, kad Mjurielė tas knygas man norėjo atiduoti gerąja prasme. (Elenos nuomone, mano teta Mjurielė nuo pat gimimo dienos buvo grėsminga šmėkla.)

Kaip tik Elena, vieną vėlų vakarą paskambinusi į namus Upės gatvėje, man priminė seniai iš mano gyvenimo (bet ne iš minčių) pradingusią Esmeraldą. Ragelyje girdėjau Elenos verksmą; sužinojau, kad ją ką tik metė dar vienas niekam tikęs draugužis; bet šitas dar beširdiškai kažko prišnekėjo apie jos makštį. (Iki tol Elenai nebuvau pasakojęs, kaip kvailai kadaise Esmeraldai leptelėjau, kad jos makštis „tikrai ne šokių salė“. Ir kodėl aš Elenai apie tai užsiminiau kaip tik tą vakarą?!)

– Tu man nuolat šneki, kaip tau patinka maži mano papukai, Bili, bet niekad nė žodžio neištarei apie mano makštį, – virkavo Elena.

– Man labai patinka tavo makštis! – patikinau ją.

– Taip sakai ne tik todėl, kad nori mane nuraminti, Bili?

– Ne! Iš tikrųjų manau, kad tavo makštis puiki!

– Kodėl? – paklausė Elena, jau nustojusi verkti.

Tikrai stengiausi, kalbėdamas su savo mieliausia bičiule, nesuklysti taip, kaip suklydau su Esmeralda.

– Na… – buvau besakąs, bet tuoj pat užsičiaupiau ir kurį laiką patylėjau. – Tau pasakysiu atvirai, Elena. Kai kuriose makštyse galima pasijusti kaip šokių salėj, bet tavo makštis atrodo tokia, kokios reikia. Kaip tik tinkamo dydžio – bent jau man, – pasakiau, kaip galėdamas atsainiau.

– Ne kaip šokių salė… Ar tai turi omeny, Bili?

Ir kaip aš vėl tai leptelėjau? – pagalvojau.

– Ne kaip šokių salė, gerąja prasme! – sušukau.

Elenos toliaregystė jau buvo praeitis; dabar – lazeriu operuotomis akimis – ji daug ką išvydo tarytum pirmą kartą. Prieš operaciją mylėdavosi nusiėmusi akinius, taigi nė karto gerai neįsižiūrėjo į partnerio penį. O dabar ji penius jau matė ir kai kurių išvaizda jai nepatiko. „Daugumos“, – buvo sakiusi man. Ir tada dar pridūrė, kad, kai kitą kartą būsim drauge, norės atidžiai apžiūrėti mano penį. Pamaniau, jog labai liūdna, kad Elena pakankamai gerai nepažįsta jokio kito vyro, į kurio penį galėtų nesivaržydama paspoksoti. Bet juk tam ir reikalingi draugai, ar ne?

– Vadinasi, mano makštis „ne kaip šokių salė“ gerąja prasme? – dabar telefonu dar paklausė Elena. – Na, tai skamba neblogai. Nekantrauju, kada galėsiu gerai apžiūrėti tavo penį, Bili. Žinau, kad mano spoksojimą suvoksi gerąja prasme.

– Aš irgi nekantrauju, – pasakiau.

– Tik nepamiršk, kieno makštis tau kaip tik tinkamo dydžio, Bili.

– Aš tave myliu, Elena.

– Aš irgi tave myliu, Bili.

Taigi dabar tą savo faux pas – tą „ne kaip šokių salę“ – jau galėjau pamiršti. Toji šmėkla dingo. Šitaip nuo manęs nutolo ir nemaloniausias atsiminimas apie Esmeraldą (tą siaubingąjį angelą).

Trečią 2010-ųjų lapkričio savaitę nutiko tai, ko jau kaip gyvas nepamiršiu. Turėjau marias darbo: režisavau „Romeo ir Džuljetą“. Mano pasirinkti vaikai vaidino puikiai, o Džuljeta (kaip jau žinote) buvo tokia ryžtinga, apie kokią, kaip režisierius, ir svajojau, – iš tikrųjų su kiaušiais.

Dėl scenos pelių nerimavo gal tik tos kelios moterys – sinjora Monteki, sinjora Kapuleti ir Džuljetos auklė. O pati Džuljeta, Dži, matydama aplinkui bėginėjančias peles, nespiegė; Dži vis mėgino tuos visiems trukdančius graužikėlius sutrypti. Dži ir tas kraujo trokštantis Tebaldas kelias scenos peles sutraiškė užmynę, o Merkucijus su Romeo puikiai spendė pelėkautus. Aš jiems vis primindavau, kad prieš vaidinimus visus savo pelėkautus atspęstų. Nenorėjau, kad spektaklį pertrauktų šiurpus tarkštelėjimas ir kartais dar priešmirtinis scenos pelės cypimas.

Romeo vaidino labai jau tradicinio grožio vaikinukas didelėmis kaip veršio akimis, bet jo buvo nuostabiai gera tarsena. Tuos itin reikšmingus pirmo veiksmo pirmos scenos žodžius jis ištardavo taip, kad žiūrovai iš tikrųjų išgirsdavo. „Daug vargo neapykanta mums teikia, / Bet meilė – dar daugiau“22, – šituos žodžius.

Dži dar buvo svarbu ir tai, kad mano parinktas Romeo, kaip ji pati man sakė, ne toks vaikinas, kokie jai patinka.

– Bet galėsiu jį bučiuoti, – pridūrė.

Laimė, ir mano Romeo nemėgino išsisukti, kai reikėjo bučiuoti Dži, – nors mūsų mokykloje visi žinojo, kad Dži turi kiaušius (ir penį). Tik labai drąsus Feivarit Riverio mokinys būtų išdrįsęs susitikinėti su Dži; taip ir nebuvo. Dži visada gyveno mergaičių bendrabutyje; ji, nors turėjo kiaušius ir penį, nė neketino lįsti prie mergaičių, ir mergaitės tai žinojo. Jos irgi nė karto nelindo prie Dži.

Mėginimas Dži apgyvendinti berniukų bendrabutyje būtų buvęs tikras bėdos ieškojimas; Dži berniukai patiko, bet kadangi ji buvo berniukas, besistengiantis tapti mergaite, kai kurie berniukai tikrai būtų prie jos kabinėjęsi.

Niekas nesitikėjo, – ir ypač aš, – kad Dži taps tokia dailia mergina. Kai kurie Feivarit Riverio vaikinai, be abejo, buvo ją kaip reikiant įsimylėję, – ir normalūs vaikinai, nes Dži atrodė kaip tikra mergina, ir gėjai, kuriuos Dži jaudino todėl, kad turėjo kiaušius ir penį.

Mudu su Ričardu Abotu paeiliui vežiojom Dži į globos namus aplankyti Martos. Devyniasdešimtmetė ponia Hadli jai buvo kaip švelni ir išmintinga močiutė; Marta patarė Dži nesusitikinėti su Feivarit Riverio berniukais.

– Galėsi eiti į pasimatymus, kai jau būsi įstojusi į universitetą, – mokė Dži ponia Hadli.

– Dabar kaip tik tai ir darau – laukiu, kada galėsiu eiti į pasimatymus, – kartą pasakė man Dži Montgomeri. – Šiaip ar taip, Feivarit Riverio vaikinai man atrodo nesubrendę.

O man vienas vaikinas atrodė netgi labai subrendęs – bent jau fiziškai. Jis, kaip ir Dži, buvo abiturientas; be to, dar imtynininkas; todėl aš jam ir daviau karingojo Kapulečių giminaičio Tebaldo, – to karštakošio, kuris ir yra kalčiausias dėl visko, kas nutinka toje dramoje, – vaidmenį. Oi, žinau, Romeo ir Džuljeta miršta dėl senų Montekių ir Kapulečių šeimų nesutarimų, bet Tebaldas veikia kaip katalizatorius. (Tikiuosi, Hermas Hoitas ir panelė Frost būtų man atleidę už tai, kad imtynininką padariau tokiu katalizatoriumi.)

Mano Tebaldas iš pažiūros buvo labiausiai subrendęs Feivarit Riverio vaikinas – jau ketvirtus metus mokyklos komandai priklausantis imtynininkas iš Vokietijos. Manfredas varžėsi pussunkio svorio kategorijoje; angliškai kalbėjo taisyklingai, labai aiškiai tardamas žodžius, bet vis tiek su šiokiu tokiu akcentu. Aš Manfredui pasakiau, kad būtų gerai, jei „Romeo ir Džuljetoje“ girdėtume jo akcentą. Koks aš negeras: norėjau, kad mano Tebaldas būtų imtynininkas, šnekantis su vokišku akcentu. Bet, tiesą sakant, šiek tiek nerimavau, kad Manfredas gali būti ne juokais įsimylėjęs Dži. (Be to, žinau, kad Dži jis patiko.) Jei Feivarit Riverio mokykloje vis dėlto buvo bent vienas užtektinai drąsus vaikinas, galintis susitikinėti su Dži Montgomeri ir netgi pakviesti ją į pasimatymą, tai nebent tas, kuris atrodė jau visai kaip vyras, – mano aistringasis Tebaldas.

Tą trečiadienį „Romeo ir Džuljetą“ vaidinom nebežvilgčiodami į scenarijų, – jau derinom intonacijas. Repeticija prasidėjo vėliau negu paprastai – aštuntą vakaro, nes Manfredas tądien dalyvavo priešsezoninėse imtynių varžybose kažkur Masačusetse.

Aš į teatrą tą trečiadienį nuėjau įprastu mūsų repeticijų laiku – apie septintą ar be ketvirčio septynios. Tada, kaip tikėjausi, pasirodė ir dauguma kitų aktorių. Prieš aštuntą jau visi laukėm Manfredo – mano karingojo Tebaldo.

Aš su Benvolijum, vienu iš mūsų gėjų, šnekėjausi apie politiką. Tas vaikinas buvo labai veiklus mokyklos miestelio LGBTQ grupės narys, taigi aptarėm rinkimus ir naujojo Vermonto gubernatoriaus, demokrato, pergalę, – „gėjų teisių gubernatoriaus…“ – buvo besakąs mano Benvolijus, bet staiga nutilo ir po akimirkos tarė:

– Pamiršau jums pasakyti, pone A. Jūsų ieško kažkoks vaikinas. Buvo valgykloj. Klausinėjo, kur jūs.

Na, ir aš tą vakarą, šiek tiek anksčiau, buvau valgykloje, ten greitai užkandau, ir man kitas žmogus jau tada sakė, kad kažkoks vaikinas klausinėja, kur galėtų mane rasti. Tas kitas žmogus buvo jauna Anglų kalbos katedros mokytoja, – panaši į Amandą, bet ne ji. (Amanda perėjo dirbti kitur, ir man dėl to labai palengvėjo.)

– Kokio amžiaus vaikinas? – paklausiau tos mokytojos. – Kaip atrodo?

– Mano amžiaus, arba truputį vyresnis… gražus, – atsakė ji.

Mano supratimu, tai jaunai anglų kalbos mokytojai galėjo būti trisdešimt vieneri ar dveji – na, gal trisdešimt penkeri.

– Kiek tam vyriškiui metų, kaip manai? – paklausiau ir jaunojo Benvolijaus. – Kaip jis atrodo?

– Gal beveik keturiasdešimt, – atsakė mano Benvolijus. – Labai gražus – karštas, jeigu jau klausiat manęs, – nusišypsojo jaunasis gėjus. (Jis tikrai puikus mano didžiaakio Romeo draugas Benvolijus, – pagalvojau.)

Mano aktoriai rinkosi mokomajame teatre – kai kurie atėjo po vieną, kiti po du ar po tris. Jei Manfredas būtų šiek tiek anksčiau numatyto laiko grįžęs iš varžybų, būtume pradėję repeticiją; daugumai vaikų tą vakarą dar reikėjo paruošti namų darbus – buvo aišku, kad jie mokysis iki vėlumos.

Štai atėjo mano vienuoliai – Fra Lorencas ir Fra Džiovanis – ir visiems įkyriai patarinėjantis Vaistininkas. Ir mano pleputės – dvi trečių metų mergaitės, sinjora Monteki ir sinjora Kapuleti. O štai ir Merkucijus – jis Feivarit Riveryje mokosi dar tik antrus metus, bet ilgakojis ir tikrai talentingas. Toks žavus ir beprotiškai drąsus, koks ir turi būti visiems patinkantis, bet pasmerktas Merkucijus.

Dar ne visai paskutiniai į mokomąjį teatrą pakrikai suėjo visokie tarnai, kaukininkai, deglų nešėjai, Berniukas su būgnu (smulkutis naujokas, kuris būtų galėjęs vaidinti net ir nykštuką), keli sargybiniai (su jais ir Tebaldo pažas), šiaip visokie miestiečiai, kilmingi ponai ir ponios – ir Paris, ir kunigaikštis Eskalas, ir visi kiti. Auklė įėjo paskutinė, pirma savęs įstūmusi Baldasarą ir Petručijų. Džuljetos auklė buvo augalota mergina, žolės riedulio žaidėja ir viena iš atviriausiai savo nuomonę išsakančių LGBTQ grupės lesbiečių. Mano Auklė nepritarė daugelio vyrų – tarp jų ir gėjų, ir biseksualų – elgesiui. Man ji labai patiko. Neabejojau, kad jei kada kiltų kokių neramumų, – jei kas valgykloje imtų mėtytis maistu ar koks nors kuo nors nepatenkintas mokinys ateitų su šautuvu, – tikrai galėčiau pasikliauti Džuljetos aukle. Ji, regis, kad ir nenorom, bet gerbė Dži; tačiau žinojau, kad jiedvi ne draugės.

Bet kurgi Dži? Man jau pasidarė smalsu. Džuljeta į teatrą paprastai ateidavo pirma.

– Jūsų ieško kažkoks tipas, pone A. Kažkoks savim baisiai patenkintas šiknius, – pasakė man Džuljetos auklė. – Manau, jis kabina Dži, o gal tik šiaip vaikšto su ja ir šnekasi. Šiaip ar taip, jie jau ateina čia.

Bet aš iš pradžių nepastebėjau jokio svetimo žmogaus; kai pamačiau Dži, ji buvo viena. Su savo ilgakoju Merkucijum šnekėjausi apie Merkucijaus mirties sceną. Pritariau jam, sakančiam, kad galima įžvelgti šiek tiek juodojo humoro, kai Merkucijus savo draugui Romeo pirmą kartą mėgina nupasakoti, kokio pavojingumo ta jo durtinė žaizda: „Aiškus daiktas, ji ne tokia gili kaip šulinys ir ne tokia plati kaip bažnyčios durys. Bet užteks ir jos, daugiau nė nereikia. Gali rytojui užsakyti man grabą, nes, dievaži, sugiedota šiame pasaulyje mano giesmelė.“ Vis dėlto savo Merkucijų įspėjau, kad tolesni jo žodžiai, kai jis prakeikia ir Kapulečius, ir Montekius, nieku gyvu neturi nuskambėti juokingai: „Kad jas kur maras, abi jūsų šeimynas!“

– Atleiskite, kad truputį vėluoju, pone A., – mane užlaikė, – atsiprašė Dži; atrodė iškaitusi, paraudusiais skruostais, bet lauke juk buvo šalta. Prie manęs priėjo viena.

– Girdėjau, kad prie tavęs lindo kažkoks vaikinas, – pasakiau.

– Prie manęs jis nelindo – jam rūpit jūs, – tarė mano Džuljeta.

– Atrodė, kad jis tave kabina, – pareiškė stipruolė Auklė.

– Niekas manęs nekabins, kol neįstojau į universitetą, – atšovė Dži.

– Ar tas vyriškis pasakė, ko nori? – paklausiau Dži; ji papurtė galvą.

– Manau, tai kažkoks asmeninis reikalas, pone A., – tas vaikinas dėl kažko suirzęs, – tarė.

Mes visi stovėjom ryškiai apšviestoje scenoje; mano scenos administratorius jau buvo pritemdęs šviesą žiūrovų salėje. Mokomajame teatre žiūrovus galim susodinti, kur norim; kėdes ten galima pernešti į vieną ar kitą salės pusę. Kartais žiūrovai sėdi aplink sceną, iš visų pusių, arba vieni prieš kitus, o scena būna tarp jų. „Romeo ir Džuljetai“ kėdes sustatėm puslankiu – kaip sceną apglėbiančią kiek prakėstą pasagą. Kai salėje šviesa būdavo pritemdyta, bet ne visiškai tamsu, galėdavau stebėti repeticijas iš bet kurios žiūrovo vietos ir dar įskaitydavau savo užrašus – ar netgi ką nors užsirašinėdavau.

Visi tebelaukėm, kada Manfredas (tas ramybės drumstėjas Tebaldas) grįš į mokyklos miestelį iš varžybų, kai homoseksualusis Benvolijus staiga sušnibždėjo man į ausį:

– Pone A., aš jį matau. Tą vaikiną, kuris jūsų ieško. Jis žiūrovų salėj.

Prietemoje negalėjau įžiūrėti to vyriškio veido; jis sėdėjo kėdžių puslankio vidury, ketvirtoje ar penktoje eilėje – kaip tik toje, kurios jau nepasiekia scenos žibintai.

– Gal pakviesti apsaugą, pone A.? – paklausė Dži.

– Ne, ne, pažiūrėsiu, ko jis nori, – atsakiau. – Jei matysi, kad esu įtrauktas į nepageidaujamą pokalbį, tiesiog prieik ir įsikišk – apsimesk, kad būtinai turi kažko paklausti apie spektaklį. Ką nors sugalvok, – paprašiau.

– Norite, kad jus palydėčiau? – pasisiūlė drąsioji Auklė, žolės riedulininkė.

– Ne, ne, – tariau tai bebaimei mergaitei, tiesiog trokštančiai įsivelti į muštynes. – Tu man tik pranešk, kai ateis Manfredas.

Jau buvom priėję prie to repeticijų etapo, kai noriu, kad vaikai savo žodžius sakytų iš eilės; nebenorėjau repetuoti nei dalimis, nei kaip nors pakrikai. Viskam pasirengęs Tebaldas pirmo veiksmo pirmoje scenoje visus ir sukursto. („Įeina Tebaldas, traukdamas kardą“, – parašyta remarkoje.) Be Manfredo galėjom repetuoti tik Choro eilutes, dramos prologą.

– Klausykit, choristai, – pasakiau. – Bent porąkart parepetuokit prologą. Nepamirškit, kad svarbiausia eilutė baigiasi ne kableliu, o kabliataškiu; atkreipkit dėmesį į tą kabliataškį. „Tarpusavyje mylisi aistringai / Tikri vaikai šių priešų nelemtų“; prašau – po kabliataškio darykit pauzę.

– Būsim čia pat, jeigu mūsų prireiks, pone A., – dar tarė Dži, kai jau buvau beveik priėjęs prie ketvirtos ar penktos eilės pritemdytoje žiūrovų salėje.

– Ei, Mokytojau, – išgirdau to vyriškio balsą – gal akimirka anksčiau, negu jį įžiūrėjau. Tai nuskambėjo taip, tarsi jis būtų sakęs: „Ei, Nimfa“, – toks pažįstamas man buvo jo balsas, nors paskutinį kartą jį buvau girdėjęs prieš beveik penkiasdešimt metų. Gražus veidas, imtynininko sudėjimas, vylinga savimi pasitikinčio žmogaus šypsena – visa tai man buvo pažįstama.

„Bet tu gi turėtum būti miręs!“ – galvojau. Abejotinos atrodė tik „natūralios priežastys“. Šiaip ar taip, šitas Kitridžas tikrai negalėjo būti mano Kitridžas. Šitas Kitridžas buvo kone perpus už mane jaunesnis; jeigu gimė septintojo dešimtmečio pradžioje, kada, mano manymu, ir buvo gimęs Kitridžo sūnus, tai jam jau turėjo būti beveik keturiasdešimt, – gal trisdešimt septyneri ar aštuoneri, – bent jau aš taip svarsčiau, žiūrėdamas į vienintelį Kitridžo vaiką.

– Tikrai nuostabu, kad tu toks panašus į tėvą, – pasakiau jaunajam Kitridžui, tiesdamas ranką; jis nenorėjo jos paspausti. – Na, žinoma, į tokį tėvą, koks jis buvo tavo amžiaus. Aš tiesiog įsivaizduoju, kad jis, bebaigdamas ketvirtą dešimtį, atrodė taip pat, kaip tu dabar.

– Mano tėvas atrodė tikrai ne taip, kai buvo mano amžiaus, – tarė jaunasis vyriškis. – Kai gimiau, jam jau buvo daugiau negu trisdešimt; kai paaugau tiek, kad galėčiau įsiminti jo išvaizdą, jis jau atrodė kaip moteris. Dar nebuvo operavęsis ir visiškai pasikeitęs lyties, bet jau niekas nesuprasdavo, kad jis iš tikrųjų ne moteris. Taigi aš neturėjau tėvo. Turėjau dvi motinas – viena iš jų beveik visada būdavo ištikta isterijos, o kita su pimpalu. Per operaciją, kaip suprantu, jam ten suformavo kažkokią lyg ir makštį. Jis mirė nuo AIDS. Stebiuosi, kad jūs nemirėt. Perskaičiau visus jūsų romanus, – pridūrė jaunasis Kitridžas, tarsi iš visko, ką parašiau, būtų padaręs išvadą, kad tikrai galėjau – ar netgi turėjau – mirti nuo AIDS.

– Užjaučiu, – tepratariau; Dži neklydo sakydama, kad jis suirzęs. Pats mačiau, kad pyksta. Mėginau dar šiaip jį pašnekinti. Paklausiau, kokį darbą dirbo jo tėtis ir kaip susipažino su Irmgard, savo žmona, – šito pikto vyriškio motina.

Juodu susipažino slidinėdami – Davose, o gal Klosterse. Kitridžo žmona buvo šveicarė, bet jos močiutė – vokietė; štai iš kur tas vardas – Irmgard. Kitridžas su Irmgard turėjo namus tame slidininkų miestelyje ir Ciuriche, kur abu dirbo garsiajame „Schauspielhaus“. (Tai tikrai buvo gana garsus teatras.) Įsivaizdavau, kaip Kitridžui patiko gyventi Europoje; prie Europos jį, be abejo, jau buvo pripratinusi motina. Gal ir lyties keitimo operaciją buvo lengviau pasidaryti Europoje, – nežinau.

Ponia Kitridž, – turiu omeny motiną, ne žmoną, – nusižudė tuoj po Kitridžo mirties. (Taigi jau niekas negalėjo abejoti, kad ji buvo tikra jo motina.) „Tabletėmis“, – apie tai tepasakė jos vaikaitis; jis akivaizdžiai nenorėjo su manimi šnekėti apie nieką daugiau, tik apie tai, kad jo tėvas tapo moterimi. Jaučiau, kad jaunasis Kitridžas, ko gero, mano, jog esu kažkaip susijęs su, jo supratimu, pasibjaurėtinais tėvo pokyčiais.

– Ar jis gerai šnekėjo vokiškai? – paklausiau Kitridžo sūnaus, tačiau jaunajam pikčiurnai tai nerūpėjo.

– Gana gerai… bet ne taip gerai, kaip jam pavykdavo apsimesti moterimi. Jis nė kiek nesistengė mokytis vokiečių kalbos, – pareiškė Kitridžo sūnus. – Mano tėvas, kad ir ką darė, apskritai niekada nesistengdavo taip, kaip stengėsi tapti moterimi.

– O.

– Jau merdėdamas man pasakė, kad kažkas nutiko čia, kai jūs jį pažinojot, – toliau šnekėjo Kitridžo sūnus. – Kažkas čia prasidėjo. Jis jumis žavėjosi – sakė, kad jūs tikrai „su kiaušiais“. Padarėt kažką, kas jį „įkvėpė“, bent jau jis man taip sakė. Tai kažkaip susiję su kažkokia transseksuale, lyg ir vyresne. Gal jūs abu ją pažinojot. Gal mano tėvas žavėjosi ir ja… gal ji mano tėvą įkvėpė.

– Mačiau nuotrauką, kur tavo tėvas daug jaunesnis. Nufotografuotas tada, kai čia dar nesimokė, – pasakiau jaunajam Kitridžui. – Toje nuotraukoje jis apsirengęs ir pasidažęs kaip labai daili mergaitė. Manau, kad kažkas, pasak tavęs, prasidėjo, kai jis su manimi dar nebuvo pažįstamas. Galėčiau tau tą nuotrauką parodyti, jei…

– Aš tas nuotraukas mačiau – dar vienos tikrai nereikia! – piktai nutraukė mane Kitridžo sūnus. – O kaip ten ta transseksualė? Kaip judu mano tėvą įkvėpėt?

– Nustebau išgirdęs, kad jis manimi „žavėjosi“, ir nemanau, kad kas nors, ką dariau, galėjo jį „įkvėpti“. Niekad neįtariau net kad jam patinku. Tiesą sakant, tavo tėvas su manimi visada elgėsi gana žiauriai.

– O ką pasakysit apie transseksualę?

– Tą transseksualę pažinojau, o tavo tėvas ją tik vieną kartą ir tematė. Aš tą transseksualę buvau įsimylėjęs. Viskas, kas nutiko su ja, nutiko man! – sušukau. – Tikrai nežinau, kas nutiko tavo tėvui.

– Kažkas čia vis dėlto nutiko – tik tiek ir suprantu, – apmaudžiai tarė Kitridžo sūnus. – Tėvas skaitė visas jūsų knygas, kaip apsėstas. Ko jis ieškojo jūsų romanuose? Ir aš juos perskaičiau. Neradau ten savo tėvo; kita vertus, galėjau ir neatpažinti.

Tą akimirką prisiminiau savo paties tėvą ir įpykusiam Kitridžo sūnui kaip galėdamas švelniau pasakiau:

– Dabar jau esam tokie, kokie esam, ar ne? Negaliu nieko paaiškinti apie tavo tėvą, bet ar tau neatrodo, kad turėtum jį bent kiek užjausti? (Niekad nė neįsivaizdavau, kad ką nors kada nors prašysiu užjausti Kitridžą!)

Kadaise maniau, kad jei Kitridžas gėjus, tai jau neabejotinai aktyvusis. Dabar nebebuvau tuo įsitikinęs. Juk mačiau, kaip Kitridžas, susipažinęs su panele Frost, tuoj pat – gal per dešimt sekundžių – prarado visą savo valdingumą ir pasidarė nuolankus.

Staiga šalia mūsų, gretimoje eilėje, išdygo Dži. „Romeo ir Džuljetos“ aktoriai, žinoma, girdėjo, kad mes jau beveik šūkaujam, ir jiems dėl manęs, matyt, pasidarė neramu. Visi, be abejo, suprato, koks jaunasis Kitridžas įpykęs. Bet aš mačiau tik kažkokį blankų, nuviliantį jo tėvo šešėlį.

– Na, Dži, – tariau, – gal Manfredas jau čia? Jūs pasirengę?

– Ne – Tebaldo dar nėra, – atsakė Dži. – Bet noriu kai ko paklausti. Dėl pirmo veiksmo penktos scenos. Tai pirmi mano žodžiai po to, kai iš auklės išgirstu, kad Romeo yra Montekis. Na, kai suprantu, kad įsimylėjau priešo sūnų… Ten tas dvieilis…

– Ir ką? – tarstelėjau; mačiau, kad ji stengiasi mums abiem laimėti laiko. Mes taip troškom, kad greičiau ateitų Manfredas. „Kurgi tas mano karštakošis Tebaldas, kai man jo reikia?“ – pagalvojau.

– Turbūt neturėčiau tų žodžių ištarti taip, lyg man būtų gaila savęs, – toliau šnekėjo Dži. – Džuljeta man neatrodo linkusi į savigailą.

– Ne, tikrai ne, – pasakiau. – Džuljetos žodžiai skamba fatališkai… kartais… bet ji neturėtų kalbėti taip, lyg būtų persmelkta savigailos.

– Gerai… Gal aš jums dabar tiesiog pasakysiu… – tarė Dži. – Lyg ir supratau… Tiesiog pasakau, kaip viskas yra, bet dėl to nesiskundžiu.

– Čia mano Džuljeta, – pristačiau ją Kitridžui. – Mano geriausia aktorė, Dži. Gerai, – kreipiausi į Dži, – sakyk.

„Žavingas prieše! Aš nepajutau, / Kaip patikėjau savo širdį tau“, – pasakė mano Džuljeta.

– Puiku, Dži, – pagyriau, o jaunasis Kitridžas tiesiog spoksojo į ją, neatitraukdamas akių; nesupratau, ar ja žavisi, ar kažką įtaria.

– Kas čia per vardas? Dži… – galiausiai paklausė jos Kitridžo sūnus. Mačiau, kad mano geriausios aktorės pasitikėjimas savimi šiek tiek susvyravo; prie jos stovėjo gražus, iš pažiūros gyvenime jau šio to patyręs vyriškis – ne iš Feivarit Riverio bendruomenės, kur Dži jau buvo pelniusi mūsų pagarbą ir pasikliovė savimi kaip moterimi. Supratau, kad dabar Dži kiek sutriko. Žinojau, ką ji galvoja – stovėdama priešais Kitridžą, šitaip bauginamai jo apžiūrinėjama. „Ar įtikimai atrodau?“ – klausė savęs Dži.

– Dži – mano pačios susigalvotas vardas, – mėgino išsisukti mergaitė.

– O koks tikrasis? – kvotė ją Kitridžo sūnus.

– Kai gimiau, buvau Džordžas Montgomeris. Netrukus būsiu Džordžija Montgomeri. O kol kas esu tiesiog Dži. Esu vaikinas, tampantis mergina. Man dabar pereinamasis laikotarpis, – pasakė jaunajam Kitridžui mano Džuljeta.

– Puiku, Dži, – vėl pagyriau. – Manau, viską pasakei taip, kaip reikia.

Vos žvilgtelėjusi į Kitridžo sūnų, Dži suprato: jis nė nenumanė, kad ji keičiasi; neįtarė, kad priešais jį translytis vaikas, drąsiai tampantis moterimi. O aš vos pažvelgęs į Dži supratau, kad ji jau neabejoja, jog atrodo įtikimai; manau, tą akimirką mano Džuljeta įgavo dar daugiau pasitikėjimo savimi. Dabar suvokiu, kad jei Kitridžo sūnus būtų ką nors nepagarbiai pasakęs Dži, būčiau pamėginęs jį nudėti.

Kaip tik tada atėjo Manfredas.

– Mūsų imtynininkas jau čia! – sušuko gal Merkucijus, o gal homoseksualusis Benvolijus.

– Jau turim Tebaldą! – surėkė stipruolė Auklė mudviem su Dži.

– A, pagaliau, – tarstelėjau. – Tai mes pasirengę.

Dži bėgte nubėgo į sceną, – tarsi nuo to, kada prasidės ši pavėluota repeticija, būtų priklausęs jos kitas gyvenimas.

– Sėkmės! – šūktelėjo jai pavymui jaunasis Kitridžas.

Iš jo intonacijos nesupratau, – kaip nesuprasdavau ir iš jo tėvo balso, – ar jis čia linki nuoširdžiai, ar šaiposi.

Pastebėjau, kad atkaklioji Auklė nusitempė Manfredą į šalį. Ji, be abejo, norėjo karštakošį Tebaldą reikiamai informuoti, – kad „mūsų imtynininkas“ žinotų, jog žiūrovų salėje sėdi galimas ramybės drumstėjas, tas šiknius (kaip pirmiau buvo pavadinusi jaunąjį Kitridžą). Aš jau vedžiausi Kitridžo sūnų į tuščią tarpą tarp puslankiu sustatytų kėdžių, norėjau išlydėti pro artimiausias duris, kai priešais mus pasirodė kautis pasirengęs Manfredas – tikrų tikriausias Tebaldas.

Norėdamas ką nors pasakyti tik man, Manfredas visada kalbėdavo vokiškai; jis žinojo, kad gyvenau Vienoje ir vis dar galiu susišnekėti vokiečių kalba, nors ir ne itin sklandžiai. Dabar Manfredas mandagiai paklausė, ar galėtų kaip nors man padėti, – paklausė vokiškai.

Sumauti imtynininkai! Mačiau, kad mano Tebaldas netekęs vieno ūso; po varžybų pusę viršutinės lūpos reikėję nuskusti, kad būtų galima susiūti! (Prieš spektaklį Manfredas, žinoma, turėjo nusiskusti ir kitą lūpos pusę; nežinau, kaip jūs, bet aš tai niekad nesu matęs Tebaldo su vienu ūsu.)

– Neblogai šneki vokiškai, – nustebęs pasakė Manfredui jaunasis Kitridžas.

– Tai jau tikriausiai – aš gi vokietis, – karingai atšovė jam Manfredas, angliškai.

– Čia mano Tebaldas. Jis irgi imtynininkas, kaip ir tavo tėvas, – pasakiau Kitridžo sūnui. Juodu lyg ir atsargiai paspaudė vienas kitam ranką. – Aš tuoj grįšiu, Manfredai. Palauk manęs scenoje. Graži lūpa! – tariau tarpu tarp kėdžių jau einančiam scenos link.

Prie durų į koridorių jaunasis Kitridžas, kad ir nenoriai, bet vis dėlto paspaudė ranką ir man. Ir dabar dar atrodė susijaudinęs, tarytum ne viską pasakęs, bet jis – bent jau vienu atžvilgiu – nebuvo panašus į tėvą. Kad ir ką manote apie Kitridžą, patikėkite manimi: jis buvo žiaurus šiknius, bet tikras kovotojas. O jo sūnui, – nesvarbu, ar jis imtynininkas, ar ne, – pakako vien žvilgtelėti į Manfredą; Kitridžo sūnus nebuvo kovotojas.

– Klausykite… tiesiog turiu tai pasakyti, – tarė jaunasis Kitridžas, beveik negalėdamas į mane žiūrėti. – Aš jūsų, žinoma, nepažįstu – ir nė nenumanau, kas toks iš tikrųjų buvo mano tėvas. Bet perskaičiau visas jūsų knygas ir suprantu, ką jūs darot… na, šitaip rašydamas. Stengiatės, kad visos šitos seksualinės kraštutinybės atrodytų kaip normalus dalykas, – štai ką jūs darot. Kaip ir Dži, ta mergaitė, ar kas ten ji būtų, ar kuo taptų. Kuriat knygų veikėjus, kurie lytiškai „kitokie“, kaip juos gal pavadintumėt jūs, arba „sumauti“, kaip sakyčiau aš, – ir paskui tikitės, kad mes juos užjausim arba jų gailėsimės, ar panašiai.

– Taip, maždaug tai ir darau, – nesiginčijau.

– Tačiau daug kas, ką jūs aprašot, nėra normalu! – sušuko Kitridžo sūnus. – Na, žinau, kas jūs, ne tik iš jūsų romanų. Perskaičiau, ką apie save pasakojat visokiuose interviu. Tai, kaip jūs elgiatės, nėra natūralu – jūs nesat normalus!

Apie Dži jis kalbėjo tyliau, – už tai jį galima pagirti, – tačiau dabar Kitridžo sūnus vėl šaukė. Žinojau, kad scenos administratorius, – ką jau kalbėti apie „Romeo ir Džuljetos“ aktorius, – girdi kiekvieną žodį. Mūsų mokomajame teatriuke visi staiga nutilo; tikrai būtume išgirdę, jei kuri scenos pelė būtų pagadinusi orą.

– Jūs biseksualus, ar ne? – po akimirkos paklausė manęs Kitridžo sūnus. – Manote, jog tai normalu, arba natūralu, arba verta užuojautos? Jūs gi dvigubas ištvirkėlis! – dar surėkė, atidarydamas duris; ačiū Dievui, visi matė, kad jis pagaliau išeina.

– Vaikeli, – griežtai tariau jaunajam Kitridžui, kaip visada stengdamasis pamėgdžioti kadaise itin taikliai ir jaudinamai su manimi kalbėjusią panelę Frost.

„Vaikeli, būk geras, neklijuok man etiketės – nepriskirk jokiai rūšiai, kol manęs dar nepažįsti!“ – tada pasakė man panelė Frost; aš to nepamiršau. Ar reikia stebėtis, kad kaip tik tai ir pasakiau jaunajam Kitridžui, tam savo teisumu neabejojančiam mano amžino kankintojo ir uždraustos meilės sūnui?

19 Lesbian, gay, bisexual, transgender, questioning (queer).

20 32 °C.

21 Hot – karštas (angl.).

22 William Shakespeare. „Romeo ir Džuljeta“. Vertė Aleksys Churginas.

Padėka

Jamey Bradbury

Rob Buyea

David Calicchio

Dean Cooke

Emily Copeland

Peter Delacorte

David Ebershoff

Amy Edelman

Marie-Anne Esquivié

Paul Fedorko

Vicente Molina Foix

Rodrigo Fresán

Ruth Geiger

Ron Hansen

Sheila Heffernon

Alan Hergott

Everett Irving

Janet Turnbull Irving

Josée Kamoun

Jonathan Karp

Katie Kelley

Rick Kelley

Kate Medina

Jan Morris

Anna von Planta

David Rowland

Marty Schwartz

Nick Spengler

Helga Stephenson

Abraham Verghese

Edmund White

Content

Ирвинг Джон Viename asmenyje [calibre]