Лора Підгірна

Печатка Святої Маргарити

Пригоди Марка Шведа

Частина друга

«…а ти, зневірений і втомлений, блукаєш серед цього бруду, чуток, провокацій, підлесливих обіцянок, котрі тільки розпорошують твої сили і розбивають дух твій.

Зневір’ю, розчаруванню не може бути місця в час, коли на довгі літа вирішується твоя доля, твоє щастя і твій добробут.

Тільки міць, єдність та тверде, непохитне стремління до повної незалежності й свободи може бути нашим побратимом…»

Симон Петлюра

* * *

Травень, 1926 р.

Париж, Франція

Голова покійного керманича УНР важко втопала у подушці зі сліпучо-білого атласу. Марко з висоти свого зросту добре бачив його майже прозоре воскове обличчя із навіки застиглим виразом спокою — так, наче оті п’ять куль, випущені Самуїлом Шварцбардом, не завдали Головнокомандувачу ні болю, ні страждань…

Бруківку біля старої книгарні, перед вітриною якої зупинився Петлюра за мить до смерті, вже давно відмили від слідів його крові. Якби ж і Маркові так само легко можна було стерти з-перед внутрішнього погляду те убивство, якому він не зміг зарадити, врятувати Головнокомандувача… якби тільки він тоді міг передбачити…

Доля розпорядилася інакше.

У той проклятий день, в обідню пору вони зустрілися з ним у маленькому ресторанчику «Бульйон», куди Петлюра завше ходив обідати із дружиною. Того дня вона почувалася зле, тож Головнокомандувач прийшов сам.

У Петлюри був меланхолійний, не дуже бадьорий настрій. Справи константинопольської резидентури йшли не так добре, як хотілося б. Звісно, малими силами та без належного фінансування серйозну роботу було виконувати складно; совєти грали на давно насидженому полі, використовуючи усі можливі засоби та напрацювання, здобуті ще за царської Росії, українські ж спецслужби тільки торували собі шлях.

Ось тепер повного мірою вилазив боком завданий Центральною Радою у 1917-му непоправний удар по самій можливості створення українських спецслужб та контррозвідки: принципово відмовившись від послуг старих царських кадрів — професійних таємних агентів, досвідчених співробітників жандармерії та контррозвідників, український уряд на тарілочці підніс совєтам можливість скористатися цією злегковаженою нагодою та зміцнити власні розвідувальні кадрові позиції за рахунок неприкаяних професіоналів — вчорашніх «їх благородій».

Пізніші намагання гетьмана Скоропадського залучити фахівців із колишніх розвідувальних структур царської Росії, створити Освідомчий відділ, налагодити роботу власних спецслужб, як і українізованого військового корпусу, наткнулися на повне нерозуміння. Та й сам гетьманат із його суперечливою політикою затримався ненадовго…

Швед пригадував, як болісно, попри достатньо юний вік, сприймав ці немудрі кроки Центральної Ради у 1917-му та 1918-му. Здавалося, усе ж ясно, як білий день! Сама думка про те, що світ поглине суцільний соціалізм і воювати Україні більше не те що не буде потреби, а просто не буде з ким, видавалася неприпустимою навіть для нього, жовтодзьобого горобця. Бо після Великої війни та жовтневого перевороту у Росії світ аж ніяк не нагадував заколисане немовля, а Ульянов-Ленін занадто жадібно прагнув підім’яти під криваво-червоний більшовицький прапор усе, що до перевороту звалося Російською Імперією; за всяку ціну утримати у лабетах тепер уже нової імперії — совєцької, страшного і кровожерливого монстра, що стрімко зводився на ноги серед понищеного життя тисяч і тисяч людей.

І ось тепер, розкидані по чужих країнах, такі, як Марко та його побратими, без належного забезпечення, зв’язків, а найголовніше — досвіду ведення шпигунських ігор, на одному ентузіазмі, на інтуїції мусили починати усе з нуля, протистояти навченим і досвідченим, а головне — забезпеченим необхідним фінансуванням професіоналам розвідувальної справи колишньої царської, а тепер уже совєцької Росії.

Однак попри все з українським урядом в екзилі рахувалися; світ сприймав Українську національну ідею не як примарну химеру; зав’язувалися непогані можливості не лише на заході, але й на Далекому Сході…

З Петлюрою говорили недовго, але по суті, про головне; домовилися про наступну зустріч за два дні — на третій Швед мав повертатися до Константинополя.

Маркові пригадалося: чоловік у білій робочій блузі, що минав їх з Головнокомандувачем біля входу до ресторану «Бульйон», видався йому дивним: у простій робі він поспішав, мало не біг ошатною вулицею Расіна… Цим і привернув його увагу до себе.

Швед мимоволі напружився, готовий вихопити револьвер будь-якої миті.

Та чоловік минув їх і почимчикував швидкою ходою собі далі.

Попрощавшись із Петлюрою і перейшовши на протилежний бік вулиці, Марко уже фізично не міг допомогти Головнокомандувачу — був занадто далеко від нього.

А тим часом на розі вулиці Расіна і бульвару Сан-Мішель перехожий у білій робі — годинникар Самуїл, він же Шльома Шварцбард, сповільнив крок, зупинився, даючи можливість жертві наблизитися до нього.

Він вичікував, поки Петлюра попрощається із Марком та поки Марко перетне вулицю, відійде подалі. Він знав, хто з них двох є Симоном Петлюрою; Петлюра ж, нічого не підозрюючи, і справді неспішно рушив у бік Шльоми; замислений, ішов тротуаром, аж раптом зупинився перед вітриною книгарні, розглядаючи виставлені за склом новинки…

Цього Шльома не передбачив.

Напевно, було так: Шварцбард повернувся і рушив назад, до книгарні, у вітрині якої розглядав книги Петлюра. Підійшов ближче, щось запитав, а далі…

Марко сам не розумів, чому тоді озирнувся, хоч озиратися вже не було потреби. Відійшов занадто далеко. Щось змусило його зупинитися і поглянути у бік постаті Головнокомандувача перед книжковою вітриною. У цю мить один за одним пролунали постріли: перший… другий… третій… четвертий… п’ятий…

Шльома Шварцбард, не здригнувшись, розрядив у беззбройного Петлюру пістолет із сімома кулями. Як стало потім відомо, шоста й сьома не влучили. Восьма не вийшла, бо застрягла через гільзу сьомої…

Марко побачив, як прошите кулями тіло керманича УНР повільно, наче уві сні, осідає на тротуарну бруківку. Кинувся з криком до Петлюри, на ходу дістаючи власний револьвер…

Шльома наче задерев’янів, не рухався з місця.

Марків крик та звуки пострілів привернули увагу нечисленних перехожих. З «Бульйону» та сусідньої кав’ярні повибігали відвідувачі… Швед кинувся до пораненого Петлюри. А у того сорочка на грудях уже просякла червоним. З рота потекла густа кров, очі закотилися…

Марко схопив Шльому за барки, шарпонув, зацідив кулаком в обличчя…

— Сволото! Хто? Хто тебе послав? — прокричав хрипким голосом.

— За єврейські погроми в Україні… — навіть не ухиляючись від побоїв, прошипів Шварцбард українською. — То моя помста за єврейські погроми…

— Сволото більшовицька! — безсило загарчав Марко. — Будь ти проклятий!

Знову кинувся до Петлюри, та допомогти йому отак, посеред тротуару, було неможливо.

Підоспіли кілька чоловіків. Вони, як і Марко, кинулися на Шльому з кулаками, і якби у ту мить не нагодився поліцейський, Шварцбарда затовкли б на місці.

Він не чинив спротиву, не закривав блідого обличчя від побоїв, дав себе арештувати. Тільки повторював, як закляття: «То за єврейські погроми! То за єврейські погроми в Проскурові!»

Симон Петлюра помер, не приходячи до тями.

Помер через якихось двадцять хвилин після того, як Марко з трьома випадковими свідками трагедії підняли його, закривавленого, з тротуару вулиці Расіна і якомога швидше доправили до лікарні Шаріте.

Петлюру відспівували тут, у православній румунській церкві, яку він відвідував через відсутність у Парижі української.

Золотаво-чорні змії жалобних стрічок обрамляли краї домовини; вона потопала у вінках із живих квітів. Задушливе, пропахле ладаном повітря вдихалося важко, майже фізично відчутно. Та й людей зібралося чимало: окрім парафіян (Петлюра приходив сюди на богослужіння, його знали тут усі) були присутні представники грузинської, чеської, азербайджанської громад в екзилі, спеціальний представник маршала Пілсудського, журналісти, парижани, що були знайомі з Петлюрою особисто…

Споглядаючи у труні бездиханне тіло керманича УНР, Швед втішав себе думкою, що у передсмертній безсвідомості Петлюра не страждав від пекучого болю.

Жадібно ковтнув повітря: здавалося, у горлі застряг колючий клубок, що не давав зробити ще один подих. Хотів зробити крок, аби підійти ближче до труни, та дядько Альбер стримав його, непомітно ухопивши за руку.

— Навіть не думай! — проказав він ледь чутно французькою. — І на кладовище іти теж не смій. Потім якось. Іншим разом. Ти вже й так достатньо засвітився. Там, у Стамбулі, виробляй собі що хочеш, ризикуй життям, як заманеться… А тут, доки ти у Парижі… Не забувай, твої батьки живуть у моєму домі. Я не хочу бачити страждання твоєї матері, якщо із тобою теж раптом щось станеться у мене на очах. До того ж, Марку… Ми і так ризикуємо, прийшовши сюди. Думаєш, якщо більшовицькі агенти слідкували за мсьє Петлюрою, вони не бачили вас разом у «Бульйоні»? Чи тут, серед натовпу, немає їхніх очей та вух? Хто взагалі тебе напоумив зустрічатися із ним у такому місці? — сердито додав дядько Альбер. — Ходімо, вийдемо з церкви, тут немає чим дихати…

— Ідіть… я ще побуду.

— Ходімо, кажу тобі, — шикнув дядько Альбер. — Тіло зараз виноситимуть.

Вулиця Жан Бове була так само заповнена людом. Людей ціле море — у жалобі, з квітами, військові та цивільні…

Просто перед церквою стояв катафалк, що мав доправити загиблого українського державотворця до місця його останнього спочинку — на кладовище Монпарнас.

Марко з дядьком Альбером відійшли трохи вбік. Загубитися серед натовпу було нескладно.

За якихось десять хвилин всередині церкви почався рух — домовину з тілом Петлюри підняли і під жалобний спів понесли до виходу.

У цю мить люди на вулиці, під будинками, на тротуарах почали опускатися на коліна. Вкляк разом зо всіма і Марко. Поруч — дядько Альбер.

А труна попливла серед натовпу, над головами, просто до чорного катафалка.

— Велика була людина, — тихо промовив дядько Альбер, осіняючи себе хресним знаменням. — Істинний патріот. Хай з Богом спочиває. Його важка праця в ім’я вашої нації завершена.

Марко відчув, як клубок у горлі заворушився, очі наповнилися вологою.

— Бачиш, Марку, як люди вшановують пам’ять мсьє Петлюри? — проказав дядько Альбер, піднімаючись з колін, коли катафалк з труною головнокомандувача проминув їх. — Ось тобі і відповідь, за що його убили.

Швед мовчав. Щось відповісти було несила…

— Прощавайте, Отамане! — прошепотів українською услід жалобній процесії.

Дядько Альбер похитав головою.

— Ходімо. Пішли, Марку. І ось що… тобі треба забиратися із Франції якнайшвидше, — додав за мить, тільки-но вони звернули за ріг. — Тобі треба повертатися до Стамбулу. Ти дуже засвітився. Я не жену тебе, звісно. Але це заради твоєї ж безпеки…

— Я і так їду за два дні, — сказав Швед. — Але радше б я залишився. Шварцбарда судитимуть, і я мушу бути присутнім на тому суді.

— Послухай мене, старого… — дядько Альбер зітхнув і по-батьківськи, з жалем, подивився на племінника. — Все це отак просто не скінчиться… Безперечно, суд буде. Але ти дуже засвітився, тебе можуть упізнати, хлопчику мій, викликати свідком. А тобі цього не треба.

Марко знизав плечима.

— Та я бачив те, що бачили усі, хто в ту мить трапився на вулиці, — як Шварцбард розстріляв Головнокомандувача майже впритул…

— Не будь дурним, Марку! — трохи роздратовано промовив дядько Альбер. — Якщо цей, як там його, Самуїл Шварцбард направду є більшовицьким агентом, то все ясно як Божий день: більшовики прибрали свого ворога. Нічого дивного, з огляду на прийняту їхнім Комінтерном резолюцію про політичний терор… Чув про таку?

— Так… — Швед кивнув. — Чув.

— Але найгірше те, — продовжував дядько Альбер, — що вбивством мсьє Петлюри вони захочуть досягти іншої мети: викликати антиукраїнські настрої у Франції. Убивця, Шварцбард, як ти розумієш, — єврей. Його обрали недаремно. І цю карту совєти, безумовно, спробують розіграти на суді через своїх людей.

— Ви натякаєте… — здивовано мовив Марко.

— Що ж тут натякати? — розвів руками дядько Альбер. — Я все ще працюю у дипломатичному корпусі, як тобі відомо, тож мушу уміти аналізувати подібні речі. Ти і сам розповідав, що убивця одразу ж, на місці злочину зізнався: убив мсьє Петлюру, аби помститися за єврейські погроми…

Марко не встиг рота розтулити, аби заперечити, як дядько Альбер зупинив його жестом.

— Зачекай, не поспішай відповідати. Я не звинувачую мсьє Петлюру у погромах, просто хочу сказати, що ти не знаєш ані французького суду, Марку, ані наших присяжних. У нас все по-іншому. І останнім часом виправдовувати вбивць у Франції стало традицією… До того ж краще подумай: чи український уряд в екзилі здатен тягатися із більшовицькими агентами? Не мине і кількох місяців, як вони прямо чи опосередковано зроблять усе, аби Шварцбард перетворився із безжального цинічного вбивці в месника, в національного єврейського героя! Вони знайдуть, а якщо не знайдуть, то вигадають десятки свідчень тому, що мсьє Петлюра потурав погромам у Проскурові; ці свідчення піднесуть на блюдечку захисникам Шварцбарда, суду, присяжним, зрештою — усьому суспільству як незаперечні аргументи вмотивованості та логічності Шварцбардової помсти Петлюрі; про це напишуть усі провідні французькі і європейські газети, і ті, хто сьогодні отут стояв на колінах, проводжаючи тіло мсьє Петлюри в останню путь, перші погодяться з тими аргументами.

— Що за єресь! — відмахнувся Марко. — Петлюра не потурав єврейським погромам! Які аргументи можуть бути? При його уряді навіть Міністерство у єврейських справах УНР було створене! А коли почалася ота катавасія, було створено комітет допомоги потерпілим… Я пам’ятаю навіть текст звернення Петлюри до українців. «Антисеміт — паршива вівця! Женіть його!» — він так говорив усім. Як тепер можна викрутити все на протилежне?

Дядько Альбер недобре глипнув на Шведа.

— Це не єресь, мій хлопчику. Це ймовірний подальший розвиток подій. А все, що ти маєш запитати у себе: чи готові твої друзі помірятися силою та вмінням із більшовиками у такому двобої? Вистачить ресурсів?

— Дядьку Альбере… — нарешті проказав Марко. — Що Ви таке кажете?

— Через скорботу ти втратив здатність логічно мислити, Марку! — зітхнув дядько Альбер. — Кажу тобі, як може бути, і як, швидше за все, станеться… — проказав той ще раз. — Ви, українські націоналісти, не маєте досвіду у цих брудних іграх. Ваші устремління чисті, відкриті і щирі… У вас на лобі написано усе. І поки ви собі щиро і відкрито мислите, більшовики усе продумують на сто кроків уперед! Пропаганда і дезінформація для них — хліб насущний. Чи ти наївно вважаєш, що вбивство мсьє Петлюри сталося випадково, або ж його організовували якісь недоумки за день до, власне, самого вбивства?

Марко похитав головою.

— Ні… не думаю.

— Отож-бо! — зітхнув дядько Альбер. — Якщо тебе цікавить моя думка з цього приводу, гадаю, усе було сплановано задовго до убивства, ретельно й ідеально, ще у Москві. І Шварцбард цей, єврей за національністю, підібраний совєцькими спецслужбами не випадково… Гадаю, у його захисту буде купа таємних козирів у рукаві, свідків, письмових свідчень, документів, і якщо доведеться, вони представлять французькому правосуддю свідчення навіть від чорта лисого, не кажучи вже про мешканців того містечка, Проскурова, в якому мсьє Петлюра начебто потурав єврейським погромам.

— Але ж це не так! — палко заперечив Марко. — Мені ж відома правда… Петлюра не потурав погромникам! Частина єврейського населення, звісно, підтримувала більшовиків; були й такі євреї, наприклад, у Городку, що стріляли нашим у спину та скидали з вікон на голови хлопцям саморобні бомби. Як можна було реагувати на такі дії у воєнний час? А тепер ми ведемо мову про єврейські погроми, які начебто вчинили війська Петлюри?

— Хлопчику мій! — дядько Альбер знову важко зітхнув. — Гроші та підступи здатні з будь-якої правди зробити неправду… Пам’ятай: якщо адвокатам Шварцбарда вдасться переконати європейську спільноту у тому, що цей чоловік здійснив священну помсту, а не цинічне і жорстоке вбивство, ти хоч на руках пройдися обідком Ейфелевої вежі — твоя правда не перепре суспільної думки. І французькі присяжні ухвалять не справедливе, а популярне рішення. Так вже було, Марку, і не раз… Навіть не роздумуй, повертайся до Стамбулу. Там ти у відносній безпеці. Роби свою справу. І знай: якщо твої командири вирішать тебе, мов жертовне ягня, засвітити перед совєтами і пришлють до Парижу свідчити на суді, ніхто за твоє життя не дасть після цього і ламаного шеляга, Марку! І взагалі… — дядько Альбер скрушно похитав головою. — У мене недобре передчуття, Марку. Якщо зі Шварцбардом для більшовиків усе пройде гладенько, боюсь, як би отакі Самуїли Шварцбарди не стали для них головним методом боротьби з українським націоналістичним рухом…

Подробиці суду над убивцею Петлюри, Самуїлом Шварцбардом, Марко із гіркотою дізнавався уже у Стамбулі, із газет та від своїх. Не інакше, як у тому Парижі відбувалася направду всеєвропейська ганьба.

Як і передбачав дядько Альбер, суд департаменту Сена міста Париж визнав убивцю Петлюри невинним. Французькі газети писали: на захист Самуїла Шварцбарда горою стали найвідоміші філософи, державні діячі, літератори та науковці світу: Анрі Бергсон, Ромен Роллан, Альберт Ейнштейн, Максим Горький, Олександр Керенський, Анрі Барбюс, Поль Ланжевен…

В результаті Самуїлу Шварцбарду присудили 1 франк штрафу за те, що двірник мусив докласти зусиль, аби змити кров Симона Васильовича з паризького тротуару.

Добре продумана радянська пропаганда спрацювала, як швейцарський годинник: серед підписантів листа на підтримку Шварцбарда, окрім різної авторитетності публічних інтелектуалів, були чотири Нобелівських лауреати — достатньо, аби переконати світову спільноту у чому завгодно.

Марко із сумом ловив себе на думці, що їм, таємному легіону УНР, вдається перехитрувати совєти хіба що у дрібницях. На потужнішу роботу просто не вистачає ні сил, ні ресурсу, ні міцної платформи, ні однодумців на європейських теренах.

Пригадував, перевіряючи підшивки газет піврічної давності: інтенсивна антиукраїнська кампанія у французькій та європейській пресі почалася якраз приблизно за півроку до вбивства… Отже, усе було продумано і сплановано наперед.

На Петлюру чекала куля. І якби Шварцбарду не вдалося цього разу, наступного — а він був би обов’язково — у іншого московського агента все б склалося.

Тепер Марко усвідомив: вбивство Головнокомандувача може стати початком подальших спланованих, цинічних вбивств українських патріотів. Переграти червоного монстра можна тільки на тому ж полі, використовуючи ті самі засоби. Бути такими ж цинічними і холоднокровними. Відкинути усе, що стримує. Ні жалю, ні співчуття.

Або вони, або їх.

* * *

Травень, 1928р.

Стамбул, Туреччина

Дзеркало на увесь зріст? Навіщо у чоловічій вбиральні ТАКОГО закладу ТАКЕ дзеркало? Марко кинув погляд на його потьмянілу від вологи поверхню: ну, що ж, одне добре: у дзеркалі добре видно вхідні двері, у які зараз увійдуть його убивці.

Револьвер за поясом раптом став відчутним, як завжди за мить до небезпеки замуляв спину. Це добрий знак. Значить, ще не все втрачено.

Тобі, Шведе, тридцять. Дехто з тих, кого ти знав, не прожили і стільки. А тебе Бог щоразу милував. Може, й сьогодні?..

Однак якщо зараз йому судилося померти, то дурнішої смерті годі шукати — над рукомийником у вбиральні французького борделю у Константинополі. Навіть подумки вимовити усе це складно!

Напевне, поцілять одразу в голову, кров забризкає усю поверхню дзеркала, заллє дешеві кахлі під ногами, в’їсться у її тріщини і зазубрини, — і потім буде важко відмити.

Якщо вони прийшли на зустріч разом із Гінзбургом, це багато про що говорить і найперше про те, що Клоп їх здав. Отже, ніякого Дюрера у Константинополі більше не існує…

Дюрер — його старе шпигунське псевдо. Шкода, він звикся з ним у Туреччині і вдало користувався під час поїздок до Європи… Ще покійний Снігірів у 1920-му запропонував взяти це псевдо чи, правильніше сказати, нагадав про нього, бо з часів Одеської школи прапорщиків Марко і не згадував, що колись його Дюрером називали…

Але чому Дюрер має сьогодні загинути? Він що, крайній?

Марко торкнувся через тканину сорочки срібної ладанки на грудях.

Головне — діяти несподівано. Його улюблений прийомних «шанхайських поліцейських», якому навчив дядько Альбер: різко підводиш руку, довго не прицілюючись, стріляєш і ще раз стріляєш. Годиться для тих, хто достатньо вправно володіє револьвером. Перше попадання — завжди наповал. Друге — в передпліччя. Оце «в передпліччя» Марко довів до рівня мистецтва. Але треба якось вибити їх з колії, не дати опам’ятатися… Якщо поталанить…

— Ва-а-а-альтер!

У погляді Гінзбурга майнула тінь здивування.

— Мы с Вами знакомы?

— А Вы разве не помните? Гостиница «Одесса», Подволочиск. Я еще тогда увел у Вас девушку.

Кривицький вже нічого не встиг відповісти: його супутник звалився поряд від влучного пострілу в голову. Постріл у передпліччя відкинув самого Вальтера на підлогу.

Кривицький застогнав, намагаючись вхопити пораненою рукою свій револьвер, та напуцований Марків черевик боляче притиснув руку до підлоги. Кров бризнула на кахлі.

— Где Клопенко? Говори!

— Не понимаю, о чем Вы… — простогнав у відповідь Гінзбург, намагаючись затиснути вільною рукою рану.

— Что ты делаешь в Константинополе?

— Не понимаю…

— Не понімаєш? — гмикнув Марко, наступаючи на закривавлене плече Гінзбурга. — Де це тебе так па-русскі навчили? Бо у Підволочиську могли хіба що польської чи німецької…

Кривицький знову застогнав і від болю знепритомнів.

— Живи, гнидо! — проказав Марко. — Для тебе повернутися до своїх живим після усього — гірше, ніж померти.

Переступив нерухоме тіло Гінзбурга і, ледве не вступивши у кров, що калюжею розпливлася під простреленою головою супутника Кривицького, попрямував до дверей.

Спокійно пройшов через залу до виходу. Слідом за ним піднявся зі свого місця Остапенко. А за ним…

Тепер буде легше. Упораються.

* * *

Травень, 1928 рік,

Надзбруччя, територія радянської України.

Лише дурні могли сподіватися, що Тарноруду біда омине: лихі чутки приходили сюди мало не щодня, тому усі й зачаїлися, аби ненароком не збудити ще більшого лиха; принишкли, мовчали. Вранці на вулицях — нікого, увечері попід хатами селяни не правили теревені.

Рясна травнева злива, прибивши пилюку, залишила по собі на дорозі глибокі калюжі. Ними, врізнобіч розбризкуючи болото, раз по раз гуркотіли вкриті тентами вантажівки: прямували на Зайчики, Постолівку і далі.

Мало не з кожного обійстя доносилися лайка, плач та крики. То чекісти проводили обшуки: перевертали в хатах усе догори дриґом, погрожуючи розстріляти тут-таки, на місці, якщо господарі не віддадуть приховане начиння з храму. Випитували, хто скомандував зняти й заховати чавунні церковні дзвони, куди поділися золоті чаші й тарелі, куди, врешті-решт, пропали старовинні образи в дорогоцінних обкладах, і серед них — давня старовинна копія чудотворної ікони Ісуса Милосердного Тарнорудського.

Солдати обнишпорили усю до найвіддаленішого закутка прихрамову плебанію. Не гребували навіть криптою під костелом, де лежали упокоєні колишні вельможні власники Тарноруди.

Шукали де могли. Усюди.

А разом з тим не забували і про власну наживу: вивертали плити у могильних склепах тарнорудського некрополю, відкривали домовини, перебирали пожовклі висохлі кістки, шукаючи у зітлілій плоті мерців поховані разом з ними дорогоцінності; вибивали із розсохлих щелеп золоті зуби, гиготіли, вихваляючись один перед одним своїми трофеями.

Спеціальний уповноважений ОДПУ Іван Мальцев добре знав: справжній старовинний образ Ісуса Тарнорудського, той, який вважали чудотворним, нерукотворним, а значить якому і ціни не можна було скласти, ще вісім років тому тарнорудський ксьондз Броніслав Роговський вивіз із містечка і великими зусиллями переправив до Тернополя. Тепер його не повернеш просто так. Тепер він на польській території. Були й інші образи неймовірної вартості й давнини, що зникли безслідно.

Але не менш давня, майстерно зроблена з оригіналу копія образа Ісуса Милосердного Тарнорудського мала залишитися у храмі, — так казали Мальцеву.

Завжди залишалася, коли оригінал возили по селах та навколишніх містечках. Образ Ісуса Тарнорудського мав охороняти Тарноруду.

І саме його Мальцев і розшукував так заповзято. То мало належати йому. Як нагорода за труди. Як там у Біблії? Десятина!

Хто його знає, як у нього далі поведеться.

Поки він тут начальствує, і поки є можливість, треба тією можливістю скористатися.

Завдання контролювати вивіз церковних цінностей з надзбручанських сіл та містечок стало для Івана Мальцева ідеальним прикриттям.

Підстава тієї державної експропріації церковних цінностей була проста і зрозуміла: молодій країні рад для товарообміну з європейськими державами конче необхідне золото. Окрім золота Європа визнавала хіба ще тямовиті мізки… Але де ж їх тепер набрати, якщо більшість і так у еміграції або ж у сирій землі гниє! А от золота і дорогоцінностей на території СРСР, зокрема радянської України, було ще доволі. Окрім того, на переконання ОДПУ, церковні цінності могли використати українські підпільні угрупування для підготовки контрреволюційного спротиву на радянській території. Річ Посполита, що пригріла петлюрівських недобитків, безумовно, була готова щедро платити їм за повернуті католицькі артефакти.

Чорним воронням носилися по Тарноруді одепеушники, трясли людьми й хатами, намагаючись витрясти з них те, що належить Богові — саму душу. Та незабаром узялися й за тіло…

А поки що спеціальний уповноважений ОДПУ Іван Мальцев вантажівками доправляв експропрійоване церковне добро з надзбручанських сіл до Кам'янця, де цінний вантаж так-сяк описували, а далі він вирушав на Москву, у так званий гохран — державне сховище, у розпорядження совєцької влади. Скільки зникало дорогою — ніхто не знав. Та Мальцев уже тим не переймався, бо кожен, як і він сам, на своєму етапі міг відхопити доволі: вивозили чотирма вантажівками, вигрібаючи усе із сільських храмів і костелів, бо добра було багато.

Ось дійшла черга і до Тарноруди, поділеної Збручем на дві частини. Під пильним наглядом Івана Мальцева солдати були готові обдерти тарнорудський храм Матері Божої Святого Скапулярію до голих стін, зібравши усе наявне золоте та срібне начиння. Однак шістнадцять нещасних кілограмів віднайденого золота й срібла були зовсім не тією жаданою знахідкою, на яку очікував Мальцев. З такого улову собі ловити вже нічого.

Каблучки, ланцюжки і сережки, а ще — золоті і срібні мініатюрні фігурки ніг та рук, вух та навіть внутрішніх органів — підношення у подяку Богові за зцілення — то була, вочевидь, лише крапля в морі від описаних Мальцеву тарнорудських церковних скарбів. Іван злостився, поглядаючи у бік Тарноруди польської: сусідній храм Святого Станіслава добре проглядався навіть звідси: там, певно, і знайшли притулок куди більші цінності, таємно переправлені селянами з радянського боку. І через це Мальцев просто скаженів.

Тепер не дістанешся… Надійно, як у сейфі!

Чому раніше не поспішав сюди, а так необачно дозволив скористатися можливістю переправити старовинні безцінні ікони та начиння за Збруч, до поляків? Адже чув, що храми лівобережної Тарноруди завжди славилися неабиякими цінностями!

Кинувся вже тоді, коли стало відомо, що навіть православні образи вночі переправляють до поляків — човнами та убрід. І польські прикордонники тому на заваді не ставали, допомагали вивантажувати на берег. Рятували, значить, церковне добро від совєцької власті.

Допитав пів-Тарноруди. Шикував перед храмом жінок і дітей. Залякував, погрожував розстрілом. Дарма.

Затялися, мовчали.

Ніхто начебто не знав, де подівся образ, давня копія з оригіналу. Дехто, правда, із допитаних під страхом смерті натякав на Йосипа Жезніка, місцевого млинаря, що був у добрих стосунках із католицьким ксьондзом, та як не шукали на обійсті і у самому млині, але відшукати бажане так і не вдалося. Побитий Жезнік тільки раз по раз повторював: нічого не ховав, нічого не знаю.

Лузаючи гарбузове насіння, Мальцев вислухав чергове донесення Колесника про те, що більше нічого цінного у храмі не знайдено. Той видерся до нього аж на хори, де був старий орган — кажуть, найкращий у всій дієцезії.

Звідси, з хорів, увесь храм був як на долоні — ніхто з солдатів нічого не приховає зі знайденого. Іван вислухав Колесника і розчаровано махнув рукою, — мовляв, іди геть. Натиснув ногами на педалі, а пальцем вдарив по старій кістяній клавіші органу, видобув каламутний звук, наче вітром у димарі загуділо. Тупо дивився на прилипле до органної клавіші соняшникове насіння і відчував, як всередині хвилею піднімається роздратування.

Привели диякона Крушанівського. У брудному, закривавленому спідньому, розм’яклого і потовченого, як часник у ступі.

— Підійди! — поманив його пальцем. Подивився у вицвілі очі. — Іграєш? — кивнув на клавіші.

Крушанівський у відповідь мовчав. Стиснув зуби, аби не заскавуліти від болю. Тільки споглядав плювки та лушпиння, розкидане під ногами.

— То іграєш чи ні? — перепитав Мальцев. — Чєво мовчиш? Невже так важко відповісти?

— Так, граю, — проказав Крушанівський ледь чутно. — Грав. — поправив себе за мить. Руки з поперебиваними пальцями тремтять, обличчя усеньке в кровопідтьоках та синцях. Останні кілька днів він очей не склепив, та ніхто й не давав йому спати. Усе випитували то про церковне золото, то про ікону. Били, мордували спрагою, пальці дверима затискали. Вивідували, чи знає, хто у Тарноруді переховує церковне начиння і де.

— Іграй! — наказав Мальцев, переводячи погляд з обличчя Крушанівського на його понівечені пальці.

Той ледве підняв праву руку.

— Не слухається… — прошепотів. — Пальці перебиті.

— Іграй! — гаркнув Мальцев. — Іграй, собако! Ілі тобі руки сокирою затесати?

Крушанівський повільно підійшов до органу, важко сів на місце Мальцева. Перемагаючи біль, вклав розпухлі, посинілі пальці на старі кістяні клавіші, що за десятиліття витерлися під його пучками до ямок, та, скривившись від болю, натиснув на педалі.

— Іграй! — наказав Мальцев. — Іграй!

— Не знаю, що грати, проте пана… — простогнав Крушанівський. — Та й без нот… І такими руками я грати не в змозі…

— Іграй, бо пристрелю!

На чолі Крушанівського виступив рясний піт. Спробував пальцями рухати по клавішах… марно!

— Ну то що? Як не іграєш, то, може, про золото розповіси? — Мальцев зневажливо подивився на старого.

— Усе, що в храмі було, ви забрали, — відказав той. — Більше нічого немає.

— А Образ? — знову запитав Мальцев. — Де копія того образу? Хто його заховав? Ну? — крикнув він просто на вухо Крушанівському. — Признавайся, то Жезнік? Моє терпіння не безконечне! Якщо хочеш жити — говори! На той бік переправили, га?

— Я не знаю! — простогнав Крушанівський, встаючи. — Ключі від храму є також у громади. Жінки тут прибирають щодня… Будь-хто міг прийти і забрати ту ікону вдень чи вночі. Я, проте пана, у костелі не ночую…

— Не ночуєш, кажеш… — гмикнув Мальцев. — Що за жінки? Імена, де саме живуть?

Крушанівський заплющив очі. Зрозумів: кожне його слово обертається як не проти нього, то проти інших. Притиснув до себе понівечені руки.

— Жінки з цілої Тарноруди, хто католицького віросповідання… Ми раніше ходили вільно через Збруч одні до других.

— Значить, ще раз усіх допитаю. І накажу розстріляти, якщо не скажуть, — мовив Мальцев. — Чи ти гадаєш, я жартую?

— Ні, пане… Ні! — мовив Крушанівський.

— Затям собі! Якщо ти все ще живий, то тільки тому, що того я бажаю. Та я можу і передумати! — проказав, пильно вдивляючись в очі Крушанівському. — Що ж мені із тобою робити? Носом чую, брешеш, собако! Знаєш, хто образ заховав, і, певно, знаєш не одне місце, де золото церковне ще є схоронене!

— Не знаю. — простогнав той. — Не відаю нічого!

Мальцев мовчки обійшов диякона. Його можна пристрелити просто тут, але що то дасть? Ненавидів почуватися безсилим.

— Ну то тоді мені з тебе користі мало… Колєснік, сюди! Розстрєлять цього дурня.

— Нащо Вам той образ? — раптом проказав Крушанівський, наче в одну мить хтось додав йому сили. — То лише жалюгідна копія, до того ж не вельми майстерно зроблена. Ніякі дива за нею не значилися…

— Жалюгідна копія, кажеш?

— Так. Я знаю, що кажу. Якщо життя мені залишите, то я розкажу Вам дещо, — промовив через силу диякон.

Іван здивовано глипнув на Крушанівського.

— Що ж ти мені таке розкажеш? — поцікавився.

— Розкажу. Якщо залишите мені життя… — повторив Крушанівський. — Тортур я більше не витримаю. Сил немає.

— Ну? — вигукнув Мальцев. — Кажи, кажи вже, якщо не хочеш зараз же на той світ.

— У Тарноруді заховані значно цінніші скарби, ніж вивезені з храму… — проговорив Крушанівський.

Іван Мальцев остовпів. Цей дячок ще й насміхається над ним? Сподівається обвести круг пальця?

— Я не брешу! — додав Крушанівський, зі стогоном опираючись боком на бильце хорів. — Істинний хрест!

— То що ж то за скарби? — перепитав Мальцев, відчуваючи, як ясність повертається до його свідомості. — Кажи, кажи, стара почваро!

— Скарби, що віками лежали у цій землі. Скарби святої Маргарита… — прошепотів він.

— Щось я не дуже розумію… — Мальцев підійшов до диякона майже впритул. — Ти погратися зі мною надумав перед смертю? Яка ще свята Маргарита?

— На жаль, у деталі я не посвячений, та сама легенда мені добре відома.

— Ну, кажи! Розповідай!

Крушанівський поплямкав пересохлими губами.

— Дайте води мені. Дуже пити хочеться.

— Ану, Колєснік, чи хто там, води, бігом! — гукнув Мальцев, перегнувшись через бильце хорів. — Ну… кажи, кажи, раз почав! — звернувся вже до Крушанівського. — У мене немає часу тут сидіти з тобою і переливати з пустого в порожнє!

Диякон безсило зсунувся вздовж билець на підлогу. Стояти більше не було сили.

— Не здихай передчасно, кажи! — Мальцев вхопив його за барки і всадовив на лаву.

— Зараз, зараз скажу… Дайте віддихатися, — важко зітхнув Крушанівський. — Все скажу! — промовив зомлілим голосом. — Важко говорити, бо в грудях дуже пече. Ваші били мене сильно.

— Давай по суті, — перебив його Мальцев. — Мені твою балаканину слухати немає часу.

— Значить, по суті…— видихнув Крушанівський. — Якщо по суті, то ще року тисяча сімдесят восьмого онука Київського князя, Ярослава Мудрого, благочестива королева Маргарита відправила із Шотландії на батьківщину своїх предків цілий віз щирого золота. Золото супроводжували монахи-бенедиктинці — орден, якому королева Маргарита протегувала у Шотландії, а також озброєні до зубів шотландські лицарі. Золото було необхідне для того, аби підтримати у боротьбі за великокняжий престол та об’єднання з Римом родича Маргарита, Ізяслава Ярославовича. Однак перш ніж золото доправили до кордонів Київської Русі, князь Ізяслав загинув у боротьбі зі своїми кревними родичами за владу. Аби щедрий дар королеви Маргарити не дістався його супротивникам і ворогам Риму, браття ордену бенедиктинців заховали ті скарби там, куди встигли дістатися — у Тарноруді, що тоді називалася Роматинцями. Вони й утворили братство Білої Троянди. Цю квітку Маргарита вельми шанувала. З часом хранителями таємниці стали найповажніші люди, здебільшого — представники місцевого духовенства чи місцевої світської влади. А ключем до потаємного місця, де заховане те золото, слугує старовинна печатка із зображенням самої королеви Маргарити. Святої Маргарити, бо вона була канонізована Римською церквою…

Крушанівському нарешті подали воду, і він, обхопивши кварту зболілими долонями, жадібно взявся пити, проливаючи собі на бороду і груди.

— Та печатка є ключем, — проказав він, захлинаючись водою. — Ключ відкриває двері потаємного місця, де заховані скарби святої Маргарити. А вони заховані десь у Тарноруді…

Мальцев витріщився на нього.

-- Десь у Тарноруді? Ти знущаєшся наді мною? Де саме? Називай місце!

— Воно мені не відоме… — похитав головою Крушанівський. — Про місцезнаходження скарбів було відомо лише тим, хто входив до ордену Білої Троянди — власникам Тарноруди, священикам вищої ієрархії та волосному начальству. Але одні повмирали, інших московські комісари постріляли чи вислали, а ще інші повтікали по світах. Я ж ніколи до товариства того не входив, тому знаю лише окрайці…

— Я зрозумів! — проказав Мальцев. — Ти, аби врятувати своє нікчемне життя, розповідаєш мені всілякі байки… Докази, де докази?

— Підніміть очі! — зітхнув Крушанівський. — Хіба Ви не бачите? Всі стіни у храмі розписані символами та зображеннями білої квітки!

Мальцев огледівся: справді, вже кілька днів він був при храмі, але жодного разу не обтяжував себе тим, аби підняти очі вгору і роздивитися розписи на стінах та стелі, під дахом. Власне, у цій сфері він був повним невігласом і навіть якби й почав розглядати ті символи та зображення, все одно не второпав би їх таємного значення. — Біла троянда у Тарноруді скрізь! — тим часом промовив Крушанівський. — Її геральдичне зображення навіть прикрашає наш герб.

Мальцев сплюнув лушпиння.

— Щось я не второпаю… У села є свій герб?

— Тарноруда не завжди була селом. Лиш відколи почалися ці темні часи.

— А я тобі засвічу зараз межи очі, коли темно! — гаркнув Мальцев. — Темні часи для нього настали! То радянська влада для тебе — темні часи, блазню попівський? Ти ще не бачив темних часів!

— Зате я бачив світлі, — зітхнув диякон Крушанівський. — Коли до Тарноруди з’їжджалися на прощу з усієї України і Польщі, коли тут люди ярмаркували та Збручем доправляли крам з усіх волостей…

— Ти дражнитися зі мною надумав? — здивований нечуваною зухвалістю диякона, мовив Мальцев.

— Ні… Просто розповідаю, як воно було у нас, доки радянська влада не прийшла, — промовив осмілілий Крушанівський.

— Малюнки на стінах костелу — це ще не докази, — сердито заперечив Мальцев. — Яка мені користь від твоїх байок, якщо ти, непотріб, не знаєш, де шукати ту печатку і місцезнаходження скарбів?

Крушанівський на мить замислився: він майже все розповів. Залишилося найголовніше. То він відкриє таємницю в обмін на своє життя? Де гарантії, що цей більшовицький сатрап не обдурить його?

Мальцев, здається, прочитав думки Крушанівського.

— Тобі відомо ще щось? Кажи! Пам’ятаєш, я обіцяв зберегти тобі життя, якщо розповіси мені щось справді путнє? Інакше тебе знову катуватимуть. Чи по добрій волі, чи по злій — я все одно усе дізнаюся! Кажи, раз почав!

— Усі деталі відомі нашому єпископу, отцю Лєпновському… — вичавив із себе диякон. — У нього я й бачив печатку святої Маргарити.

— Отцю Лєпновському? Єпископу з Кам’янця, чи не так? — перепитав Мальцев. — А ну розказуй ясніше, бо нічого не второпаю.

— У отця Лєпновського є та сама старовинна печатка із зображенням святої Маргарити, — промовив диякон Крушанівський вже сміливіше.

— Далі? — нетерпляче запитав Іван Мальцев.

— В 1917-му, коли радянська влада захопила… перемогла, у нас в Тарноруді відбулося таємне зібрання…

— Яке ж воно було таємне, якщо тобі про нього відомо? — насмішкувато гмикнув Мальцев знову.

— Я був на ньому з отцем Лєпновським. Його спеціально запросили тоді до Тарноруди, — продовжував диякон, — а він взяв мене із собою. Панство вирішувало, що робити далі, бо заможні люди усі поспіхом покидали містечко. Отець Лєпновський тоді сказав, що тікати до Польщі не збирається, що залишиться із паствою. Отоді йому й передали печатку святої Маргарити на зберігання.

От і все… Він все розповів. І найжахливіше — зрадив єпископа. Зрадив таємницю, до якої був нехай і побічно, але причетним.

Крушанівський подивився перед собою, просто на бильця хорів.

Якщо зібратися з духом, перехилитися через них і щосили відштовхнутися ногами, то ще встигну проказати: «Прийми, Господи, мою душу!» — і впаду на кам'яну підлогу храму. Тут досить високо, то, може, смерть буде швидкою. Шию точно зламаю…

— То, кажеш, та печатка знаходиться в єпископа Лєпновського? — перепитав, покусуючи губи, Іван Мальцев. Кінчики пальців аж засвербіли від дивного передчуття.

Але ж самогубство — гріх… А душа жива. Скільки не прожив, а жити все одно хочеться!

— Так. Була у нього, — проказав уголос Крушанівський. — У всякому разі я знаю, що була у нього.

— І ти точно її сам бачив? — поцікавився Мальцев.

— Так. І не раз. Нею скріпляли найважливіші волосні документи. В особливих випадках. До того ж єпископ після того, як отримав її на збереження, носив печатку завжди при собі, як каблучку, на пальці. Я б і зобразив її для Вас… але олівця вже не втримаю.

Мальцев лише роздратовано стиснув зуби. Телепні перестаралися. Але з іншого боку, він би й цього не знав, якби старому не притиснули пальці дверима.

— То ти бачив, як виглядав її відтиск?

— Так. І саму печатку теж, — знову повторив диякон.

— Чекай… — Мальцев на якусь мить застиг. — Ти сказав, що цією печаткою скріпляли особливі волосні документи… То якісь із них мали б зберегтися!

— Навряд чи… — Крушанівський знову притис руки до грудей. Так, здавалося, біль діймав менше. — Ваші тоді, поки петлюрівці їх не вибили з Тарноруди, палили все нещадно, усі папери, волосні книги… Навряд чи щось збереглося.

— От… трясця! — вилаявся Мальцев. — Полікую тобі руки, відтвориш зображення тієї печатки?

Крушанівський знову схилив голову. На старості літ довелося стати Юдою. Але чи є у нього вибір? Зрештою, він напевне не знає, чи ті скарби ще на місці. І що там із отцем Лєпновським. Чи арештували його у Кам’янці, чи, може, вже і на цьому світі немає? Якщо так, то й знайти ті скарби буде неможливо. Але якщо самогубство — гріх, чи є гріх у тому, що він намагається врятувати собі життя?

— Намалюєш? Кажи! — не вгавав Мальцев.

— Без розуміння, де шукати ті скарби, ні зображення, ні сама печатка не допоможуть. Печатка лише ключ, що відчиняє двері. — відповів Крушанівський. — Треба знати, де вони. А я більше нічого не знаю…

— А Лєпновський?

— Так… Отцю має бути відомо більше.

Іван знав, що єпископа Лєпновського у Кам’янці тиждень тому заарештували. Це ускладнювало завдання, але він мусить дізнатися, де Лєпновський заховав печатку і що йому відомо про захований у Тарноруді скарб. Все одно, чий він — Святої Маргарити чи Папи Римського.

— Угм-м-м-м… — Мальцев спересердя з усієї сили гупнув по органу кулаком. Той у відповідь глухо застогнав. — Невже ніхто ніколи не намагався ті скарби розшукати? — промовив він швидше сам до себе, ніж до Крушанівського. — Ніхто ніколи не намагався ними скористатися?

— Чому ж… усілякі зайди шукали, намагалися, — мовив диякон. — Однак таємниця залишалася під опікою кола посвячених. А народ у Тарноруді простий… Ми тут ніколи не бідували. Хіба що зовсім яке ледащо… Навіщо нам королівські скарби, якщо ми й так мали що їсти-пити, у Збручі — риба, у коморі — хліб, до храму Божого вільно ходили… Та й панство наше вельможне, власники Тарноруди й волосне начальство завжди строго то охороняли, бо скарб ніколи не належав одній людині. За нього відповідали всі браття ордену.

— Зведіть його вниз, дайте їсти! — скомандував Мальцев солдатам. — І лікаря покличте, хай спробує щось із руками зробити. Живи поки! — кинув знесиленому Крушанівському. — А там подивлюся.

До вечора ходив замисленим. Крушанівський може йому ще згодитися. Тож поспішати покінчити з ним не варто. Чи могло все почуте бути правдою? В історії він не дуже тямив, хоч про Ярослава Мудрого й чув. Однак що робити з усім, про що дізнався? Це не просто знайти старовинний образ і перепродати полякам. Однак офіційно він у Тарноруді все завершив, — вивезли усі наявні цінності. Отже… поки Крушанівського тут потримають під наглядом, він гайне до Кам’янця! Перешкодити зустрічі з єпископом йому не можуть, він не абихто, а уповноважений ОДПУ! Може, Лєпновського і до Тарноруди вивезти вдасться? А тут вже, на місці, він пообіцяє єпископу усе, що завгодно, зуміє про усе випитати. Люди в обмін на обіцянку зберегти життя роблять усе…

* * *

— То що там, Маріє, коли обід? — гукнув до домробітниці, яка мала опікуватися помешканням на час його відсутності. — Довго я маю чекати?

Вона стала на порозі, і Мальцев аж примружився від задоволення: не прогадав! Добру бабу взяв до обслуги! Красуня, хоч води з лиця напийся! Приємно оком спинитися.

Поряд із Марією і оце осоружне мазепинське нарєчіє, назване малоросійським, йому давалося легше. Вже не так важко вимовлялися химерні слова «дякую», «будь ласка», «добраніч»… Мусив вчитися говорити українською, аби «демонструвати єдність з совєтським українським народом», — так наказали у Москві.

О-о-о, з Марією він був готовий демонструвати єдність. Тільки вона була занадто… як тут кажуть, — «гонорова», а він поки що й не наполягав: то часу не мав, то стомлений був… Усе тішився здаля, мріяв про неї. Все чекав, коли вона по добрій волі, сама погодиться. Бо таку красуню примушувати до ліжка — яка ж у тому насолода?

А Марія — у вишиванці, підперезана білим фартушком, як дівчата з їдальні, куди він іноді навідувався. Коса — як праник, важко спускалася на пишні груди.

Хустину одягала, лише коли приходила та куховарила. А тут, за міською модою, голову не покривала.

Очі зеленющі, як листя того любистку, що розрісся попід хатою.

Увійшла, поважно несучи на таці глибокий полумисок гарячого борщу, свіжий хліб, зелень та овочі. За мить поставила келишок і графин з горілкою.

— Що на второє? — поцікавився Іван, з ентузіазмом наливаючи у той келишок гіркої по вінця. Перевернув, крякнув і взявся з апетитом сьорбати гарячу наваристу юшку. — Що ти там ще готувала?

— Не на второє, Іване Миколайовичу, а на друге, — виправила вона його. — Вареники з картоплею.

— Чому не з сіром, як обіщала?

— Бо синиці не доїлися, а Ваш денщик мені сиру не привіз. Де ж я мала Вам того сиру взяти… — майже зневажливо пхекнула вона.

Пропустив її зухвалість повз вуха.

— Подавати зі сметаною і шкварками чи як пан бажає?

— Зі сметаною і шкварками, — задоволено проказав Мальцев, знову кидаючи погляд на свою домробітницю. — Молодець, стараєшся! Тільки паном мене звати не треба. Товариш Мальцев. Іван Миколайович.

— То я за звичкою, — відповіла домробітниця. — Більше не буду, пане… товаришу Мальцев.

— Ось, так краще! — відповів Іван з набитим їжею ротом. — Чого стала? Неси, неси вже ті вареники! Я їх із борщем разом їстиму!

Принесла. Вигадливо заліплені шлярками, з золотистими шматочками підсмажених шкварків та цибулі. Запахло на всю хату — здуріти можна!

Поставила і вже хотіла було йти собі. Мальцев упіймав її за рукав рясно вишитої сорочки.

— Може, вип’єш зі мною? Що, я один питиму, коли ти навколо ходиш, как ета… как павичка?

— Ні, дякую, не буду, — відказала вона.

— А що така гонорова? — гмикнув Мальцев. — Дивлюся, ти з того віку вже вийшла, коли мамка не велять. Сідай, кажу! Сідай, сідай, не соромся! Ти, певно, і світу, панам прислуговуючи, не бачила!

Марія слухняно сіла до столу. Однак налитого келишка не торкнулася.

— Я вже казала Вам, Іване…

— Миколайовичу! — підказав Мальцев.

— Іване Миколайовичу, — повторила вона. — У своїх колишніх панів я не бідувала. Вони були до мене добрі і гарно платили.

— Пий! — Мальцев вказав поглядом на келишок. — Гайда, раз-два і вареником закусила!

— Не буду, — відповіла домробітниця. — Не ображайтеся, але не буду.

— Боїшся, що чоловік занюхає? — поцікавився Мальцев. — Так до вечора усе вивітриться! Тим більше, я ж не на голодний шлунок пропоную! Пообідай зі мною!

— То зайве! — проказала домробітниця, встаючи. — Зайве, Іване Миколайовичу. Їжте вареники, а то вистигнуть!

Мальцев наполягати на своєму не став. Надто вже смакувало усе на столі. Перехилив другий келишок, — той, що наливав для неї, — хухнув у кулак і знову взявся до борщу.

* * *

Розквартирували Мальцева мало не у чорта на плечах, аж на Польських фільварках. Спочатку був тим незадоволений, бо добиратися наче недалеко, якщо навпростець, однак чому ж не ближче, як інших? Правда, хата була гарна, добротна. Від старих власників, які спробували втекти з міста від радянської влади, залишилося усе майно.

Та самому у такій оселі порядок підтримувати було ніколи. Поцікавився, чи можна знайти ту наймичку, що за попередніх власників тут працювала. Підказали, що попередні не мали домробітниць, а перед ними, у перших власників — справжніх господарів обійстя — дівка моторна працювала, в Гуменцях мешкає. А часи такі, що кому копійчина не знадобиться? Поїхав за нею. Знайшов.

Звали її Марунька. Так вона йому представилася. Сказала, що Марунькою її називали колишні господарі, у яких вона в юності служила.

Довго пояснював, що Марунька — то зневажливе звернення і такого імені в природі не буває, а колишні її господарі, в яких вона наймитувала, були куркулями — антирадянськими буржуазними елементами, класовими ворогами, що експлуатували таких, як вона. Що тепер, за радянської влади, вона має бути Марією; Марією Степанівною, не інакше. На це Марунька довго кліпала очима і взялася палко заперечувати, що працювала у панів не за їжу, а за пристойну платню, зростала разом із хазяйським сином і ніколи на попередню господиню зла не тримала.

Він сперечатися не став. Тільки розглядав її дивовижно зелені очі та спитав, чи вміє смачно готувати. Обіцяв добре платити за роботу. Ото й усе.

Вона, звісно, ламається… корчить із себе гонорову. Але нічого, він підхід знайде.

Третій келишок теж пішов як по маслу. За ним один вареник, другий… З такою куховаркою тепер до їдальні ходити не доведеться! Отак би увесь вік борщем та варениками смакувати та на Маруньку дивитися!

А якщо до справи — йому ж тепер, повернувшись із Тарноруди, треба зустрітися з цим єпископом, отцем Лєпновським. Тільки усе треба зробити якомога швидше і потаємніше, бо ще, чого доброго, священика розстріляють, як це звично робилося останнім часом.

А що ж далі? Якщо справді ті скарби існують? Як йому бути?

Знайти і переховати? Чи, може… спробувати втекти за кордон? Великими грошима тут він точно не зможе користуватися, як заманеться. Однак рано ще з ножем бігати, поки теля в дупі. Треба спочатку діло зробити. Розвідати усе: що то за печатка і де її єпископ ховає. Аби самому себе в дурні не пошити… А то якось непевно усе: Маргарита, Шотландія, орден, як там його… Білої Троянди… Більше нагадує п’яні вигадки, аніж правду.

— Маріє, Маріє, а ходи-но сюди… — гукнув до домробітниці знову. — Хочу завтра таких вареників оп’ять. До смаку мені припали. Тільки ліпи більше, я з людьми на обід прибуду.

— Добре, Іване Миколайовичу. Як скажете, — відповіла Марунька. Крутнулася і знову зникла за дверима.

Не інакше, як дражниться з ним… Нічого! Він вибере слушний час, підбере до її химер ключик. Ух-х-х! Не баба, а золото! Кров з молоком!

По обіді подався до коменданта слідчої в’язниці — розпитатися про єпископа Лєпновського. Відповідь, хоч і не громом з ясного неба, та все ж була несподіваною: застрілили. Ще вчора.

— Причина?

Комендант Сергеєв криво всміхнувся:

— Спроба втечі. Самі розумієте. У мене свідки є, усе задокументовано… Навіть лікар смерть його засвідчив… Але яка з того попа користь була?

Мальцев скреготнув зубами. Цього самовпевненого ідіота можна було б під трибунал.

— Ніякої… — проказав натомість. — Ніякої.. — повторив машинально.

Значить, Лєпновського застрелили ще до суду. Під грифом «спроба втечі» зазвичай приховувався банальний несанкціонований розстріл. Так у слідчій тюрмі полегшували собі роботу. Те, чого Мальцев боявся, сталося.

Знову не встиг!

Але, з іншого боку, може, це й до кращого? Що швидше усі забудуть про особу єпископа Лєпновського, то спокійніше йому буде шукати ту кляту печатку, якщо вона, звісно, існує. А ні — трясти Крушанівського далі. Він мусить знати більше! Мусить!

* * *

— Марку, здається, відколи ми сюди увійшли, нас «пасуть», як телят на вигоні. — Євген Остапенко пригубив вино, багатозначно вказавши поглядом поперед себе, в бік щедро заставленої випивкою барної стійки.

Двоповерховий французький ресторанчик під легковажною назвою «Кікі» на одній із тихих вуличок Константинополя давно зажив слави закладу із сумнівною репутацією, де в основному збиралася чоловіча публіка з гультіпак-європейців, за яких Марко та Євген перманентно себе видавали. Та головною перевагою «Кікі» було те, що за потреби, вийшовши із закладу, загубитися серед хитросплетінь сусідніх заплутаних вуличок було досить легко.

Швед ліниво випустив кільце сигарного диму, зобразивши хмільну бездумну посмішку.

— Якого дідька! Коли ми увійшли сюди, «хвоста» за нами не було, або мені повилазило! — тихо проказав він, похитуючи своєю склянкою з віскі.

— Значить, вони чекали тут… А ми їх просто не помітили, — відповів Остапенко. — Значить, Клопа розчавили.

— Або, як я казав тобі вчора і третього дня… — Марко неспішно затягнувся сигарою знову, — Клопенко нам совсєм нє товаріщ, і ми з тобою у справжнісінькій дулі, брате. А де вони? — поцікавився Швед у Євгена за мить.

— За твоєю спиною — двоє. Один — біля барної стійки. Вдає, що п’є каву і читає газету. Другий сидить праворуч за столиком. Не сумніваюся, що є ще один, напроти тебе.

Марко глибоко вдихнув.

— Як недобре!

Упіймав за руку дівицю з «Кікі», що якраз проходила повз їхній столик, потягнув до себе.

— Мадемуазель складе мені сьогодні вночі товариство? — проказав галантно французькою, всадовивши її собі на коліна. Пальці ковзнули по стрункій ніжці у шовковій панчосі вгору, заповзли аж кудись під спідницю. Дівчина зі сміхом вирвалася із його обіймів, лепечучи у відповідь французькою, що завжди буде вільна для нього, коли він того забажає. Маркові ж це дало змогу на мить повернутися та швидко роззирнутися навкруги.

— О, Євгене, яка несподіванка… — вимовив Швед, відпускаючи руку дівчини, — я того, зализаного, біля барної стійки знаю. Те, що він у Константинополі — одночасно і хороший, і дуже недобрий знак.

— А хто то? — поцікавився Остапенко.

— Мені показували фотокартку цього типа, коли, я, пам’ятаєш, до Берліна їздив; інструктували щодо нього, — проказав Марко. — Він, можна сказати, наш земляк, із Підволочиська, такий собі Гінзбург. Вальтер Кривицький його теперішнє ім’я.

— І в чому різниця? Він тут чи інший?

— Різниця у тому, що зараз він би мав бути у Німеччині та готувати для німецьких таваріщєй революцію. А він… у Константинополі, — Марко затягнувся сигарою. — Значить, у Берліні у них щось пішло не так і німецькі таваріщі показали совєцьким кураторам дулю.

— Це, я так розумію, хороша новина? — проказав Остапенко.

Швед ствердно кивнув.

Євген відкинувся на спинку крісла. Зображати цілковиту безтурботність на вістрі небезпеки він, як Марко, не вмів, а тому внутрішньо дратувався.

— А тепер подумай, чому він тут, а наш Клопенко запізнюється уже на добрих десять хвилин, — Марко тицьнув сигарою об дно попільниці. — Нас зрадили, Євгене, — тихо проказав він. — Думаю, Клопенка уже й у Константинополі немає.

— Може, ти все-таки помиляєшся, Марку?

— Давай так, — відказав він. — Я виходжу до вбиральні, а ти розраховуйся і вдавай, що збираєшся йти. Вони точно поділяться і хтось піде слідом за мною, а хтось залишиться тут, аби за тобою прослідкувати. Але не виходь звідси, допоки із вбиральні не вийду я.

— А як за тобою не підуть?

— Тоді збирайся і виходь. Нам головне — розбити їх, роз’єднати до того, як вийдемо на вулицю. У залі ніхто стріляти не буде.

— А ти впораєшся? — Остапенко з непідробною тривогою подивився на Марка. — Може, краще я?

У того лиш жовна на щоках заходили.

— Зачекай, Марку, — Євген дістав портмоне. — Якщо так, то по домах нам не можна.

— Тоді куди? — запитав Швед.

— Ти пробирайся до Сеймура, — проказав Остапенко. — Ричард надасть тобі притулок. Там будеш у безпеці. Я ж спробую побувати у Клопа. Маємо переконатися, що він точно зрадник, або ж його вбили. Хоч перше не виключає другого. Якщо ж за три дні я не з’явлюся у Сеймура і не передам тобі ніякої звістки, тоді… кажи Ричарду, хай допоможе тобі дістатися Варшави. Їдь звідси. Бо якщо все так, як ти мені торочив, а я не вірив, то нам тут буде гаплик.

— Ну, тоді я пішов, — Марко повільно піднявся, дав поверхні стола щигля і нетвердою ходою рушив до дверей вбиральні у кутку зали, наче клієнт закладу, що занадто багато випив.

— З Богом! — прошепотів йому услід Остапенко.

Марко не помилився. Тільки-но він увійшов до вбиральні, слідом за ним, видаючи себе за відвідувачів, попрямували двоє.

Проте тепер Євген міг тільки чекати. Він налив собі ще, поманив пальцем дівицю, що прислужувала клієнтам — розрахуватися. Якщо Марко вистрілить, ніхто той вистріл не почує: музика лунає досить голосно. Але якщо вистрілять у Марка… теж.

* * *

— Ти його не застрелив?

— Він втратив свідомість…

— Ти що, здурів? — Євген округлив очі від здивування. — Ти засвітився!

— І він теж. Тільки чи повірять товаріщі у те, що Гінзбург не зрадник, після того, як він повернеться живим? Ти гадаєш, йому повірять?

— Шведе, ти наче школяр! Чим ти думав? Залишити цього — як його там… Знову ці твої прийомчики! Ну, годі… давай! Ти до Сеймура, а я до Клопенка.

— Дивись, обережно там! — Марко потиснув Остапенкові руку. — Навіть якщо Клоп усіх нас здав, тобі гинути через це не варто.

Кілька розмашистих кроків, — і Марко зник у темряві вулички. Остапенко пішов у зворотному напрямку. Вже за мить повз нього проїхала коляска. Постукотіла бруківкою і за якийсь час, Євген почув це ясно, зупинилася десь вище, у напрямку, куди пішов Марко.

Отже, коляскою він добереться швидко і хвилин за двадцять буде у Сеймура.

Те, що скоро їх відкличуть до Варшави, Євген передчував. Але не думав, що совєцька розвідка так легко зможе пошити їх у дурні.

Швед, попри свою дещо юнацьку звичку викидати отакі «благородні коники», як із Гінзбургом, якось умів просівати людей на відстані; був недовірливим і довго усе перевіряв.

Що ж до їхнього зв’язкового, Клопа чи то, правильніше сказати, Сергія Клопенка, давно мав підозри. Щось підказувало Маркові увесь цей час тримати його на відстані. І, схоже, підозри виявилися не даремні.

Він неодноразово сам намагався відслідкувати канали зв’язку та кур’єрів, через яких Клоп отримував для них інформацію з Варшави чи України. Результати тих спостережень насторожували: як правило, то були якісь подорожні чи туристи з радянських пароплавів — тих, що швартувалися у порту Константинополя. Окрім того, випадково на Стамбульському базарі Швед упізнав у захмелілому радянському морякові з пароплава «Ілліч», що курсував між Константинополем та Одесою, одного з так званих Клопенкових зв’язкових-«подорожніх», за яким стежив кілька тижнів тому… Тоді, правда, моряк мав доволі респектабельний вигляд інтелігентного, але вкрай невпевненого в собі пана.

Негайно повідомив про це Остапенка. Той насторожився, однак сумніви, що Марко міг помилитися, прийнявши іншого за зв’язкового, не давали йому спокою.

— Слухай, Шведе, ти завжди з якихось особистих причин недолюблював Клопа… Він не раз мені жалівся на тебе, — мовляв, Дюрер поводиться непрофесійно… Може, тобі привиділося? — перепитав він. — Для ОДПУ це занадто серйозний прокол! Та й Клоп не сьогодні до нас прибився. Він перевірена людина… Я давно його знаю!

— Ага, не професійно. На думку Клопа, було б значно професійніше, якби ми усі гуртом, з усіма бебехами здалися советам, — відказав Марко. — Можливо, він і був таким… перевіреним. Але, по-перше, якщо роль зв’язкового було наспіх доручено зіграти радянському моряку, могло трапитися що завгодно. Наприклад, вийшовши в місто, морячок відчув себе у безпеці й елементарно напився з друзями. По-друге, Клопенко від самого початку міг бути добре законспірованим агентом радянської розвідки, їхнім засланцем серед нас. Що, як його завербували після того, як Сергій почав працювати на розвідку УНР? І увесь цей час він старанно грав свою подвійну роль, здаючи нас усіх ОДПУ? Якщо так, то у мене є причина підозрювати його — наша робота, яку радянська розвідка намагається провалити, — боляче тицьнув він Євгенові пальцем у плече. — А значить, і уся наша агентура може виявитися під загрозою викриття. Я тому й відмовлявся з ним працювати, користуючись запасним каналом зв’язку…

Ще років п’ять тому Марко зійшовся із англійською резидентурою та її очільником у Константинополі — Річардом Сеймуром, що для усіх тут був науковцем-археологом, шукачем старовини і працював начебто над відродженням історичної спадщини турецького народу. Британці, з огляду на свою поінформованість, радили Шведові бути насторожі. Євгена це, по правді, нервувало; вважав Марка дещо самовпевненим, зарозумілим… Тримав своє невдоволення при собі, але при нагоді, коли той вже зовсім дістане його своєю самодіяльністю, мав намір виказати Шведові усе просто в очі. Добре, що не зробив цього!

Отже, він зараз простує до помешкання Клопенка. Треба усе перевірити. Якщо Швед правий, Сергія дійсно і слід вихолонув. Або ж його убили — після того, звісно, як Клопенко здав усю українську агентуру у Константинополі, час і місця їх зустрічей.

Євген повільно пройшов повз будинок, де винаймав помешкання Клопенко. Ні світла, ні руху. Що ти серед ночі роздивишся? Умовним сигналом провалу мав бути виставлений на вікні капелюх. Це, звісно, за умови, якщо Клоп — не зрадник. Остапенкові все ще хотілося у це вірити. Він би списав Маркові підозри на особисту неприязнь чи ще якісь Шведові химери, хоча для агента такі речі самі по собі недопустимі. Але Остапенко цінував наполегливість Марка у сумлінній перевірці тих, з ким він мав справу. І, врешті, застороги британської розвідки… їх відкидати було 6 смішно.

Десь тут, поряд, має бути старий готель. Він винайме номер, заночує, а вранці щось придумає. Мусить дізнатися напевне.

* * *

Турок-візник добре знав дорогу; зупинився поруч із маєтком містера Сеймура. Британський історик, що працював на благо чужої йому країни, викликав у місцевих пошану. Та й із візитами до нього у будь-який час приїздило чимало люду. Науковці та навіть константинопольські державні мужі.

Марко вийшов із коляски і озирнувся: просто перед маєтком відкривався чарівний вид на бухту Золотого рогу, що купалася у ясному місячному сяйві. На тлі зоряного неба суворими тінями виділялися шпилі мечетей та мінаретів. Колись у дитинстві, задерши голову, він захоплено розглядав один такий біля кам’янецької катедри. Той видавався йому загубленим мандрівником з чужої землі. Як давно це було… Світе Божий! А сьогодні він сам, як той мінарет біля катедри, у чужій землі, без розуміння, коли повернеться в Україну і чи повернеться взагалі.

За дев’ять років «турецької неволі», як Марко невесело жартував сам до себе, він вже давно звик до цього краєвиду. Навіть помічати перестав. Але зараз, коли обличчя обвівав свіжий нічний вітер, Маркові зажадалося, щоб він підхопив його тугу й полинув звідси, з іншого боку Чорного моря до печально-далекого кримського берега, на українську сторону, аж на Поділля, до рідного Кам’янця.

Завів тихо-тихо:

Повій, вітре, на Вкраїну,

Де покинув я дівчину,

Де покинув чорні очі…

Повій, вітре, з полуночі!..

Стало невимовно тяжко від того, як розкидало його родину по світу: він тут, у Константинополі, батьки й тітка Дарина — у Франції…

А їхня хата — у Кам’янці, на Польських фільварках…

Як там їхнє обійстя? Як Марунька? Чи повернулася до села, чи, може, знайшла свою долю у місті з якимось московським пролетарієм? Чи пам’ятає, як він тоді її здуру поцілував? До чортиків захотілося її вишневих пампушок, притиснутися щокою до подушки, вишитої лапатими квітами ще бабцею Геленою… Навряд чи все там так, як раніше. Мабуть, порядкують червоні комісари. Його карти, книги, компас, боксерські рукавички… мабуть, розікрали. Усе, що залишилося з того часу — срібна ладанка із зображенням Ісуса Милосердного Тарнорудського на грудях, подарована йому в дитинстві батьком.

Від Кренцеля давно не було ніяких звісток. Чи живий, чи, може, за співпрацю з Директорією… Про це не хотілося думати. Як і про одиноку могилку на кладовищі, яку залишив без хреста і будь-якого знаку чи надпису.

Кренцель за рік написав, що встановив хрест і табличку з написом, як і було домовлено. Але чи буде колись можливість навідатися туди?

Марко відчув, як клубок підкочується до горла, як збивається в грудях у тверду гулю подих. Закинув голову вгору і глибоко вдихнув.

Того життя вже давно нема. Нема і вороття до нього. Хіба що з правого берега Збруча споглядати.

Натиснув на дзвінок у велетенських, різьблених на східний манер дверях. Ще раз і ще раз. Певно, Сеймур вже вклався спати, не очікує на такого пізнього візитяра.

— Хто там? — почулося англійською. — Хто дзвонить? Ідіть геть, не бешкетуйте, бо викличу поліцію!

— Це я, містере Сеймур. Впустите?

У замковій щілині тут же заскрипів ключ, клацнула защіпка, двері прочинилися.

— Марк, это Вы? Почему? Что случилось?

Містер Сеймур у нічному ковпаку, шовковому халаті та капцях мав кумедний, майже театральний вигляд. Хто б подумав, що у цьому невисокому сивому чоловікові з лагідною посмішкою ховається стільки таємниць, що на півсвіту би вистачило? Він присвітив лампою, мовчки впустив Марка всередину, мовчки провів до вузького холу, оздобленого й прибраного у колоніальному стилі і нарешті проказав:

— Марк, что привело Вас, мой мальчик? Проходить же, проходить! Не стоять в холле!

— Усе, як Ваші застерігали, — відповів Марко. — Клопенко — зрадник. Здав нас сьогодні з Євгеном з усіма тельбухами. Я попереджав Євгена, та він не дуже прислухався. У «Кікі», де ми мали з Клопенком зустрітися, нас вже чекали агенти радянської розвідки.

Сеймур ішов попереду Марка, освітлюючи дорогу ліхтарем. Вів його просто до свого кабінету.

— Помедленнее, мой друг, я не успеваю понимать, о чем Вы мне говорить, Марк… Или говорить по-русски.

Швед зітхнув.

— Містере Сеймур, я свідомо не розмовляю мовою окупанта моєї батьківщини без крайньої на те потреби вже років з дванадцять, — відповів так само, українською, яку британець розумів лише частково. — Тому давайте краще розмовлятимемо англійською — з поваги до Вашого дому, — додав Марко, переклавши усе сказане Сеймуру повторно.

— Я ж казав Вам! Застерігав! А ви як діти, Їй-Богу! Полізли з Євгеном у той бордель! Клопенку не можна було вірити, Марку! — повторив Сеймур. — Не можна було вірити від початку!

— Мені потрібен сховок на якийсь час, — мовив Швед. — Чи дозволите…

— Так, звичайно, я з радістю допоможу. Ви можете бути стільки, скільки Вам треба, Марку. Мій дім — Ваш дім… — Сеймур на мить замислився. — А Євген? — поцікавився він. — Де ж містер Остапенко?

— Містер Остапенко вирішив остаточно переконатися у зраді нашого зв’язкового. Якщо умовного сигналу нема, якщо Клопа на місці немає…

— Так, так… — погодився Річард Сеймур. — Це важливо. Мусимо перевіряти геть усе. Але завтра до вечора я зможу теж Вам допомогти: підказати напевне, чи містер Клопенко втік з Константинополя, чи перетнув кордон… Наша людина надішле усі відомості. Маємо надійного чоловіка.

— Дякую, пане Сеймур, — Марко стомлено сів у крісло.

— Може, Ви зголодніли? Повечеряєте? — запропонував Сеймур.

— Ні, ні… Я й так Вам клопоту завдаю, — відказав Швед, хоч відчув, як при згадці про їжу замлосніло у шлунку. — Я — тільки спати, бо стомлений дуже.

— Хорошо! — проказав Сеймур російською, але тут же затулив собі рота долонею. — Перепрошую, Марку, я не навмисне… Мова окупанта! Я розумію Ваші почуття. Тоді, раз вечеряти не бажаєте, я проведу Вас до кімнати, — продовжив Сеймур, — і все ж… що ж сталося із тими совєцькими агентами, з «Кікі»?

— Одного я моцно поранив, другого застрелив. Остапенко застрелив третього уже на вулиці, — проказав Марко. — До речі, містере Сеймур… серед цих трьох той, кого я поранив у передпліччя, вгадайте хто?

— Хто ж? Якийсь наш старий знайомець? — усміхнувся британець.

— Так… Гінзбург. Більше відомий нам усім як Вальтер Кривицький.

Сеймур на мить зупинився і здивовано подивився на Марка.

— Вальтер… Людина-«значок», за появою якої можна багато у чому зорієнтуватися! — проказав він, задоволено потираючи руки. — Отже, німецькі робітники виявилися розумнішими, ніж я вважав, і тепер совєти затіяли у Константинополі велику гру… Підтягують сили..

— Абсолютно з Вами згоден, містере Сеймур.

— Може, все-таки повечеряєте, Марку? Не будьте таким прошеним. То для мене, старого, приємність, а не турбота.

— Мені просто соромно зізнатися, але я справді від ранку майже нічого… — зітхнув Марко.

— От і чудово! Кухар вже, напевно, спить, але ви і самі впораєтеся! Вважайте, що пізно увечері у стамбульському Сеймур-холлі самообслуговування! — розсміявся Річард Сеймур. — Яєчню з беконом зможете собі посмажити?

Марко з посмішкою кивнув.

— А грінки?

— Так.

— Молоко теж знайдеться… Усе на кухні. Ходімо, мій друже!

Поки Марко розігрівав пательню та підсмажував яєчню з беконом та кількома скибками білого хліба, Сеймур всівся за стіл.

— Дивіться, Марку… — проказав Сеймур цілком серйозно. — Як я вже казав Вам раніше, ваша українська спільнота сьогодні вельми цікавить спецслужби усього світу. Ваші співвітчизники у Туреччині, Румунії та Польщі дуже цінні. Ви найкраще знаєте нашого спільного ворога зсередини, тоді коли усім нам він відомий тільки в обличчя.

Буду з Вами абсолютно відвертим… Ви мені нагадуєте мене самого в молоді роки. Я ставлюся до Вас як до сина, з великою прихильністю, тому і ділюся з Вами цією інформацією. Та у грі, яку ми ведемо, сентименти неприпустимі. Українці сьогодні Британію цікавлять як дієві і ефективні союзники у розхитуванні радянської влади. У цій площині ми і взаємодіємо. Ви ж розумієте, про що я?

Марко кивнув, напихаючи рота гарячою яєчнею.

— Я також маю варту уваги інформацію щодо зацікавленості японців у співпраці з вашими спецслужбами…

— Так… — Марко підняв на Сеймура погляд. — Українці Зеленого Клину могли би стати справжньою таємною зброєю проти радянської влади на Далекому Сході, якби… Ви ж зараз говорите про Зелену Україну?

— Кхм… — Сеймур стримано усміхнувся. — Ви здогадливий, Марку. З півслова зрозуміли, про що я. Але якщо Ваше начальство не скористається пропозицією японських колег… Я писав містеру Полозу з цього приводу… Дуже скоро ви остаточно втратите в тій, як Ви кажете, Зеленій Україні своїх одноплемінників і гарну можливість.

— В якому сенсі?

— В прямому… Радянська влада постарається їх якнайшвидше русифікувати, перетворити у своїх громадян. Та просто винищити фізично.

Повірте мені, це звична тактика держави-окупанта і колонізатора. Я знаю, про що кажу. Вони зроблять усе, аби люди забули те, що їх пов’язує з батьківщиною. Запевняю Вас, Марку… за якихось 20 років страхом і репресіями можна викорінити навіть слід пам’яті. То ж чи будуть совєти панькатися з тими, кого спецслужби УНР можуть спробувати розвернути проти їхньої влади? Як гадаєте?

Марко мовчки слухав Річарда Сеймура.

— Японія готова допомогти вам, підтримати і фінансово, і технічно, і зброєю, — продовжував той. — Звичайно, у японців є власні державницькі інтереси, які мають дуже чітку мету. Однак допоки японці схильні бачити Далекий Схід Українською республікою, не більше і не менше, — розумієте про що я, Марку? — ви можете користуватися тим. Українців там більшість…

— Але… пане Сеймур, — Швед сумно усміхнувся. — Вам добре відомо: у Польщі ми, соромно сказати, на утриманні. І поляки, на жаль, фінансують діяльність наших спецслужб не для того, аби Державний Центр УНР мав змогу вести власну гру за їх спиною. До того ж Ви сам тільки-но сказали: у японців власні інтереси.

Сеймур кивнув:

— Безумовно, і у Польщі свої інтереси, і у Японії…. Але ж у Державного Центру УНР є і власні пріоритети, чи не так? І якщо один союзник у чомусь обмежує, чому не скористатися пропозиціями інших і отримувати забезпечення від усіх? Ведіть подвійну гру, ризикуйте!

— Як у нас в Україні кажуть, ласкаве телятко дві мами ссе? — перепитав Марко.

— Саме так! — погодився Сеймур. — У який спосіб, на Вашу думку, здобувається незалежність, як не за гроші союзників? Британія, як і Японія, готова зробити свій вагомий внесок у спільну боротьбу проти совєтів. Користуйтеся тим у власних цілях! Ми маємо бачити готовність уряду УНР до співпраці. Маємо бачити ваші дії.

— Ви праві, пане Сеймур. Я перекажу усе панові Змієнку, щойно прибуду до Варшави.

— Я з цього приводу вже мав дуже обережну розмову з містером Володимиром Мурським, представником вашого війскового міністра у Стамбулі… — додав Річард Сеймур. — Звичайно, я не міг з ним спілкуватися отак запросто, як із Вами, Марку, та він видався мені людиною мудрою, далекоглядною і дієвою… Однак, як Ви розумієте, в ОДПУ на українську спільноту в еміграції також є свої плани, ОДПУ грає проти нас усіх, — зауважив він. — І це нам усім дуже шкодить… Занадто нервова обстановка у Бухаресті та Константинополі, а звідси — цілком закономірна недовіра, обережність і як наслідок — зволікання… Іноді це згубно. Можна втратити час і можливість. Як бачите, Марку, усе, що я говорив Вам раніше, знаходить сьогодні підтвердження. Вони, ОДПУ, як би це сказати правильніше, ніби препарують вас, вивчають те, яким чином ви звідси керуєте підпільною діяльністю в Україні: зв’язки, шляхи сполучення; цілеспрямовано намагаються перевербовувати усіх, хто причетний до спецслужб УНР… їх мета, Марку, знищити вас. Як у тій старій історії про мітлу. Переломити по-одному, як прутики, завдяки ось таким Клопенкам.

— Це очевидно, пане Сеймур, — зітхнув Марко.

— Так і перекажіть Полозу… Тобто, пану Змієнку, — Сеймур похитав головою. — Хай буде уважним. Ситуація, що склалася, демонструє тільки одне: глибоко законспіровані совєцькі агенти уже є і серед ваших, і серед наших людей. Однак щодо вас, вони хочуть спровокувати ваші спецслужби до налагодження контактів з неіснуючими підпільними організаціями, які начебто діють на Вашій, Марку, батьківщині… Чи не це Вам вкладав у вуха містер Клопенко?

Марко витер серветкою губи.

— Саме це…

— Запам’ятайте, друже, мої слова.

— Дякую Вам, містере Сеймур.

— Але чому ж Ви тільки поранили Гінзбурга, а не вбили? — британець уважно подивився на Марка. — Ви ж так майстерно володієте зброєю! Цей радянський виплодок був вартий, аби Ви доклали трохи більше зусиль до завершення його нікчемного життя… Наскільки мені доповідали, для перевербовки він непридатний.

— «Прийом шанхайських поліцейських»… — розвів руками Марко. — Перший постріл — завжди наповал. Гінзбургу просто поталанило потрапити під кулю другим.

— Треба було, мій друже, ще й сигару йому об лоба погасити. Ви ж любите сигари, я знаю… То була б мітка на все життя. Далі викладання у розвідшколі він би вже не посунувся.

Марко тихо розсміявся.

Згадка про сигари його повеселила. Палити він ненавидів. Почав тільки у Константинополі, та й то задля виду. Іноді за сигарним димом можна було стати непомітним серед відвідувачів тих закладів, де призначалися зустрічі зі своїми зв’язковими. І так, Сеймур правий: іноді роздмухана сигара в руці стає зброєю, небезпечнішою за ніж. Якщо, скажімо, тицьнути нею просто в око.

— Ну ось… Будьте як удома, Марку, — Сеймур прочинив перед Шведом двері спальні. — Усе необхідне для ранкового моціону знайдете у шухлядах, туалетна кімната ось там. Сніданок у нас о дев’ятій, але якщо прокинетеся раніше і чогось забажаєте, то на кухні буде Стефан і він приготує Вам якийсь перекус.

— Сумніваюся, пане Сеймур… — зітхнув Марко. — Спатиму, як убитий. Хіба що Остапенко зранку прибуде.

— Так, так… — погодився британець. — А за сніданком і вирішимо, як далі бути. Ранок вечора мудріший. От тільки… — затнувся він.

— Що, пане Сеймур? — здивувався Марко.

— І не питайте. Думаєте, тільки у Вас морока? Хоча моя, звісно, не Ваша, Марку. Моя куди приємніша. Тому… поговоримо після сніданку про все. Гадаю, то і для Вас стане приємним сюрпризом. А тепер, мій хлопчику, добраніч і солодких снів! Пам’ятайте, Ви у друга, у повній безпеці!

Марко тільки вдячно кивнув. Про можливі ранкові сюрпризи гадати вже не мав сили, бо більше, ніж їсти, йому хотілося тільки відіспатися.

Прохолодний душ видався справжньою благодаттю, а далі — під ковдру. Вклався, випроставши ноги — розкіш, якою він міг повною мірою насолоджуватися тільки у Кам’янці, вдома, в дитинстві. І чому він так не цінував той час?

«Отже… сніданок о дев’ятій!» — це була остання думка перед тим, як він склепив очі і провалився у глибокий сон.

* * *

Будинок Сеймура прокидався повільно: прислуги він майже не тримав, людини зо три, та й то — законспіровані співробітники надсекретної Secret Intelligence Service — Таємної служби розвідки Великої Британії, офіційно якої не існувало. Але вже сам Ричард Сеймур був живим доказом того, що організація не тільки існувала, але й незримо діяла.

У той час, коли всі ще спали, господар вже працював у своєму кабінеті, однак у залах та коридорах, у численних кімнатах та бібліотеці було тихо.

Марко прокинувся на світанні. За прочиненим вікном починався новий день. З садка віяло пахощами квітів і різнотрав’я — зовсім як колись, удома. Тільки тут аромати якісь буйніші, важчі.

Не вірив своєму щастю, що, можливо, матиме кілька днів такого спокою і відпочинку. А далі… якщо все так, як гадається — швидше за все, його місія у Константинополі добіжить свого завершення. Варшава, Бухарест або кудись далі…

В обідньому залі було порожньо, та кухар Стефан люб’язно запропонував йому кави. Було щось особливе в тому, аби отак неспішно смакувати кавою, роздивляючись крізь прочинене вікно садок Сеймура: вкриті росою квітники та гранатові дерева, слухати, як дзюркоче фонтан, як шелестить легенький вітерець у листі. Думки мимоволі повертали його у цей сад кілька років тому. Швед усміхнувся своїм спогадам.

Здається, Сеймур казав про якийсь сюрприз вранці.

— Марку… Як спалося? — Річард Сеймур нечутно зайшов до їдальні. — Відпочили трохи?

— Так, дякую! Неперевершено. Навіть не пам’ятаю, коли так солодко спав востаннє.

— Треба було до мене частіше в гості заходити, — усміхнувся британець. — Однак… пахне кавою. Стефане, зваріть і мені, по-турецьки! Я хоч і англієць, та, знаєте, полюбив цей східний напій більше, ніж наш британський чай з бергамотом. Кава примушує мій мозок працювати, просвітлює розум. А ситний англійський сніданок спонукає тільки до прогулянки та безтурботного буття… До речі, про сніданок! Ви, мій друже, маєте добре поснідати сьогодні і ні про що не турбуватися більше. А я пошлю людину, аби розвідала, що і як у Вас удома; може, речі які Ваші прихопить.

Марко з вдячністю кивнув. Відчуття спокою та повільного плину часу у цьому будинку не покидало його ні на мить.

Поки вони з Сеймуром розмовляли, Стефан, який служив тут і кухарем, і офіціантом, накривав на стіл: підсмажені тости, варені яйця, буженина, бекон, мисливські ковбаски, масло, сир — усе, що могло 6 смакувати вибагливому англійцю вранці. Сеймур жив у Стамбулі хоч і не на широку ногу, проте відмовляти собі у дотримані класичних британських традицій не збирався.

— Ну от… А Ви, Марку, певне, давно відвикли від домашнього сніданку у родинному колі… — проказав він, накладаючи собі на тарілку бекон.

— Не рвіть мені душу. Тільки учора згадував про ті старі добрі часи, — Марко зітхнув, всідаючись до столу. — Зрештою, англійський сніданок не дуже відрізняється від українського: пам’ятаю, отак і ми всією родиною снідали вдома.

— Бо хороша їжа — вона у будь-якій країні хороша їжа! — весело і безтурботно проказав Сеймур — так, наче він удвох із цим юнаком перебували зараз не за тисячі кілометрів від Великої Британії, а сиділи на веранді його Вілтширського маєтку і насолоджувалися класичним англійським сніданком.

А Марко тим часом кинув поглядом напроти себе. Стефан поставив на стіл ще один прибор. Для кого? Питати у Сеймура він не став, але й за столом ніхто третій добрих десять хвилин не з’являвся.

— Ми от учора з Вами жартували про Гінзбурга, — раптом промовив британець. — Та у тому жарті є істина… Ви от зараз, мій друже, можу сказати, на піку своєї фізичної форми: молодий, підтягнутий, дужий; зір не притупився, рука не тремтить…

— Та годі Вам, містере Сеймур! — Марко якраз відкусив хрумкий тост із сиром та бужениною у два поверхи. — Іноді тремтить, навіть дуже… Ось як зараз. Смакота!

— Я до того, що так буде не завжди, — серйозно проказав Сеймур. — Роки йдуть, Ви дорослішаєте, а потім… старієте і згодом перетворюєтеся у літнього чоловіка — як я. З ревматизмом, поганим зором і сумними спогадами про свою бурхливу молодість. Ви ж розумієте, я з Гінзбургом навипередки вже не ганятиму. І взагалі, все, що Вам сьогодні дається з такою легкістю і навіть захоплює, для мене уже заборонена розкіш. Часом навіть ранкова кава. Але залишається ось що! — Сеймур багатозначно постукав пальцем по скроні. — Розум! Тренуйте його, Марку! Не давайте себе перетворити суто у машину для виконання завдань. Навіть таких правильних, патріотичних. Думайте і не запускайте себе ментально. Бо… — Сеймур не доказав. А Маркові раптом тост застряг у горлі.

— Ну, ось і ти, моя люба халепо! — урочисто проказав Сеймур. — Я гадав, ти ображена і до сніданку не спустишся, та все ж сподівався!

Марко ледве встиг проковтнути, піднявся, не зводячи погляду з незнайомки, що увійшла до обідньої зали.

— Моя донька, Елізабет, — усміхнувся Сеймур. — Моя люба халепа, про яку я вчора Вам натякнув. Ах, зовсім забув! Ви ж знайомі! Тільки уявіть, Марку! Вона подолала таку відстань з Лондона до Стамбула заради свого татуся! Сама знайшла мене тут, у місті. Якби мати-покійниця знала про твої вибрики, Елізабет… У мене кров стигне від самої думки, що з тобою щось могло трапитися!

— Доброго ранку! — привіталася дівчина, цілуючи містера Сеймура в скроню. — Доброго ранку, містере Марку.

Вона зупинилася посеред вітальні — у білій сукні, стягнутій по талії синім пояском, в тон до кольору її очей і намиста. Каштанове волосся локонами, променистий погляд — вона була наче пелюстка квітки, наче пташка, що залетіла до обідньої зали крізь прочинене вікно з Сеймурового саду.

Маркових уст не могла не торкнутися посмішка.

— Лізо! Невже це ти! Господи… як ти виросла! Яка ти стала! — захоплено проказав він.

— До речі, Марку! — кахикнув Сеймур, вочевидь, задоволений враженням, яке справила на Марка поява його доньки. — Елізабет ніколи і нікому не дозволяла називати себе ні Бетті, ні Ліззі… Ото Ви перший і єдиний, кому дозволено називати її інакше.

— Лізо! — Марко підійшов до неї, допоміг сісти дівчині за стіл. — Коли ми востаннє бачилися, ти була отака! — показав рукою на рівні грудей. — Зовсім дівчисько! Скільки тобі тоді було? Тринадцять? Чотирнадцять?

— Майже п’ятнадцять, містере Марку, — відповіла донька Сеймура.

— Ти справжня красуня! — розсміявся Швед. — І ти сама, з Лондона…

— Так. Мені набридло сидіти там, у тітоньки в Вілтширі. У мене були гроші, якими я могла скористатися, коли наступить моє повноліття. Я просила-просила батька про зустріч, він усе відкладав мій приїзд, і ось я утекла!

На обличчі Марка відобразився подив.

— Лізо… Ти знаєш, яких ти небезпек, на щастя, уникла? Дівчина твого віку, сама в такій небезпечній подорожі… Та навіть тут, у Константинополі… Хто знає, що з тобою могло трапитися!

— Але ж нічого не трапилося! — усміхнулася Елізабет. — До того ж ми листувалися. Правда, тату? Минуло чотири роки з часу мого останнього приїзду сюди, і я погано пам’ятала, де знаходиться твій будинок, зате у мене була твоя стамбульська адреса. Залишалося на вокзалі лише найняти візника і показати її. Хто у Стамбулі посміє зачепити дівчину-європейку, твою доньку! А далі все просто…

— Так, просто! — зітхнув Сеймур. — Та мене мало серцевий напад не вхопив, коли я її побачив на порозі!

Марко затулив обличчя рукою.

— Розумію Вас…

— До речі… — Сеймур багатозначно подивився на Шведа. — Перше, що вона запитала, коли увійшла сюди, Марку, — це те, чи Ви все ще у Стамбулі. Зізнаюся… вона розпитувала про Вас мало не у кожному листі. Але я не наважувався Вас турбувати тими листами. Ви ж розумієте мене, Марку…

Так, звісно. Марко розумів. Це було правильно — пригасити ледь спалахнуле юнацьке захоплення і у ньому, і в ній. Захоплення, яке не мало надії на продовження чи нормальне майбутнє.

— Лізо… — Швед із відчаєм подивився на дівчину через стіл. — Лізо, я нічого про це не знав. Мені так шкода! Містер Сеймур не розповідав мені нічого раніше, інакше… інакше я би обов’язково написав тобі!

Дівчина мовчки намащувала свій тост маслом. Її обличчя вкрив рум’янець.

— Марку, вона зашарілася! Ми її засоромили.

— Я страшенно радий бачити тебе, Лізо! Правда! — усміхнувся Швед, подумки прощаючи Сеймуру його необачне мовчання.

— То, може, якщо Ви сьогодні не зайняті, складете мені компанію? — запитала Елізабет, не зводячи погляд з Марка. — Прогуляємось містом, як тоді?

— Ні-ні! Не далі саду, — заперечив Сеймур. — Містеру Марку не можна поки що виходити в місто… Він має справи тут, у мене вдома. Елізабет, не змушуй мене бути суворим із тобою.

— Я все розумію, батьку… — відповіла дівчина. — Я ж не маленька!

— Ну, якщо ти все розумієш, то чудово! Може, за тиждень і прогуляєтеся. Якщо, звісно, ти будеш добре поводитися, і я не виряджу тебе назад, до Англії…

* * *

Після сніданку Сеймур послав до Маркової квартири свою людину, і той, підкупивши домовласника, окрім донесення про обстановку привіз Шведові його речі. Тепер можна було почуватися зручніше. До Маркової оселі ніхто не навідувався, та й спостереження Сеймурова людина не виявила. Правда, від Остапенка не надходило ніяких звісток, але час ще терпів.

Марко ж ловив себе на тому, що посмішка увесь день не сходила у нього з уст. Він грав із Елізабет в теніс, читав їй, як раніше, робив для неї канапки під час ланчу за чайним столиком у садку.

Елізабет… П’ять років тому їй і справді було п’ятнадцять. Марку ж двадцять п’ять.

У Сеймура у ті дні померла дружина в Лондоні, а він через нескінченні справи не міг відлучитися зі Стамбулу, не мав змоги поїхати на її похорон.

Зате через місяць до нього приїхала донька, його англійська троянда, Елізабет. Марко в той день, як ось тепер, у справах опинився у домі Сеймура. І, здається, все відбувалося так само: Ліза вийшла до обіду і він уперше побачив її.

Вона вважала батька науковцем, істориком, не знаючи істинного стану справ. Була ображена на нього за те, що не приїхав до Англії, поки мати була ще жива. Марко добре розмовляв англійською, а Річард Сеймур, якому треба було терміново відбути, понад усе не хотів, аби донька нудьгувала. Попросив Марка скласти Лізі товариство бодай на кілька днів, бо мав справи і міг затриматися.

Отож вони отримали чотири незабутні дні прогулянок та безтурботного життя. Марко супроводжував Лізу по крамницях, водив на пляж і до мечеті Сулейманів, розповівши по дорозі історію українки Росксолани. Остапенку не дуже подобалися ті прогулянки, та він терпляче мовчав.

— Ти знаєш, Лізо, вона народилася недалечко від того міста, звідки я родом, — проказав тоді Марко з посмішкою. — Уяви, проста українська дівчина стала дружиною наймогутнішого турецького султана! У моїх краях досі пам’ятають пісню про неї:

А то тая Роксолана,

що трясла Востоком,

Була наша подолянка

з Чемерівець родом…

Ліза сміялася, зачудовано слухала його, дивилася на нього і, хитаючи головою, запитала:

— А де твоя Україна? Хотіла б там побувати…

Він показав рукою кудись на обрій, аж за межу бухти Золотий Ріг і сумно усміхнувся у відповідь. Вже увечері, коли повернувся Річард Сеймур, Ліза захоплено переповідала батькові про їхні з Марком прогулянки та почуту від нього історію про українську дівчину, яка змогла причарувати турецького султана.

— Я у Вас не помилявся, містере Марку, — задоволено мовив тоді Сеймур. — Я сподівався, що Ви не дасте Елізабет сумувати, але Ви перевершили усі мої сподівання. До слова, доню… я з глибокою повагою ставлюся до народу містера Марка. Жінки його нації започаткували у Європі цілі королівські династії… Так-так, — продовжував Сеймур. — Не дивуйся! Пам’ятаєш Сан-Ліс? Ми бували там три роки тому з тобою і мамою. Королева Анна — донька Київського князя, Ярослава Мудрого… Вона стала прабабцею багатьох найславетніших французьких монархів. А твій улюбленець, Річард Левове Серце? Він прямий нащадок онуки цього великого князя — Маргарити, більше відомої тобі як святої Маргарити Шотландської…

Про королеву Маргариту Шотландську і Маркові нічого не було відомо. Тож Сеймур приніс із бібліотеки товстезну книгу з історії Англії та Шотландії, яку вони могли б з Елізабет читати на дозвіллі в саду.

Марко, звісно, охоче читав для Лізи, але його вабила не історія королеви Маргарити, а сама дівчина. Сиділа, ось як зараз, зовсім поряд; читати для неї було великою приємністю. Він шкодував, що ніколи не брав до рук Бронте й Остін, бо колись вважав їх романи дівчачими, а тому, на відміну від доньки Сеймура, погано знав творчість цих англійських письменниць. Але історії, які він читав у Жюля Верна і Александра Дюма, захоплювали Лізу не менше.

Аж не віриться, що минуло цілих п’ять років! Він пам’ятав усе, не хотів забувати жодної миті з тих днів. Бо юна Елізабет спонукала його думати про приємні речі, про те, що все у його житті могло б скластися інакше, якби понівечена радянською владою Україна не перетворилася для нього в далекий берег по той бік Чорного моря.

А потім якось несподівано Марко вранці прокинувся з думкою про те, що Ліза йому небайдужа, що він не хоче і на мить розлучатися з нею…

Ця думка гріла і лякала його водночас: він не мав права дозволяти собі такі слабкості стосовно Елізабет. Просто не смів. Занадто немудро було б так бентежити юну дівчину, до того ж доньку резидента британської розвідки.

Якби Остапенко тільки знав, що робилося у ті дні в його думках і душі, то, може, покепкував би з нього чи насварив. Та Елізабет і саму наче магнітом тягнуло до Марка; вона відчувала його думки, його настрій і бажання.

Тоді під розквітлим тюльпановим деревом вона навшпиньки потягнулася до Марка поцілунком.

Він пробурмотів у відповідь щось незрозуміле, майже розгублений, але пригорнув її і поцілував у відповідь. За якихось три тижні Елізабет вернулася до Англії. Їм навіть попрощатися по-людськи не вдалося. Він не зміг прийти вчасно, був у від’їзді. А Сеймур, здавалося, скористався його відсутністю. Він усе зрозумів і убезпечив свою доньку. Та й що би він, Марко, міг сказати їй на прощання, що запропонувати?

Сеймур тоді змилостивився, передав йому прощальну записку від Лізи: «Марку, Ви подарували мені цілий світ!»

Більше ні слова, ні звістки він не отримував від неї… І сам не рипався у відповідь. А тут, виявляється, вона писала, розпитувала за нього у кожному листі…

— Ви правда раді мене бачити? — запитала Елізабет, коли, потомлені денними забавами, вони сиділи на лавці біля фонтану, ховаючись у затінку дерева від спеки.

— Так, Лізо, правда. Дуже радий.

— Марку… — промовила вона. — Я ж не дитина. Я добре розумію, що мій батько, окрім історії… словом, я розумію, чим він займається. І Ви… Ви тому мені не писали?

— Я справді нічого не знав про згадки у твоїх листах щодо мене. Інакше… Інакше писав би тобі у відповідь, — відповів прямо.

Елізабет зітхнула.

— І Ви пам’ятаєте той наш поцілунок?

— Так.

— І прочитали мою прощальну записку?

— Досі її зберігаю.

Вона подивилася Маркові просто в очі.

— Скажіть мені правду, Марку. У Вас є дівчина? Ви одружений?

— Ні, — мовив, беручи її руку в свою. — Нікого у мене немає.

— Ви думали… я все забуду з часом, містере Марку…

— Ні. Лізо… Я хочу тебе попросити. Не треба! Не треба про це говорити зараз. Ти така молода, і я не хочу навіть на дещицю образити тебе. Будь-чим.

— Ви, напевне, здогадуєтеся, чому я Вас про це запитую…

— Так, — Марко стиснув її пальці в своїй руці. — Ти така смілива! Ти чарівна, гарна. Ти найпрекрасніше створіння, яке я зустрічав коли-небудь. І за інших обставин… Та ніхто б із чоловіків при здоровому глузді… Але я… Мені нема чого тобі запропонувати, Лізо. Зовсім.

Її очі наповнилися вологою.

— Себе, — проказала вона тихо. — Я чекала на зустріч із Вами п’ять років. Але Ви… Ви, схоже, байдужі до мене.

Він скрушно похитав головою.

— Ні… Не так, Лізо… То чоловік може роками вештатися світом, але жінці потрібна сталість; потрібен дім, де вона — господиня; потрібна сім’я, родина. Я знаю, бо маю приклад — моїх батьків. Чоловік має бути поряд. Завжди. Якщо ти справді здогадуєшся, який рід занять у твого батька… і у мене… Я навіть не знаю, чи буду живим за тиждень. Що вже говорити про твою безпеку!

— Ми могли б поїхати разом до Англії…

Марко знову похитав головою.

— Мила Лізо… Моя Батьківщина в біді. Я не можу поїхати до Англії… Я не маю права. Я і так наче щур сиджу у чужій мені країні у той час, як мою власну країну нищать. Я б із радістю проміняв це життя на те, яке міг би мати з тобою. Але я не можу… Моя совість мені не дозволяє цього зробити. Розумієш? І в першу чергу — заради тебе. Ти заслуговуєш на те, аби мати поряд людину, яка носитиме тебе усе життя на руках, а не перетворить його у суцільне чекання, сльози і тривоги.

— Я…. я, я, я… Ви говорите тільки про себе. Ну, добре. Схоже, Ви не знаєте, як відчепитися від мене… А я поводжуся, як остання дурепа, — проказала вона. Волошково-сині очі потемніли, стали подібними до грозового неба.

Марко обережно торкнувся її підборіддя, повернув обличчя до себе.

— Ти поводишся, як дівчина, у якої мрія на усе життя. А я не знаю, чи маю право ту мрію з тобою розділити. Розумієш?

— Скажіть, Марку, по честі… Я Вам подобаюсь? — проказала вона. — Хоч трішки… Хоч зовсім небагато?

— Дуже, — відповів він, усміхаючись. — Ти знаєш, що це так. Ти чудова, Лізо! Ти дуже мені подобаєшся.

— Чи, може, Ви досі бачите у мені ту недолугу дівчинку, яка поцілувала Вас п’ять років тому під тюльпановим деревом?

Він похитав головою.

— Ти ніколи не була недолугою. А тим більше зараз. І зараз я бачу перед собою дуже вродливу юну жінку. Страшенно сміливу і відчайдушну. Таку сміливу, що мені хотілося б позичити у тебе тієї сміливості.

— Отже, я не викликаю у Вас відрази.

Він розсміявся. Пригорнув її до себе.

— Ну що ти таке кажеш… Лізо!

— Тоді Ви можете перевірити себе, містере Марку. Аби потім не жалкувати. Є один спосіб.

Бурхливе море в очах Елізабет знову перетворилося на спокійне плесо.

Він зачудовано подивився у ті очі.

— Поцілуйте мене! — мовила вона. — Я вірю, що це єдиний спосіб дізнатися правду.

Марко зволікав якусь мить. Мить, що видалася Елізабет вічністю. Провів рукою по її щоці, нахилився до її обличчя…

— Боюсь, Лізо… — промовив тихо. — Цей твій єдиний спосіб здасть мене з головою… І я опинюся навіки у твоїх заручниках.

То було космічно — знову торкнутися її вуст поцілунком. Таким, яким давно не дозволяв собі цілувати жодну жінку. Наче зорі зійшлися з землею. І затока Золотого Рогу помінялася місцями з небом, обпершись шпилями мінаретів у білі пухкі хмари.

— Лізо, Лізо, не дражни мене… — зітхнув і відсторонився. — Чи ти думаєш, у мене немає серця?..

— А хіба є? — проказала вона.

Узяв її долоньку в свою, притулив до грудей, в яких бахкало, наче у кузні.

— Отже… Ви здаєтеся! — прошепотіла Елізабет.

Марко мовчав.

— Дайте ж мені відповідь, Марку!

— Здаюся, — відповів, зітхнувши.

— Справді?

— Але… давай так… — пригорнув її знову до себе. — Спочатку я маю поговорити з твоїм батьком. Може, він і не захоче, аби ми… зустрічалися! — проказав, поцілувавши Елізабет у маківку. — Хоча… які тут зустрічі! На них у нас немає ні часу, ні можливості.

— Мій батько хоче бачити мене щасливою. Це його єдине заповітне бажання.

* * *

— Містере Сеймур… — Марко увійшов у кабінет британця і міцно затулив за собою двері, наче боявся, що через них утече уся його рішучість. — Я хотів би поговорити з Вами. До вечері.

— Про Елізабет? — Річард Сеймур, що якраз перечитував якісь папери, подивився на свого гостя поверх круглих окулярів у роговій оправі. Неспішно зняв їх, відклав убік. Встав, підійшов до Марка. — Я знаю. Моя донька небайдужа до Вас. І певно, навіть більше — давно закохана.

Марко відчув себе школярем, якого сварить учитель за погано виконане домашнє завдання: ситуація була кумедною і серйозною водночас.

— Я бачив Вас із Елізабет у садку… — додав Сеймур. — І тоді, і тепер. Хочу сказати, що завинив перед Вами, Марку, бо жодного разу не передав Вам листа, написаного для Вас Елізабет. Спочатку я вважав це її дитячим захопленням. Потім сердився на неї… навіть сварив. Можете самі запитати. Вона, напевне, розповість. Зрештою… Ви маєте мене зрозуміти: при такій роботі наше життя часом стає нічого не вартим. І я, відверто кажучи, менш за все бажав, аби донька закохалася у Вас, вийшла заміж, а потім овдовіла одразу після того, як пов’яже свою долю з Вами.

Марко відкрив рота, аби щось сказати, та Сеймур зупинив його жестом.

— Зрештою, — продовжив він, — в одному з останніх листів я обмовився про Вас. Так, нічого особливого. Загальні фрази. Бо вона розпитувала мене чи не у кожному своєму листі, чи Ви ще у Константинополі, чи я бачуся з Вами, чи Ви… Словом… Словом, Марку, я не тішу себе ілюзіями, що Елізабет подолала цей шлях із Лондона до Стамбула виключно заради мене. Вона закохана у Вас, вона чекала і шукала цієї зустрічі з Вами. І, відверто кажучи, я розумію, що рано чи пізно таке мало статися. Я старішаю. А у Елізабет, окрім мене, більше нікого немає. Тільки тітонька. Моя сестра. Літня пані, що мешкає в Вілтширі. Як і кожен батько, я бажаю своїй дитині щастя. Ви знаєте також і про моє ставлення до Вас. Ми знайомі не перший день. І кращого чоловіка для своєї доньки я б не бажав, але маю бути переконаний у тому, що Ви так само маєте почуття до неї. Що будете з Елізабет і в горі, і в радості. Що здатні кохати її і зробити щасливою, скільки б Вам не було відміряно бути разом…

— Я боюся того самого, що і Ви, пане Сеймур, — нарешті видихнув Марко. — І прекрасно усвідомлюю, що наш рід занять не зовсім пасує для сімейного життя… Тобто… Зовсім не пасує.

— Так… робота. Ви можете загинути, — мовив Річард Сеймур. — Ось, наприклад, як учора. Чи як раніше… З Вами ж за цей час усіляке траплялося. Я прожив довге життя і, як Ви розумієте, коли був у Ваших літах, так само ходив по лезу бритви. Коли я зустрів Мері, мою майбутню дружину, матір Елізабет… то вагався так само. Я знаю про все, що Вас з Елізабет чекає, наперед. Усе, про що Ви тільки здогадуєтеся… Але про жодну мить мого сімейного життя я не пошкодував. І Мері теж. Принаймні так вона мені написала в своєму останньому листі. Я не був біля неї в годину смерті, не стулив їй очей, не тримав востаннє за руку, за що картатиму себе довіку. Але кожен із проведених разом із нею днів був для мене скарбом. Тому… Думайте. Вирішуйте самі. Я — шахіст, містере Марко, — додав Річард Сеймур за мить. — І якщо Ви з Елізабет поставите моїм сумнівам і тривогам шах і мат, я згоден програти цю партію.

— Я боюся, пане Сеймур. Боюся зробити Вашу доньку нещасливою, — повторив Марко. — Однак коли сьогодні вранці я побачив її у обідній залі… Все якось занадто швидко, та… ми розмовляли з Елізабет. І я… намагався переконати і її, і себе у зворотному. Словом… у мене нічого не вийшло.

Марко на мить замовк.

— Я прошу у Вас її руки, — проказав нарешті.

— Ви її маєте, — просто відповів Річард Сеймур.

* * *

Скромні заручини без гостей, без особливого торжества влаштовували усіх. Проте у Марка не було навіть обручки для нареченої.

Та Сеймур, відвернувшись, аби ніхто не побачив його вологі від сліз очі, на кілька хвилин вийшов із зали, а повернувся зі скринькою, в якій лежала срібна обручка із синім спалахом сапфіру.

— Ця обручка належала матері Елізабет, — проказав, зітхнувши. — Я подарував її Мері на наші заручини.

— Тоді я купую її у Вас для Лізи, — усміхнувся Марко. — Грошей, я гадаю, у мене вистачить.

— Прекрасно! — Сеймур протягнув Марку обручку. — А я одразу віддаю ці гроші Вашій нареченій, аби вони знову повернулися у вашу сім’ю.

Пізніше вони вийшли з Елізабет у сад. Вона тремтіла, хоч вечір був погожим і від різнотрав’я тягнуло теплим духом.

— Ти будеш кохати мене? — запитала з тривогою в голосі. У сутінках роздивитися вираз Маркового обличчя було важко.

— Чому ж «будеш», Лізо? Ми заручилися, бо ти дорога мені і я… Я не бажаю нікого іншого, окрім тебе, — відповів він. — Знаєш… Раніше я не надавав особливого значення слову «кохання». Воно було для мене мов дихання. І я міг легко вимовити його одразу. Але тепер… я знаю йому ціну. Так, я відчуваю до тебе ніжність, бажаю тебе. З кожною хвилиною ти стаєш для мене моїм новим світом, заповнюючи його аж до обрію. І я завжди тебе кохатиму.

Вночі прибіг захеканий Остапенко. Новини були не найкращі. Клопенко зник. Разом із речами. Ніякого умовного знаку — капелюха на вікні — не залишав. Тож якби подалися просто до нього додому, як завжди наполягав Клопенко, ще й у засідку би втрапили. Навряд чи вдалося б так легко впоратися, як у «Кікі».

Два дні Євген кружляв навколо будинку Клопа: то так, то інак, та нічого і нікого не помітив. Помешкання їх зв’язкового більше не являло цінності. Агенти радянської розвідки були розкриті і фізично знищені, за винятком Вальтера Кривицького. Остаточно підтвердили підозри й донесення агента Сеймура: Клопенка справді більше немає у Стамбулі. Відплив на тому ж таки пароплаві «Ілліч» за фальшивими документами. До радянської Одеси.

Та найгірша новина очікувала на Марка на світанні. Через британського зв’язкового, запасним каналом, який Марко завше використовував, не довіряючи Клопенку, надійшло повідомлення із Варшави: він та Остапенко мають терміново прибути у розпорядження Всеволода Змієнка, начальника 2-го розвідувального відділу Генерального штабу Військового міністерства УНР в екзилі.

Марко, не зважаючи на ранній час, без стуку увійшов до спальні Елізабет. Присів на край її ліжка, споглядаючи, як вона спить. Торкнувся її щоки, погладив волосся. Нахилився, поцілував у солодкі сонні вуста.

Вона підхопилася, кинулася йому на шию, як налякана дитина.

— Що? Що трапилося? Марку… Що трапилося?

— Те, про що я казав тобі вчора, Лізо… Те, чого я боявся: маю терміново відбути до Варшави.

Вона заклякла з виразом жаху на обличчі.

— Так скоро? Вже? — проказала, ковтаючи сльози. — Але ж ми… Ми ж навіть… Марку…

Він пригорнув її, захопив в обійми, як у полон, притулився губами до мокрої від сліз щоки.

— Лізо… А тепер я маю сказати тобі дещо важливе… — Марко взяв її обличчя в свої долоні. — Ти — дівчина, яку я обрав собі за дружину. Я повернуся одразу, тільки-но дізнаюся, що там і як. Або ж ти приїдеш до мене, у Варшаву, якщо раптом моє повернення до Константинополя виявиться неможливим. Чуєш, Лізо? Ти моя. Ми заручилися з тобою. З учорашнього вечора ти належиш мені.

— Але ж ми… — захлинулася сльозами Елізабет.

— У нас буде для усього час! Вір мені, Лізо! — з болем у голосі проказав Марко. — Я не збираюся тебе міняти на жодну іншу жінку у світі. Я не збираюся бути без тебе. І помирати теж не збираюся. Ми візьмемо шлюб. Тут чи у Варшаві… все одно! Але дай мені два-три тижні, аби я дізнався, у чому річ. Лізо… Люба моя! Ну, не рви ж ти мені серце…

Її трясло від ридань. І від цих сліз у нього світ перевертався в голові.

— Ти здурів, Шведе! — вигукнув Остапенко, коли в обідню пору візник мчав їх геть від будинку Сеймурів. — Ні, ти завжди був трохи з причудами! Коли ти встиг? Я залишив тебе на якихось два дні у старого Сеймура — і ти заручився з його донькою! Чим ти думав, Марку? Дівиця б’ється в істериці, ти — як з хреста знятий….

— Ти замовкнеш, Євгене, сам чи тобі допомогти? — буркнув Марко нарешті. — Припини ці нотації. Я знаю Річарда Сеймура не з учорашнього дня. І Елізабет теж.

— Як ти міг із нею заручитися? Ти забув, хто ти? Ну, гаразд, ти зіграв коня. Але ж Сеймур! У нього що, мізки теж поїхали? Що ти взагалі збираєшся далі з нею робити?

— Якщо не повернемося до Константинополя, Ліза приїде до мене, у Варшаву. Ми одружимося, — відповів Марко. — І замовкни нарешті. Яке тобі діло до мого життя?

— Діло таке, що у тебе немає життя. Вважай, що немає. І Варшавою, гадаю, справа не завершиться… Коби нас не послали за Збруч, Марку… От про що я тобі торочу! І ти, як останній негідник, покинеш її? Вона ж не знає мови ні української, ні польської, ні тим більше російської! Що ти будеш з нею робити? Потягнеш на той бік? Вдаватимеш, що у тебе німа дружина? Розірви ці заручини! Надішли Сеймуру з Варшави листа, що все було помилкою… Дівиця поплаче і перестане! А він — мудра людина, усе зрозуміє.

Марко вхопив Остапенка за шкварки.

— Слухай, Євгене… Колись я мало не відлупцював тебе у такий же спосіб. Тоді, у Тарноруді… пам’ятаєш? Замовкни, заради Бога. Не доводь мене до гріха. Яке тобі діло до мене й Елізабет? Я заручився з нею, бо кохаю її. Втямив? І що далі робитиму з цим, нехай тебе не обходить!

Остапенко і справді замовк. Мовчав у потязі всю дорогу до Варшави. Ну, хіба що зрідка заговорюючи до Марка, якщо вже виникала гостра необхідність. Мовчав і Марко. На серці важким каменем лежало усвідомлення того, що холоднокровний і прагматичний Остапенко міг виявитися стовідсотково правим, що ці спішні заручини з Елізабет можуть так і залишитися заручинами, бо зараз, у цьому потязі він їде не до Варшави, а у цілковиту невідомість, у невизначеність… Заплакане обличчя Лізи стояло перед очима, і душу точив хробак сумнівів і тривоги.

А якщо і справді буде розпорядження перебратися за Збруч, на територію радянської України? Якщо його схоплять? Якщо він загине? Чи мав він право пов’язувати Лізу, таку юну і наївну, із собою? Чи мав право кликати її до себе, аби взяти шлюб?

До Варшави прибув геть виснажений. Остапенко похмуро сопів, та більше не дозволяв собі вичитувати йому нотації. А Марко все думав, думав, намагаючись знайти бодай якийсь вихід. Зрештою, все мала прояснити зустріч із керівником спецслужби Генштабу, Всеволодом Змієнком. Тобто завтра вранці він і зрозуміє остаточно, на якому світі живе.

Та відпочити з дороги, як планувалося, ніхто не дав. До Змієнка викликали одразу.

— Отако, хлопці! — проказав Змієнко без передмов, смикнувши чорним вусом. — У місцевій радянській місії маємо людину, яка сповіщає, що поки ми тут по заграницях б’ємо байдики та розкошуємо, по той бік Збруча мало не підпільний антирадянський фронт розгорнувся. Таким новинам хочеться вірити всім серцем. Тільки от чогось мене сумнів бере — звідкіля? Звідкіля взялися ті підпільники і чому не дають нам про себе знати, а діють собі мовчки, в хустинку…

Марко стомлено відкинувся на спинку крісла.

— Новина не нова, пане Змієнку, ми про це і в Константинополі чули. Від Клопа. Однак Клопенко нас із Євгеном мало не на блюдечку підніс своїм кураторам. І відомий Вам Гінзбург, він же Вальтер Кривицький, був серед них також…

— Отже, сумніви і підозри у нас правильні, — погодився Всеволод Змієнко, та вже за мить аж стрепенувся. — Так, я отримував Ваше донесення через британських колег. Про Гінзбурга. Але він чого там був?

— Отож-бо і воно… — розвів руками Марко. — До того ж містер Сеймур так само погоджується, що з боку радянської розвідки затівається якась велика гра і треба бути насторожі…

— Крім того, — продовжував Всеволод Змієнко, — наші румунські колеги вельми занепокоєні. Почастішали провали. Вони то все списують на добре законспірованого радянського агента десь у загальній мережі, а я от думаю… якщо ваш Клопенко не зумів добре замаскуватися, а наостанок ще й півня пустив, то тут діє хтось розумніший, хитріший, проворніший. І, можливо, краще підстрахований. Румуни готові нам допомогти, але маємо надати свою людину для співпраці. Я насамперед подумав про цього товариша із радянської місії, але мене наче щось зупиняє.

— А хто він є? — поцікавився Остапенко. — Отой чоловік із радянської місії? Хоч як я на Марка іноді недобрий буваю, але так, як він уміє бути обережним, — додав, споглядаючи, як Швед багатозначно рухає бровами, — усім нам ще повчитися треба. То ось і думаю: може, нам у Константинополі впарили Клопа, а Вам тут, у Варшаві, якогось таргана підсунули?

— Усе можливо, — сказав Змієнко. — Людину із радянської місії, яка з нами співпрацює, Пантелеймоном Баюрним кличуть. Усе, що знаю про нього, викликає повагу. Пройшов Велику війну, колишній есер та, як розповідає, розчарувався у ідеях встановлення соціалізму мирним шляхом. Після двадцятого року зацікавився національно-визвольним рухом, зблизився із націоналістичним підпіллям. Вийшов на нас самотужки.

— Серйозно… — присвиснув Євген Остапенко.

— Людина інтелігентна, розумна і начебто щира у своїх переконаннях, — продовжував Змієнко. — Бажає співпрацювати. Відомості, які надає, заслуговують на увагу, ніяких фицьок за ним не велося… Ось тільки його зацікавленість у виході на британську резидентуру мене насторожує. Здавалося б, і так передає нам відомості, навіщо ж британці? Але ж ні, все торочить, що Британія допоможе скинути радянську владу, а тому потрібно передавати усю інформацію прямо на британців. Тільки зведіть! Мовляв, він готовий їм надавати цінну інформацію військового характеру, от якби тільки британці погодилися фінансувати підпілля на теренах радянської України…

— Отже, знову підпілля на теренах радянської України… — присвиснув Марко.

Змієнко підняв вказівного пальця.

— От звідси все найцікавіше і починається. Зі слів Баюрного, невдоволення більшовицькими порядками по Україні перманентно зростає. Мовляв, на півдні і заході сформувалося чимало серйозних підпільних груп, готових виступити проти радянської влади, однак без системного фінансування контрреволюційної діяльності та скоординованих із нами спільних дій вони просто покинуті напризволяще. За його словами, готувалися наші українські побратими довго і старанно, шукали різні можливості мати свого зв’язкового із нами. Та жодного разу не вдалося досягти серйозних результатів, аж поки він, Пантелеймон Баюрний, не запропонував себе у якості зв’язкового. На той час він уже працював дипкур’єром у радянській місії у Варшаві. Як ви розумієте, для українського агента це ідеальне прикриття. За його словами, радянську владу він ненавидів завжди і тільки шукав можливості долучитися до національного спротиву. Тепер він є представником українського підпілля і під прикриттям свого статусу готовий контактувати їх із нами і навпаки. Мовляв, комар носа не підточить. Наполягає на тому, що люди покинуті без центру, керівництва, своїми силами борсаються у радянському багні, шукають фінансування та вихід на український уряд в екзилі. Оця його настирливість мене і зупиняє, хлопці. Насторожує… Хоча реальної причини я так і не знайшов.

Марко постукав пальцями по столу.

— Правильно насторожує…

— Читаю між рядків! — гмикнув й собі Остапенко. — Головна думка у всьому сказаному — існування якогось міфічного підпілля на теренах радянської України. Її нам — і ми вже про це говорили — не вперше старанно вкладають у голову. От скажіть мені, звідки там, в Україні, підпілля національного спротиву, та ще й, за словами цього Баюрного, таке потужне? Усі, хто мав хоч якусь патріотичну позицію й уміння налагоджувати підпільну роботу, ще у двадцятому Збруч убрід перейшли. От як ми зі Шведом, — невесело пожартував Євген. — Решту червоні комісари розстріляли. Навіть не знаю… Може, там і залишився хто, останній з могікан, може, і є якісь групки людей… Але навряд чи то має якусь потужність… Як гадаєш, Шведе?

— Слухайте, а чому б його не взяти в активну розробку? — проказав Марко. — Баюрного, маю на увазі. Усіх, хто приходить з того боку кордону, варто ретельно перевіряти. А надто людину, яка начебто працює під прикриттям у радянській місії. Ну, щирий. Ну, патріотично налаштований. Може, його спеціально так гарно натренували саме для того, аби ми тут йому повірили? Клоп у радянській місії не працював, а виявився клятим засланцем.

— І засранцем, — додав Остапенко.

— Це точно! — кивнув Марко. — Треба перевірити зв’язки цього Баюрного, визначити коло тих, з ким він зустрічається та хто приносить йому відомості з-за кордону… Зрештою, попросити допомоги в іноземних резидентур. Може, знайдеться хоч якась зачіпка. Румуни, гадаю, були б зацікавлені допомогти нам. Хто знає, може, тут, у Варшаві, його підстраховує ціла група радянських розвідників! Уявіть тільки! — продовжував Швед. — Ми налагоджуємо через нього контакти з так званим українським «підпіллям», відправляємо секретну кореспонденцію, інструкції, гроші… і все це опиняється на столі в ОДПУ! Явки, паролі, імена зв’язкових…

— Марко не дасть мені збрехати, — мовив і собі Євген Остапенко. — Ми отаке точнісінько чули від Клопа і заледве не нарвалися. А Сеймур попереджав Шведа ще ого-го коли…

— Ну от і добре, Марку! — відповів із посмішкою Всеволод Змієнко. — От і займешся цим. Попрацюєш у зв’язці із румунами, візьмеш у розробку Баюрного. Ти тут, у Варшаві, на відміну від Євгена, людина незасвічена. Недаремно ж ми тебе у Стамбулі стільки років маринували! З завтрашнього дня і берися до роботи. Усю можливу вихідну інформацію тобі надамо, а решту сам збереш. Зустрічайся з людьми, балакай про Баюрного, шукай та виокремлюй усе підозріле. Навіть у дрібницях. Якщо він більшовицький агент, десь має вилізти хоч щось…

— Тобто… найближчим часом я маю перебувати у Варшаві? — проказав Марко, сам не вірячи своєму щастю.

— Загалом, так, — відповів Змієнко. — Якщо у нашого друга не з’являться контакти поза нею. Знаю, що ти засидівся і рвешся у бій, але поки ми не розберемося із цим Пантелеймоном Баюрним щодо відомостей про ситуацію в Україні, переправляти тебе через кордон у лабети совєтів… то немудро. Легенду тобі підготуємо, але потреби поки що не бачу. Та не переживай, Марку. Всьому свій час. І він може настати навіть швидше, ніж ти гадаєш.

— Та він навпаки радіє, а не переживає, — гмикнув Євген Остапенко.

— Не зрозумів… — Змієнко перевів погляд на Марка.

— Вибачай, Шведе… Але такі речі таємно від начальства не робляться. Сам розповіси чи я як старший бойовий товариш?.. — додав Остапенко із кислим виразом обличчя.

Марко мовчки відвів погляд.

— Ну? Що таке, хлопці? — знову перепитав Всеволод Змієнко.

— Наш Марко, як би то сказати… — зітхнув Євген, — одружуватися надумав. Він так і не втямив, що жінки у нашій роботі — як жорна у млині: перетворюють тебе на борошно.

— То правда, Марку? — перепитав Змієнко. — Про одруження…

— Правда, — просто відповів Швед. — Надумав.

— І хто ж твоя обраниця? — поцікавився Змієнко. — Невже якась туркеня?

— Якби ж то… — усміхнувся Остапенко. — Донька нашого британського друга і колеги, містера Сеймура.

Змієнко тільки присвиснув, намагаючись приховати під пишними вусами посмішку.

— Файно… То кажеш, Марку, плануєш змінити Сеймура на посаді резидента британської розвідки у Стамбулі?

— Слухайте… що ви знущаєтеся з мене! — втому Марка раптом як рукою зняло. Він піднявся з крісла і підійшов до вікна. — Якщо потрібно подати з цього приводу довідку, то скажіть, я попрошу, аби британський монарх печатку поставив. Але я не розумію…

— Марку… Марку! — зітхнув Всеволод Змієнко. — Ми ж не чернецький орден. Жоден з нас обітницю целібату не давав, і у тебе також її ніхто не вимагатиме. У багатьох наших є сім’ї, є дружини, діти… Але ти ще не знаєш, яке то слабке і болюче місце.

Добродушне обличчя генерала-хорунжого раптом наче сіра хмара накрила.

— Коли в Україні почало все руйнуватися і я опинився у Польщі, у таборі для інтернованих, — проказав він, — в Одесі у мене залишилася сім’я: дружина, трійко дітей, яких ми з нею нажили у любові та злагоді. Я навіть попрощатися з ними не встиг. Жодної звістки. І вони також не знали, чи я ще живий, чи гнию десь у сирій землі. Мабуть, для мене тоді це було найгіршим випробуванням. Пізніше дивом отримав листа від мого колишнього однополчанина…

Змієнко відвернувся й собі до вікна, аби ту мить слабкості не демонструвати так відверто перед підлеглими, однак голос його став хрипким від хвилювання, затремтів. Гіркі спогади досі ятрили йому серце.

— Дружина моя у двадцять другому померла від тифу. А я й не знав. І нічим допомогти їй не міг. Діти, на щастя, вижили — сестра дружини опікувалася ними, та вони увесь цей час вважали, що залишилися круглими сиротами, без батька і матері. Я з’їв собі і людям купу печінок, аби возз’єднатися із синами. Їх вивозили з України так, що я ледь не посивів. А доня моя… все ще там. Розумієш, про що я, Шведе?

Всеволод Змієнко нарешті скріпився, повернувся до Марка.

— Євген палицю перегинає, але то він не зі зла. Ти маєш усвідомлювати усю відповідальність. Розуміти, що може все трапитися і…

Бліде обличчя Марка вкрив рум’янець.

— Я все розумію, Всеволоде Юхимовичу.

— Та, розумієш, звичайно… — зітхнув Змієнко. — Але одне діло було в Стамбулі, під опікою Сеймура, а інше — тут.

— Всеволоде Юхимовичу, — похитав головою Марко. — Я під опікою Сеймура ніколи не знаходився. І Вам про те відомо не гірше за мене.

— Ну годі, годі… — Змієнко піднявся, підійшов ближче, примирливо поплескав Марка по плечу. — Я не те мав на увазі, брате. Гаразд. Як надумав, то одружуйся. Я тобі заборонити права не маю. І якщо потреба буде — допоможемо, дружину твою ображати не дамо, якщо тобі доведеться відлучитися. Тільки дивись мені, Марку, то на все життя має бути. Розумієш? Скільки б того життя тобі Господь не відміряв.

Очі Марка стали вологими. Історія Всеволода Змієнка була занадто трепетною, болючою і відображала усі його власні хвилювання й сумніви щодо одруження з Елізабет Сеймур.

Чи не це гризло його увесь час? Але чи правильно, кохаючи жінку, відмовитися від щастя бути з нею бодай на той час, який визначено й дозволено Богом?

— Ну, добре, хлопці, — генерал-хорунжий підморгнув Остапенку. — Не їж його поїдом. Чув, Євгене? То його особиста справа, і ні я, ні ти тут не указ.

Вже біля дверей Остапенко злегка підштовхнув Марка в бік.

— Слухай, Шведе… А ти що, аж зарюмсав на радощах? Ото не думав, що ти такий вразливий… Ти, певно, і над Гінзбургом схлипнув, як плече йому прострелив… Біда нашої розвідки — українські рафіновані інтелігенти, Шведе.

— Євгене, іди в дупу! — відповів Марко без будь-якого зла. — Оце тобі відповідь українського рафінованого інтелігента. Як ти мене заколупав, одному Богу відомо!

* * *

Наступні два тижні закрутилися для Марка наче у круговерті: опрацювання інформації, безкінечні конспіративні зустрічі, розмови. Баюрний йому мало не снився. Та найперше, перед тим як приступити до роботи, передав британцями звістку до Константинополя для Елізабет. Вона мала якнайшвидше приїхати сюди, до Варшави, під чужим іменем. А Марко — облаштувати для них комфортніше помешкання, бо у квартирі, яку винайняли йому люди Змієнка на околиці міста, не дозволив би Лізі навіть дня перебути. Сам він через тісний, убогий закуток із пошарпаними меблями і видом на пустир переймався мало: приходив тільки на ніч, та й то не завжди; вранці мився, голився, одягався та й ішов знову. Постільну білизну та сорочки на прання і прасування віддавав домовласниці, за що вона дерла немилосердно. Не у таке житло йому хотілося привести наречену.

Звичайно, приїзд Лізи змінював багато і як бути далі із тим, що скоро матиме у Варшаві дружину, Марко навіть не уявляв. Легенда про митця, що приїхав надихнутися до Варшави, для сімейного чоловіка не пасувала. Просити допомоги у Змієнка не хотів, аби не видаватися безпомічним і не давати Остапенку зайвий привід зубоскалити, але часу на пошуки й облаштування пристойного житла катастрофічно не вистачало: за перших три дні робота повністю поглинула його, змусивши забути про все інше. На відміну від Остапенка, який ще у дев’ятнадцятому вояжував Європою, представляючи себе то поціновувачем мистецтва, то заможним гульвісою, знайомств у Варшаві Марко не мав. А тому довелося почати усе майже з нуля. У цьому, однак, були й свої переваги: якщо не знаєш, що то перешкода, то її для тебе наче й не існує…

Тим часом у його поле зору мав потрапити кожен емігрант, що був хоч якось залучений до роботи місцевих спецслужб і до кого Пантелеймон Баюрний виявляв бодай якийсь інтерес; кожен, з ким він міг контактувати навіть за келихом пива. Завдання було не з легких, проте зі списками та контактами допомагала румунська розвідка, що вже давно знервовано намагалася виявити радянського засланця. Коли Змієнко поділився з румунськими колегами своїми підозрами щодо Баюрного, ті негайно встановили за ним спостереження.

Довелося пригадати й уроки живопису тітки Дарини: двічі на тиждень Марко вирушав із мольбертом в Крулевські Лазєнки — начебто на пленер. Краєвиди тут, у старому парку, і справді були чудові.

Взявши до рук пензля, уже не хотілося відривати погляду від спокійного плеса озера, лебедів і качок на ньому та перехожих, що прогулювалися доріжками повз. Лише у такі миті і міг думати про Елізабет, сподіваючись щось таки зметикувати до її приїзду. Насправді ж під видом художника, що шукав натхнення на лоні природи, зустрічався із румунськими зв’язковими. Ті щодня набирали купу відомостей про Баюрного: де був, куди ходив, з ким зустрічався: вів доволі насичене життя. І поки Марко накидав вуглинкою пейзаж чи портрет, йому передавали нову порцію інформації. А далі вже він зустрічався та спілкувався із тими людьми.

Усі відзивалися про Баюрного як про людину непересічну, котра щиро вболіває за Україну і має надію на її визволення з-під більшовицького чобота. Марко ж відчував, що ходить по колу, наче його блуд вчепився, бо за якихось два тижні переговорив із купою людей і навіть найменшої зачіпки намацати не зміг.

Або вони Пантелеймона даремно підозрювали, або Баюрний насправді був таким обережним і добре підготовленим. Всеволод Змієнко уже збирався згорнути усе, і тільки Маркова впертість і послідовність стримували його дати відбій. Та раптом у кінці тунелю заблимало світло. Світло у вигляді любителя безкоштовної випивки, українського емігранта Петра Боровика.

Марко з нуддю в очах спостерігав, як той хлеще вже другу пляшку вина. Вони зустрілися у дешевій кнайпі, Боровик тут був завсідником. Розмова не клеїлася; Петро пив і по третьому колу скаржився на невеселе життя у Польщі, відсутність грошей і поцінованості.

— Хто ми для них? Ніхто! Бидло, що намагається вижити! — проказав з гіркотою в голосі, сторожко озираючись навсібіч. За такі слова могли й непереливки трапитися, однак заллятому Боровикові здавалося, що новий знайомець добре його розуміє і співчуває. За другою пляшкою на столі уже чекала третя. Правда, молодий чоловік був до випивки байдужим, але пригощав найкращим вином, яке тільки знайшлося у кнайпі.

— Я переконався на власній шкурі — ми для них бидло! — повторив Петро Боровик знову, уже тихіше і глянув посоловілими очима на Марка. — Я тому й запив тут, на чужині. Думаєте, полякам боліло, коли нас рвали на частини? — додав він, перехиливши чергову склянку. — За нашу і вашу свободу… Під такими гаслами вони йшли нас визволяти? Ось тільки не так сталося, як гадалося. Ляхи — гірше чорта зі своїми імперськими амбіціями. Краще вже з червоними комісарами домовлятися.

— Ви справді так вважаєте? — Марко пригубив вина і собі. — Хай там як, ми зараз тут, у тепленькій, спокійній польській Варшаві, у безпеці, — проказав він. — А от Україна потерпає, друже.

На диво, вино було справді хороше. Та п’яні теревені Боровика переходили у ніщо. Змієнко правий: він марнує час.

— А Ви знаєте, — проказав раптом Боровик. — На батьківщині нашій життя все ж потроху налагоджується, радянська влада не така вже й погана, як гадалося.

— Звідки такі відомості? — вдавано байдуже поцікавився Марко. — Я чув, нічого доброго за Збручем не відбувається.

— Відомості із достовірного джерела, — гмикнув Боровик. — Інакше 6 я не надумав повертатися.

— Повертатися? — Марко відчув, як запульсувала кров у кінчиках пальців. — Куди? В радянську Україну? Після того, як Ви звідти утекли, нелегально перетнувши кордон?

Боровик виявився не таким вже й захмелілим. Стиснув кулак, аж пальці хруснули.

— Гадаєте, більшовики повірять, що Вас ностальгія за батьківщиною замучила? — проказав Марко, розсміявшись. — Вас змусять працювати на радянську розвідку і відправлять назад, до Польщі. І це у кращому випадку. У гіршому — розстріляють.

Петро Боровик похитав головою.

— Я знаю, про що кажу! Я недаремно тут страждав! Якщо бажаєте, я можу і за Вас попросити. Маю знайомого, який обіцяв, що залагодить усі мої питання з радянською владою, якщо надумаю повернутися в Україну.

— Такі речі не робляться просто так, — усміхнувся Марко. — І чого Вам коштуватимуть послуги того знайомого?

Боровик стенув плечима.

— Він попросив лише допомогти йому розібратися з тим, хто є хто серед наших емігрантів. Я ж із більшістю наших людей знайомий, от і погодився підсобити йому. Пантелеймон Баюрний — взагалі чудова людина, — продовжив Петро. — Правда, іноді мене дивує, звідки у нього стільки грошей? Звідки у простого емігранта такі статки? Він багатий, наче Крез! Скільки ми з ним горілочки разом випили!.. І закуска завжди була добірна.

Марко раптом відчув себе мисливським собакою, що нарешті взяв правильний слід. Звичайно, у п’янички Петра Боровика знайомих пів-Варшави… Ось воно! Значить, Пантелеймону потрібні люди. Люди зі своїх, емігрантів, яких можна перевербовувати і використовувати у спротив розвідці У HP…

Із зустрічі з Боровиком повертався замисленим. Що ж, тепер, власне, у Баюрного варто таємно провести обшук. Та й румуни мають же щось накопати про його агентуру…

Змієнко не спав. А після розповіді Марка і зовсім збадьорився.

— Ну, Шведе… Таланить тобі! Намацав таки! А все оця твоя впертість та прискіпливість, наполегливість усе довести до кінця, за яку Остапенко тебе дражнить. Ще раз переконуюся, що кожна дрібниця у нашій справі важлива… А от щодо приїзду твоєї нареченої, вибачай, новин нема… — зі співчуттям проказав Змієнко. — Інакше я 6 тобі усе сповістив.

— Дивно… Марко відчув, як всередині радість від недавнього успіху поволі зникає, наче розталий сніг. Ліза могла бодай написати, що збирається до нього… Як так…. Може, Сеймур одумався, може, Ліза сама обміркувала усе і вирішила… Ні, цього не може бути! Неможливо. Вони ж заручилися.

Змієнко знову втрутився у його думки своїм хрипким прокуреним голосом.

— А ти не сумуй, Марку! — потягнувся, аж в плечах хруснуло. — Ранок вечора мудріший! Дивись, завтра й отримаєш звісточку від коханої. А як сімейне гніздечко? Щось підходяще знайшов? — поцікавився за мить. — Чи, може, підсобити тобі у цій справі?

— Коли я його мав шукати? — зітхнув Марко. — Але якщо тепер візьмемося за Баюрного щільніше, притиснемо й розколемо остаточно, то, може, матиму який день. Бо інакше мешкатимемо з Лізою у наметі в Крулевських Лазєнках.

— Те, що Баюрний — більшовицький засланець, маємо остаточно встановити, — сказав Змієнко. — Однак витримка, Марку! Витримка — і скоро все знатимемо напевне. Румуни теж працюють, не покладаючи рук. А для тебе вимальовується гарна легенда. Тож як приїде твоя дружина, дам тобі кілька днів на замилування.

— А далі що? — запитав Марко.

— А далі — за Збруч. До Кам’янця.

— Ясно…

— Ще нічого не ясно, Шведе, але як тільки — одразу все знатимеш! — мовив Змієнко.

Марко стомлено присів на диван, потер долонями обличчя.

— Не виспався?

Той у відповідь тільки махнув рукою. Брак сну — його нормальний стан.

— Чого запитую… — Змієнко глипнув на годинник. — Маю для тебе на сьогодні ще одне завдання. Потім можеш піти, відіспатися.

— Слухаю, — Марко всівся пряміше. Він особливо і не сподівався, що сьогодні добереться до ліжка раніше.

— «Брістоль» у Краківському передмісті знаєш?

— Та звісно. Розкішний готель. Проходив повз нього не раз. Остапенко, здається, там у свої кращі часи навіть зупинявся…

— Євген у справах поїхав до Кракова, — промовив Змієнко. — А для тебе є завдання, — відсунув у столі шухляду і дістав із неї ключа з круглим брелоком. — Тримай, Марку. Це ключ від вісімнадцятого номеру у «Брістолі», винайнятого на ім’я такого собі пана Еміля Вандеса.

— Еміль Вандес — це хто? — поцікавився Швед. — Раніше не чув про такого.

— Наш американський друг, — Змієнко зчепив пальці і, примружившись, подивився на Марка. — Пан Вандес привіз нам деяку фінансову допомогу. Ти просто зараз підеш у «Брістоль», піднімешся у вісімнадцятий номер, відчиниш двері оцим ключем і забереш те, що він там залишив. Це дуже важливо, Марку. Інакше я б не ганяв тебе, як хлопчака. Потім повернешся сюди, залишиш те, що взяв у номері, — продовжив Змієнко, — і можеш йти додому, відсипатися. А… ледь не забув. Ключі. Коли усе зробиш, ключі принесеш сюди.

— Та добре, — Марко знизав плечима. — Які можуть бути питання? Якщо треба, то піду.

— Ну, тоді з Богом, Шведе. Будь обережним.

Краківське передмістя — не якийсь гиблий закуток Варшави. Насправді це був найвишуканіший і найбогемніший район, де проспектом цілодобово прогулювалися статусні поляки й іноземці, гуркотіли статусні автомобілі й екіпажі і все дихало статусом, заможністю, запахом «грубих» банкнот.

Пройшовши від Замкової площі, Марко попрямував уздовж берега Вісли, іноді роззираючись навкруги, наче приїжджий, що уперше бачив навколишню розкіш. Уже давно посутеніло, і апельсиново-жовте світло ліхтарів перетворювало проспект у затишний маршрут для романтичних вечірніх променадів.

З численних навколишніх ресторанчиків лунала музика, веселий сміх… Якомусь панству за вікном офіціант демонстративно відкорковував шампанське. Від того Марко відчував роздратування і ще більшу втому. Варшава жила, насолоджувалася розкішшю і спокоєм… Наче зовсім поряд, в Україні, не лютувало червоне зло, наче після 1917-го світ не змінився докорінно, і зловісна тінь не нависала над усією Європою…

Зрештою, що робить він зі своїм життям? І чому так легко рік за роком перетворює його у порожнечу? Заради чого? Заради віри у те, що колись в Україні все зміниться, знову стане на свої місця, і він зможе повернутися до рідного міста? Все буде знову так, наче нічого не сталося: повернуться із Франції його батьки, знову цвістиме сад на Польських фільварках, і Марунька смажитиме пампухи на кухні? І він з Елізабет… Елізабет! Від думки, що вона за два тижні навіть вісточки не подала, скреготнув зубами. Для такого випадку Річард Сеймур міг дозволити їй скористатися спеціальним зв’язком. Зрештою, так воно і передбачалося. Що ж там таке могло трапитися? Відганяючи похмурі думки, Марко попрямував далі, до розкішної будівлі, що виринала округлим боком просто посеред вулиці, купаючись у яскравому світлі — «Брістоль», найреспектабельніший, найдорожчий варшавський готель у передмісті.

Глибоко вдихнув. Треба заспокоїтися. Зрештою, усе це роздратування й похмурі, дурні думки — наслідок перевтоми. Він сьогодні відпочине, і завтра на ранок у голові знову все правильно вляжеться. Мусить влягтися.

Ось тільки виконає доручення Змієнка — і додому, у свій пошарпаний закуток. А завтра вранці… Ранок вечора мудріший!

Від Остапенка колись чув, що номери у таких розкішних готелях винаймали тільки в особливих випадках, коли йшлося про особливо важливих персон. «Певно, цей Еміль Вандес не проста птиця, якщо наші спромоглися для нього на номер у „Брістолі“», — майнула думка.

З нудьгуючим виразом пройшов повз швейцара у яскраво освітлений хол.

Готель жив своїм життям, дихаючи розкішшю і респектабельністю: різьблені меблі, оббиті дорогим оксамитом винного кольору, кришталеві світильники, картини. У повітрі — тонкий аромат кави та парфумів…

На рецепції ніхто не звернув уваги на пристойно одягнутого молодика, що спокійно попрямував до сходів. Вісімнадцятий… Йому потрібен вісімнадцятий номер.

Намацав у кишені брелок ключа. Завернув у порожній коридор. Килим під ногами такого ж винного кольору ідеально приглушував кроки. Це ж треба… «На ньому і кров не одразу помітиш», — подумалося Маркові.

Ось і потрібні двері. Тобто зараз він має зайти у номер і забрати ЩОСЬ: згорток чи валізу, далі спуститися до холу…

Марко ковзнув рукою за спину, під піджак. Про всяк випадок, навіть якщо револьвер не знадобиться. «Прийом шанхайських поліцейських»: різко підводиш руку, довго не цілишся, стріляєш і ще раз стріляєш — це вже автоматично.

Обережно встромив ключ у замкову щілину і так само обережно повернув.

Замок тихенько клацнув. Двері прочинилися.

Марко ступив за двері, та замість цілковитої темряви опинився у тьмяно освітленому коридорі. Світло сочилося з привідчинених дверей бічної кімнати.

Швед прислухався. У номері панувала цілковита тиша. Певно, цей пан Вандес спеціально залишив увімкненим світло. Отже, за логікою, той згорток, пакунок чи валіза могли бути саме там.

Марко штовхнув револьвером двері. Вони тихенько рипнули і повільно відхилилися. Погляду Шведа відкрилася затишна спальня. Важкі оксамитові портьєри кольору шоколаду повністю затуляли вікно. На поверхні туалетного столика були розкладені якісь жіночі дрібнички, парфуми у кришталевому флаконі, а на килимі збоку причаїлися дві шкіряні валізи. Поруч — зелені атласні черевички. На просторому ліжку, згорнувшись клубочком, лежала молода жінка. Каштанове волосся закривало її обличчя, спідниця сукні трохи збилася вгору, відкриваючи ноги. Плед сповз із її розм’яклого від сну тіла.

Маркові перехопило подих.

— Елізабет! — вичавив він. — Лізо! Невже це ти?

Вона стрепенулася від сну, розбуджена звуком його голосу, підхопилася, та він випередив її, кинувся до ліжка, розкриваючи обійми.

Вдихнув знайомий аромат волосся, знайшов устами її вуста, відчуваючи, як в грудях калатає серце.

— Лізо! Моя мила Лізо! Ти тут! Чому… Чому ти не попередила? Не написала мені? Хіба я би не зустрів тебе?

Вона відсторонилася від нього, не соромлячись сліз, що текли по її щоках.

— Я написала, Марку, батько усе відправив. І я приїхала сьогодні… Мене зустрів містер Остапенко і провів сюди… Сказав… сказав… ось!

Елізабет на мить вивільнилася із його обіймів і простягнула руку до різьбленої тумби поряд із ліжком.

— Ось, Марку… Він залишив для тебе ось це. Сказав, що це весільний подарунок від друзів.

Марко зачудовано подивився на Лізу, все ще не вірячи тому, що перед ним — вона, сидить на цьому ліжку і він торкається її рукою і вустами.

Швед розгорнув аркуш.

«Пану Емілю та Юджинії Вандес. Весільний подарунок від друзів. Маєте для сімейного щастя три доби. Батько Полоз шле своє благословення».

— Емілю та Юджинії Вандес?

— Так! — вона кивнула. — Еміль та Юджинія Вандес — це ми: ти, Марку, і я. Містер Остапенко сказав, що номер винайнято саме на ці імена.

— От жуки! — розсміявся Марко. — Ну, жуки! А батько Полоз мені сім мішків гречаної вовни наплів… Я відчував, щось не так. Чи то, — мовив він за мить, пригортаючи Елізабет до себе, — навпаки, так, як і має бути. Люба моя… Лізо! Стомилася з дороги?

— Так… трохи, — відповіла вона. — Але тепер, коли бачу тебе, то вже не відчуваю втоми.

Марко припав до її вуст поцілунком, усі думки десь зникли, розчинилися у п’янкому ароматі її волосся і ніжності обіймів.

— Зачекай… зачекай, Лізо… — проказав він, докладаючи зусиль, аби на мить відірватися від неї. Озирнувся позад себе — на ті зелені атласові черевички біля туалетного столика. — Зачекай, зачекай!

Піднявся, взяв їх, присів біля неї, допомагаючи взутися.

— Але… куди? Куди ти хочеш йти? — перепитала вона, намагаючись вгадати хід його думки.

Пальці ковзнули по її стопі.

— Скоро про усе дізнаєшся, — відповів Марко.

— Але я… — почала було Елізабет.

— Ні-ні… Ти прекрасно виглядаєш, повір мені! Не втрачаймо часу!

— Марку… — розсміялася вона, накидаючи на плечі блакитний жакетик. — Куди ми йдемо?

Та він вже повів її за собою з готельного номеру, нашвидкуруч замикаючи двері.

— Куди ми? — перепитала, сміючись, вона. — Куди ми йдемо?

Він лише змовницьки усміхався.

— Усе побачиш сама!

Елізабет більше не запитувала, слухняно слідуючи, як нитка за голкою. Отак, зрештою, вона і має тепер слідувати за ним. Куди він — туди й вона. Ця думка видалася їй такою теплою і гарною, такою затишною…

Вони вийшли з «Брістоля» у прохолодний травневий вечір.

Марко міцно стиснув її руку і повів вулицею попри ресторани, сповнені сміху і бризків шампанського, крамнички з яскраво освітленими вітринами. Пройшовши трохи, звернув на одну з тих бічних вуличок, під густі каштанові крони, де, пам’ятав, має бути…

— Марку… — прошепотіла Ліза. — Марку… Я…

— Тс-с-с! — мовив, торкнувшись поцілунком її вуст. — Тихенько…

Вони стояли перед старовинною будівлею костелу. Увійшли у прочинену хвіртку на подвір’я, засаджене чайними трояндами.

— Але… — прошепотіла Елізабет.

— Я знаю, ти англіканка, але іншої ради нема…

— Мені все одно, — прошепотіла Ліза у відповідь. — Господь один для усіх. Я про те, що вже пізно, священик може відмовити нам… І обручки… У нас немає обручок!

— Лізо! — Марко торкнувся її щоки і, нахилившись, поцілував її у чоло. — Я придбав обручки одразу, як приїхав сюди із Константинополя, і відтоді постійно носив їх при собі. Ось…

Швед дістав із нагрудної кишені піджака маленьку шкіряну скриньку. Обережно відкрив її, і у слабкому світлі ліхтарів зблиснуло два золотих кільця.

— Для тебе і для мене! — промовив він із посмішкою. — Бачиш, кохана? Я не зовсім пропащий!

Вони увійшли до костелу. Порожнього і лункого. Пройшли між довгими рядами лавок, зупинилися перед різьбленими бильцями, що відгороджували вівтар від зали.

— Є тут хто? — гукнув Марко. Звук його голосу підлетів вгору, до кам’яного склепіння і розсіявся в повітрі. — Отче! — повторив Марко. — Чи є тут хто?

Бокові двері скрипнули, і старенький ксьондз визирнув з-за них, здивовано роздивляючись пізніх відвідувачів.

— Що панство бажає? Богослужіння скінчилося, але…

— Отче… — Марко, не випускаючи зі своєї руки руку Елізабет, підійшов ближче до різьбленої огорожі. — Отче… Ми прийшли просити Вас, аби Ви нас повінчали.

Ксьондз здивовано обвів поглядом Марка та Елізабет.

— Молоді люди… вже пізня година, та й не робиться таке діло поспіхом. Я маю спочатку впевнитися, що ви щирі католики, вірні вченню нашої церкви. Далі ви маєте прийти до сповіді, отримати причастя… І тільки тоді! Та й то, без свідків вінчання не…

Марко похитав головою.

— Отче, Ви не так все зрозуміли. У нас немає часу для повторення катехізису і всього іншого.

І свідків у нас теж немає. Але ми кохаємо одне одного і маємо благословення батька моєї нареченої. Мої ж батьки далеко, і часу на те, аби виконати всі умовності, катма.

— Юначе, — м’яко заперечив священик. — Це не умовності.

— Пробачте, отче, так, Ви праві. Це не умовності. Але у нас немає ні часу, ні можливості пройти всі ці станції.

Ксьондз підійшов ближче, все ще здивовано розглядаючи молоду пару.

— І Ви бажаєте, аби я повінчав вас просто зараз?

— Так, — відповів Марко. — Інакше, отче, ми будемо у відчаї…

— Зачекайте, зачекайте! — проказав священик. — Скільки часу Ви знаєте цю жінку? Відповідайте мені, як перед Богом, юначе!

— Майже п’ять років… — відповів він.

— А Ви? Скільки років знаєте цього чоловіка? — звернувся ксьондз до Елізабет.

Вона, не розуміючи польської, перевела погляд на Марка.

— Моя наречена — іноземка, — пояснив він. — Тому дозвольте мені говорити за неї… — він раптом зрозумів, що англійська мова Лізи може перекреслити усі його намагання.

— Я переконаний, що то недобре, юначе… Чи відомо батькам цієї дівчини, що вона бажає вступити у шлюб із Вами?

— Так, — кивнув Марко. — Як я вже казав Вам, її батько благословив нас. Ми заручені. Отче, прошу Вас… Здійсніть обряд вінчання! Ви не порушуєте жодного закону — ні людського, ні Божого!

Ксьондз уважно подивився на Елізабет.

— У Вас чарівна наречена, юначе… Але я повен сумнівів щодо правильності вчинення таїнства вінчання поспіхом. Однак… Якби Ви були військовим, наприклад… Це хоч якось би виправдало ваш поспіх в очах Божих…

— Я і є військовий, — відповів Марко. — І за три дні маю відбути з Варшави. Я не знаю, скільки мені відміряно Богом, але я кохаю цю жінку, — Марко стиснув руку Елізабет. — Кохаю понад усе. Прошу Вас, не позбавляйте нас можливості вступити у шлюб перед обличчям Божим.

Ксьондз зітхнув.

— Я бачу єдине виправдання поспіху — щире кохання, — проказав він замислено. — Добре про вас свідчить і те, що ви звернулися до мене, а не согрішили, не маючи Божого благословення. Ну що ж, я наважуся і повінчаю вас, молоді люди. Але ви маєте пам’ятати, що поспіх обряду вінчання не применшує таїнства шлюбу і не робить його чимось незначним чи недійсним. Ви маєте…

Марко простягнув ксьондзу скриньку із обручками.

— Ідіть за мною, молоді люди! — проказав священик. — Підійдіть, станьте перед лицем Господнім. Пам’ятайте, що, обманюючи, ви обманюєте не мене, а Господа. А творячи правду, закликаєте Боже благословення на свою долю і долю свого потомства, яке Господь неодмінно дасть вам по Своїй милості. Жити у гріху є оманою диявола… Вінчання ж є таїнством і правдою.

Священик на мить обернувся до вівтаря, витягнув із кришталевої вази розквітлу гілку лілії і простягнув її Лізі.

— Це Вам, моя люба! Лілія — квітка Божої Матері.

Марко поглянув на Елізабет. У цю мить в своїй блідо-блакитній сукні, без зайвої церемонії, вона була найчарівнішою у світі нареченою. В її очах світилося щастя. Це була мить, коли усі умовності, вигадані людьми, усі поділи втратили свій сенс. Коли не створену людьми традицію, не обряд, а те, що відчуває у цю мить твоє серце, читає Бог.

Він стиснув її руку і прошепотів на вухо:

— Кохаю тебе, Лізо! Кохаю тебе!

— Кохаю тебе! — відповіла вона так само пошепки, торкнувшись щокою його щоки.

* * *

Із костелу поверталися у тиші. Мовчали усю дорогу до «Брістоля», тільки Марко міцно тримав Елізабет за руку. Не хотілося словами переривати те дивовижне, що сталося. Наче навколо них утворилася невидима, невідчутна, непробивна оболонка, що втримувала їх усередині свого простору.

Вже у номері, у цілковитій темряві пригорнув Елізабет до себе, занурився обличчям між її плечем і шиєю, вдихнув аромат, торкнувся губами ніжної теплої шкіри.

Почуття, що колись вирували у ньому до тієї, іншої жінки, про яку він волів ніколи не згадувати, цього разу були геть інакші. Вони більше не спопеляли, не змушували божеволіти, не затьмарювали болісно. Були спокійними, як річка, що знає, куди тече, стаючи повноводою, зрілою, по-справжньому глибокою.

— Лізо… я так люблю тебе, так боюся образити, зробити боляче, взагалі зробити щось не так! — прошепотів їй на вухо.

Щокою відчув її посмішку.

— Тоді у нас є тільки один вихід… — відповіла вона. — Житимемо цнотливо, без ревнощів, образ і суперечок, як брат із сестрою…

Марко тихо хихикнув.

— Як брат із сестрою? Оце вже ні… Нізащо.

Підхопив її на руки.

— Ай, ай… Марку, моя квітка! Моя лілія!

Довелося стебло подарованої ксьондзом лілії затиснути в зубах. Навпомацки роззувся, навпомацки поніс Лізу до кімнати, ступаючи по м’якому килиму і, сподіваючись ні об що не перечепитись, вклав на ліжко.

— Я запалю свічки… Не хочу псувати нам ці чудові сутінки електричним світлом, — сказав, поцілувавши її у вуста.

— А я до ванної кімнати… — промовила скоромовкою Елізабет. — Я швидко. Зачекай одну хвилинку…

Вона, скориставшись миттю, підвелася і випурхнула з кімнати, наче пташка, що вирвалася крізь прочинені дверцята клітки на волю.

Коли тінь від запалених свічок замиготіла на дорогих, розписаних вигадливими вензелями шпалерах, Марко озирнувся: Елізабет у спальні вже не було. Лілія з прим’ятими пелюстками одиноко лежала на ліжку. Налив із кришталевого графина у склянку води, поставив гілочку у цю імпровізовану вазу. Він зовсім забув про квіти для Лізи! Але завдяки Остапенку він і не мав коли про них думати. Ох цей Євген! І Змієнко туди ж… Одне слово — жуки!

— Це з вісімнадцятого. Еміль Вандес. Я хотів би замовити у номер вечерю на дві персони, — проказав у слухавку. — Напевне, рибу. І біле вино. На Ваш вибір. Ви ж знаєте, що у Вас варте уваги.

— Так, пане Вандес…

— І квіти… Білі троянди. Це можливо?

— Так, звичайно. Усе буде, пане Вандес.

— Хай відчинить двері, залишить усе у вітальні. Чайові будуть на столі.

— Звичайно, пане Вандес… Як забажаєте.

На тому кінці дроту клацнуло: портьє поклав слухавку.

Марко відчув, як хвилювання піднімається у грудях новою хвилею. Мабуть, то передається від Елізабет, яка просто утекла від нього до ванної кімнати. Усміхнувся собі під носа. Так… треба заспокоїтися і собі, і її заспокоїти.

Закасав рукави, розстебнув комірець сорочки. Дихати стало легше. У вітальні увімкнув світло, залишив на столі дрібну купюру для офіціанта.

— Лізо? — постукав у двері.

— Ні-ні… Не заходь, Марку! Я зараз вийду.

Він все ж, незважаючи на її протест, відчинив двері і зайшов. Завмер на порозі, споглядаючи Елізабет, що ховалася від нього за пухкою ароматною піною.

— Я замовив нам вечерю, — проказав, аби хоч щось сказати. — Спам’ятався, що ні ти, ні я нічого не їли…. А ти хочеш просидіти тут усю ніч? — поцікавився, усміхнувшись.

— Можливо… — пробурмотіла збентежено Елізабет у відповідь, занурюючись до підборіддя у піну.

— Пам’ятаєш слова нашої шлюбної обітниці? «Тілом своїм поклоняюся тобі…» — мовив, сідаючи на край ванни.

— Так… — прошепотіла Елізабет.

Маркові пальці обережно торкнулися її плеча, що вигулькнуло зі збитих пінних «вершків», піднялися по шиї до щоки.

— Зачекай… Дай мені ще кілька хвилин.

— Я нікуди не поспішаю… — відказав із посмішкою. — Я хочу до тебе.

Піднявся, зняв сорочку. Елізабет загіпнотизованим кроликом дивилася, як Марко роздягається. Розглядала його широку міцну спину, стрункі ноги, опуклі м’язи на руках, що грали під шкірою, коли він знімав сорочку. Коли повернувся до неї, заховала погляд, міцно стулила повіки. Тільки почула, як вода піднялася за край ванни і захлюпала на кахлі.

— Лізо, іди до мене! — покликав Марко, й вона відчула, як під водою його ноги ковзнули вздовж її стегон.

Розплющила очі. Він сидів у ванній напроти, простягнувши руку.

— Іди до мене! — повторив знову тихо. — Ходи…

Для того треба було виринути з води, майже піднятися, повернутися… Ох! Скільки рухів!

Його очі усміхалися, м’яка посмішка не сходила з уст. Ця Маркова посмішка! Вона снилася їй у Лондоні, не давала забути його ні на мить…

Але хіба він не побачить її оголене тіло за якісь хвилини? Чого вона так розхвилювалася? Чому веде себе, як боягузка? Нічого непристойного в тому немає. Адже так і мусить бути.

Глибоко вдихнувши, Елізабет піднялася з води. Вона бачила, як його погляд ковзнув знизу вгору, вслід за нею.

Вона швидко обернулася, вмостилася спиною до Марка і тут-таки потрапила в його обійми.

Він притягнув її до себе, обійняв міцніше, обвивши руками, ковзнув губами по щоці, по краєчку вуха.

— Ти така гарна, Лізо! — проказав пошепки, відгортаючи пасмо волосся. І від цього шепоту по її шкірі пробігла дрож, повітря в грудях забракло… — Дуже гарна!..

— А ти — спокусник! — відказала вона, торкаючись пальцями його рук, що не випускали з обіймів.

— Чого це? — сказав Марко здивовано і тихо. — Я твій чоловік. Тепер.

— Я знаю…. — зашепотіла у відповідь Елізабет. — Знаю, Марку, але нічого не можу із собою вдіяти. А ще я…

— Ну?

— Страшенно боюся…

— Я сам боюся! — відказав він їй пошепки, нахилившись до щоки. — Чесно. Страх — це мінус. А якщо мінус помножити на мінус, то це дає, як ти знаєш, плюс…

Ліза нервово хихикнула.

— Якась у тебе дивна арифметика… Заговорюєш мені зуби…

Марко і собі розсміявся.

— А що ж мені з тобою робити, Лізо, коли ти тремтиш, як осінній листок, наче дісталася не мені, а людожеру?

Вона шалено захотіла побачити його усміхнене обличчя, посмішку, яка робила Марка ще вродливішим, теплий погляд синіх очей, повернула голову і устами натрапила на його поцілунок. Довгий, наче вічність, ніжний і солодкий…

— Марку… — зітхнула йому в губи.

Далі чинити боязкий супротив не було сили. А його руки, що обіймали, підступно ковзнули вгору і вниз, легенько пройшлися по грудях, по стегну, пестячи та вимальовуючи ледь відчутні на шкірі кола та змійки.

Тим часом в коридорі клацнув замок, щось легенько зашурхотіло, скрипнули двері, що вели до вітальні.

— Вечеря! — прошепотів Марко їй на вухо. — Нам подали вечерю. Зараз він піде…

За кілька хвилин шурхіт і справді стих, офіціант викотив спорожнілий пересувний столик на коридор, зачинивши за собою двері.

— Лізо… — проказав Марко до неї, цілуючи у скроню, далі у плече і шию, майже біля підборіддя, ледь сягнувши кутика її вуст. Ходімо у ліжко. Ходімо…

Вона глибоко вдихнула.

— Не бійся! Ти ж завжди була такою сміливою…

Після того поцілунку у Елізабет все сплуталося у голові, закружляло перед очима зірками.

— Обіцяю, усі твої страхи марні…

— Звідки тобі знати, Марку? — зітхнула вона.

Він усміхнувся її наївному протесту.

— Але ж я кохаю тебе. Це хоч щось та має означати в такій делікатній ситуації?

* * *

Три дні минули. «Брістоль» не бажав розмикати свої обійми і випускати у невідомість. Ні Марко, ні Елізабет не могли знати, чи випадуть у найближчому майбутньому ще такі миті, бо третього дня, після того як вони повернулися з прогулянки, Марко знайшов на підлозі листа. Його просунули під двері. І вже за кілька годин вони, спакувавши валізи, їхали в Остапенковому «Форді». Прямували у передмістя Варшави, де для Елізабет вже був винайнятий скромний, але затишний будиночок.

— Ти гадав, марновірний, ми покинемо тебе у скруті? — підморгуючи, поцікавився Євген. Перевів погляд на Маркову обручку. — Юхимович сам знайшов цей будинок; шукав по своїх зв’язках, я вже там навіть був. Гарно, затишно, вмебльований усім необхідним. Навіть садочок невеликий є. Трохи відсторонений від сусідів, але недалеко крамничка, пекарня, молочник сам молоко при-носитиме. Не могли ж ми ударити обличчям в болото перед зятем містера Сеймура!.. — додав, усміхаючись.

Марко кахикнув і сердито глянув на Остапенка.

— Не дражни мене, Євгене. Я твої недолугі жарти не сприймаю, ти ж знаєш. Наче б я сам залишив Лізу у халабуді. Відтепер вона моя дружина і, як ти розумієш, я несу відповідальність за її добробут. Інша справа, що ви зі Змієнком не сповістили мене про її лист, прибуття, про номер у «Брістолі»…

— Ну, ну, не заводься, Марку! — поблажливо усміхнувся Євген. — Я справді іноді беру тебе на кпини, але ти ж розумієш, я тобі не ворог і зла не бажаю. Чого ж було не допомогти тобі у скруті, якщо у батька Полоза була така можливість! А у даній ситуації навіть не знаю, чи тебе вітати, чи співчувати: у тебе занадто молода і чарівна дружина, аби отак зараз залишати її саму у Варшаві за три дні після одруження. Тож я розумію, як тобі непросто…

Марко оглянувся назад, де на задньому сидінні розмістилася Елізабет, притримуючи рукою невеличку валізу. Під подихом вітру її волосся легенько розвівалося. Сама вона засмучено дивилася на краєвиди, що пробігали повз.

Марко незручно повернувся, простягнув руку, намацав її долоню, стиснув у своїй.

— Не сумуй… — проказав тихо англійською. — Люблю тебе!

— Якою мовою твоя дружина думає спілкуватися на місці? Адже спілкування з сусідами не уникнути… — не дуже ввічливо перебив його Остапенко. — Польською, наскільки я розумію, вона не володіє?

— Ліза непогано розмовляє французькою і німецькою. Щодо польської, я подумав, що на час моєї відсутності можна знайти їй компаньйонку. Когось із наших, хто володіє і англійською, і польською.

— У Юхимовича така сама пропозиція. Так усім спокійніше буде: і Елізабет, і тобі, і нам.

— Згоден, — кивнув Марко. — Хоч я і не впевнений, що ми надовго затримаємося у Варшаві… Та й чи надовго Польща залишиться такою, як зараз! З тих останніх повідомлень із Росії можна зробити лише один висновок: у її нових керманичів великі апетити і Україною діло навряд чи завершиться…

— Я чув, що московські лідери зараз куди більше зайняті встановленням кожен власної диктатури, ніж міжнародним поширенням комуністичних ідей… — Остапенко подивився на Марка. — Та й, судячи з провалу місії у Німеччині твого знайомого, Гінзбурга, вони не настільки успішно сприймаються за кордоном.

Швед похитав головою.

— Це все до часу, Євгене. От побачиш! Поки чиясь одноосібна диктатура не зміцніє. Які останні новини були з Москви, пам’ятаєш? «Запрацювала січкарня», а це може означати тільки одне: щойно влада зосередиться в одних руках повністю — почнеться масований наступ в усіх можливих напрямках. В Україні він вже відбувся, і Польща, яка поки цього не розуміє, на черзі. Але найбільше, Євгене, совєти ненавидять нас, тих, хто ще живий і готовий їм протистояти. Інакше не варто було б заради нас так старатися, вигадувати ці легенди з Баюрним та неіснуючим українським підпіллям. Вони добре розуміють, що українці їм не пробачать понівеченої батьківщини, що будуть повертатися за найменшої надії на підпільну боротьбу назад, за Збруч. Містер Сеймур мені казав: вас хочуть винищити по одному, виманюючи обманом. По одному… розумієш?

— Раз і назавжди поставити Московію на місце можна було ще тоді, коли нами гетьмани керували — в часи Дорошенка та Мазепи… — зітхнув Євген. — Скільки Господь не давав шансів, а нам, як поганому танцюристу, завжди хтось або щось на заваді стає.

— Запроданці або недалекоглядні українці… — відказав Марко. Хитнув головою, наче відганяв з-перед очей погане видіння. — Ти ж знаєш, я пройшов ту війну зовсім хлопчаком, мені було дев’ятнадцять. Я бачив наших, бачив їхній бойовий дух! Тільки вдумайся: тоді, у сімнадцятому, нас, українців, у царській армії було понад два мільйони. Сотні тисяч патріотично налаштованих вояків: озброєних, вишколених, навчених, перетертих і загартованих, спроможних виживати у найлютішому пеклі. Та ми були готові змести будь-якого ворога. Радянської влади тоді ще просто не існувало! І якби тоді, у сімнадцятому, Винниченко так бездумно не заявив, що незалежна Україна більше ні з ким не воюватиме, що професійна, озброєна і навчена армія нам не потрібна, бо замість неї буде якась народна міліція… Як взагалі до такої єресі додуматися можна було? Як можна було так зрадити національні інтереси, розпустити армію, піднести нас усіх ворогу на тарілці?

— Як та якби… — Євген знизав плечима. — Якби, Шведе, у роті росли гриби, то люди в ліс не ходили б. Ото й розплачуємося тепер за власні помилки та невміння прораховувати бодай на крок наперед. Тільки-но московська комуна виголосила: «Землю — крестьянам!» — усі й раді, побігли собі землю ділити. Ну а за Скоропадського, як ти пам’ятаєш, і зовсім зле стало. Та не сумуй, брате, Бог добрий. Він дасть українцям новий шанс. Навіть якщо це буде через сто років. От побачиш!

Марко розсміявся.

— А де гарантія, що через сто років, коли Бог знову дасть той шанс, не знайдеться якийсь недоумок, що вкотре просере його, перепрошую за мою французьку вимову, через власну недалекоглядність чи заради власної наживи?

Поглянув на Елізабет. Добре, що зараз вона не розуміє української. За такі висловлювання — якби вона розуміла — йому було б перед Лізою соромно.

— Немає… Такої гарантії ніхто дати тобі не може, — відповів Остапенко. — Ба більше, українці на ті граблі вже не вперше наступають. Але ж тоді ми тут для чого? Ти, я, Мурський, Змієнко та інші? От для того ми тут і є, аби змінити бодай щось. Я, брате, розумію твій настрій… Але давай, підбадьорся, а то станеш хлібним м’якушем. Не все так погано, Марку, — підморгнув він. — Тепер ти одружений, маєш заради кого і жити, і боротися. І живим повертатися. А Змієнко наш — вуйко добрий, м’якосердий. Може, перед поїздкою ще тобі яких два-три дні відпустить… Повернешся, а тут і до появи козака чекати недовго… Ото Сеймур онукові радітиме!

Напівжартома штовхнув Шведа у бік.

— Одначе, пані Швед, ми прибули до Вашого нового дому, — проказав Остапенко англійською, з найгалантнішою посмішкою поглядаючи на Елізабет, яка всю дорогу мовчки слухала розмову Марка і Євгена незрозумілою їй українською мовою.

— Про що Ви всю дорогу з моїм чоловіком так емоційно сперечалися, містере Остапенко? — поцікавилася вона, поправляючи капелюшок.

— Ну що Ви, леді! Ми не сперечалися, ми з ним обговорювали політичну ситуацію на нашій історичній батьківщині. А тут без емоцій ніяк… — відповів Євген. — Усе добре, справді.

Марко тим часом обійшов авто, допоміг Елізабет вийти.

— Подивись, Лізо, тут дуже гарно! — поцілував її у щоку, потім — у наморщений від сонця ніс, торкнувся вуст. Проказав, повертаючись до автомобіля: — Ти проходь, кохана, я візьму валізи. Проходь. Тепер це наш дім.

Маленька хвірточка вела у доглянутий садок, посеред якого ховався затишний будиночок. Невеликий, милий, схожий на лимонно-золотисту канарку, що залетіла у садок і облюбувала тут собі місце для гніздечка.

Ліза роззирнулася. Просто над головою звисали черешні жовто-медового кольору. А трохи пізніше в саду достигнуть соковиті червоні вишні.

Доріжка звивалася між квітниками, засадженими маргаритками.

Марко, що йшов позаду з валізами, зупинився, поклав їх на землю.

— Дай мені ключа від хати! — гукнув до Євгена.

Остапенко, аби не порушувати цю сімейну ідилію, стояв за парканом, примруживши очі.

— А їх у мене аж три…

— Залиш один про всяк випадок у себе.

Євген дістав ключі, відчепив один, а решту кинув Маркові просто в руки — обидва скріплені великим срібним кільцем.

— Лізо… зачекай!

Вона озирнулася, подивилася на Марка очима, повними сліз.

— Ти мене тут залишиш? — запитала тремтячим голосом.

Він погладив її щоку, поцілував знову.

— Ми удвох розуміли, що нас чекає, Лізо… — сказав тихо. — На якийсь час — так. Не знаю…

На місяць чи на два. Але не сьогодні. Сьогодні я буду увечері ще вдома. Гадаю, у нас ще є кілька днів. Тобто… вечорів. Тобто… ночей. А потім, дасть Бог, все буде добре, я повернуся і залежно від того, як розгортатимуться обставини, будемо діяти і ми. Або переберемося кудись до іншого міста, скажімо, до Гданська. Або ж поїдемо з Польщі. Ти не хвилюйся, налаштуйся на добре, ластівочко моя!

— Ці твої українські слова… Я божеволію від кохання до тебе, коли ти так говориш… — прошепотіла вона. — Я думала, що я готова до усього, Марку… А мені зараз так важко…

— Хіба можна бути готовим до розлуки? — він пригорнув її до себе знову, втішаючи, наче малу дитину. — Лізо, цьомчику мій! Поки мене не буде, тобі підберуть компаньйонку з наших, аби ти не сумувала.

— У вас тут працюють дівчата? — здивувалася вона.

— Ну… Звичайно є…

— І у Стамбулі були?

Марко допетрав, куди Ліза хилить. Розсміявся.

— Так, були.

Вона розгублено усміхнулася.

— Лізо… — сміявся він. — Лізо-Лізо! Яка ти кумедна! Навіщо ти забиваєш собі голову такими дурницями?

Підхопив її на руки і поніс до дверей будинку, на ходу відімкнув замок.

— Тут два ключі. Один — тобі, один — мені. Третій буде у наших про всяк випадок.

Переніс Елізабет через поріг і тільки у вітальні поставив її на ноги.

— Люблю тебе, чуєш? Не смій думати про погане! Нічого поганого не станеться, якщо триматимеш у голові гарні думки!

Вона стримувалася, кусаючи губи, тремтіла у Маркових обіймах від сліз, що душили її. А він обцілував її обличчя, шию та руки.

— Зараз занесу валізи, потім зганяємо з Остапенком по продукти. А потім… мушу від’їхати. Ти поки освоюйся, я увечері буду. Гаразд? — проказав винувато, заглядаючи Елізабет в очі. — Я увечері повернуся.

Ліза стомлено і якось механічно кивнула.

— Добре, добре, Марку.

— Сама нічого важкого не рухай, не піднімай. Я приїду і сам все перенесу чи що там треба буде. Я ще гляну, що тут з електрикою і всім іншим… Вона послідувала за ним, не випускаючи Маркової руки зі своєї, по невеличких кімнатках, вмебльованих просто, але ошатно.

Вітальня, невеличка їдальня, ще менша кухня… В кухні — пательня, каструлька, ножі-виделки, тарілки… турка, якою, вочевидь, користувалися нечасто. Старий сервіз китайського фарфору з полущеними золотими ліліями на зеленому тлі. Ванна кімната зі справними кранами… На другому поверсі — дві спальні і тераса зі старенькими, але пристойними плетеними меблями: три стільці, столик та густа зелена завіса черешневого саду.

У спальні для гостей — ліжко, шафа, вішак, порожні книжкові полиці… У хазяйській — широке старе ліжко з різьбленим узголів’ям. У шафі — чисті ковдри, подушки та простирадла… Начебто все необхідне на перший випадок було.

— Чекатимеш мене увечері тут? — усміхнувся Марко, пригортаючи Елізабет до себе. — Чекатимеш?

— Так… повертайся скоріше сьогодні, — прошепотіла вона у відповідь, намагаючись непомітно витерти сльози, що зрадницьки покотилися з очей.

Заніс нагору валізи.

— Зараз, за кілька хвилин повернуся, — промовив, цмокнувши у щоку.

Вийшов до Остапенка, що прогулювався поміж квітників у садку і, наче горобець, обдзьобував гілку з черешнями.

— Ти чого у моєму садку черешні обриваєш? — жартома гукнув Марко до Євгена.

— Ач який! — Остапенко глянув, затулившись від сонячного проміння долонею. — Що, капризує? — запитав тихо, поглядаючи на двері будинку.

— Ні, все добре… Більше мовчить і зітхає…

— Ну нічого, нічого… Все налагодиться. Головне, аби ти нам молодець там був!

— Дай Бог… — відповів Марко. — Гайда, зганяємо за продуктами до крамниці, бо у хаті, схоже, є все, окрім чого попоїсти. Євгене, а чий це був дім? — поцікавився у Остапенка вже в автомобілі. — Таке враження, що я додому потрапив, до своєї кам’янецької хати…

— Як я вже казав, Юхимович знайшов по своїх зв’язках, — пояснив Євген. — Мені подробиці невідомі, кому він раніше належав. Ми оглянули все тут: пристойно, не захаращено і садок гарненький…

— Так… — кивнув Марко. — Це добре… Як гадаєш, Євгене… — додав за мить. — Я живим з-за Збруча повернуся?

— Раніше ти про таке не запитував, — відмахнувся Остапенко. — Хоч матір і батько, дякувати Богу, живі і страждали б немало. А тепер вдвічі мусиш живим повернутися… Все буде добре, Марку. Все буде добре.

У продуктовій крамничці на краю вулиці придбали молока, сиру, яєць, масла, цукру і солі, свіжого хліба, шинки — наче для доброго хлопа на вечерю. Марко прихопив коробку з шоколадом. Власник крамниці змолов кави і запакував чаю.

— Підлабузнюєшся до дружини, мазунчику? — гмикнув Остапенко. — Ех-х-х, заздрю я тобі, Марку, білою заздрістю.

— Знайшов чому заздрити… — відмахнувся Швед. — Три дні як одружився, а тепер мушу її покинути не знати на скільки…

— От тому й заздрю, що ти знайшов своє, любе. Не знаю, чи є у світі така жінка, що…

— Зупинися, Євгене, — проказав Марко. — Менше сарказму — і ти точно її зустрінеш. Ти ж вічно з усіх кепкуєш! І навіть ми не виняток. Один я тебе терплю, та й то час від часу милю тобі чуба…

Вийшов з авто, прихопивши пакунки. Елізабет чекала в садку, раз по раз простягаючи руку за солодкими ягодами над головою. Вже без капелюшка, з розмаяною від вітру і Маркових обіймів зачіскою.

— Ходімо, Лізо, тут усе свіже. Навіть шоколад є…. У Варшаві куплю решту необхідного, аби ти сама до крамниці зайвий раз не бігала.

Заніс пакунки у кухню, поклав на стіл. Повернувся до неї.

— Світло, вода — усе працює. Я буду пізно увечері. Ти вкладайся спати. Я приїду, будь певна, розбуджу тебе. Гаразд? Тільки не забудь, замкни двері.

— Гаразд, — прошепотіла у відповідь. — Ти наказуєш мені, як тато, коли я була зовсім маленька.

Потягнулася навшпиньки, поцілувала.

— Моя солодка, моя дорога дівчинко! Мушу йти, бо Остапенко вже й так на мене зубами клацає, — Марко легенько відсторонився від дружини. — Ну… будь розумницею, не сумуй. Я скоро буду.

— Так… йди, йди, Марку, — проказала вона. — Чекатиму.

— О! Маю надію, що ти по черешнях не лазитимеш! — промовив вже на порозі. — Обіцяй, аби я не хвилювався!

— Не буду. Їдь з Богом. І повертайся.

* * *

Остапенко гнав свій «Форд» зовсім не до міста. Кудись у протилежний бік від Варшави мальовничим путівцем, що вився через ліс.

— Ми куди? — поцікавився Марко.

— На нашу таємну криївку, — Остапенко покосився на Шведа, як він знімає з пальця обручку і перечіплює її до ладанки, на ланцюжок. — Не хвилюйся, до ночі назад тебе в обійми дружини доправлю, — гмикнув Євген, та вже за мить посерйознішав, пильно глянувши на Марка. — Пантелеймон Баюрний… Румуни після твого донесення взялися його пасти, а потім провели таємний обшук удома. Та й Змієнкові орли — молодці: запасли його зв’язкових… Взяли просто з усіма тельбухами.

— А що дав обшук?

— Свіженькі шифрувальні таблиці, заготовки листів від так званого «українського підпілля»… Усе тепленьке, тільки-но з кухні ОДПУ, Марку. Усе, що Клопенко йому передав. Кажу тобі, вони працюють без вихідних. Баюрний, правда, вперто відпирається, мовляв, «проіски врагов»… Але ти краще запитай, хто його зв’язковий, той, якого орли нашого Юхимовича захапали.

— I кого ж?

— Нашого старого друга, Сергія Клопенка…

— Та ти що!

— Так, так, братику. Бачиш, як ти випав із життя зі своїм одруженням?

Марко кивнув.

— Але просто якось усе. Занадто просто.

— Нічого собі — просто… Ти витратив майже місяць, поки перебалакав з половиною Варшави, поки знайшов хоч якусь зачіпку на нашого бездоганного Баюрного… Румуни відслідковували усі його зв’язки… Змієнківці випасли нам Клопа… Невдячний ти, Шведе.

Марко гмикнув.

— Не вірю, що ОДПУ вкотре зіграло такого коня… Повернути Клопенка до служби, ризикуючи, що він нарветься на когось із тих, хто його знає?

— Можливо, він не думав, що ми так швидко повернемося до Варшави, — стенув плечима Євген. — Зрештою, Клопенко і не наривався, він зустрічався з Баюрним таємно, без зайвого галасу. То наші гарно спрацювали.

— То ми зараз…

— Аякже! — зневажливо кинув Остапенко. — І його, і Баюрного… Обох побачимо.

— І ти… — Марко виразно подивився на Євгена, — напевне, уже зробив їм обом «парадний патрет»?

— На жаль, тільки Клопу, — відповів той, кривувато посміхаючись. — Змієнко мене до Баюрного не пустив. Вибач, Марку, я знаю, що у тебе інші методи, — іронічно проказав він. — І ти тільки мене полюбляєш час від часу за барки тягати, але тут я не стримався… Спокуса була занадто велика.

Швед видихнув.

— То у Баюрного, — Марко обвів рукою своє обличчя, — «патрет» цілий?

— Кажу ж тобі, Змієнко мене до нього не пустив. А у тебе є якісь думки з приводу? — поцікавився Остапенко. — Чи ти просто хочеш попрацювати лівою з чистого аркуша?

— Думки є. Залежно від того, які свідчення він уже дав. — Марко крутнув головою, аж у шиї хруснуло. — А взагалі, Євгене, я сьогодні добрий…

— Знаю, знаю, і думки твої блукають по другому поверху будиночка серед черешневого саду… До дружини линуть, — засміявся Остапенко. — Зберися, Марку.

— Я зібраний.

Остапенко кермував, не відриваючи погляду від дороги.

— Тільки я тебе прошу, не починай з ними свої єзуїтські бесіди… — мовив. — Я часом як послухаю тебе, аж вуха в’януть. Звідки у тебе таке терпіння, Шведе?

— Євгене, а який сенс твого рукоприкладства? Наче ти не знаєш, що у кожної людини є своя слабинка. Якщо на ту слабинку правильно натиснути, людина сама тобі усе розповість.

— Знаю, але як на мене — так швидше. У даній ситуації. Панькатися з ними нема коли.

* * *

Старий тартак на узліссі належав поляку Анджею Коноплінському, місцевому ліснику, що вже років зо п’ять співпрацював зі спецслужбами УНР. І Сергія Клопенка разом із Пантелеймоном Баюрним для зручності і більшої секретності поодинці доставили саме сюди. Поки Євген «із пристрастієм» проводив допит Клопа, з Пантелеймоном обійшлися більш стримано. У всякому разі після першого дізнання. Він завзято заперечував будь-яку зраду зі свого боку. Про Клопенка ж говорив, що бачив його вперше, не знав його раніше, вважав Сергія зв’язковим спецслужб УНР, був переконаний у його відданості справі… Обурювався, на якій підставі його взагалі вважають запроданцем. Знайдені вдома шифрувальні таблиці і тексти заготовок листів від фальшивого «українського підпілля»? То не його! Підставили… Може, доки він співпрацював зі спецслужбами УНР, його самого відслідковували… Може, цей Клопенко для того і був присланий, аби скомпрометувати його в очах української спецслужби!

Клопенко щиро бив себе в груди, пускав сльозу, благав і намагався довести свою невинність. Змієнко вичікував, доки прибудуть Марко з Євгеном. Їм у Туреччині доводилося з ним спілкуватися більше, знали його краще. Всеволод Змієнко мав сподівання, що, можливо, у Марка вийде притиснути Клопа до нігтя. Євген мало душу не витряс учора з Клопенка, та це нічого не дало.

— Красень… Правда? — задоволено прицмокнув Остапенко. — Може, підправиш йому «патрет» з іншого боку? Бо я коли цю мерзоту бачу, то знову хочеться зацідити в носа, щоби аж юшка потекла… Але зачекай… — із сарказмом промовив він. — Я займу місце в першому ряду, аби нічого не проґавити.

— Що ж ти так, Сергійку?

Швед підтягнув ближче стільця, що лежав перекинутим поряд, сів напроти Клопенка. Той сидів на старій табуретці зі зв’язаними перед собою руками, понуро розглядаючи свої ноги у брудних парусинових черевиках. Одне око запливло у фіолетовому колі. Губи до крові розтовчені кулаком Євгена.

На всипаній тирсою земляній підлозі лежав його недбало кинутий одяг, промацаний хлопцями вздовж швів до останньої ниточки. Знайшли тільки капсулу з цианідом у кутику коміра піджака. Клопенку при затриманні забракло духу скористатися нею.

— Сергію… — повторив Швед. — Ти прекрасно розумієш, що після того, як ми тебе викрили, для ОДПУ ти відпрацьований матеріал. А для нас усіх — зрадник, — Марко похитав головою. — Але нас цікавить певна інформація. Розповіси, де, коли і за яких обставин ти був завербований радянськими спецслужбами і як познайомився з Гінзбургом? Які завдання ти виконував у Стамбулі, і що було заплановано найближчим часом?

— Я не знаю ніякого Гінзбурга, — Клопенко сплюнув кров’ю собі під ноги і загнаним звірем подивився на Шведа.

Марко з-під лоба глянув на Остапенка, що з інтересом у свою чергу спостерігав за цією картиною, всівшись на розпиляний стовбур навпроти.

Клопенко мовчав.

— Сергію, — терпляче продовжив Марко. — Послухай мене: у твоєму випадку відпиратися марно. Говори, бо мені зараз набридне говорити замість тебе. Ім’я Самуїла Гінзбурга чи Вальтера Кривицького тобі знайоме?

Клопенко перевів погляд на Євгена. Вчора він не зронив ні слова і Остапенко, який ніколи не відзначався неконтрольованою люттю, добряче «відпрасував» його так, що Клопу вже добу відхаркувалося кров’ю.

У тому була своя справедливість, адже він, не замислюючись, здав їх зі Шведом своїм радянським кураторам. Без жалю і сумнівів. Якби не щасливий випадок, ці двоє сьогодні не допитували 6 його тут, у Польщі, а він не харкав би кров’ю собі під ноги, наче туберкульозний. У голові вже не гуло, тільки боліла щелепа та засохлі садна на обличчі, а в грудях, здавалося, легені бовталися самі по собі.

— Мені нема чого вам розповідати.

Марко якусь мить мовчки дивився на Клопенка. Далі підвівся, спостерігаючи, як Сергій інстинктивно напружився усім зболілим тілом, ніби згрупувався перед черговими ударами, що ось-ось посипляться на нього.

— Ну… як хочеш. Та розслабся, ніхто тебе більше бити не буде. Не знаю, як ти, — звернувся до Євгена, — а я не бачу особливої потреби далі витрачати на Клопа зусилля. Баюрний і так все розповів. А наш Сергійко… пристрелити і запорпати, як собаку. То ти чи я?

— Давай сам.

Марко дістав револьвер.

— В-в-ви-и-и мене прямо т-тут? — запитав тремтячим голосом Клопенко. — П-п-прямо тут?

— Все ж краще, ніж у нужнику французького борделю, — зіронізував Швед. — Ти знаєш, хоч там іноді і трапляються розкішні дзеркала на повен зріст, я не великий поціновувач таких закладів, але це тебе не зупинило. Навіть не знаю, навіщо Полоз так довго панькався із тобою. Прощавай, Сергію, — беземоційно мовив він. У погляді — абсолютна байдужість.

Клопенко заплющив очі, відчув, як холодне дуло револьвера торкнулося його лоба. Марко звів курок.

Ще мить…. і Дюрер вистрелить, куля проб’є йому черепа.

— Я скажу! Я скажу!!! Стій, я все розкажу! Я знаю Гінзбурга!

Сергій розтулив очі і знову побачив Шведа, що стояв перед ним. Револьвер все ще дивився в напрямку його голови смертоносним поглядом.

— Тішуся, що моя зброя здатна вмикати мізки на відстані, — промовив Марко. — Ну? І що ти нам, Сергію, розповіси?

— Я р-розповім. Розповім. Я знайомий з Г-гінзбургом, — затинаючись, промовив Клопенко. — Гінзбург мене і завербував. Щ-ще коли я до Франції їздив.

Марко глипнув на Остапенка.

— Ну от… Вже щось. А далі?

— У мене є ш-шанс залишитися живим? — пробурмотів Клопенко. — Я…

— Ну, ти розповідай, а ми вже вирішимо… — Марко поплескав Сергія по плечу. — Знаєш… тобі самому легше стане. Я не думаю, що тобі солодко було — здавати советам людей, які з тобою останнім ділилися і вважали тебе своїм побратимом.

— Особливо т-ти, Дюрере, — насмішкувато промовив Клопенко.

— Ну, вибач, що у «Кікі» в мене спрацював інстинкт самозбереження… — стенув Швед плечима. — Але ж поганого від мене ти ніколи не бачив.

— От єзуїт! — почув Марко ледь зрозуміле бурмотіння Остапенка за спиною.

— Я був знайомий з Гінзбургом ще раніше, в юнацькі роки, — трохи заспокоївшись, вів далі Клопенко. — Разом навчалися у Львові, в гімназії. Він не раз приїжджав до мене в гості. Коли два роки тому я був у Франції, зустрівся з ним. Він переконував мене у правоті радянських ідей, запропонував співпрацю з радянською владою, гроші і захист. Він добре знає мою родину, тому прихопити мене було не складно. Батьків заарештували і протримали у катівні кілька місяців, поки я не показав перші результати своєї роботи. Молодша сестра померла від туберкульозу… Не було кому за нею, хворою, доглянути.

— Чим конкретно ти займався? — запитав Марко.

— Моїм завданням було створити для уенерівської спецслужби у Константинополі ілюзію існування на півдні України підпільної організації, що потребує підтримки Державного Центру УНР, агітаційної літератури та фінансування. Гінзбург порадив зв’язок тримати через радянські Морські судна. На кожному з них я мав своїх агентів. Разом з тим я мав допомогти викрити справжніх симпатиків УНР в Одесі та Новоросійську, через яких ви постачали агітаційну літературу до радянської України.

— Тобто усе, що передавалося тобі з Константинополя…

— Так… — Клопенко на мить затамував подих, наче збирався із духом, аби говорити далі. — Уся агітаційна література, уся кореспонденція, яку доправляли з Константинополя, проходила через руки ОДПУ. Вони відслідковували маршрути доставки та ваших зв’язкових. Придатних перевербовували для подальшої роботи. Інших… сам знаєш.

— А ті відомості, які ти приносив нам… — промовив Марко, раптом усвідомивши, що вже добру хвилину гризе собі губи.

— …Були добре продуманою фальшивкою, — відповів Клопенко. — Над тим, аби вони виглядали, як оригінали, працюють справжні специ, хоч мої розвіддонесення практично не мали нічого спільного з дійсністю. Для їх підкріплення постфактум навіть матеріали в радянській пресі друкувалися, мені надсилали їх, аби я приносив вам ті газетні вирізки у якості доказу. Схема діяла достатньо просто. Щось я приносив вам напряму, а щось подавав як результат «ефективної роботи» іноземних розвідок на теренах СРСР, наданої неіснуючими місцевими підпільниками… А щось із нашої подачі вам надавали самі іноземні спецслужби…

— Пф-ф-ф-ф-ф-ф… — Марко потер лоба. Він геть забув про час і Остапенка поряд. Від почутого волосся ставало дибки.

— Але британську розвідку ви так зачепити і не змогли… — сказав він.

— Намагалися. Та англійці завжди були вкрай обережні. Проте… — Клопенко спробував витерти болючого закривавленого рота, — дещо таки вдалося їм всучити. У Вальтера свої канали. І свої люди скрізь.

— Тобто… у британській розвідці затесався радянський агент? — перепитав Марко. — Хто? Кажи, хто це?

— Я не знаю того, — відповів Клопенко. — То відомо тільки Гінзбургу.

— Ах ти ж тварюко! — гаркнув Євген Остапенко, та Марко зупинив його жестом.

— А Баюрний? Сергію… Відколи ти з ним працюєш?

— У нього така ж історія. Його прихопили, як і мене. Через родину. Дюрере, тобі того не зрозуміти… — промовив він тремтячим голосом. — Ти ж сам по собі. Ні рідних, ні близьких… Як циган. Чи ти їх вчасно вивіз? Заховав? Але мені тепер все одно! — вигукнув він. — Якщо не ви мене застрелите, то вони точно прикінчать.

Марко силою задер голову Клопенка догори, подивився йому в очі.

— Ти хоч усвідомлюєш, скількох невинних людей ти погубив?

Клопенко мовчав.

— А тепер поясни мені, чому саме тебе прислали до Варшави? Вони знали, що тебе можуть упізнати, ти ж у Стамбулі проколовся…

— Я добре знайомий з Баюрним, а в ОДПУ не хотіли ризикувати перевербованими. Та й і я не мав особливо світитися, тільки отримувати від нього інформацію і доставляти на територію радянської України… Мене не повинні були запасти.

— Ясно.

Марко оглянувся на Остапенка. У того на щоках ходили жовна.

— Добре. Вставай, ходімо.

— Куди? — проказав Клопенко, вертячи у всі боки головою.

— Тут тобі буде незручно писати. Викладеш усе від самого початку. З усіма подробицями й деталями. Усе, що зможеш пригадати.

— І ви залишите мені життя? — мовив Клопенко, намагаючись зловити Марків погляд.

Та Швед відвів очі.

— Сергію… Це не у моїй компетенції. Це вирішувати не мені. Те, що ти розповів…

— Я знаю. — Клопенко зі стогоном підвівся. — Мені немає прощення. Але ж я усе розповів… У всьому зізнався!

— Клоп, а ти гадаєш, цього достатньо? — нарешті обізвався Остапенко. — Я перший дорікав Дюреру за неприязнь до тебе… А зараз… курво, я ладний тебе на палю, собако, власними руками!

* * *

Полоз, він же Всеволод Змієнко, раз по раз мружився від яскравого світла: стара лампа була без абажура, хоч і добре освітлювала усі закутки пивниці, проте різала очі. А за окулярами, залишеними у плащі, нагорі, було ліньки підніматися.

Сьогоднішній день видавався йому незвично довгим і важким. Усім серцем Змієнко бажав, аби його найгірші підозри не справдилися, та, схоже, ці сподівання були марними. Наче й знав, що подібне можливе, проте не зумів розгледіти… І якщо Баюрного вдалося прихопити на початку, то Клопенко водив за ніс турецьку резидентуру достатньо довго, аби втрати серед вірних справі людей на території радянської України стали непоправними.

Затятість Пантелеймона дратувала. Він уперто наполягав на своєму, хоч доводити, власне, вже й не було чого. Діло зрушилося з приїздом Марка та Євгена. Змієнко завжди покладався на Шведову стриманість. Бо від Остапенкової експресії часом ставало гірше. У парі ж вони працювали бездоганно. На війні як на війні, вибирати не доводиться. І тіла цих хлопців могли 6 сьогодні лежати десь на дні Босфору, годуючи риб, якби не…

— Пане Баюрний… Я дуже рекомендую Вам припинити грати вар’ята, — монотонно повторив Змієнко. — Я стомився слухати Ваші байки. Ваш зв’язковий, він же наш давній знайомий Сергій Клопенко, стверджує, що Ви давно працюєте на ОДПУ; Ваша легенда — законспірований у радянській дипмісії представник неіснуючого українського підпілля, — якою Ви нам вже добрих півроку морочите голову, провалилася… Визнайте це.

— Мені немає чого визнавати. Я не знаю, хто той пан, про якого Ви мені торочите, пане Змієнку… Я ніколи раніше його не бачив. Я сам прийшов до Вас, відкрився Вам!

— Ну що ж. Раз так… — Змієнко стомлено зітхнув. — До слова, Пантелеймоне, в’язниць у нас, на відміну від ОДПУ, немає. Тому не сподівайтеся на те, що ми залишимо Вам життя і утримуватимемо як в’язня.

— То було б занадто просто, — згори дерев’яними східцями спускався Марко. — Всеволоде Юхимовичу, навіть якщо цей пан не хоче співпрацювати по добрій волі…

Змієнко задер голову.

— …То нам пора повчитися у совєтів їх методів роботи, — додав Швед. — Як не виходить бути левами, то будьмо хитрими лисами… З нами ж ніхто не панькається… Пропоную завтра винайняти у Варшаві відкритий екіпаж, посадити цього пана і когось упізнаваного з місії УНР. Прокатати пана Баюрного Краківським передмістям, напоїти кавою у якомусь людному місці… Нехай наші радянські колеги побачать, що щось пішло не за правилами і пан Баюрний занадто гарно почувається у нашому товаристві. Кілька матеріалів у польській пресі… Скажімо, про його покаяння й повернення в обійми земляків. Допоможемо, аби чутки про нашу щиру співпрацю з паном Баюрним та його нову позицію стали відомі у радянській дипмісії, а ще краще — одразу у Москві… Напишемо від його імені кілька листів на батьківщину… А тоді подивимось, як ті гієни його рватимуть на шмаття.

По мірі того, як Марко говорив, Баюрний змінювався в обличчі.

— Ви цього не зробите… — прошепотів він.

— Ви переоцінюєте наше терпіння і моральні якості, пане Баюрний… — безапеляційно відказав Марко. — Tempora mutantur et nos mutamur in illls, як казав Овідій — «часи змінюються, і люди — разом із ними». А у Вас ще й родина в Україні… Ну а що робити… Поки ми в Україні були такі всі добрі, благородні і чесні, з нами грали жорстоко, цинічно і без правил. Чому б нам не застосувати проти радянських агентів ті ж прийоми?

— Ви цього не зробите…

Змієнко розвів руками.

— Ще й як, Пантелеймоне, зробимо. Буду відвертим: я схиляюся до пропозиції мого колеги. Звиняйте, з вовками жити…

* * *

— Ну, ось ти вже й удома, — Євген Остапенко стомлено позіхнув. — А мені ще маслати до міста.

— То залишайся у нас, — запропонував Марко. — Тут є ще одна спальня, нагорі.

— Ні за які гроші! — розсміявся Остапенко. — Краще я за тобою заїду перед обідом. Вам з Лізою зараз усамітнення потрібне, а не ночувальники за стіною; у вас із нею зараз саме Je t'aime в розпалі, як кажуть французи. От через півроку за потреби, може, й наважуся залишитися у тебе вдома на ніч.

— Як забажаєш, — гмикнув Швед. — Ми наче не буйні.

— Іди вже, йди… — Остапенко кивнув у бік будинку. — Дружина чекає.

Марко зітхнув.

— Таке враження, що я тільки-но виліз із багна і брудний повертаюся в райські кущі.

Остапенко здивовано округлив очі.

— Ти про що, брате?

— Ліза… Вона така чиста, така невинна… А я з усім цим багном до неї…

— Ну то помийся перед тим, як влягтися до неї у ліжко, — гмикнув Євген. — Що за нюні, Шведе? Тобі стало шкода Баюрного?

— Так, я знаю… їх на найболючішому захопив Гінзбург. Його, Клопа… Але… я б краще здох, аніж стати отаким більшовицьким непотребом.

Євген дістав цигарку, запалив і глибоко вдихнув тютюновий дим. Повернувся до Марка.

— От! От, брате, у цьому і є принципова різниця між тобою і Баюрним чи Клопом. Ти б здох. Вони ж вибрали життя і стали запроданцями. Усе… іди. Немає кого шкодувати. Вони — зрадники. Не просто вороги, а зрадники. Розумієш?

Остапенко знову затягнувся димом і випустив у прочинені дверцята автомобіля кільце.

— Іди до своєї Гвіневри, Ланселоте. Ти не у багні, Марку. Іди уже, а то мені теж час їхати.

Відчуття дому не покидало Марка з тієї хвилини, як вони з Елізабет переступили поріг цього будиночка. Було приємно називати його так бодай подумки. Тут, у передмісті Варшави, безпечно, тихо, спокійно. Поки йшов доріжкою між квітників до дверей, тричі зупинявся, аби вдихнути на повні груди прохолодне нічне повітря та послухати цвіркунів. Крізь гілля черешень просвічувало зоряне небо. Зовсім як вдома, у Кам’янці.

Обережно клацнув замком, увімкнув світло. Годинник у передпокої показував пів на другу ночі. Хотілося змити втому і ниючий біль у плечі. Він дошкуляв як ніколи — мабуть, на переміну погоди.

Мило потрапило в очі. Марко підставив лице під теплий струмінь води, механічно розтираючи плече. Трохи нижче лопатки — два шрами від давніх кульових поранень. Перше отримав ще під час Брусилівського наступу. Друге — під Крутами. Обидва такого характеру, що тільки диво могло повернути його до життя. Перший раз санітари могли його просто не помітити серед купи мертвих тіл. Залишити на полі бою. Дякувати Богу, він вчасно прийшов до тями, застогнав. Його стогін почули, підібрали. Під Крутами ж диво сталося знову: його, пораненого і стікаючого кров’ю, побратими затягнули до вагона. Там перев’язали без надії, що довезуть живим. Та він знову вижив.

То, може, у цьому є якийсь вищий сенс, що він досі живий? Що його не вбили тоді чи тоді… От як востаннє, в «Кікі», у Константинополі. Щоразу наче якась вища сила простирала над ним свій омофор. Простим щастям це не назвеш.

Батько не раз йому казав, що улюбленців у Бога немає, що Він до всіх однаковий. А хто ж тоді Давид? Соломон? Даниїл? Зрештою, хто тоді апостол Іоанн?

Може, істина у тому, аби не чекати на докази і вияви любові Господньої, а просто знати, що Бог тебе любить, і жити із цією істиною, не сумніваючись?

Почуватися кепсько після допиту, як сьогодні, Маркові давно вже не доводилося. Гадав, що давно позбувся цього душевного сум’яття. Але те, що сказав йому Клопенко, зачепило за живе.

А як би вчинив він сам, якби батьки вчасно не покинули Україну й не знаходилися зараз у безпеці, у Франції? Якби його рідним загрожували тортури за те, що він обрав іншу сторону, а не служив радянській владі. Як би вчинив він сам? Звичайно, на війні як на війні. І, напевно, вони мають право сьогодні тиснути на Клопенка та Баюрного тим найвразливішим — сім’єю, родиною, що залишилася у радянській Україні. Там пощади чекати нема від кого.

Марко струсонув головою. Він все ще думає про таке. Значить, досі не навчився бути безжальним. Не зачерствів остаточно. Так… Але якою ціною такі, як Клопенко і Баюрний, розплачуються за збережене власне життя і життя своїх родин? Чи не занадто дорогою? Хіба десятки життів інших, які загинули через їхній вибір, не занадто велика ціна? Чи інстинкт самозбереження вищий понад усе в цьому світі?

Намагаючись не шуміти, вибрався з ванни. Гм… Це його робота. Господи, прости.

Хіба він сам обирав собі долю? Він тільки намагається бути вірним тому, що обрав, от і все.

Марко намацав срібну ладанку на грудях. Навіть попри те, що він роками не доходив до храму і востаннє опинився там під час власного вінчання кілька днів тому, він знав, що вірує. Одягнув на палець обручку, яку вдень почепив на ланцюжок. Ніхто, крім вузького кола своїх, не має знати про Елізабет. Про те, що вона є у нього. Що вона його дружина. Відтепер це ще одне його особисте слабке, вразливе місце…

Ледь чутне, по-дитячому миле сопіння Лізи під здоровенною ковдрою змусило залишити усі ці похмурі думки за дверима спальні, розчинитися у солодкому, розлитому повітрям умиротворенні.

Вклався поряд. Як же добре отак випростати тіло… Біль у плечі наче попустило. Присунувся ближче, не наважуючись порушити Лізин сон. Та вже за мить притулився до її теплої спини, торкнувся губами шиї, вдихаючи запах шкіри, згорнув її в обійми. Від того вона прокинулась, повернулася до нього. Притулилася щокою до грудей.

— Марку…

— Налякав? Мила моя!

— Ні…Я навіть уві сні чекала, що ти скоро будеш.

Він зітхнув, але вже не від ниючого болісного відчуття у плечі, а від бажання, що охопило його.

— Ти так міцно спала… — прошепотів винувато. — Скучив… скучив за тобою.

* * *

Вранці, наче по лише йому відчутній команді, Марко розплющив очі. Сам не розумів, чому раптом прокинувся. За вікном вже світало. Ліза спала, пригорнувшись до нього. І щось немилосердно муляло в бік.

Він провів рукою по зібганому простирадлу… намацав щось схоже на цеглину — тверде, із гострими кутами. Обережно однією рукою витягнув з-під ковдри… книгу. Це справді була книга — велика і товстезна, з обрамленими мідними наконечниками кутами. Історія Англії та Шотландії. Та сама книга, яку він колись читав для Елізабет у садку її батька в Константинополі.

Марко усміхнувся собі під ніс: певно, вона читала її перед сном. Дивно, чому вона привезла саме цю, а не якусь іншу — меншу й не таку важку.

Від його маніпуляцій з книгою Ліза прокинулась, обійняла його, поцілувала у підборіддя.

— Привіт…

— Доброго ранку, кохана! — усміхнувся він. — Ось на чому ми цієї ночі спали… — розсміявся, демонструючи їй однією рукою «Історію Англії та Шотландії». — Тільки-но знайшов у нашому ліжку, уявляєш? Колись дитиною вірив: якщо розгорнути книгу на потрібній сторінці та покласти її під подушку, то за ніч необхідні знання самі перейдуть до голови… Але як на мене, такий талмуд покласти під бік — це вже занадто. Намуляла немилосердно оцими гострими кінцями… Лізо, то якесь англосаксонське повір’я?

Елізабет зайшлася сміхом.

— От вигадаєш таке! Я привезла цю книгу для тебе!

Марко з подивом подивився на дружину.

— Та вона важить, як кілька цеглин! І ти її із самого Константинополя везла у валізі!

— Я за ці дні геть забула про неї… — винувато усміхнулася Елізабет. — А вчора, коли ти поїхав, розбирала речі і знайшла. Аби знову не забути, поклала на ліжко, а потім заснула….

— Ні… я розумію, це, звичайно, романтично, — проказав Марко, сміючись. — Ми її читали, коли познайомились, і все таке… Але ж вона така важелезна!

— Романтика тут ні до чого, — заперечила Елізабет. — Її попросив передати тобі мій батько. Сказав, що це важливо… — вона багатозначно подивилася на Марка. — Ти ж знаєш, він даремно такі речі не говорить. Подивись, там має бути закладка, Марку, ближче до середини…

Він зачудовано подивися на Лізу, зручніше підмостив подушку під спину, не випускаючи її з обіймів, підсунув книгу до себе.

— Ну… що там? — нетерпляче поцікавилася вона. — Батько казав, що коли ти прочитаєш, то усе зрозумієш…

Марко перегорнув кілька сторінок. І справді, ближче до середини книги побачив срібного хреста завбільшки із його вказівний палець.

У центрі перехрестя, якраз посеред вигравійованої троянди, був отвір, через який можна було б устромити тонку голку.

З одного боку хрест прикрашали майстерно вирізьблені чудернацькі символи, а з іншої — напис латиною.

Вочевидь, пан Сеймур не так давно почистив його, бо старе срібло мало свіжий, оновлений вигляд; добре проглядалися і символи, вигравіювані на хресті, і латинські літери.

— І що тут у нас? — Марко провів пальцем по сторінці. — Так, так… Історія часів королеви Маргарити Шотландської… Тієї, пам’ятаєш, що доводилася онукою…

Потрібні рядки, відмічені олівцем містера Сеймура, одразу втрапили в око.

Марко пробіг очима. Краще всівся, не вірячи своїм очам. Увесь час, поки був у Стамбулі, він міг просто прийти до Сеймура, взяти цю книгу в руки і переглянути ще раз… Але коли познайомилися з Лізою, читання було радше приводом, аби побути з нею наодинці, розвагою, а не вивченням давньої історії Британії та Шотландії. Йому просто було приємно читати для Лізи… Але як, як він міг таке не угледіти одразу?

Марко перегорнув сторінку назад, потім вперед. Схоже, з усього попереднього й наступного тексту Річард Сеймур вирішив привернути його увагу лише до цього розділу. Він, вочевидь, знав про його існування у книзі раніше і про його зміст теж знав. Тепер Марко пригадував… Сеймур навіть щось говорив тоді, п’ять років тому, про Маргариту та Анну Ярославівну… Але він не надав тому особливого значення…

— Прочитай, що там, — проказала Елізабет.

— Хвилинку, люба… Хай я прийду до тями… — відповів він. — Бути цього не може! Ну, слухай…

… «Житіє святої Маргарити, королеви шотландців», укладене її духівником, преподобним отцем Турготом на прохання її доньки, принцеси Едіти, дружини англійського Генріха І, Боклерка, а також «Хроніка» Роджера із Хоудена розповідають, що року 1078-го Маргарита Шотландська, благочестива королева і вірна донька Римської церкви вирішила таємно допомогти у боротьбі за великокняжий престол своєму родичеві, рідному дядькові Ізяславу Ярославовичу, третьому сину великого київського князя Ярослава, який у ті часи був сватом усіх знаних європейських дворів.

Звичайно, королеву Маргариту, що народилася і зростала на Туманному Альбіоні, більше цікавило поширення впливу дорогої її серцю Римської церкви, а не боротьба за владу дядька, якого вона ніколи не бачила в очі… Однак князь Ізяслав ратував за об'єднання своїх володінь із Римом, і Маргарита на таємне прохання церковників погодилася допомогти родичу. Року 1078-го, у супроводі загону озброєних до зубів шотландських лицарів та монахів-бенедиктинців, яким вона всіляко протегувала у Шотландії, Маргарита відправила віз, наповнений скринями зі щирим золотом та усілякими коштовностями. Цей щедрий дар мав допомогти її дядькові у боротьбі із власними братами, противниками входження київських земель під юрисдикцію Риму. Однак на момент прибуття на батьківщину предків королеви Маргарити її посланці дізналися, що князь Ізяслав загинув у бою, а їм самим загрожує смертельна небезпека.

Посланці разом зі скарбом, подолавши важку і небезпечну путь, не могли знову повернути назад, до Шотландії. Вони саме дісталися до поселення Роматинці на Збручі, що розташовувалося на східному краї незвіданих диких полів — сьогодні це торгівельне і жваве містечко Тарноруда на кордоні з Польщею. Там вони й зупинилися, заклали храм, а скарби, зібрані королевою Маргаритою для її родича, заховали у потаємному місці до кращих часів, заснувавши з усіма причетними до таємниці місцезнаходження скарбу Орден Білої Троянди — улюбленої квітки своєї володарки. Таємницею володіли лише брати ордену — місцеві вищі церковники та посвячені можновладці. Але з часом таємниця згинула у товщі віків…

Марко перевів здивований погляд на Елізабет.

— Нічого собі…

— Там сказано щось про поселення… Роматинці… чи як там його ще названо… Тарноруду на Збручі, — промовила вона. — А де це, Марку? Я не дуже орієнтуюся у географії твоєї батьківщини…

— Це не так далеко від Кам'янця на Поділлі, того міста, звідки я родом, — сказав він. — На північ. Я у Тарноруді неодноразово бував… і навіть чув про щось таке подібне… Тільки ніколи не думав, що ті історії можуть виявитися правдою. Лізо, — замислено додав Марко. — Пригадай, а твій батько нічого більше не переказував? Бо якщо він звелів тобі привезти оцю книгу аж до Варшави… то я не думаю, що то він так пожартувати вирішив…

Елізабет зручніше вмостилася біля Марка.

— Переказував. Але з моменту мого прибуття до Варшави усі події розвивалися так стрімко, що я просто забула тобі розповісти…

— Про що саме?

Ліза вказала на срібний хрест.

— Він звелів передати тобі оце… Батько завжди користувався ним як закладкою при читанні, — пояснила вона. — Подивись, Марку, тут є різноманітні символи й надпис…

Він став уважно роздивлятися ті символи філігранної роботи на рисах хреста.

— Лізо, це Євангелія у мініатюрі! — проказав здивовано. — Ніколи не бачив таких речей раніше… Поглянь, тут зібрані усі основні символи, пов’язані із останніми днями земного життя Спасителя. Ось, на нижній частині вертикальної риси — зображення півня… Пам’ятаєш?

«Перш, ніж проспіває півень, тричі зречешся Мене…»

Далі… — Марко торкнувся пальцем наступного символа. — Оце — схрещені списи, Лізо. А далі — драбина… Вочевидь, мається на увазі та, за допомогою якої римські легіонери підіймалися до Ісуса, аби напоїти його оцтом. Майже біля центру — знову схрещені стріли… чи тернові колючки. А в самому центрі — зображення троянди з отвором посередині. Навіщо той отвір — незрозуміло..

— А ось це? — поцікавилася Елізабет. — На лівій рисі?

— Схоже на зображення молотка й обценьок, — продовжував Марко. — А на правій — цвяхів і прибитої до хреста руки. На верхній — Чаша Вечері Господньої, Чаша Святого Граалю, а над нею…

— Ай справді… що це над нею? — здивувалася Елізабет. — Якась незрозуміла конструкція!

Над Чашею Граалю майстер справді зобразив дивні три прямокутники з крапочками…

— Кості! — вигукнув Марко. — Це гральні кості, Лізо!

— Так… — погодилася вона. — «Поділили ризи Мої поміж собою і за одежу Мою кидали жереб…». Це справді гральні кості, якими могли кидати жереб римські вояки.

— Дуже цікавий хрестик, люба… — кивнув Швед, повертаючи його зворотнім боком. — Тільки що ми повинні за його допомогою зрозуміти? Omnia fluunt, omnia mutantur. At Alba Rose floret ad senem locum, — прочитав латиною. — Усе тече, усе змінюється. Але Біла Троянда цвіте на старому місці… — переклав він. — Тут так написано, Лізо!

Вона підвела очі на Марка.

— Біла Троянда… Таку назву мав орден, який заснували ченці та лицарі, що супроводжували скарби. Виходить, цей надпис на зворотному боці хреста натякає, що скарби святої Маргарити, як і раніше, знаходяться у своєму потаємному сховку?

— Схоже на те, — усміхнувся Марко. — Іншого сенсу у цьому вислові я не бачу. І, схоже, містеру Сеймуру теж більше нічого додати до сказаного.

Він вклав дивну реліквію у книгу і пригорнув Лізу до себе.

— Гм… Чудасія… Не думав, що містер Сеймур вірить у такі речі. Він завжди видавався мені цілком прагматичною людиною, а не марновірним збирачем легенд…

— Бо він ніколи таким і не був, — відповіла Елізабет. — Я гадаю, батько хоче тобі цим посланням вказати на цілком конкретні і реальні речі…

Марко занурив обличчя у її волосся.

— Лізо… Я такий голодний! — розсміявся він. — Такий голодний, що зараз же беруся готувати нам сніданок!

Вона підняла на нього погляд.

— Ти мені знову заговорюєш зуби, Марку? Чому, тільки-но назріває розмова про щось справді серйозне, ти починаєш заговорювати мені зуби?

— Бо не хочу, аби ти забивала голову тим, чим не маєш забивати, — уже без посмішки відказав він. — Навіть якщо послання містера Сеймура, твого батька, має сенс… тобі не потрібно у це вникати, моя люба. Що менше ти знатимеш, то спокійніше тобі буде. І мені за тебе теж.

— Марку… — зітхнула вона. — Але… я хочу, хочу тобі бодай у чомусь допомогти!

— Ти вже допомогла мені, Лізо. Коли везла цю важелезну книгу із самого Константинополя до Варшави, — прошепотів він їй у губи. — Ні, ще раніше. Коли зробила мені честь… і погодилася стати моєю дружиною.

— Який ти улесливий! Переконаєш у чому завгодно! І так, — проказала вона удавано серйозно, — у Вілтширі існує таке старе англосаксонське повір’я: якщо покласти до подружнього ложа «Історію Англії та Шотландії», то…

Марко вже не дав їй доказати.

* * *

В кухні витали неймовірні аромати. Він підсмажував грінки — такі самі, які у дитинстві для нього смажила мама, вмочаючи скибки хліба у збите з молоком яйце. Вони виходили золотисто-рум’яні, апетитні, пухкі, а не хрумкі й підсушені, як англійські тости. Далі — ковбаски. На розжареній пательні вони тріскали, стікали соком і шипіли… Потім випускна яєчня з лискучим апетитним жовтком посередині. Нарізав тонкими скибочками шинку та сир, порційними шматочками масло. І поки він із вправністю кухаря викладав усю ту смакоту на тарілки, а Тарілки на стіл, Ліза заварювала чай.

Її все ще вологе після душу волосся без усілякого перманенту закручувалося у тонкі завитки. Він торкнувся того завитка, провів пальцями по щоці.

— З такими сніданками я швидко наберу вагу, стану гладкою і негарною… — мовила вона. — Але як від такої смакоти можна відмовитися? Ти все так апетитно готуєш…

З такими сніданками… Марко пригорнув Лізу до себе. Ілюзія спокою та родинного затишку, якого вже завтра не буде. Наче у нього є можливість готувати для неї сніданки щодня… Скоро по нього приїде Остапенко. А найближчим часом він буде змушений зоставити її тут саму. Про погане у їхній роботі ніхто не думає цілеспрямовано. До поганого просто маєш бути готовим, намагаєшся прорахувати найбільші можливі ризики та й усе. Якесь нелогічне, ненормальне твердження, бо сам факт перекиду за кордон, на територію радянської України, і є одним великим, небезпечним ризиком… Коли ніхто тобі не може гарантувати повернення живим і здоровим назад. Це твоє особисте, якщо хочеш, завдання — залишитися і повернутися живим. Зрештою, він вирушить туди, за Збруч, не для того, аби там загинути. Але… що, як раптом із ним щось станеться? Якщо він загине, якщо?

— Лізо! Я кохатиму тебе, навіть якщо ти погладшаєш, — сказав їй на вухо. — Знай, що я кохаю тебе. Дуже. І кохатиму ще більше. Особливо коли ти погладшаєш ось тут… — він торкнувся долонею її живота. — Народи мені дитину. Сина чи доньку — Мені все одно… Наше з тобою спільне дитя.

— Як же… Як же я… якщо ти їдеш… якщо ти… — її очі наповнилися сльозами, і у голосі забринів відчай.

— Так я ж повернуся. Обов’язково повернуся. Про погане навіть не смій думати!

Остапенко, при певному цинічному ставленні до сімейних стосунків, для яких — і Євген божився у тому — він не був створений, все ж мав рацію: ніщо так не вибиває з колії, як жіночі сльози, почуття до жінки, яку кохаєш. Думки про неї тебе розхолоджують, роблять м’яким і вразливим.

Марко відчував незвичну безпорадність. Слова, які б мали знайтися, аби втішити Лізу, усі до одного видавалися нікчемними.

— Ну, годі, годі, люба моя… не псуймо собі ранок поганими думками! Я прошу тебе. Мені теж нелегко. І поки все не вистигло…

Від жартів і примовок Марка, а ще від того, що він взявся годувати її усім, що було на його тарілці, настрій Елізабет трохи покращився. Вона вже знову посміхалася, і, коли приїхав Остапенко, навіть жартувала. Зітхала тоді, коли Марко не бачив. І поки він та Євген пили каву, а той із задоволенням смакував канапками з шинкою, намагалася вдавати, що все добре, що так і має бути.

— Ти розповіси їм про… скарби святої Маргарити?

— Лише після того, як все розвідаю сам, — відповів він, цілуючи її перед тим, як всістися до автомобіля. — Якщо це все виявиться правдою, Лізо… то це дуже важливо. У мене навіть слів немає, як це важливо. Твій батько зробив нам усім неоціненну послугу. Тільки от питання: де саме шукати те золото і головне — як потім вивезти його з радянської території… Коли все розвідаю, тоді знатиму напевне, як діяти.

* * *

— Щодо Клопенка… я не маю сумнівів на предмет того, чи варто залишати його живим. Не варто!

Всеволод Змієнко важко підвівся з крісла. Він говорив правильні речі. Справедливі. Зрештою, якби вони самі потрапили до рук ОДПУ, з ними ніхто не панькався б.

— Підтримую, — погодився Євген Остапенко. — Ми зі Шведом обидва могли б зараз гнити у землі, якби не…

Марко ж похмуро мовчав.

— Я знаю, знаю, Шведе. Знаю, що ти противник таких дій, але, на щастя, це питання не твоєї компетенції, тому й гріха на душі не матимеш. Я всього лиш ставлю вас обох до відома, — він виразно подивився на Марка. — І хоч я людина не кровожерлива, — продовжив він, — ми не можемо так по-дурному усім кагалом наражатися на небезпеку. Та нехай тебе докори сумління не гризуть, — додав Змієнко. — Якщо не ми самі його приберемо, то це зроблять румуни.

— Хіба ж я щось кажу? Я взагалі мовчу… — відповів Швед.

— Мовчиш, але я чую твоє сопіння і добре розумію, про що ти думаєш, — Змієнко всівся навпроти нього. — Ти, Марку, маєш розуміти: у таких випадках наша жорстокість є вимушеною. Тобі про це відомо. Пам’ятаєш тринадцяту заповідь Петлюри українському козакові? «Пильно дивись за провокаторами та дезертирами, а впіймаєш — зараз же веди до старшого: там розсудять і раду з ними дадуть». То вважай — я старший і я розсудив. У нас немає власних тюрем, де можна було б утримувати таких, як Клопенко. А на польські надії мало. Кривицький добре промив йому мізки радянською пропагандою ще до того, як Сергій почав на нього працювати. Хто знає, скількох наших зв’язкових з його вини в радянській Україні чекістами перевербовано і кому з них тепер можна довіряти; скількох закатовано і розстріляно… А нам тут що робити? Починай, Іванку, зранку? Та все ж, хлопці, — продовжував генерал-хорунжий, — немає поганого без доброго, і поміж тим усе наче непогано складається… Баюрний готовий співпрацювати з нами і на доказ цього надав усю необхідну інформацію.

Він замовк на якусь мить і стомлено потер скроні: головний біль не відпускав з учорашнього вечора.

— То в мене голова болить на зміну погоди! — проказав, накрапуючи собі якісь ліки з трав’яним запахом. Насправді і Швед, і Остапенко добре розуміли: то нерви.

Марко знав Всеволода як людину вельми чутливу, совісну та чуйну. Змієнко щиро потерпав за українську справу, за кожного, хто тут працював і кожне таке рішення, як щодо Клопенка, давалося йому непросто. Всеволод важко переживав усі провали, особливо зраду тих, кому довіряв, бо це означало тільки одне: великий кавалок спільної роботи вкотре йде коту під хвіст. Все доведеться починати спочатку. Так, «вагові категорії» і можливості уенерівців та радянських спецслужб були надто різними.

— Ну все, хлопці. Досить лірики, — зблідле обличчя Юхимовича трохи порум’яніло: вочевидь, біль відступив. — Як і передбачалося, ти, Марку, з Остапенком перекидаєтеся за кордон. З цілком благовидними документами, які нам організував Баюрний. Ось… і ось! — Всеволод простягнув Євгену і Марку дві почовгані папки. — Тепер ви офіційно агенти Пантелеймона Баюрного. На місці знатимуть, що він завербував вас для поширення дезінформації серед українських спецслужб. Ти, Євгене, за легендою, був завербований Баюрним на заміну Клопенку, якого Пантелеймон вже давно підозрював у подвійній грі.

— А Клопенка? — поцікавився Євген.

— Про усе дізнаєтеся з газет, — похмуро відрубав Всеволод Змієнко. — Мусимо видати за самогубство. А ти, Шведе… — продовжував він.

— Колишній штабс-капітан царської армії Валеріан Клєвєров… — прочитав Марко ім’я і гмикнув. — То я тепер москаль…

— Звиняйте, маємо те, що маємо, — Змієнко насмішкувато глянув на Марка. — До того ж у тебе російська бездоганна. А цей Клєвєров — петербуржець, вельми грамотний офіцер, війну пройшов, як і ти; Баюрному поталанило завербувати його у Парижі. Справжній Клєвєров трохи старший за тебе, але зовні ви схожі. І статурою теж… Тож накинемо тобі кілька років, інакше твоя біографія з віком не сходиться.

— А яка ж біографія? — поцікавився Марко.

— Вельми… І список послужний гарний. Служив на Кавказі. Нагороджений орденом Святого Володимира IV ступеня й Георгієм IV ступеня. Під час більшовицького погрому у Пітері в сімнадцятому втратив усю родину, втік майже босим до Франції. Там ностальгія за батьківщиною та безгрошів’я довели його мало не до божевілля. І після трьох днів спільної з Баюрним рясної пиятики та горлання романсів Пантелеймон запропонував йому, себто тобі, Марку, варіант повернення на батьківщину.

— Угу… — проговорив Швед, переглядаючи папери з папки. — Бачу-бачу, в Маків через Краків…

— Саме так! — кивнув Змієнко. — Спочатку — Константинополь, де він виконував доручення Пантелеймона, втирався у довіру до українських емігрантів, подавав нам всіляку дезінформацію. Потім Баюрний направляє Валеріана Клєвєрова до Варшави. З Польщі на вимогу товаришів він мав його перекинути на територію радянської України. Знання й меткий розум Клєвєрова мали би прислужитися у боротьбі з нашими агентами. У місцевого іноземного відділку ДПУ, виявляється, нестача кваліфікованих людей і мізків. Розумієш, Марку, про що я торочу?

— Розумію…

— До речі… — продовжував Змієнко. — З ним, Шведе, вже мороки ніякої. Схоже, події останніх років сильно вплинули на його душевний стан. Валеріан виявився нервовим типом. Хлопці казали, що тільки-но він зрозумів, що попався, — заридав, перехрестився і пустив собі кулю в лоба. Але нащо я оте все тобі переказую? — пробурмотів він. — У папці знайдеш усе необхідне і опрацюєш. Що ж до тебе, Євгене, за схожою легендою відправишся до Константинополя, а звідти — до Одеси. Необхідно якнайшвидше відновити канал постачання друкованої агітаційної продукції в Одесі і Новоросійську; знайти нових людей і, безумовно, виявити, хто з наших старих зв’язкових ще придатний до співпраці, а хто, завдяки старанням Клопенка, працює на ОДПУ.

— А я куди? — поцікавився Марко.

— А ти… ти — додому, до Кам’янця.

— До Кам’янця? — Швед здивовано подивився на Змієнка. — Я навчався в Одесі, непогано знаю місто, а мене там мало хто знає… У Кам’янці можу нарватися…

— До Одеси поїде Остапенко, і це не обговорюється, — Змієнко легенько ляснув долонею по столу. — Ти нам потрібен у Кам’янці. У тебе ризик бути викритим — мінімальний. У 1919му, наскільки мені відомо, ти перебував у місті недовго, від сили кілька тижнів, так? А до того воював або вчився в Одесі… Хто впізнає у тобі підлітка, який колись мешкав на Польських фільварках? Марку, зрозумій, у Кам’янці ще мають бути люди, вірні українській справі. Можливо, із твоїх старих знайомих чи сусідів. Ти маєш встановити з ними контакт. Налагодиш «трійку». Маєш, користуючись усіма можливими засобами, роздобути відомості, які нам потрібні сьогодні найбільше: охорона кордону на Збручі, сили радянської армії, новини про все, що відбувається у тому зміїному кодлі та прикордонній смузі. Усіма можливими засобами! — повторив Змієнко. — І ще одне, — додав за мить, — зв’язок триматимеш через тернопільський розвідпункт. У них є надійна людина у Волочиську. З рівненським узгоджувати нічого не будемо. Там, схоже, завівся свій «Клопенко», провали за провалами, тому ризикувати не можна. Для них ти залишишся чужим, зрозумів?

— Зрозумів, — кивнув Швед.

— На особливе фінансування від нас не розраховуй. А у Кам’янці тобі платитиме радянська влада, — додав напівжартома. — Баюрний виклав секретну інформацію: одепеушники ще у січні вибили у Москви додаткове фінансування саме для посилення роботи на польському напрямку. Це для них зараз надважливо.

— Хто 6 сумнівався.

— Слухай, Шведе… А чого це у тебе псевдо таке дивне — «Дюрер»?

Марко знизав плечима.

— Так повелося… Я у гімназії в юнацькі часи графікою трохи захоплювався… Може, якби більше тому приділяв часу, то мав би успіхи. От хлопці так мене й прозвали — Дюрер. Дюрер — то й Дюрер. Я й звик… До того ж у нас у Кам’янці башта є, побудована у манері спроектованих Дюрером оборонних споруд…

— І що? — поцікавився Змієнко.

— Та нічого… — гмикнув Швед. — Архітектура її така, що скільки гарматами об ту башту не лупили, вони від неї відскакували, як горох од стіни. Таку кам’яницю пошкодити або пробити було майже неможливо.

— Символічно… — реготнув і собі Змієнко. — Як горох од стіни… Точнісінько про тебе. Але те, що добре для закордоння, не дуже годиться для радянської України. Треба щось непомітніше, простіше. Подоляком будеш. Марку, якщо твоє впровадження пройде гладко, вони там у Кам’янці носитимуться з тобою, як з писаною торбою… Погодься, значно легше буде працювати, маючи на руках твої розвіддані про те, що та сволота затіває. А ми вже тут дивитимемось, на які з них реагувати, а на які ні.

Потяг «Варшава-Тернопіль» тягнувся на схід, у бік радянського кордону. За вікном миготіли поодинокі будиночки та дерева — одноманітний, звичний, як для поїздки залізничним транспортом, пейзаж.

Споглядати його Маркові давно набридло, тож користуючись тим, що у його купе, окрім пошарпаного дивакуватого пана у парусинових черевиках і білому запраному кашкеті, не було більше нікого, склепив очі і спробував задрімати, хоч насправді сон не йшов від самої Варшави.

Пан навпроти і собі дрімав, чи, імовірніше, удавав, наче дрімає, прикрившись перевернутою догори дриґом польською газетою. Біля його ніг побитим щеням тулилася така сама пошарпана, як і її господар, старенька валіза.

Обліплена різноманітними наклейками, наче здійснила навколосвітню подорож, вона одразу кинулася Маркові в очі. Та й сам її власник, хоча Швед і не міг розгледіти його затуленого газетою обличчя, скидався на бувалого мандрівника, що нарешті повертався додому з тривалої мандрівки.

Швед знову розплющив очі, втупився у миготливий пейзаж за вікном потяга і поринув у думки.

Здавалося, по Великій війні залізничне відомство потроху відбудовувало понищене, та Марко для себе зауважував дорогою нагадування про колишні запеклі бої усюди.

Польська колія перебувала у відчутному занепаді, бо увесь воєнний час теперішня націоналізована залізниця служила радше засобом транспортування військових ешелонів, ніж пасажирських потягів. Не було потреби у вишуканій обслузі, комфортних спальних вагонах, в яких пасажири могли доїхати до Волочиська, а там пересісти на інший потяг, що прямував до Одеси чи Москви. Та й, власне, їздити у той бік вже не було можливості.

Колишні залізничні переходи у Підволочиську та Гусятині більше не працювали. Польща та Україна, що віднедавна стала радянською, тепер мали занадто різний державний устрій, аби провадити, як раніше, жваву торгівлю й транспортні та пасажирські перевезення. Що казати, тепер по обидва боки Збруча різнилася навіть ширина залізничної колії.

Відійшли у довоєнне минуле розкішні трапези панства у привокзальних ресторанах, та й самі залізничні вокзали заледве відновлювали сяке-таке функціонування. Здебільшого помпезні вокзальні будівлі, як-от будівля Тернопільського вокзалу, все ще перебували у пошарпаному, напівзруйнованому стані, бо смутний післявоєнний час та непевний кордон із радянською державою не спонукали владу до відтворення їх колишнього люксового вигляду.

Маркові пригадувалося, як хлопчаком разом із батьками їздив до Тернополя зустрічати тітку Дарину й дядька Альбера. Потяг, у якому вони прибули, видався тоді йому, малому, мало не царськими покоями: усюди оксамит, атлас, бронзові канделябри, різьблені ручки, білі фіранки й товсті килимові доріжки…

Найбільше сподобався вишколений провідник у напрасованій уніформі й лискучім кашкеті, з отакенними вусами. Марко усміхнувся сам до себе: по тому він якийсь час мріяв стати провідником і подорожувати містами безкоштовно. Так на той час йому видавалося єдино можливим втілити свою мрію про мандри.

А далі — родинний обід у ресторані тернопільського вокзалу. Поспішати було нікуди, з дороги усі хотіли наговоритися й відпочити. Марко був за перекладача, бо дядько Альбер не володів українською, а тато російською принципово не розмовляв. Тітка Дарина натішитися не могла племінником і всіляко підбадьорювала його до спілкування французькою… І вже вдома, у Кам’янці, — подарунки, море справжніх хлопчачих подарунків!

Господи… наче ніколи й не було цього безтурботного дитинства й відчуття безмежної радості в грудях, відчуття, що тобі належить цілий світ і ти можеш обирати у ньому для себе все, що завгодно.

У думках знову зринула Елізабет в його обіймах, голова поряд, на подушці, її сумні очі, наповнені сльозами, обличчя лиш у кількох сантиметрах від його власного. Так близько, що він відчуває її подих, а далі цілує, і губи стають солоними від тих сліз на Лізиних щоках.

Бідолашна солодка моя дівчинко!

Річард Сеймур, певно, здурів, коли, розуміючи усе, погодився видати за нього свою єдину доньку. Так само, як і він здурів, коли наважився одружитися з Лізою, усвідомлюючи, що не здатен забезпечити їй ні родинного затишку, ні навіть своєї присутності…

Проте коли все скінчиться і він щасливо, дасть Бог, повернеться назад, вони, як Ліза того бажала, переїдуть подалі, до Франції, Англії чи навіть до Канади. Мешкатимуть там довго і щасливо, виховуватимуть дітей… Він покине усі ці шпигунські ігри. Він ніколи не допустить, аби Ліза страждала так, як страждала дружина Всеволода Змієнка.

Гидкий внутрішній голос запитав: «А зараз хіба ти не змусив її страждати? Хіба не залишив саму? Якщо тверезо мислити, хіба спроможна купка патріотично налаштованих людей за кордоном повернути собі назад батьківщину, що так міцно застрягла під чоботом значно сильнішого й організованішого ворога? Хіба у вас рівні сили у цій боротьбі?

Так, ти прагнеш вірити у це усім своїм серцем, переконуєш себе, що все можливо, що Господь від вас не відвернувся… Бачиш намагання Всеволода Змієнка, Мурського, Остапенка — усіх побратимів, хто тут стоїть за Україну. Та, схоже, Бог і далі випробовує ваше терпіння чи, може, то ви усі, українці, невдахи і вкотре проґавили свій шанс? Хіба ви не усвідомлюєте, що намір повалити радянську владу й наново відродити незалежну Україну за нинішніх умов радше виглядає романтичною утопією? В такому разі виникає закономірне питання: заради чого ти й інші ризикуєте власними життями?»

Марко аж головою струсонув.

Найгірше те, що вони не мають власного фінансування, уся діяльність провадиться за кошти іноземних спецслужб… Змієнко увесь час змушений викручувати так, аби не перетворити їх усіх на маріонеток в чужих руках. Власне, це й утримує Марка на місці. Приклад Всеволода Змієнка і надія на те, що не все остаточно втрачено. Але скільки ще засланців виявиться серед них? Скількох ще потрібно вивести на чисту воду і знищити фізично?

Чуття підказувало Шведові, що насправді все тільки починається. І навіть вони, купка патріотично налаштованих українців, що знайшли притулок у світах, будуть для радянської влади більмом в оці. Їх будуть нищити всіма способами, намагатимуться викорінити про них навіть саму згадку. Як казав Річард Сеймур, по одному. Як у тій казці про мітлу. По прутику.

Дурні думки. Піддаватися такому настрою неприпустимо, особливо, коли збираєшся вести гру на території ворога і залишитися живим.

Якби тут був Остапенко, він би вишкірився і зауважив: «Ну ось, Марку, а я каза-а-а-а-ав тобі! Попереджа-а-а-ав! Твоє одруження зробить тебе м’якушем, ти постійно зважуватимеш усе і картатимешся, зважуватимеш і сумніватимешся… Бо насправді у нашій роботі не може бути прихильностей, сім’ї, коханої дружини, родинних стосунків! Тобі поталанило, що батьки вчасно виїхали за кордон і про те нікому не відомо. Так ти сам знайшов собі ґудза на голову!»

Але хіба Елізабет для нього ґудз? Він кохає її. Вона його дружина. І якби не ці обставини, чи взагалі опинився б він колись у Стамбулі? Чи зустрів би Лізу взагалі?

До купе постукав провідник.

— Панове, за годину прибуваємо. Можливо, бажаєте чаю або кави?

Марко поглянув на дивакуватого пана навпроти. Той підняв з обличчя газету.

— За годину? — перепитав він ламаною польською. — Чаю, будь ласка. З лимоном.

— Мені — кави, будьте ласкаві, — замовив і собі Марко.

Треба розігнати погані думки і кров по тілу. Піднявся. В очікуванні кави вийшов із купе. Потягнувся, аж у плечах хруснуло.

Що ж, у Тернополі у нього справ не так багато: спочатку зустріч в обумовленій місцевій кав’ярні з представником розвідпункту. Отримає необхідні інструкції щодо підтримки подальшого зв’язку.

А далі, вже з новими документами на ім’я співробітника радянської дипмісії у Варшаві, Валеріана Клєвєрова, чимчикуватиме на Підволочиськ, до кордону. Звідти — до Кам’янця.

Має спершу поїхати туди, адже Баюрний насамперед зазначив про візит до куратора, якому необхідно «відзвітувати» про діяльність уенерівських спецслужб у Польщі.

Інформація, що він представить куратору, — цілковита деза, за винятком кількох фактів, які нададуть їй вигляду достовірності. Ну і загибель дворушника Клопенка, звичайно. За легендою, Клопа переманили просто з-під носа, перевербували, обіцяли допомогти з родиною, переправити до Константинополя… Та він, засранець, давно вже межувався. Баюрний сам складав донесення, яке зашифрували у вигляді любовних листів, де описував усі деталі зради Клопенка і те, як сам його застрелив. До листів додавалася газета із заміткою про знайдене тіло Сергія.

До того ж Марко, чи то пак тепер Валеріан Клєвєров віз радянському куратору і власну легенду про мережу агентів, яку вибудував на території Туреччини і Польщі. Так… Багорному про це було відомо, однак, хоч він і доводився йому начальством, та всіх карт Клєвєров перед ним не розкривав. Амбіції не давали Валеріану обмежуватися виконанням дрібних доручень Пантелеймона, а постійна потреба в грошах змушувала працювати денно і нощно, не покладаючи рук. Прагнення перевершити свого куратора з часом стало нав’язливим бажанням. Бо який учень не бажає перевершити свого учителя?

Хтозна… Можливо, заздрість чи страх конкуренції і змусили Баюрного знайти спосіб відправити його подалі від себе, до Кам’янця? Можливо, для Пантелеймона він занадто амбітний і працьовитий, аби і далі тримати його у себе під носом? Може, Баюрний сподівається, що він вже не повернеться назад, до Польщі? А міг би зробити його бодай заступником. Та хіба заступник не заступає сонце?

Але і тут не все так просто: совєти шанують співробітників з колишніх білогвардійських офіцерів — грамотних, навчених, досвідчених. До того ж Пантелеймон обмовився, що Клєвєровим зацікавилися у кам’янецькому Іноземному відділі при ДПУ. Отже, у місцевої радянської влади є потреба у таких, як Клєвєров…

Чому не співпрацював з іншими спецслужбами? Бо має виключне відчуття сильної сторони. Влада совєтів Сьогодні і є тією сильною стороною. За нею — майбутнє. Грубо, просто й нахабно. Але менше з тим. Сьогодні він мусить переконливо зіграти цю роль. Валеріан Клєвєров… Треба ж вимацати таке ім’я!

— Ваша кава, прошу пана!

Взяв у провідника філіжанку з таці, на якій окрім його кави похитувалася у мельхіоровому підстаканнику склянка чаю з лимоном для його дивакуватого сусіда по купе. Прилаштувавшись у коридорі біля вікна, з насолодою відсьорбнув чорну ароматну гіркоту. Гарно! О, тепер гарно! Тепер можна і до чорта на роги. Тепер у голові ніяких сентиментів, ніякої меланхолії, навіть думки про Лізу він заховає далеко, аби не розхолоджували, не змушували згадувати, хто він є насправді.

«Солодка моя дівчинко! Я так тебе люблю! Я так бажаю побачити тебе знову! Я обов'язково до тебе повернуся. Тільки дай мені трохи часу. Зовсім трохи! Будь ласка, іди з моїх думок і з мого серця, аби моя любов до тебе не видала мене ворогу, не зробила вразливим. Хай Господь тебе охороняє там, де ти зараз є. Люблю тебе, як самого себе… Марко».

* * *

На Тернопільському вокзалі вирувало життя, наче хтось розгорнув тут ярмарок. Де поділася притаманна йому стримана вишуканість і впорядкованість?

Усюди з тацями й кошиками у руках походжають жінки й дівчата: гукають, вихваляючи свої смаколики, закликають покупців:

— Кіфлики… кіфлики з горіхами!

— Пиріжки, медівники…

— Пампухи з маком та вишнями!

Тут-таки продають або ж мало не примусово тицяють тобі їх у руки — хоч-не-хоч, а мусиш узяти.

Поміж ними ходять поліціянти, ліниво, більше для виду, ганяють перекупок. Трапляються й заможні містяни, військові…

Вздовж колії та попід вокзал куди не глянь — юрби людей у простому селянському одязі, з клунками, торбами, лантухами, рідше — з почовганими валізами. Стомлені, виснажені мало не тижневим очікуванням потяга, що повезе їх до жаданих берегів Атлантики. Це ті, хто вирішив спробувати на смак емігрантської долі у світах, запрагнув іншого життя — нового життя у Новому Світі. Багато хто з них, мабуть, утікачі з-за Збруча, яким вдалося перейти кордон, не втрапивши під кулі радянських і польських прикордонників.

Марко з дивним, незрозумілим відчуттям оніміння якийсь час стояв і спостерігав, як українська родина, наче цигани, розмістилася під почорнілою стіною вокзалу, на клунках, ділячи між собою паляницю. Мати — жвава худенька молодиця — нарізала шматок сала, роздала дітям, чоловіку — найбільший кавалок…

Він мусить йти… Поможи їм, Боже!

— Пан шукає спосіб поїхати до Америки? — якийсь спритний чоловік мало не хапає його за плече. — Наша еміграційна агенція зовсім поруч, за рогом! Прошу пана, за мною, я проведу!

— Ні, ні… Не потрібно. Дякую.

— Може, пан таки надумає? То файна нагода! Там зовсім інше життя! Наша агенція в усьому допоможе!

— Дякую, немає потреби!

— То, може, згодиться Вашим колегам? Ось наша картка! Візьміть…

Чоловік швидко втискує йому в руку шматочок паперу з видрукованою адресою еміграційної агенції і тут же реп’яхом чіпляється до іншого перехожого. Як швидко одні знаходять вигоду у тому, від чого інші змушені тікати у світи!

Милуватися Тернополем часу не мав, однак місто само хапало за очі і те, що він бачив навколо, відлунювало у душі Марка непевним сумом: відчуття близькості батьківщини.

Речей мав небагато, усі вмістилися в невеликий дорожній саквояж. Світлий капелюх затіняв обличчя від занадто яскравого полуденного сонця, а простий, прим’ятий в дорозі лляний костюм не привертав зайвої уваги, видавав перехожим Шведа за звичайного тернопільського пана, що тільки-но зійшов із потяга та й іде собі у справах.

Остапенко радив нарешті запустити вуса та бороду, та Марко ненавидів рослинність на своєму обличчі навіть задля конспірації.

Якось, ще у Константинополі, спробував відпустити семиденну щетину, та поголився вже наступного тижня. Борода росла погано, та ще й із якогось дива була рудою. До того ж треба було навчитися жити із нею. Певно, Всеволоду Змієнку ще доведеться колись поділитися секретом, як витримує під носом оту чорну пишну щітку. Та вуса Юхимович носив не один десяток років.

Спочатку для фасону, а далі, напевно, вже й помічати їх перестав, вони стали з його обличчям одним цілим. Марко вже й не уявляв собі безвусого Змієнка. А самому отак зопалу призвичаїтися… Хіба що до тимчасових, наклеєних.

Вулиця Міцкевича знаходилася у центрі Тернополя. З одного боку — ошатні кам’яниці, з іншого — сквер, насаджений одразу після Великої війни. Марко йшов брукованим тротуаром уздовж ряду будівель, стиснутих в одну непорушну стіну. Затінені кленовою алеєю перші поверхи кам’яниць займали галантерейні й тютюнові крамнички, шевські майстерні, перукарні, салони капелюшків та готового одягу, величезними квадратними очима вітрин закликали перехожих до себе.

Марка цікавив номер 27. За цією адресою мала розташовуватися респектабельна «Подільська Гостиниця», як сказав йому Всеволод Змієнко. Людей тут завжди багато, місце привабливе для променаду, надзвичайно жваве увечері.

Був полудень. Марко примружив очі, аби розгледіти потрібний номер на стіні, що виглядала із затінку кленових крон. А, ось і він… двадцять сьомий. «Подільська Гостиниця», знана через привабливість свого по-справжньому ошатного європейського фасаду.

Марко не раз бачив його на поштівках.

Фотокартки на тлі готелю та поштові листівки із «Подільською Гостиницею» разом із тими, хто у ній зупинявся або ж просто робив тут фото, а потім їхав у світи, розлітався Європою, мандрував через океан аж до Канади й Аргентини…

Сам готель і справді був знаною візитівкою Тернополя, бо не у кожного тернопільського пана були ті вигоди в хаті, що мала «Подільська Гостиниця»: центральне опалення, власний водогін та можливість прийняти ванну. До того ж поки у місті впроваджувалося електричне освітлення, власниця готелю вже провела його сюди і увечері та вночі готель освітлювався не гірше за готелі Варшави чи Відня.

Володіла «Подільською Гостиницею» пані Юстина Шидловська, українка за походженням, що здобула свої статки замолоду на заробітках у Канаді, а повернувшись, осіла разом із чоловіком у Тернополі й вирішила інвестувати зароблене у готель, який облаштувала з усіма вигодами й перевагами.

«То наша людина, — казав Змієнко. — Шанована у місті пані, з чіткою і послідовною громадянською позицією. За українців дбає, тому у її готелі можна почуватися вільно й безпечно. Меценатує багато місцевій „Просвіті“, підтримує театральні гуртки та українців, осілих у Тернополі. Надає прихисток утікачам з-за Збруча та політичним в’язням, коли тих із місцевої в’язниці звільняють… Тому в разі небезпеки пам’ятай: в Тернополі у пані Юстини можеш за потреби мати притулок і всю необхідну підтримку».

Ці слова Всеволода Змієнка пригадалися Маркові, тільки-но він підійшов до «Подільської Гостиниці». Кав’ярня «Болевард» — місце зустрічі Шведа з агентом тернопільського розвідпункту — знаходилася у тій же кам’яниці, що й готель, і належала тій же пані Шидловській.

Різьблені двері червоного дерева були прочинені. Перш ніж увійти, Марко зробив вигляд, що впустив газету, яку дорогою до кав’ярні купив у настирливого хлопчака, оглянувся. Ніякого «супроводу». У цій полуденній спеці взагалі нікому до нього діла не було: перехожі ліниво рухалися алеєю, намагаючись якнайшвидше заховатися в прохолоді однієї з численних крамничок або перейти на іншу сторону вулиці й зникнути у затінку скверу.

Цей замилуваний сонцем і зеленню кленових крон Тернопіль нагадував йому Кам’янець зразка 1919-го року, коли рідне місто стало тимчасовою столицею України. Дев’ять років тому він вже бачив, вдихав і відчував на собі той оманливий запах спокою та неспішності буття: екіпажі, ілюзія миру, променади, мереживні парасольки та краватки-метелики. Аромат кави з кожної кав’ярні. У цьому сенсі кав’ярня «Болевард» направду була чи не найжаданішим і найзручнішим місцем для зустрічей та побачень. Скажімо, ось за тим столиком у кутку можна було б смакувати каву з Лізою, і навіть торкатись поцілунком її щоки — мало хто на це звернув би увагу.

Біля барної стійки виводив тужливу мелодію скрипаль. Заплющивши очі, трепетно перебирав струни, водив по них смичком з лискучої тонкої волосіні.

Кілька пар насолоджувалися спілкуванням одне з одним, не помічаючи нікого і нічого навколо себе.

Марко пройшов до облюбованого столика, глипнув на годинник: часу до зустрічі залишалося ще хвилин з десять. Замовив, як було обумовлено, філіжанку чорної кави та сирника, щедро политого шоколадною поливою — у Кам’янці таким смакувати навряд чи доведеться.

Нічого собі… тут шикарно! Мереживні скатертини, серветки, свіжі квіти у тендітних кришталевих вазочках… Він чув, що господиня закладу навіть під час Великої війни не скупилася на елегантні дрібнички та пристойне меню. Тільки тут, у Тернополі, в ті роки можна було посмакувати юшкою з царської риби, справжньою кавою та канапкою з кав’яром.

Скрипаль грав так, що аж душу перевертало. Привітний офіціант приніс замовлення. Сирник нагадував той, мамин, з дитинства: високий, пухкий, із золотавою скоринкою та вкрапленнями розімлілих родзинок. Правда, мама робила до нього сметанну поливу або ж кисло-солодку мачанку з угорки, що росла в садку і рясно родила щороку.

Як давно то було…

Марко відділив десертною виделкою шматочок. Смачно. Гаряча кава до шоколадної поливи смакувала неймовірно.

— Кажуть, у Лембергу сирники смачніші за тернопільські, але я тому не вірю…

Умовлена фраза прозвучала несподівано. Марко підняв очі.

— Як буду у Львові, то обов’язково замовлю і порівняю… пані.

Він поспішно піднявся.

Просто перед ним стояла жінка. За віком, мабуть, ровесниця його матері: елегантна, доглянута, із сумними очима та м’якою посмішкою.

— Не вставайте, юначе, — мовила вона. — Смакуйте на здоров’я.

— Ви…

— Юстина Шидловська, — відрекомендувалася жінка. — А Ви, юначе, певно той, про кого нам сповістили з Варшави, від Полоза… Подоляк?..

— Саме так, — кивнув Марко. — Радий знайомству.

Звичне псевдо Всеволода Змієнка — «Полоз», яке той вигадав собі, відколи став працювати очільником уенерівської спецслужби, завжди потішало Марка. Хоч сміливості та рішучості Юхимовичу було не позичати, а за часів Великої війни й опісля неї, у вісімнадцятому, він проявив себе справжнім відчайдухом та героєм, добродушний й трохи меланхолічний Змієнко навіть умовно не тягнув на лиховісного гада> назву якого обрав собі за псевдо. Хіба що мав підходяще прізвище та рідкісне зміїне уміння маневрувати та вивертатися поміж інтересами та сферами впливу польської, румунської й британської спецслужб, які, фінансуючи українську, вимагали безумовної відданості та підзвітності останньої.

— Про сирник — дотепно, — сказав Марко з посмішкою.

Вона й собі усміхнулася, присіла за його столик.

Тоненькі зморшки промінчиками розсіялися навколо очей, трохи затеплий як для спекотного дня, однак витончений парфум з нотками флердоранжу видався Маркові знайомим: то був аромат «Букету імператриці», улюбленого парфуму тітки Дарини.

— А кому спаде на думку, що звичайний сирник у нашій справі відіграє таку важливу роль?.. — мовила пані Юстина тихо. — Отже, як доп’єте каву, мій чоловік доправить Вас до Підволочиська, — продовжила без передмов. — У нас є власний автомобіль, тож дорогою не матимете пригод; на ньому Вас ніхто не зупинить. А як зупинять, то всім відомо, що ми до Волочиська їздимо у справах ресторану, на закупи, по яйця та м’ясо, а Ви — наш рахівник. Дякувати Богу, поляки з повагою ставляться до нашого сімейного бізнесу, хоч ми останнім часом і ходимо на межі. Та Бог добрий… Милує.

— До кого мені звернутися у Волочиську, пані Юстино? — запитав Марко.

— Зв’язок триматимемо через надійну людину, Василя Семенюка, — відповіла вона; провела пальцем по скатертині, малюючи Шведові невидиму карту, — Дивіться: він мешкає у Волочиську одразу за костелом, біля залізничного мосту. Як перейдете кордон, ідіть до нього. Там недалечко, по костелові зорієнтуєтеся. Він там величний, гарний. Та й хата у Семенюка видна, одразу упізнаєте. Скажете йому, що Ви рахівник з готелю, від пані Юстини. Це буде Ваш умовний знак. Василь Вас і доправить до радянської комендатури. А далі Ви вже самі… за власного легендою.

— Дякую, пані Юстино.

— Рано дякувати, поки справа не зроблена, — зітхнула пані Шидловська і, підкликавши кельнера, попросила, аби їй принесли філіжанку кави з молоком.

— Усе йому переказуйте на словах, — продовжила вона. — Ніяких записок, аби не втрапити у халепу; Василь має серед прикордонників свою людину, за потреби перетне кордон і з Підволочиська телеграфуватиме нам Ваші повідомлення зашифрованими. Шифр ми маємо.

— Гаразд, — кивнув Марко. — У разі загрози мого провалу я надішлю телеграму «Квитки на потяг не дістати. Спробуйте у Тернополі. Подоляк».

— Добре… Запам’ятала, — відповіла пані Шидловська. — Але благаю, окрім Василя, більше ні з ким зв’язок не підтримуйте. Продадуть ні за цапову душу. Волочиськ повністю під контролем радянської влади. Віднедавна — закрите місто. Шпигуни й запроданці на кожному кроці. Тільки з Вашими радянськими документами й регаліями і проберешся. Є ще одна людина, яка допоможе Вам, — додала пані Шидловська за мить. — Йосип Жезнік. Він млинарує у Тарноруді. Але будьте обережні, Йосип може бути під підозрою у чекістів, нещодавно дуже постраждав. То щастя, що вдалося вивернутися і зостатися живим. А от місцевого диякона дуже мордували…

— Зрозумів…

— Ну от і добре, — м’яко усміхнулася пані Юстина.

Марко допивав свою каву, а вона говорила далі: — Як вийдете з кав’ярні, обігнете будівлю і потрапите на нашу возівню. Там автомобіль. Мій чоловік уже чекає на Вас. Я вірю, що у Вас все вийде, юначе. І ми ще посмакуємо у «Болеварді» тернопільським сирником і відкоркуємо шампанське за Вашу виконану місію.

* * *

На половині дороги до Підволочиська погода раптом зіпсувалася. Небо потемніло, замиготіли блискавки. То була не короткочасна літня громовиця, заходилося на добрий затяжний дощ…

— Дощ — то файно, лиш би не буря, — проказав уперше за всю дорогу пан Шидловський. — Дощ землі потрібен, бо останні дні смажило немилосердно…

Марко глянув на нього, кивнув.

— Дай Бог, поки доїдемо до Підволочиська — литиме ще дужче… — промовив пан Шидловський знову. — Вам на кордоні то лише в підмогу. Поляки стають ледачими і неуважними. А радянські — то взагалі, навіть носа показати не хочуть, — додав він, не відриваючи погляду від дороги. — Тернопільські хлопи, хто контрабандою займається, кажуть, що дощова — найкраща погода, аби радянський прикордонник недовго розмірковував, варто чи не варто брати…

— Брати що? — перепитав Марко.

— Хабара, — усміхнувся чоловік пані Юстини. — Я про хабар кажу. Ви не ображайтеся, юначе, що я мовчав, як пень, половину дороги, — розговорився раптом пан Шидловський, глипнувши у бік Шведа. — В голові думки обертом ходять. Все думаю, думаю… Та й за Юстину хвилююся. Серце не на місці. Вона останнім часом по самому лезу ходить… Добре, що поляки до нас наче лояльні. Щось не знають, але здебільшого на все закривають очі. Їм оці наші шпигунські ігри лише на руку — мо’, советам гірше буде. Але я не дуже на ту лояльність маю сподівання. Як вчить історія, варто Московії запропонувати їм щось вигідніше — одразу пристануть на її бік, як вже не раз бувало…

— Так… — кивнув Марко, погоджуючись. — Наша спільна з поляками історія знала такі прецеденти.

— І не раз… — гмикнув пан Шидловський. — От якби хоч колись на пушку глузду вистачило об’єднатися українцям і полякам проти Московії по-справжньому, — продовжував він, — то не посипали б зараз голову попелом. Ворога треба було нищити у зародку. А тепер, коли він з кожним днем міцніє… гадюччя радянське! Люди ж того кордону не сприймають! — говорив пан Шидловський далі. — Знаєте, як то воно було раніше? Ми хоч і мешкали через Збруч, що вважався кордоном, але тим ніхто не переймався: їздили на ярмарки, на гостину одні до других, пішки ходили туди й назад, коли заманеться… Кордон той був радше для вигляду… А відколи оця червона сволота за Збручем стала у силу входити, тільки й можемо, що через річку одні других хати споглядати. Вже, коли заманеться, через кордон вільно не перейдеш. Хіба через «вікно» пройдеш, давши хабара.

— Я був малим, але ті добрі дні пам’ятаю, — проказав Марко. — Оце коли вийшов на тернопільському вокзалі, то пригадав собі те, про що Ви розповідаєте… Але невже так вільно за хабар можна сьогодні перетнути радянський кордон? — поцікавився Марко.

— Ну, не так вже й вільно, але якщо знати де і кому давати той хабар, то зайвих питань, як правило, не виникає. Гроші усі люблять. Особливо прості прикордонники. Ходять чутки, що поляки до хабарів поблажливі, бо, по-перше, не дуже мають за що оцю всю прикордонну братію утримувати. Та й у рад нема доброго забезпечення. Хто ж за таких обставин від копійки зайвої відмовиться, коли дають? Тому контрабанда попри все процвітає, — усміхнувся пан Шидловський. — Крам возами переправляють, коней, худобу… Той чоловік з Волочиська, Василь Семенюк, наш зв’язковий, знає такі «вікна». От через них і перебирається. Каже, знайомий прикордонник якось йому розповів, що начальство дивиться на хабарі крізь пальці, бо здебільшого зараз це єдине утримання радянської прикордонної служби. Звичайно, більший відсоток з того заробітку йде начальству… прикордоннику залишаються сльози. Але зате ми маємо щотижня сякі-такі новини з-за Збруча.

— Повірте… — зітхнув Марко. — Лояльність совєтів до хабарів — дуже тимчасове і, швидше, уявне явище. Якщо все піде далі так, як іде, скоро все докорінно зміниться. До їхніх послуг зараз уся багатюща українська земля. Чує моє серце — грабуватимуть нещадно, гроші потечуть рікою на утримання всіх цих собак. Тут, на кордоні, скоро будуть не прості прикордонники, а спеціальні загони ДПУ…

— Хай Бог милує нас усіх від лихого, — перехрестився пан Шидловський. — Хоч останнім часом відчуваю на Бога таку злість… Як можна так було віддати нашу землю на поталу!

— Хіба то Бог? — похитав головою Марко. — Самі ж і віддали. Своєю байдужістю, коли треба було всім, як одному, на ворога налягти. Ось тепер і микаємося по чужих світах.

— То правда… Пам’ятаєте про похід так званого лже-Дмитрія на Москву? — запитав пан Шидловський у Марка.

— Так, читав, — кивнув той. — Лже-Дмитрій, як переконані російські історики, виявився розстригою Гришкою Отреп’євим…

— То так нам Московія сказала. Але насправді… — пан Шидловський змовницьки подивився на Шведа, — ніяким Отрєп’євим він не був. То був перший в історії вдалий похід українців на Московію з подальшим встановленням на московському престолі свого, українського царя…

Марко здивовано підняв брови.

— Ось недалеко від Підволочиська є таке містечко, Токи… Там залишки замку — маєтку князів Вишневецьких, родичів Мнішеків. У тому токійському маєтку, що належав вуйку Марини Мнішек, Вишневецькому, Дмитрій із Мариною і здибалися, аби усамітнитися.

— А хіба Вишневецькі не були поляками? — резонно зауважив Марко.

— Такі ж, як і ми з Вами, — гмикнув пан Шидловський. — У ті часи Вишневецькі були подільсько-волинською шляхтою. Українською, розумієте? І дорогою на Москву до їхнього походу приставали такі самі українські люди. Якби тоді спільно із Польщею вдалося втримати престол… не було б ні московського царя над нами, ні совєтів. Але Польща…

— Цікаво… — похитав головою Марко. — Шкода, що зараз не до вивчення історії. До війни я захоплювався такими речами. Усе, що встиг, те у голові й тримаю…

— Дасть Бог, повернетеся, — усміхнувся пан Шидловський, — то дам Вам книги деякі… Ну, пане Подоляк, приїхали.

Зупинив автівку, тільки-но опинилися у передмісті.

— Далі вже самі. Тут до пропускного пункту не далеко. Парасолі не маю, та й у таку негоду вона Вам ні до чого. Але ось плащ на задньому сидінні. Він цупкий, майже водонепроникний. Захистить хоч якось. А я тим часом до свого колеги поверну по яйця й ковбасу. Найсмачніша у нього домашня ковбаса в цих краях, треба сказати…

Марко тим часом підкасав штанини до колін, надягнув плащ.

— Щасливо Вам. Бог у поміч, — промовив Шидловський. — Юстина, гадаю, Вас у всьому настановила. Все буде добре — то й по Вас приїду, коли звістку подасте. Але не сидіть у тому гадючому кублі, юначе, до останнього! Зробіть ласку, не попадіться чекістам! Тікайте звідти, тільки-но запахне смаленим.

— Буду старатися, пане Шидловський. Дякую за усе! — Швед міцно потис Шидловському руку, взяв свій саквояж, і вже за кілька хвилин його постать розпливлася за стіною дощу.

* * *

Польські прикордонники вельми шанобливо поставилася до нього, коли він пред’явив документи на ім’я співробітника радянської дипмісії у Варшаві, Валеріана Клєвєрова. Звичні у такому випадку запитання, але ніякої зверхності у голосі, жодного кривого слова.

Це ще раз утвердило Марка у думці, що Польща хоч і ненавидить радянську владу й намагається дошкулити їй, пригрівши у себе уенерівський рух, але використовує українців цілеспрямовано й задля власної вигоди. Серйозної ж допомоги у спільній боротьбі від такого союзника очікувати марно…

Поки йшов через Збруч мостом, наче повертався якоюсь невидимою часовою брамою у минуле. Серед мосту зупинився… Ось тут, тут стояв Казиміренко, гукав йому: «Стріляй, стріляй, Марку, бо ця лярва утече!»

Хоч він і зарікся собі ніколи більше не згадувати про те болюче зі свого минулого, та воно само зринуло перед очима: нерухоме жіноче тіло у воді, розкинуті у боки руки, закривавлене обличчя з широко розплющеними очима, понівечене тупою розривною кулею… І ледь помітна посмішка — як завжди, зверхня, зухвала. Він не знав, що у магазині гвинтівки ці довоєнні кулі. Але що то змінювало… Він все одно би вистрілив. І той вистріл розніс Беллі півголови.

Червона Офелія… Треба ж шекспірівській трагедії повторитися у такій спотвореній, страшній формі…

Зорієнтуватися, де костел, у таку негоду було непросто… Марко струсонув головою, відганяючи закривавленого привида з минулого, напружив пам’ять. Здається, за поворотом одразу, справа, здоровенна така споруда у характерній латинській манері.

Дощ не припинявся ні на мить, ба навіть пустився ще дужче.

Так… одразу за костелом має бути примітна хата.

Обігнув храм, чвакаючи промоклим взуттям по болоті. Ну, якщо примітна, то, наскільки можна бачити, тут така хата була лише одна. Решта — простіші, менші, непримітніші.

Підійшов ближче, увійшов на подвір’я. Собака у буді висунув голову і ліниво гавкнув. Це добре, хоч не полатає.

— Господарю! — гукнув вже при дверях, постукав у вузеньку шибку. Вона жалібно задрижала. Та вже за мить хтось за дверима з’явився, несучи у руках гасову лампу.

— Хто там у таку негоду? — почулося з-за дверей. — Хто там? — перепитав невдоволений чоловічий голос знову.

— Чи тут мешкає Василь Семенюк?

— А як тут, то що? — повторив чоловічий голос без краплі приязні.

— То я, рахівник пані Юстини з Тернополя, — проказав Марко якомога тихше і виразніше.

Двері у ту ж мить прочинилися. Господар присвітив лампою Маркові до обличчя.

— Рахівник пані Юстини, кажете? — повторив, не впускаючи гостя на поріг. — Ви самі?

— Так, — відповів Швед.

— Заходьте! — проказав господар, відступаючи крок назад. — Звиняйте, що не одразу впустив, але тут, на кордоні, усіляке трапитися може.

— Та ні… краще Ви виходьте, — відповів Марко. — Покажете мені, де тут комендатура у Волочиську.

— У такий дощ? — перепитав Семенюк. — Може, зайдете, просохнете, переночуєте? Комендатура до ранку не втече. Вас там все одно зараз, не ївши, не пивши, на холодну лаву положать спати. Все-таки у мене в теплі…

— Гаразд… — погодився Марко. — Був би вдячний. Однак не хотілося б завдавати Вашій родині клопоту.

— Пусте… Жінка зараз і повечеряти Вам дасть… Ми то вже спати вкладалися, кури на сідала — і ми з ними, бо у такий дощ що ж іще робити, як не відпочивати? Хіба «красні» кудись поженуть, — додав тихо.

Марко увійшов до господи, залишивши по собі калюжу дощової води.

— Нічого, нічого… Роздягайтеся, пане. Одяг до ранку висохне, а вранці жінка усе попрасує.

Марко потішився, що підкасав штанини своїх світлих брюк. Були б вони зараз не світлі, а чорні — болотом забрьохані.

Вимокле взуття аж чвакало.

— Ану, маю для того, аби взуття Ваше просушити, надійний спосіб! — підморгнув гостеві Василь Семенюк. — Радянські газети! Надійно просушують капці, я Вам кажу!

Марко гмикнув.

— Ви обережніше із цим, пане Василю, не дай Бог діти де обмовляться чи хтось побачить…

— Так я з транспарантом по Волочиську на рахунок цього не ходжу і нікому про то не розказую, — розсміявся Семенюк. — Навіть жінка про то не знає. А вдосвіта тихенько, поки усі домашні ще сплять, я ту розмоклу газету — в піч. Саме те, я Вам скажу, застосування для цієї гидотної пропаганди! Назву ж яку вигадали — «Червона Зоря»! Відколи вона почервоніла, питається? Ох, мало тоді чорні запорожці товкли цих недоумків під Тарнорудою! Товкли Примакова того, запроданця, що аж пір’я летіло… Ой, мало!

— Все одно будьте обережні, — Марко стомлено усміхнувся. — Не варто на такій дурні попадатися.

— Та Ви проходьте, роззувайтеся, — промовив господар. — Ганю, — гукнув у хату, — а знайди-но для нашого подорожнього щось чисте переодягнутися, бо його одіж геть уся промокла!

Господиня, дружина Василя Семенюка — худорлява жвава молодиця — і собі вийшла з кімнати.

— Ой, та проходьте, проходьте, прошу пана! Зараз Вас облаштуємо.

Крутнулася до іншої кімнати, відчинила скриню.

— Ану, Василю, присвіти мені! — гукнула до чоловіка — Бо через цю негоду у хаті ніц не видко.

Дістала звідти перекладене полиновими гілочками спіднє — сорочку та штани, постільну білизну.

Поки Марко переодягався, пані Ганя його мокре шмаття вивішувала сушитися. А господар дістав пляшку горілки та запалив керосинку.

— Ти, серденько, яєчні якої посмаж зі шматком сала та цибулею, а я тут, аби гість не застудився, полікую його трохи. Спатимете на печі, — звернувся вже до Шведа, котрий якраз діставав із саквояжа сухі шкарпетки. — Менші наші дітлахи у сестри на гостині, то ми сьогодні королівське місце Вам віддамо. Будете на печі спати? — перепитав у Марка.

— Із задоволенням, — відповів той. — Тільки клопоту Вам зі мною…

— То нічого! — відказав Василь. — То наш обов’язок. І перед українською справою, і перед пані Юстиною. Вона не раз нас виручала за потреби.

Скоро у пательні зашкварчали яйця, апетитно запахло смаженою цибулею та салом. Господар налив два келишки горілки, один подав Марку.

— Ну… За Україну! — проказав тихо. Перехрестився. — За нашу справу. Будьмо!

Марко і собі перевернув чарчину.

Гаряча хвиля прокотилася тілом і вдарила у голову. Горілка була моцна. А на голодний шлунок і зовсім пекучою.

— Ех-х… — проказав Швед, — яке ж крепке!

— Ну, гайда, їжте, що Бог послав! Закусюйте, — Василь Семенюк підсунув тарілку із яєчнею ближче до Марка. — Я-то вже повечеряв. А Ви їжте, їжте!

Припрошувати гостя не було потреби.

— І ти, Василю, вхопи хоч щось, — звернулася до чоловіка пані Ганя. — Бо зараз геть захмілієш.

— Так я спати збирався, а не молотити, — віджартувався той, однак і собі врізав скибку хліба й вклав на неї шматок підсмаженого сала.

— Ну, а тепер по другій, — мовив майже командним голосом до Марка.

— Ні-ні… досить! — Швед похитав головою.

— Навіть у поганій хаті по три п’ють, а Ви вже й від другої відмовляєтеся! Гайда… випили, закусили — та й на піч. А ну, жінко, огірків солоних дай нам.

— Зараз-зараз… То Ви швидко почали, не встигла я… — пані Ганя крутнулася, вибігла до комори і повернулася із полумиском, повним солоних огірків та квашеної капусти.

— І по третій… як годиться! — скомандував Семенюк. — Тепер точно не застудитеся.

Третій келишок пішов вже як по маслу, нечутно. У тілі з’явилося приємне тепло і розслаблення.

А по вечері Марко, подякувавши господарям ще раз, поліз на піч, під пухку ковдру, загорнувся у неї, як у кокон, і вже за кілька хвилин почав дрімати.

Легенький полиновий запах від сорочки, як у тій історії про євшан-зілля, навіював сни-спогади. Наснився дитячий спогад, наснилися мама, тато… їхня хата на Польських фільварках. І він, босоногий, у сорочині ганяє по траві з вітрячком, якого йому батько змайстрував на Пасху.

Ніколи не снився сам собі, а тут наче споглядав збоку синьооке хлоп’я зі світлими, як у дівчинки, кучериками…

— Маркусю, Маркусю… А ходи-но сюди! Ходи, подивися, що тобі покажу!

Хлопча підбігає до мами. Риси материного обличчя раптом пливуть, змінюються, ніби хтось скаламутив відображення у воді…

Вже не пані Ганна, його мама, а Ліза дивиться на нього: на голові у неї — незвично — вив’язана «молодицею» біла хустина. Мамина сорочка, вишита по комірцю, мамині баламути з дукачами і хрестиком-зґардом, що надягалися на найбільші свята…

— Лізо… То ти? Чому ти тут? Як ти тут опинилася?

— То я, Марку, я, коханий… — відповідає українською. І від того йому ще дивніше стає. — То я, Марку. А ти вставай, піднімайся… Час уже…

Ліза торкається його плеча, привстає навшпиньки і тягнеться поцілунком до його щоки. Шепоче йому на вухо: «Прокидайся, прокидайся, Марку! Сніданок чекає…».

— Прокидайтеся, пане, прокидайтеся! Сніданок чекає.

То вже інший, чужий голос повертає Марка зі сну до реальності.

Василь Семенюк легенько трясе його за плече.

— Ох… Доброго ранку, пане Василю.

— І Вам — доброго! Одіж ваша висохла, жінка усе напрасувала… Капці ще трохи вологі, але вже як є… Я вночі вставав, аби газети в них змінити на сухі, — проказав Семенюк, оглядаючись, чи пані Ганя, бува, не чує. — Добре, що у нас тепер цього радянського лайна доволі!

Марко спустився з печі.

У хаті пахло печеним хлібом. На столі Семенюкова дружина вже поставила вареники з сиром і маслом, по кухлю свіжого молока.

— Отако живемо. Працюємо, — зітхнув Семенюк. — Наче не бідно і не голодно. Але хто знає, як воно далі буде?

Марко поголився та вмився на подвір’ї, з насолодою вдихаючи чисте ранкове повітря, наповнене після нічної грози такою кількістю свіжого кисню, що аж груди розпирало.

Одягнув сорочку та свій сухий, напрасований лляний костюм, взувся у черевики. Вони і справді були ледь вологі, але нічого, вже на ногах досохнуть.

Далі, поснідавши, подякував господині і разом із Семенюком вирушили до комендатури.

— У нас навпаки: усі, хто кордон переходить, це місце оминають, — усміхнувся пан Василь. — Ото здивуються наші доблесні червоноармійці, що людина сама до них йде.

— Пане Василю… — проказав Марко тихо. — Сподіваюся, бачимося не востаннє. Я зараз до Кам’янця, матиму там справи, а потім докладу усіх зусиль, аби сюди повернутися. От і подумалося… аби менше підозри викликати, може, мені у Вас і заквартирувати? Бо, погодьтеся, забагато мороки буде — з Вами таємно щоразу бачитися.

— Та як скажете… — знизав плечима Семенюк. — Добре, що попередили, я жінці сьогодні й сповіщу, аби приготувала Вам окрему кімнату. Місця вистачить.

— От і добре. А я теж в боргу не зостануся, — відповів Марко.

— Тільки пайків їхніх казенних не носіть мені додому! — проказав Василь Семенюк і скривився як середа на п’ятницю. — Я тими харчами навіть свиню не годуватиму.

— То Ви даремно, — Марко усміхнувся на такі запальні слова Семенюка. — Хоч я і розумію Ваші почуття. Але то не радянські харчі, а наші, українські, на нашій землі вирощені. Тому гидувати тим, що своїми руками їм віддаєте, не варто… А взагалі, пане Василю… у мене недобре передчуття з цього приводу. Тому порадив би я Вам, якщо і справді діло до казенного пайка дійде, викопати якусь за хатою яму, обладнати її і складати ті консерви до часу. Може таке бути, що хоч вони і «совєцькі», але згодяться. Маємо не дуже добрі новини з Москви… Тому харчами не перебирайте. Спробуйте зараз відкладати, що зможете.

— То Ви натякаєте, що голодувати будемо? — здивовано запитав Василь Семенюк. — На такій масній землі — і голодувати? Та у мене свої кури, гуси, корова, свині… Щось віриться мені у це важко… Де ж таке видано, аби наша масна надзбручанська землиця та й родити нам перестала?

Марко подивився на Семенюка і похитав головою.

— Земля родити не перестане. Але от чи дадуть Вам тими урожаями користуватися? Розумієте, про що я? Ми тут усі, над Збручем, для радянської влади націоналісти і бандити. Занадто самостійні і занадто самовпевнені. Занадто заможні й занадто непокірні. Ви, пане Василю, вчора згадали про чорних запорожців. Гадаєте, їхня влада то подарує? Будьте певні, ніхто панькатися з тутешнім людом не буде.

Семенюк аж спохмурнів. На ходу перехрестився.

— Хай Бог милує і відвертає…

Йшли колишньою «прогулочною» сошейною вулицею, як її тут до рад називали, бо гуляти нею до самого кордону раніше волочисцям було в задоволення. Засаджена вишнями і квітниками, вона і справді нагадувала бульвар і була мало не візитною карткою Волочиська. З приходом радянської влади ті, хто мешкав поряд, вздовж сошейної, за звичкою доглядали квіти і деревця, а солдати з комендатури навіть побілили ті вишеньки.

— Та у вас тут розкіш мало не на кожному кроці! — Марко зачудовано подивився на двері місцевої перукарні, зроблені з цільного дзеркала. — Як то таке добро втрималося? Я навіть у Варшаві не бачив подібного…

Семенюк лиш плечима знизав.

— Ет… то молодицям й дітям клопіт — бігати сюди та перед цими дзеркалами крутитися! Стоїть поки… — додав за мить. — Але приходили уже, питалися. Дружині якогось чекіста московського ті дзеркала в око впали…

— Пане Василю… З Кам’янця нічого не надсилатиму, бо розраховую там надовго не зоставатися, тому ризикувати не буду… Та в разі чого…

— Так… Усе зроблю, як Ви мені казали, пам’ятаю: «Квитки не дістав, повертаюся додому. Подоляк». Я тоді одразу на Тернопіль…

Тим часом за розмовою дійшли і до комендатури.

— Стой, куда идешь?! — російський говір різонув по вухах. Червоноармієць з гвинтівкою перетнув дорогу.

— Е-е-е-е… — Василь Семенюк виступив уперед. — Прошу пана, тут таке діло. Оцей чоловік — з начальства кам’янецького. Вчора під час грози у мене зупинявся і попросив провести його до комендатури. От я і провів. Мо’, пана коменданта покличте?

— Я тебе дам «пана»! — гавкнув довготелесий солдат. — Не знаешь, хохол, что ли, — панов у нас больше нет. Стойте здесь, доложу о вас.

Марко тільки похитав головою.

— Василю… — проказав тихо, коли вартовий зник за дверима комендатури. — Я Вас дуже прошу, поводьтеся спокійно і помірковано, аби не викликати зайвої підозри і претензій.

— Так це ж голитьба москальська! — шепнув у відповідь Семенюк. — Я Вам кажу: у нього навіть смердючих онуч у чоботях немає, не кажучи вже про спіднє…

— Через те, що у нього тих онуч немає, а у Вас є, Ви для нього — класовий ворог! — якомога тихше відповів Марко. — Тому він Вас і ненавидить усією своєю недолугою душею. Тому повторю Вам ще раз: не йдіть буром! Спокійніше, розважливіше. Не викликайте ніякого у них роздратування… Пам’ятайте, що Ви не сам по собі, у Вас родина. І ще — наша спільна справа… Зрозуміли?

Семенюк не встиг відповісти, бо з дверей виглянув сам комендант.

— Что надо? Кто такие? Почему по требованию дежурного не представились?

Погляд коменданта зневажливо ковзнув по Семенюкові і перейшов на Марка.

— Потому что не в компетенции рядового принимать отчеты от представителя уполномоченного ОГПУ. Будем дела обсуждать на пороге или мне все же позволят войти?

Жоден м’яз не ворухнувся на обличчі Марка. Він спокійно спостерігав, як зневажливий вираз на пиці волочиського коменданта змінювався на розгублений, а потім на запобігливо-привітний.

Наче він тільки-но розгледів елегантний Марків костюм, капелюха, дорожній саквояж… Такі хлопці у Волочиську по вулиці просто так не ходять.

— Э… э-э-э… ну, конечно. Виноват, товарищ…

— Валериан Клеверов, советская дипмиссия, — проказав Марко своє нове ім’я. — Вчера прибыл из Варшавы с секретным донесением. Этот добрый человек, Василий Семенюк, приютил меня до утра, а сегодня проводил сюда, к Вам. Однако Вы оказываете не слишком радушный прием.

— Товарищ Клеверов… Проходите! Виноват. Работа здесь, знаете ли… нервная. От контрабандистов и всяких разлагающихся элементов житья нет. Вот я и не…

— Но глаза и способность мыслить у Вас есть, товарищ…

— Кашин. Порфирий Кашин.

— Глаза же у Вас есть, товарищ Кашин! — майже роздратовано повторив Марко.

— Виноват, проходите…

— А Вы, товарищ Семенюк, возвращайтесь домой. Благодарю за помощь, — звернувся Марко до Василя. — Если бы все украинцы так уважали советскую власть, как Вы… Нам бы здесь не нужны были злые, уставшие коменданты и пограничники. Я обязательно еще воспользуюсь Вашей помощью, если будете не против, конечно.

Семенюк тільки розгублено закліпав очима. Розвів руками.

— Так… Радий старатися… — пробурмотів він, подивований, як швидко його постоялець став таким же москалем, як і ті, що окупували Волочиськ — у голосі, в поведінці, мовою…

— Идите, товарищ Семенюк, идите! — проказав і собі комендант Кашин. Його недавній запал зник, розчинився у запопадливій ввічливості.

— Я, конечно, приношу Вам свои извинения, товарищ Клеверов… Еще раз прошу прощения, — белькотів дорогою до кабінету Кашин. — Но можно ли взглянуть на Ваши документы, так сказать, подтверждающие Вашу личность?.. Порядок такой.

Марко розсміявся.

— Ну, наконец-то. А я думал, Вы меня о документах и не спросите. Хороша же комендатура, подумалось, где любого пришедшего не спрашивают ни о чем.

У Кашина від здивування і внутрішньої напруги очі на лоба полізли. Чи ж не про це мав питати у Клєвєрова чатовий біля дверей?

— Вот и вот… мои бумаги. Пропуск, удостоверение личности. — Марко розкрив свій саквояж і дістав шкіряну папку з документами. Протягнув її Кашину. — Это — сопроводительное письмо от товарища консула, Пантелеймона Баюрного. А это… — він забрав із рук Порфирія Кашина пачку листів, сентиментально перев’язаних блакитною стрічечкою. — Это Вам ни к чему. Все равно ничего не поймете. Образно говоря, женские сопли. Без специальной таблицы не прочесть. Это для каменецких.

— Понял! — резонно відповів комендант, переглядаючи документи. — Все наче сходилося. Всі печатки і необхідні помітки — на місці. Тим більше — супровідний лист радянського консула у Варшаві Пантелеймона Баюрного з відтиском оригінальної печатки дипмісїї. Зрештою, ось і пропускні позначки наших на кордоні. Гм… оце так нарвався!

— Ваши документы в полном порядке, товарищ Клеверов, — розвів руками Кашин, повертаючи Маркові папку з паперами. — Ну, тогда, чтобы полностью загладить неприятное впечатление от нашего знакомства… позвольте чаю, коньячку? У меня есть… контрабандный, французский. Держу для особых гостей и особых случаев. И еще хохляцкая колбаса на закуску. Выпьем за Ваше успешное возвращение в советскую Украину.

— Я не против, — кивнув Марко, всідаючись в крісло біля комендантського столу. — Тем более надеюсь на дальнейшее с Вами плодотворное сотрудничество. В Каменце я пробуду недолго и, скорее всего, вернусь сюда, в Волочиск.

На обличчі Кашина пройшли всі кольори веселки. Цього йому тільки бракувало! Якийсь фраєр буде у нього тут на голові сидіти…

— Да не пугайтесь так, товарищ комендант! — усміхнувся Марко, ніби прочитавши думки Кашина. — У меня своей работы по горло… А про недавнее недоразумение я уже забыл. Где Ваш контрабандный коньяк? Или наливать передумали?

— Нет, нет, разумеется нет! — пробелькотів Порфирій Кашин. — Я буду только рад нашему сотрудничеству, товарищ…

— Валериан. Можете обращаться ко мне запросто, по имени. Без церемоний. — Марко поблажливо усміхнувся, спостерігаючи, як комендант дістає із потаємної шафки пляшку французького коньяку, загорнену у газету «Червона Зоря», кільце домашньої ковбаси та шмат домашнього хліба. Гм-м-м… З такими темпами тут і спитися можна! — Вот бы кофе еще с утра… — замріяно мовив Марко. — А то у товарища Семенюка дома такого не употребляют…

— Конечно, конечно… Макар, иди сюда! — гукнув Кашин на вартового у прочинені двері. — Быстренько скажи Зоечке, чтобы кофе нам приготовила. С кардамоном и корицей — все, как ее во Львове учили. И пусть бутербродов нам соорудит с колбаской и маслом. Масло у нее есть. Сам видел. Бегом, одна нога здесь, а другая там, Макар!

Поки солдат приймав із рук Кашина згорток, Марко втупився у ту газету, що служила обгорткою. Так, «Червона Зоря».

Дочекався, поки солдат вибіжить з кабінету.

— Что же это Вы, Порфирий, в советскую прессу колбасу заворачиваете? Какой пример подаете своим подчиненным и жителям Волочиска? Попросить, что ли, польских пограничников, чтобы Вам каких-нибудь газеток подкинули? Или подписку Вам организовать на «Вечерние новости» с доставкой из Тернополя?

Кашин зблід. Не зауважив, чорт! А цей все бачить. Оце так попався!

— Снова виноват, товарищ Клеверов… — проказав з виразом щирого каяття на обличчі.

— Мы же договорились с Вами, Порфирий, обращаться по имени, как друзья… Я — Валериан.

— Скажу откровенно: продукт принесли неожиданно, надо было быстро спрятать… И я ухватил первое, что под рукой было…

— Я сделаю вид, что не заметил этого, — Марко похитав головою. — Но другие… Ваш Макар и эта, как ее там… Зоечка… Будьте уверены — заметят. Зачем давать подчиненным такие аргументы против себя, не понимаю! Вы для них образец советского военнослужащего, честно исполняющего свой долг и несущего службу с усердием, а какой-то жалкий эпизод с завернутой не в ту газету хохляцкой колбасой может стоить Вам военной карьеры и дальнейшего продвижения по служебной лестнице! А если это дело под нужным углом повернуть, то и свободы… Вы же не хотите быть разжалованным за антисоветскую деятельность?..

— Хм-м-м… — майже простогнав Кашин. — Вы снова правы, товарищ Валериан!

— Более чем! — кивнув Швед. — Вот смотрите… покажу Вам весь расклад. Вы человек женатый?

— Никак нет…

— Ну, не важно… Допустим, эта Зоечка влюбится в Вас без памяти. А у Вас свои, другие планы и симпатия другая… Вы не знаете, Порфирий, на что способны женщины в состоянии ревности… Как бы она Вам эту «Красную Зарю», в которую Вы колбаску-то с хлебушком завернули, не припомнила. И не настучала куда и кому следует. Понимаете, о чем я?

— Так точно, товарищ Валериан. Понимаю. Благодарю за Мудрое наставление, — пробелькотів Кашин зі зблідлим обличчям.

Марко ж у душі потішався над волочиським комендантом. Так весело проводити час у товаристві Остапенка чи Змієнка йому рідко коли випадало.

— Ну… тогда за мудрость и предусмотрительность! — проказав він, приймаючи з рук Кашина келишок із коньяком. — После первой все равно не закусывают…

Коньяк був чудовий. Справжній французький, як і було обіцяно. І не горить же горлянка у цих більшовицьких собак від буржуазного напою!

Марко втягнув запах шкоринки хліба, яку Кашин запобігливо відкраяв для нього.

— Прелесть какая… — проказав Марко. — Где же Ваша Зоечка с бутербродами, Порфирий? Лично мне главнее даже не бутерброды, а чашка хорошего кофе…

— Сейчас, сейчас все будет, Валериан. Уже наверняка и кофе, и бутерброды готовятся. И Зоечка наша — красавица просто.

Марко вичавив із себе масну посмішку.

— Посмотрим, посмотрим. На Зоечку, имею в виду…

Кашин сказати нічого не встиг, бо і собі розплився у посмішці до вух. Двері до його кабінету прочинилися навстіж, запахло міцною кавою, і з тацею у руках увійшла та сама Зоєчка. Марко сидів спиною до входу, тож роздивитися місцеву красуню зміг, лише коли вона підійшла ближче до столу.

— Проходите, проходите, хозяюшка Вы наша! — зацвірінькав навколо секретарки Порфирій Кашин. — Заждались Вас уже. Ну, вот Валериан…

— Алексеевич…

— Алексеевич! — повторив Кашин.

— Но для Зоечки можно просто… Валериан. — Марко нарешті піднявся і простягнув дівчині руку.

Її сміливість у погляді раптом кудись пропала, а коли він замість того, аби потиснути їй руку, галантно поцілував, Зоєчка і зовсім розгубилася.

— А это наша расчудесная Зоєчка, — продовжував знайомити Кашин. — Так что если Вы надумаєте обосноваться по работе у нас в Волочиске, могу одалживать Вам Зоечку для ведения необходимой документации. На время, разумеется…

Зоєчка направду була видною дівчиною. Марко одразу підмітив: навряд чи приїжджа москалька. Чорнява, кароока… Одягнута як міщанка: у білу штапельну блюзу та сіру спідницю. Ладна станом. Ну а коли заговорила, то й сумніви пропали. Тутешня, волочиська.

— Пригощайтеся, Валеріане Олексійовичу, кава, канапки…

— Зоя, сколько раз просил тебя разговаривать по-русски, а не на этом жутком хохляцком наречии! — трохи роздратовано мовив Кашин. — Что за слово такое — «канапки»…

— «Бутерброди» по-вашому, товаришу Кашин, — досить браво відповіла Зоєчка з милою посмішкою, ставлячи тарілку з канапками на стіл. — Російською балакаю погано, тож ганьбитися не хочу. Пригощайтеся, товариші.

— А Вы, Зоєчка? Разве не составите нам компанию? — повів бровою Марко, зацікавлено поглядаючи на секретарку коменданта.

— Вот когда Вы, Валериан Алексеевич, вернетесь к нам в Волочиск… ведь Вы же в самое ближайшее время вернетесь? Тогда и посидим втроем… — раптом випалив Порфірій Кашин. — А пока что Зоечку отпустим, у нее с утра дел невпроворот, а сами о наших делах побеседуем…

— Жаль… Очень жаль… — проказав Марко, беручи дівчину за руку. — Обязательно посидим. Я надолго в Каменце не задержусь, тем более, если в Волочиске такие красивые девушки…

Зоечка аж подих затамувала. Галантний гість Кашина, вочевидь, справив на неї враження. Затримуватися не стала, швидко зникла за дверима, а Марко, вдаючи цілковито зачарованого дівочою вродою, подивився їй услід.

— Ну вот… И такой эффект Зоечка производит всегда! — майже з гордістю зазначив Кашин. — Приятно видеть, Валериан, что и на Вас после полячек красота этой хохлушки так подействовала…

— Куда там полячкам! — махнув рукою Марко, відсьорбуючи каву. — У-ух, хороша девка! У хохлов, следует заметить, единственное, что стоит внимания — так это их бабы!

— Совершенно верно подмечено! — задоволено кивнув Кашин. — Девка — первый сорт. Высший, Валериан Алексеевич!

— Ну Вы бы мне, Порфирий… когда вернусь в Волочиск, и правда, Зоечку одолжили на недельку… — Марко відкусив шматок канапки, неспішно запиваючи гарячою кавою. — А то от работы кони, знаєте ли, дохнут…

— Сделаем все в лучшем виде! — Кашин наповнив келишки знову. — А если Зоечка и совсем приглянется, так себе возьмете. Мне для хорошего человека ничего не жалко. Ваше здоровье, Валериан Алексеевич!

— Вот и ладно, Порфирий, вот и ладно! — з масною посмішкою повторив Марко. — Ну а если к делу… то рассчитываю через недельку-другую сюда, в Волочиск, уполномоченным ГПУ вернуться. Да-да, товарищ Кашин, именно по Польше собираюсь работать. На усиление. Так сказать, в непосредственной близости от Вас. Вернее, в тесном сотрудничестве с Вами. И если сработаемся… если поможете мне в моей работе, я, Порфирий, в долгу перед Вами не останусь и продвижение по службе Вам обеспечу.

— За это стоит выпить по третьей, Валериан Алексеевич, — протяжно вимовив Кашин. — Все-таки замечательное утро сегодня. Ну а на Каменец как? — поцікавився він у Марка, коли третій келишок спорожнів.

— Рассчитываю на Вашу помощь, Порфирий… — розвів руками Марко. — Не поездом же мне или лошадьми туда добираться. Кстати, дорога на Сатанов в каком состоянии? — поцікавився у Кашина.

— Сатановский тракт более-менее. И с автомобилем Вам подсоблю. Как же не подсобить! — розплився у посмішці комендант Волочиська.

— Вот и чудно!

Марко підвівся. Відчував себе злегка захмелілим. Якби якийсь самопал, а не французький коньяк, то, певно, і сп’янів би…

— Я вот что хотел Вас попросить, Порфирий…

Марко дістав з нагрудної кишені гроші.

— Нет-нет, ни в коем случае! У нас обеспечение горючим прекрасное, даже не думайте… — запротестував Кашин, гадаючи, що Валеріан Клеверов збирається розрахуватися за бензин для автомобіля. — Доставим Вас в Каменец в лучшем виде, с ветерком!

— Я не о том, Порфирий, хотя, если необходимо, то с удовольствием оплачу эту поездку, — Марко відрахував купюри. — Вот на эти деньги, хочу Вас попросить, купите тому человеку, который меня сюда проводил, Василию Семенюку, сапоги добротные, отрез материи хорошей для костюма, жене побрякушку какую, ну а остальное положите в сапог. И отдайте все. Он товарищ правильный и мне для дела понадобится. Хорошо в этом городе иметь своих людей, которые пользуются уважением у местных.

— Да куркуль он… Недобиток вражеский, чуждый революционому классу элемент! — похитав головою Кашин. — Руки все не доходят у меня взяться за его шкуру!

Марко зобразив хмільну посмішку на півобличчя.

— Порфирий… Ежели этого куркуля и вражеского классового элемента на свою сторону переманить, получите картину по остальной братии. Без шума и лишних усилий. А ежели его к ногтю, так толку мало будет. Остальные затаятся. Уж позвольте мне моими методами поработать…

— Виноват… Конечно, — тут же дав заднього Кашин. — Я, Валериан Алексеевич, человек прямолинейный и методам работы сотрудников дипломатической миссии не обучался.

— То-то и оно! — Марко підняв вгору вказівного пальця. — Как, Вы думаете, мы с поляками работаем? А вот так и работаем. И кнутом, и пряником… Но пряники все любят, а потому и сговорчивее становятся. Уж не откажите мне в любезности, побеспокойтесь на счет моей просьбы… Большие виды у меня на товарища Семенюка… Для общей пользы, разумеется.

— Как пожелаете, — кивнув Кашин. — Просьбу Вашу, конечно, исполню и сообщу Вам обязательно.

— Вот и прекрасно.

Марко клацнув замком свого саквояжа, потиснув руку коменданту.

— Да… и Зоечке от меня привет, скромнице Вашей. Уже в предвкушении нашего с ней более близкого знакомства…

— Обязательно передам. Обязательно, Валериан Алексеевич. Ждем возвращения, — Кашин задоволено потряс Шведові руку.

За годину Марко вже прямував на Кам’янець особистим автомобілем волочиського коменданта Порфирія Кашина. Вранішній коньяк давно вивітрився. Голова працювала чітко.

Попереду була найвідповідальніша частина його впровадження, тож поки водій керував автівкою, Марко подумки розкладав і складав деталі, прораховував ходи, наче вів сам із собою шахову партію.

За звичкою торкнувся пальцями сорочки на грудях… Ні срібної ладанки, ні обручки біля неї не було. Залишив усе Лізі, бо яка може бути ладанка у співробітника радянської спецслужби? Вона сказала, що не зніматиме ланцюжка з ладанкою й обручкою до самого його повернення.

Так воно і краще буде… Вони були разом так мало часу, але хтозна, може, він залишив Елізабет вагітною і його ладанка з Ісусом Тарнорудським буде їй і їхній майбутній дитині охороною? Від цієї думки на душі стало тепло: от якби й справді так сталося! І ще — якби він зумів до неї повернутися…. Хіба це занадто нездійсненне бажання?

Думки про Елізабет від самого від’їзду свідомо гнав з голови. А вона взяла і прийшла до нього сама, уві сні цієї ночі! Господи! І знову, знову змушує думати про неї!

Марко потер обличчя. Заради Бога… тільки не зараз, Лізо! Тільки не зараз, моя кохана, дорога, солодка дівчинко! Не зараз!

А з Кашиним треба бути обережним. Він не такий простий, як видається. Але якщо Порфирій вирішив ловити його на спідницю, то треба і далі вдавати, що він готовий легко упійматися на Зойчині принади.

Схоже, у Кашина це старий, заїжджений прийом, добре випробуваний і, вочевидь, достатньо результативний.

Зоєчка з Кашиним, звісно, має близькі стосунки, і він її без докорів сумління під цікавих йому людей підкладає. Але якщо із Зоєчкою правильно усе повернути, то можна отримати гарного інформатора. Головне, аби тим мудро скористатися і самому не втрапити у пастку.

«А не шкода тобі її, Марку? Ти ж не знаєш її життя, не знаєш, чому вона пішла служити радянській владі!»

Остапенко з таких думок би тільки посміявся і порадив би йому не брати дурне до голови, а важке до рук. Зрештою, він матиме змогу ще зрозуміти, хто така ця Зоєчка і як із нею можна буде попрацювати. Зараз найголовніше — Кам’янець.

* * *

Ще й тиждень не минув після того, як його вечірній гість відбув до Кам’янця, коли Василя Семенюка викликали до комендатури. Йшов як на заріз, хвилювався: може, того пана у Кам’янці розкрили? Може, біда з ним трапилася? Може, щось із власного минулого випливло? Але якби так, то прислали б за ним солдатів, хату обшукали, перевернули 6 усе догори дриґом, а його самого заарештували 6 та й по всьому. А тут…

— Уж не знаю, чем ты, Семенюк, угодил товарищу Клеверову, — мовив комендант Кашин, — но только очень просил он меня отблагодарить тебя за оказанную тобой услугу, словно это услуга, а не долг каждого советского человека. Ну, как бы там ни было, товарищ Клеверов, как я понял, человек весьма сентиментальный. Потому принимай от него в благодарность новые яловые сапоги, отрез на костюм тебе, бабе твоей отрез на новое платье… И в сапоге левом — еще кое-какие деньги. Балует тебя советская власть, Семенюк, слышишь, тебе говорю!

— Та не варто було! Я ж не за подарунки… — зніяковів Василь. — Я ж нічого не просив… та й не зробив нічого такого.

— Семенюк… лично я бы тебя одаривать не стал, — провадив далі Кашин. — Потому как считаю оказанную тобой товарищу Клеверову услугу нормальным и закономерным поступком гражданина советской Украины, уважительно относящегося к представителям советской власти. Но раз воля товарища Клеверова была таковой, я перечить ему не стал. Забирай все это и иди домой. И не заставляй меня повторять тебе дважды.

Василь згорнув усе, подякував коменданту. Йшов дорогою, тішився. Чоботи його старі уже давно на ладан дихали, та й дружина зрадіє обнові.

Про той випадок із яловими чоботами та відрізами матерії у дарунок від якогось чоловіка, що постукав до хати їхнього діда Василя у громовицю, заночував, а потім попросив відвести до волочиської комендатури, розповідатимуть потім навіть Семенюкові пра-пра-правнуки. Про те, що подорожній був спецагентом УНР, Василь із дружиною ніколи не розповідали: радянське лихоліття навчило їх тримати язики за зубами.

* * *

З турецького мосту Шведову хату було видно як на долоні. Ледь проминули фортецю — Марко побачив її: виднілася із зелені саду, першою вітаючи його у рідному місті. Вишні, сливи й абрикоси у садку, звісно, уже відцвіли. Певно, якщо нові господарі доглядають за квітниками, то на подвір’ї зараз буяють рожеві і білі півонії… Чи у доброму вона стані, здалеку було розгледіти складно. Але хотілося уявити її, побачити зблизька, торкнутися стін, посидіти на лавочці у садку, як у дитинстві.

Ледве продихнув клубок, що раптом підкотився до горла. Все-таки він сентиментальний, хоч і повсякчас намагався викорінити із себе цю зайву для його роботи рису — його незнищенне слабке місце. Певно, то у нього від матері. Та й батько був завжди людяним і м’якосердим, хоч і намагався те приховати за показною суворістю…

Може, якось потім він обере слушну мить і навідається на Польські фільварки, аби хоч мигцем… аби хоч мигцем подивитися на рідну хату.

— Остановитесь, — попрохав російською водія. — Дальше я пешком пойду. При такой чудесной погоде автомобилем передвигаться по Каменцу — преступление. Товарищу Кашину еще раз передайте мою благодарность.

Роззирнувся… Кам’янцю милий! Як же довго він не бачив його!

Скелі жовтилися ауринією — вже й забув цю сонячну окрасу сірого подільського каміння. Внизу, по обидва боки турецького мосту, розливалася буйна зелень садків, спокійно плинув повноводий Смотрич, оминаючи Польські та Руські фільварки…

Вгамувавши внутрішній сердечний щем, Марко зупинився.

Що, одразу отак, у саме лігво? Чи, може… поки він тут ще не роз’явився нікому, спробувати навідатися… до Кренцеля? Будь-яке цивільне сполучення з територією Польщі за радянської влади припинилося, тож не дивно, що їхній зв’язок обірвався. Якщо Кренцель живий-здоровий, то він — перша надійна людина з ким можна мати справи у цьому місті.

На кожному кроці Марка супроводжували спогади — привиди з його минулого… За дев’ять років Шведової відсутності Старе місто ще не встигло особливо змінитися, хіба що на колишніх будівлях міністерств та відомств УНР, де майоріли жовто-сині стяги, тепер розвівалися радянські прапори та лозунги, писані білим по червоному…

Ратуша облущена, не в найкращому стані. Раніше, за царя, ніколи до такого не допускали. Ще до Великодня її підбілювали, підфарбовували, перевіряли годинники на вежі… Але навіщо советам завдавати собі клопоту з тими марафетами, якщо полущені стіни можна загорнути у шмат червоної тканини і написати «Вся власть советам!».

Усе це незвично різало очі, бо коли Швед востаннє бачив Кам’янець, той був українською столицею, був українським. А зараз… Марко не відчував навіть тієї примарної ілюзії спокою, яка витала над містом дев’ять років тому.

На Новопланівському його зупинив патруль. Старший козирнув пред’явити документи. Тільки-но прочитав, хто такий Валеріан Клєвєров, — згорнув усе, знову козирнув і, трохи затинаючись від несподіванки, що натрапив на такого видатного чоловіка, став пояснювати, де у Кам’янці знаходиться ДПУ Далі вже й ні про що питати не став. Тільки поцікавився, чи не потрібен товаришу Клєвєрову супровід.

— Ні, ні, маю намір пройтися пішки… — відповів Марко. Пішки йому було якраз у зовсім в інший бік, у бік лікарні.

Марко рушив туди знайомою дорогою, через парк, вгору, аж до колишнього театру. Ноги самі, ніби навмисне, повели знайомими місцями. Думав, у душі не залишилося і сліду про той час, усе перетліло. Аж ні. Спокійно було тільки у Стамбулі. А тут, відколи перейшов той клятий міст на Волочиськ, хтось ніби перекручував усе у зворотному напрямку…

За якийсь час був уже біля моргу. За хвилину вже знатиме про Кренцеля напевне. Рушив знайомим напівтемним коридором, вслухаючись у відлуння своїх же кроків. Біля секційної зали зупинився. Вперше тут побував, коли Кренцель проводив розтин Анни Головацької. Тоді і познайомився із ним. Ну а потім… забирав тіло Белли й ховав разом із ним на міському кладовищі, там, де було відділене місце для його родини…

Ну що ж, настала мить істини.

Прочинив двері і завмер на порозі. Запах хлороформу так само витав у повітрі; над порожнім секційним столом схилився худорлявий чоловік у білому медичному халаті. Він розкладав по лотках патанатомічні інструменти, зосереджено перевіряв їх, повертаючи на світлі, чи достатньо нагострені скальпелі та всілякі тоненькі свердла й різачки.

— Кренцель?

Чоловік підняв голову.

Марко упізнав його тільки по обличчю. Ті ж самі кумедні окуляри і зосереджений погляд, тільки схуд чомусь неймовірно.

Патологоанатом пильно подивився на Шведа, поправив на носі окуляри.

— Так, я Кренцель, — проказав повільно. — Перепрошую… Ми знайомі, юначе?

— Я ж Марко… Марко Швед! Пам’ятаєте мене?

На обличчі у Кренцеля відобразився подив, а потім воно враз проясніло:

— Боже мій… Марку! То це ти… Господи… А я вже й не сподівався, що колись побачимося, синку.

— Так!

Кренцель умить полишив свої інструменти, підійшов до Шведа, вдивляючись у його обличчя.

— Справді, ти! Оце так несподіванка!

Хотів було обійняти Марка, але відступив на крок назад.

— Ураз просякнеш оцим запахом… — проказав винувато. — Може, на вулицю вийдемо, у садок, на свіже повітря? Чи ти…

Марко похитав головою.

— Ні, ні, не потрібно. Не треба, аби Вас бачили зі мною, пане Кренцелю.

Старий паталогоанатом видихнув.

— То ти не На службі у радянської влади?

Марко мовчки похитав головою.

— Дяка Богу! — полегшено зітхнув Кренцель. За скельцями окулярів зблиснули сльози. — А я ж було, старий дурень, подумав… Дяка Богу. То ж мені дітися нема куди, як щур у норі сиджу у цій трупарні… А ти… молодий, і за Україну не раз кров проливав. Я ж знаю, що ти… Як я міг таке подумати! Як ти, Марку, жив увесь цей час? Як справи там, за кордоном? Коли ти повернувся? — незвично засипав Шведа питаннями.

— Пане Кренцелю, немає зараз ніякого Марка, — відповів Швед. — Та й розповідати довго. Особливо доброго теж нічого немає…

— Зрозумів. Зрозумів. Старий стаю зовсім, мозок працює повільно.

Старий патологоанатом ляпнув себе по лобі.

— Так, звичайно, як міг забути… З тією могилкою…. Як і писав тобі раніше, надпис, який ти казав, я встановив, ходжу туди щомісяця, доглядаю… Говорив же тобі, що мати моя там поряд похована. А відколи совєти перекрили будь-яку можливість писати за кордон, то я більше і не мав як. Але коли скажеш, підійдемо на кладовище, сам поглянеш.

— Я вірю Вам, як собі, пане Кренцелю, — сказав Марко. — Підійдемо якось. Я тут ненадовго, але, сподіваюся, викрою яку годину, аби попрощатися з могилами рідних. Не знаю, чи повернуся сюди вже скоро… Та й чи живим звідси виберуся, теж не відаю.

Старий оглядівся, бажаючи запропонувати Маркові присісти.

— Не турбуйтеся, я ненадовго. Просто хотів дізнатися, чи Ви ще тут працюєте та чи у доброму здоров’ї…

— А що мені станеться?.. — усміхнувся Кренцель. — Я ж у цьому морзі, як оті виродки у пітерській кунсткамері, законсервувався. На моє щастя, професія у мене — не кожен зможе, то чекісти мене й не чіпають. І я вдаю, наче мені байдуже до усіх й усього, окрім мертвих.

— А вихудли ж так чому?

— Підшлункова, Марку, замучила, — зітхнув Кренцель. — Я і від папірос відмовився, і від бренді. До того ж його зараз і не дістанеш у цьому місті ніде. Ото ледве відрятувався гарбузовим пюре. Помічні ліки, скажу тобі. То ти зайдеш ще сюди до мене, Марку, чи як? Чи, може, деінде зустрінемось? От хоч у мене вдома… Я ж, як і раніше, на Руських фільварках мешкаю, неподалік колишнього будинку Омірових… Ти ж пам’ятаєш, де жив тесть Колчака. Ну а мій будинок — через один.

— Зайду, пане Кренцелю. Може, й завтра зайду. Бо тепер, коли переконався, що Ви, дякувати Богові, живі, то матиму до Вас дуже важливу справу.

Кренцель пильно подивився на Марка, знову зітхнув, але попри те згідно кивнув.

— Як же тепер тебе звати, синку, раптом що?

— Валеріан Клєвєров, — відповів Марко.

— Он як… — Кренцель розвів руками — Ну, Клєвєров то й Клєвєров. А зупинився ти де?

— Поки не знаю… Подивлюся.

— Можеш розраховувати на мене, Марку. Раптом не буде де прихилити голови — приходь, як стемніє… Собаки на моєму подвір’ї немає, гавкоту не буде, одразу заходь до хати.

— Пане Кренцелю… То добре, що Ви і так мені у доброму здоров’ї. Зайти — зайду увечері, побалакаємо. Але зупинятися у Вас не буду. Що менше Вас бачитимуть зі мною поряд, бодай, навіть якось, то краще для Вас. Ну, тоді до зустрічі, пане Кренцелю. Буду іти, бо маю ще невідкладні справи.

— Марку… — Кренцель поплескав його по плечу. — Приходь. Чуєш, приходь. Приходь неодмінно!

— Прийду.

Лише на подвір’ї видихнув жаль. Постарів Кренцель. Дуже постарів. І через оту худобу змарнів майже до невпізнання… Може, й відмовиться допомагати у налагодженні «трійки»… Але з іншого боку він кандидатура бездоганна. Поза підозрою. Та й місце роботи вигідне, чекісти до нього зайвий раз не потикатимуться.

Треба буде зі старим ще перебалакати. Видно, що радий був його побачити. Тільки обійняти боявся, аби запах хлороформу не в’ївся, як тоді — тоді довелося в Олесі у ванній відмивався…

Знову Олеся! Та що ж це таке із ним!

Немає більше її. Немає у його житті. Немає. І любов до неї була безумством, дурістю непроглядною; і з тією любов’ю він на могилі Белли і попрощався. Кренцель свідок.

Може, якби жива зосталася, то зненавидів би її, прокляв подумки усіма прокльонами навіки — за зраду, за брехню, за фальш… А так щоразу вповзала змією у його пам’ять і душу, мучила спогадами.

Вона і живою Лізиного нігтя не варта була. А тепер, коли від неї залишилися лише зотлілі кістки… то й згадувати нема чого.

* * *

Іноземний відділ ДПУ у Кам’янці-Подільському за іронією долі розташовувався кварталом нижче від маєтку поміщиці Осавулової, що у 1919-му слугував резиденцією Директорії. Така близькість двох будівель Маркові видавалася знущанням над усім, що вдалося колишній українській владі бодай на короткий час відстояти та вибороти у більшовиків, а потім знову втратити, аби усі ті завоювання знову повернулися у руки совдепії.

Марко із жалем подивився на пошарпану башту садиби Карла Дембицького. Ще пам’ятав, як із Костем Чорницьким видерлися туди, на отой балкон, що аж під черепичним дашком, і разом з іншою студентською молоддю вітали головнокомандувача Симона Петлюру, коли він проїжджав повз до своєї резиденції. А сторож гукав на них зі сходів: «Позлазьте, хоч половина! Балкон завалите, урвителі! Наче Петлюри живого ніколи не бачили!»

А де ж і коли ті студенти могли його побачити, як не зараз у Кам’янці?

Ще один привид з минулого… Кость Чорницький, кістки якого теж давно погнили на кладовищі… Казав Змієнко, він помер від тифу і похований десь у Волочиську, на польському цвинтарі…

Перш ніж зайти у похмурі різьблені двері, Марко подумки перехрестився. Ну от і все… зараз почнеться справжня гра, з якої вже так просто не зістрибнеш, поки не доведеш її до завершення, хіба що тебе розкриють швидше, ніж ти зметикуєш, що пропав.

Представився черговому, простягнув документи на ім’я Клєвєрова, лист Баюрного, перепустку, якою його спорядив волочиський комендант Порфирій Кашин.

— Вашу зброю, товаришу Клєвєров…

Поклав свого незмінного «Уебблі Скотта» на стіл чергового.

«Хто живе під покровом Всевишнього, той у тіні Всемогутнього перебуває…», — пройшов у голові рядок за рядком Дев’яностий псалом, поки очікував.

— Товариш уповноважений готовий прийняти Вас, — доповів черговий. — Проходьте.

Марко ступив уперед. Важкі двері глухо зачинилися за його спиною. Ну от, він у самому лігві.

— А-а-а-а… Товаришу Клєвєров! З приїздом. Проходьте, проходьте! Давно Вас чекаємо.

Просто перед Шведом на тлі зібраної покривленими «жабками» французької портьєри сидів довготелесий хлопака. Колись небесно-блакитного кольору шовкова портьєра тепер нагадувала спіднє старої і не дуже чепурної пані — давно втратила свій попередній пристойний вигляд, зблідла, посіклася на сонці. Пропахле тютюном повітря у кабінеті уповноваженого довершувало загальну похмуру картину колишньої, безповоротно втраченої розкоші: покалічений різьблений стіл, стільці з різних меблевих гарнітурів, шафа з численними папками і стосами документів за потемнілим склом.

Власник кабінету, за роками не набагато старший від Марка, акуратний, підтягнутий, з гладенько зачесаним волоссям, у новій формі, напрасованій так, що муха могла б забитися, на льоту вдарившись у його рукав, виглядав щонайменше дивно в оточені цього різнокаліберного мотлоху, який для нього, вочевидь, стягували з усього Кам’янця.

Жвавий чіпкий погляд умить обмацав Марка з ніг до голови, але з обличчя уповноваженого не сходила приязна посмішка.

— Валеріан Клєвєров…

— Знаю, знаю! Пантелеймон Баюрний докладно писав про Вас у своїх донесеннях, — знову усміхнувся той, підводячись назустріч Шведові. — Чекали на Вас, товаришу Клєвєров, із нетерпінням, бо чули про Вашу діяльність у Константинополі і Варшаві, — багатозначно підняв він вказівний палець. — Та й відомості Ваші нам не раз у пригоді ставали… Я Іван Мальцев, — представився. — Уповноважений ОДПУ. Стою, так би мовити, на сторожі революційних ідеалів тут, у самому прикордонні.

Іван Мальцев старанно намагався говорити українською, та його рідна мова — російська — раз-по-раз проскакувала у кожному реченні.

— Радий знайомству, товаришу Мальцев, — Марко потиснув руку уповноваженому і всівся навпроти, на запропонований стілець. — Якщо Вам зручніше російською, будь ласка.

— Е-е-е, ні! — похитав головою Мальцев. — Маємо наказ. «Быть поближе к народу советской Украины и с населением общаться более по-украински. Это располагает людей к советской власти», товаришу Клєвєров… — додав він. — Але у Вас, я бачу, проблем з українським язиком немає?

— Жодних… Моя нянька була з малоросок, — усміхнувся Марко. — Навчила мене. Навіть пісень кілька знаю…

— Це добре. Згодиться, — кивнув Мальцев, знову розгортаючи документи на ім’я Валеріана Клєвєрова, що лежали у нього на столі. — Тут, над Збручем, народ упертий, знанієм українських пісень Ви їх… точно расположите к себе. Як доїхали?

Марко стенув плечима.

— Доїхав добре… Навіть дуже добре. Волочиський комендант, товариш Кашин, люб’язно надав свій автомобіль, його водій довіз мене до Кам’янця.

— А, Порфирій… — приязна посмішка не сходила з обличчя Мальцева. — Так… Порфирій — щира людина. До того ж він мав чітку настанову посприяти Вам якнайшвидше прибути сюди, до нас, — розвів він руками. — Як там, за кордоном? — поцікавився за мить. — Я хоч уповноважений курувати роботу іноземного відділу, але до іноземців, знаєте, руки не доходять… Та й далі Тернополя ніколи не був.

— За кордоном… — проказав Марко. — роботи багато, товаришу Мальцев. А сил малувато. Та й фінансування таке собі… Товариш Баюрний переважно працює на голому ентузіазмі. Але те, що робить він за ідею, не завжди згодні робити наші зв’язкові — турецькі та польські друзі… Ідеї соціалізму для них лише спосіб заробити, тому за свої послуги вони хочуть грошей.

— Ну, скажімо, товариш Баюрний Вам всього не розказував, бо він теж не за голу ідею працює.. — усміхнувся Мальцев. — А Ви? За ідею? — він багатозначно з-під лоба глянув на Шведа. — Пантелеймон писав, що Ви із бивших…

— А хто у нас не із бивших? — гмикнув Марко. — Навіть товариш Ульянов-Ленін, наскільки мені відомо, дворянського роду.

— Я, наприклад, не із бивших… — усміхнувся Мальцев. — 3 робітників я… До революції працював майстром на одному із петроградських заводів і мав справу виключно із металом.

— Ага, а в обідню перерву Карла Маркса почитували, — кивнув Марко. — Таємні пролетарські гуртки, сходки за самоваром, розмови про те, как убіть батюшку-царя…

— Как убіть батюшку-царя вирішував не я, а потомственний дворянин, товариш Ульянов-Ленін, — розсміявся Мальцев. — Але я, товаришу Клєвєров, в жодному разі не тикаю Вам Вашим дворянським походженням. Більшість теперішніх радянських військових теж із колишніх дворян… Перед лицем загрози іноземної інтервенції доля Росії об’єднала навіть, здавалось би, запеклих ворогів… У цьому наша сила, товаришу Клєвєров. Вам, певно, відомо, що радянська влада тверезо оцінювала ситуацію ще у сімнадцятому, до того ж новий час диктує нові правила: у селян, робітників та матросів є тільки ідея і запал, але все ще немає потрібних знань.

— Ну, Вас же, як я подивлюся, навчили! — слушно зауважив Швед. — Значить, й інших можна.

Мальцев криво посміхнувся.

— Навіть ведмедя можна чомусь навчити, товаришу Клєвєров, усе залежить від бажання самої людини. У мене воно було. Звичайно, можна навчити і робітничий клас, а усіх «із бивших» можна перестріляти, але чи не краще переконати людей стати на бік радянської влади, як-от ми Пантелеймона Баюрного свого часу, а він — Вас…

— Він мене не словами, а горілкою переконував, — реготнув Марко. — Я був тоді не у найкращих життєвих обставинах. Але хай там як, а Ви праві, товаришу Мальцев: я присягу давав служити своїй вітчизні, а не іноземним інтервентам. Тож вибір мені як російському офіцеру насправді зробити було неважко.

— То все-таки, товаришу Клєвєров, Ви з нами за ідею, а не за гроші? — не вгавав Мальцев.

— А чого варта гарна ідея без гарного фінансування, товаришу Мальцев? — Марко подивився на Мальцева як на немудрого. — Ведучи гру з такими сильними супротивниками, як спецслужби Британії, Польщі та Румунії, не можна залишатися голодранцями… Втрачається час, нівелюються зусилля… Нас просто не сприйматимуть всерйоз, — вів далі він. — Навіть уенерівські агенти мають у своєму розпорядженні достатнє фінансування.

— Я не про загальне фінансування нашої роботи за кордоном, товаришу Клєвєров, — поблажливо усміхнувся Іван Мальцев. — А про Ваше особисте ставлення до ідеї. І до грошей.

— Я вже відповів Вам, товаришу Мальцев, — похитав головою Марко. — Гарна ідея завжди варта гарного фінансування. Ви, безперечно, знаєте про це. А гідна робота — гідної оплати… Гріш ціна умінню і талантам, коли тобі за них не платять.

— Ви мені подобаєтеся, товаришу Клєвєров! — Мальцев підвівся, підійшов до Марка ближче, поплескав його по плечу. — Буду відвертим, я дотримуюся такої ж думки, хоч більшість товаришів переконані, що контрреволюцію можна подолати голими і босими…

— Гм-м… — Марко розвів руками. — Історії відомі різні прецеденти, та одна голіруч виграна сутичка не те саме, що виграна ціла війна…

— Ви на що саме натякаєте? — поцікавився Мальцев.

— Ну хоча б на взяття петлюрівцями Вознесенська у двадцятому, — відказав Швед, помічаючи, як спохмурнів його співрозмовник. — Чутки ходили неймовірні, — продовжував він. — Казали, товариша Мармузова тоді навіть від командування відсторонили, а петлюрівці, не маючи набоїв, пішли проти його військ, плескаючи в долоні — вдавали, наче то постріли з гвинтівок. А далі в рукопашну і розгромили — не багато не мало, а цілу 14-ту армію. Але де тепер радянська влада і де петлюрівці…

— А, то Ви з цього боку заходите… І Ви, я бачу, добре поінформовані, товаришу Клєвєров, — Мальцев пильно подивився на Шведа. — Знання ці, звісно, Вам придадуться в роботі, але не варто, не варто ними козиряти перед кожним… На жаль, історія з таким фіналом — не поодинокий випадок у нашому протистоянні петлюрівським бандам. Але, на щастя, й не закономірність. Інакше зараз у Кам'янці все ще були б вони, а не ми.

— Ця історія — уже історія, — усміхнувся і собі Марко. — Знаєте, товаришу Мальцев, люблю історію. Особливо історію Древнього Риму. Захоплювався раніше, до перевороту.

— Що, і латиною володієте? — здивувався Мальцев.

— І латиною, і ще кількома живими мовами… Але кому то зараз потрібне…

— Ну, не скажіть, не скажіть, товаришу Клєвєров, от зараз Ви саме у тому місці, де Ваші знання ох як потрібні. І латина, і «шпрехен зі дойч», і… не знаю далі… Взагалі, з мовами я не дуже, — гмикнув він. — Батьки у мене були прості люди, не вчили такого. Та й університети мої — народні, не те що у Вас — Пажеський корпус чи що там ще… — на мить замислився. — До речі… А де Ви зупинилися?

— Поки ніде, — відповів Марко. — Водій Кашина привіз мене до Кам’янця і я одразу сюди, до Вас… Тож поки що я безхатченко.

Іван Мальцев тільки усміхнувся.

— Ви надалі працюватимете під моїм начальством, товаришу Клєвєров… — проказав. — Дивно, правда? Колишній штабс-капітан царської армії працює під начальством колишнього робітника… — засміявся він.

— Революція призвела до багатьох метаморфоз, товаришу Мальцев, — кивнув Марко. — Що поробиш…

— Отож, — продовжив Мальцев, — мій обов’язок — подбати про Ваше розташування, бо, як я розумію, окрім мене у Вас тут нікого знайомих більше немає. Мене у Кам’янці поселили у здоровенному будинку. Там крім мене і домробітниці більше нікого, тихе, затишне місце. У Волочиську Вам допоможе з облаштуванням Порфирій Кашин, але поки перебуватимете у Кам’янці, можете зупинитися у мене.

— Дуже люб’язно з Вашого боку, товаришу Мальцев.

— Дурниці… — відмахнувся той. — Облиште подяки, нам варто триматися разом, бо робитимемо одну справу. Кажу ж, у будинку місця доволі. Ви зможете облаштуватися у мене зі всіма зручностями… А тепер до справи, — проказав уповноважений ОДПУ. — Завтра даю Вам можливість відсипатися до обіду, але вже до вечора маєте опрацювати і підготувати усю інформацію від Баюрного. Встигнете? О чотирнадцятій чекатиму тут. До вісімнадцятої матимете час попрацювати. О вісімнадцятій з повним викладом інформації — до мене.

— Як накажете, — кивнув Швед.

— І ще… — Мальцев знову обвів поглядом Марка. — Ваш одяг… Я розумію, у Константинополі чи Варшаві такий костюм доречний. А у нас, в безпосередній близькості до кордону… самі розумієте, люди зважають тільки на військовий однострій. Боюся, Вас не сприйматимуть належним чином, якщо будете і далі в цьому. Ось Вам аркуш паперу, олівець, — напишіть свій розмір одягу та взуття. Підберемо Вам усе необхідне…

— Рачков! — гукнув на чергового. — Ану зайди до мене!

В дверях за мить вигулькнуло обличчя.

— Товаришу Клєвєрову необхідно підібрати форму ось за цими розмірами. Маєш півгодини часу на усе. Зрозумів? З наших запасів. Пошли когось негайно… От хоча б Пимонова, нехай зганяє. Френч із англійського суконця, чоботи ялові, літнє, спіднє, туалетні аксесуари… Щоб усе — як має бути! Чув, Рачков? А зброя яка у Вас, товаришу Клєвєров? Покажіть… — звернувся до Шведа.

— У чергового, — відповів Марко, зітхнувши. — Попросив залишити.

— Рачко-о-о-ов! — заволав знову Іван Мальцев. — Ану сюди, бігом! Здурів, чи що? Зброю товаришу Клєвєрову поверни негайно!

— Так Ви ж… самі розпорядилися… — пробурмотів черговий Рачков.

— Що я розпорядився? Відбирати зброю у співробітників ДПУ перед тим, як вони до мого кабінету входять? — загорлав Мальцев. — Тащи сюди негайно, телепню!

Рачков розгублено закліпав, почервонів, але миттю кинувся виконувати наказ свого командира.

— «Уебблі Скотт», — кивнув Мальцев, коли черговий Рачков подав Маркові його револьвер. — Добротна англійська зброя, нічого не скажеш. Ось так краще, Рачков, а то робиш мені нерви увесь день! — роздратовано додав Мальцев. — А Ви, товаришу Клєвєров, допоки в ДПУ офіційно не встановитеся, — продовжував він, — вже вибачайте, військовий однострій наших співробітників запропонувати Вам не маю права.

— Нічого… — Марко криво усміхнувся. — Нормально. Я люблю усе британське.

— Я бачу, — кивнув уповноважений на револьвер. — Ще б тільки ці кляті британці нас так любили… А то так і норовлять нас мордою у багно тицьнути… Ну що ж, дочекаємося, поки Піменов принесе Вам одяг і поїдемо.

Марко здивовано подивився на Мальцева.

— Куди, товаришу Мальцев? Я розраховував ще попрацювати до вечора.

— На місце Вашого розташування. Я ж сказав: до завтрашнього обіду матимете вільний час. Та і я не залізний. Хвилинку! Хвилинку, товаришу Клєвєров, я зроблю необхідні розпорядження, аби не чекати годину впроголодь…

Мальцев зняв слухавку, попросив свій домашній номер.

— Маріє Степанівно! — проказав вельми поблажливим тоном. — Голубонько, я за годину буду вдома. Не один, так. Потурбуйся про вечерю. Ну, щось таке, як ти умієш… Смачненьке. Вареничків заліпи… зі шкварками, звичайно. Ну, сама розберешся. Й анісовку з погребу дістань! Ну, що мені тебе вчити…

Поклав слухавку, підморгнув Маркові.

— Домробітниця моя, Марія Степанівна. Чарівна хохлушка, я скажу Вам, товаришу Клєвєров! Поки ми тут, вона вечерю нам злагодить — пальчики оближете! Рестораціям я не довіряю, не звик. Та й у Кам’янці вони, кажуть, після революції геть спаскудилися.

Марко з розумінням усміхнувся.

— І у мене колись була… домробітниця.

— І теж, Машею, певно, звали, — сказав Мальцев.

— Ну а як інакше на Русі можуть називати жінок, окрім як Маша да Настасья? — розсміявся Швед.

Френч захисного кольору з добротного англійського сукна, ялові чоботи, дві пари легких штанів, дві літні сорочки-гімнастерки та кашкет — усе, що рядовий Піменов приніс — усе Шведові підійшло ідеально.

До того ще два комплекти спіднього. Спакувавши добрий вузол, Піменов відніс усе те добро до автомобіля, а Мальцев тим часом склав документи Марка до папки.

— Ось, товаришу Клєвєров, Ваші документи. Я гадаю, завтра усе з Вашим призначенням і вирішиться. Маю велику надію на Ваші здібності і знання, бо дуже потребуємо у штаті для посилення прикордонної роботи уповноважених саме по іноземному напрямку… Від січня цю посаду у Москви просили-просили — випросили. А людей, гідних такої посади — катма. У того досвіду немає, у іншого — розуміння справи… Відколи Баюрний доповів про співпрацю з Вами, я мав Вас на приміті. Можна сказати, я і наполіг, аби Ви сюди прибули. Пантелеймон впирався, звичайно. Але, гадаю, Ви не пожалкуєте, що опинилися з нами в одній обоймі. Тут, на Збручі, справи, відверто кажучи, не дуже. Контрабанда цвіте маковим цвітом, через Польщу лізуть іноземні засланці… І людина з Вашим знанням іноземних мов, професійними навичками… Та й до Варшави час від часу їздитемете.

Марко лише стримано усміхнувся.

— Якщо я буду корисним тут, товаришу Мальцев, можете покластися на мене.

* * *

Мальцев вів автомобіль сам. Робив це, як для колишнього пітерського робітника, віртуозно, зі знанням справи. Певно, механікою у старі часи теж цікавився.

Їхали до нього додому. Щодо Марка, такий поворот його навіть влаштовував. Схоже, усе й справді йшло непогано.

Але коли Мальцев звернув біля колишнього Шевченківського театру в бік Польських фільварків, Швед внутрішньо напружився.

— Ну, то як Вам Кам’янець, товаришу Клєвєров? — поцікавився Іван Мальцев.

— Гарне місто… Особливо його стара частина. Тільки занедбане. Прикро…

— То нічого! — відповів Мальцев. — 3 часом усе відновиться. Не до історії зараз, не до краси… Але місто все одно гарне. Я спочатку навіть обурився в душі, що мене у цей глухий кут розквартирували. Але тепер… — Мальцев похитав головою. — Погляньте, товаришу Клєвєров, яка тут благодать!

Автівка повільно проминула Георгієвський собор — все ще величний і навіть, на здивування Марка, діючий.

Так близько… Так близько від дому! У Шведа аж серце забилося сильніше. Ніколи раніше дім не був для нього настільки жаданим, настільки дорогим. Так, коли приїхав до Кам’янця у дев’ятнадцятому, відчував себе на сьомому небі від щастя; не міг натішитися відчуттям того, що він нарешті відіспиться у рідній оселі. Але тепер… Хоч би одним оком зараз глипнути на батьківську хату. Хоч би одним оком!

Автівка подалася вниз, у бік річки. За верхівками дерев з того боку Смотрича враз нависли сірі кам’яниці замкових башт.

Мальцев скермував у одну з тісних вуличок, засаджених низенькими вишнями. У Марка пересохло у горлі: такого збігу просто не може бути! Однак…

— Отут я і мешкаю… — задоволено проказав Мальцев, зупинивши автівку біля чепурної хати, що втопала у квітниках і зелені саду. — Отут я і мешкаю, товаришу Клєвєров. Що не кажіть, а хохли уміють, на відміну від нас, росіян, ґаздувати, — додав він, повернувшись до Марка і вказавши на колишнє Шведове обійстя.

Марко йшов по саду, немов на ватяних ногах. Добре, що Мальцев був попереду. Той відчував себе тут направду господарем. По-хазяйськи показував сад, хвалив вигоди обійстя, чистого подільського повітря та краєвид. Далі повів до погреба — ще Марків прадід, Михайло, викопав його — глибоким, на двадцять вісім сходинок під землю. Мальцев похвалився: недавно провів сюди електричне світло.

— Ну, по цигарці і ходімо до хати. Вечеря, певно, уже готова… — сказав Шведові. — У хаті не можна. Марія Степанівна мені строжайшим образом заборонила. Каже, ніхто з колишніх господарів у хаті не палив і Вам не слід! — гмикнув і простягнув Маркові набитий цигарками портсигар.

— І я не палю… — відмовився Швед, — іноді сигарами бавився, у Константинополі — кальяном, але цигарки — ні…

— Ну, як бажаєте, товаришу Клєвєров, — проказав Мальцев. — На нєт і суда нєт. А я до звичайних цигарок давно звичний. Ходімо…

На ганку, просто перед ними, у дверях стояла Марунька. Майже не змінилася, тільки погарнішала ще більше. Зелені очі — як два ставки на півлиця. Не відводила погляду від Марка, остовпіло дивилася на нього.

Оце так втрапив… То Марія Степанівна, домробітниця Мальцева це Марунька? Але чому вона тут? Чому вона працює у Мальцева? Тільки цього йому бракувало! Невже він для того сюди їхав, аби так безглуздо завалити усю справу?

— Знайомтеся, товаришу Клєвєров: моя помічниця, Марія Степанівна… — Мальцев кахикнув у кулак, делікатно пригорнув Маруньку до себе. — Що з тобою, голубонько? Чого так сполотніла?

Марунька наче зі сну виринула. Глипнула знову на Марка…

— Е-е-е-е… Довго ж Ви, товаришу Мальцев… Наче волами добиралися, — проказала розгублено.

— А це — Валеріан Клєвєров, — відрекомендував Мальцев Шведа. — Мій колега. Поживе тут у нас тиждень-другий… Прошу любити і шанувати, Маріє! Завтра його під твою опіку залишаю до обіду; нагодуєш, доглянеш як годиться.

— Ва-валеріан Клєвєров? — повторила Марунька, не зводячи погляду зі Шведа.

— Та що з тобою? — жартома зачепив її ліктем Мальцев. — Сонце заспала?

Марко дивився на Маруньку. Усе, що міг зараз зробити, — на мить притиснув пальця до вуст. Вона побачила і, певно, зрозуміла той знак.

Якщо перед ним усе ще та Марунька, яку він знав раніше, то вона його не викаже. Але що, коли Марунька вже інша? Коли опинилася тут, в услужінні червоного командира, не просто так?

— Проходьте, проходьте, Іване Миколайовичу! — заметушилася вона тим часом. — Прошу, товаришу Клєвєров! Вечеря не чекатиме, вистигне за нашими церемоніями. А я… я розгубилася трохи. Ви ж знаєте, Іване Миколайовичу, гублюся я на чужих людях.

Мальцев вже не слухав, пішов у кімнати.

Марко тим часом із полегшенням видихнув. Отже, Марунька не тільки зрозуміла його знак, але й не виказала. Це вже було добре.

— Товаришу Клєвєров, ходіть сюди, вип’ємо по чарці, поки Марія Степанівна вечерю подаватиме; горілка уже на столі.

Швед порівнявся з Марунькою. Рука сама потягнулася до її руки у купчастому рукаві вишиваної сорочки, легенько стиснув її долоню у своїй. Вона відповіла таким же ледь чутним потиском його долоні і зникла на кухні.

Від цього стискання її руки полегшало на душі, наче у минуле знову повернувся. Він тут не один. Не зовсім один. Це додасть сили!

У вітальні, як і раніше, стіл стояв на старому місці. Зрештою, усе було майже так, як за батьків: ті самі меблі, картини, які знав з дитинства, навіть старі фіранки на вікнах…

Марко зняв свого піджака, сів до столу ближче. Мальцев тим часом налив гіркої.

— Горілка хороша! — проказав він. — Зі старих буржуйських запасів мені дісталася. Знаєте, Валеріане, оту будівлю напроти міської ратуші? Там склад музичних інструментів був: труби, скрипки, балалайки… Ми якось навідалися з хлопцями туди. А там окрім музичних інструментів — французькі коньяки та вина, горілка… Цілий оркестр!

— Контрабанда? — гмикнув Марко.

— Аякже… Кажуть, ще за Петлюри туди контрабандисти наносили усього, а потім тікали стрімголов, коли наші Кам’янець знову повертали. От і залишилось добро. Поміж нами кажучи, — змовницьки стишив голос Мальцев, — гріх було собі кілька пляшчин не взяти. Аякже! Мусили на пробу. Ну, де та Марія з вечерею? — додав нетерпляче. — Маріє Степанівно! Довго ще? Неси, що там маєш!

А Марунька уже й так поспіхом несла на таці полумиски з молодим зеленим борщем — по кружальцю вареного яйця та по ложці густої сметани у кожному, а ще домашній хліб та зелену цибулю.

— Ну, товаришу Клєвєров, вип’ємо за нашу майбутню плідну співпрацю! — Іван Мальцев подав Маркові чарку. — І тойво… може, досить уже оцього офіціозу, Валеріане? Давай по-простому, на «ти»… Раз нас із тобою радянська влада урівняла… Зови мене Іваном. І я в образі не буду. Але тільки не на роботі, — додав, поглядаючи на Маруньку, що якраз виставляла на стіл полумиски з борщем. — Там усе має бути строго.

— Аякже. — Марко перевернув чарку. — Твоє здоров’я, Іване!

Тільки-но горілка теплом розлилася по тілу, відчув, що зголоднів страшенно. Розколотив у полумиску сметану колами.

— Смачно! — проказав, відсьорбнувши наваристої юшки. — Смачно, Маріє Степанівно, готуєте!

Марунька вимушено усміхнулася. Заховала руки за спину, аби новий господар не помітив, як вони зрадницьки затремтіли.

— На здоров’ячко, товаришу… Клєвєров, — відказала.

За борщем принесла замовлені Мальцевим вареники з потрушками, присмачені шкварками. Мальцев харчувався і справді краще, ніж могла б запропонувати будь-яка місцева ресторація.

Їв, аж за вухами лящало.

— Ну, як тобі? — підморгнув Маркові, коли Марунька пішла до кухні. — Гарна молодиця, правда? — пробелькотів із напханим ротом. — У мене самого мати — хохлушка! До слова, я маю цілком радянську теорію, — проказав напівжартома. — Якщо усю ту хохляцьку контру повибивати, а їхніх бабів за наших російських мужиків повидавати заміж, матимемо не життя, а рай. Диви, які вони вродливі, працьовиті. Взяв у руки — маєш вещ! Як там товариш Некрасов писав: «Єсть женщины в русских селеньях…» — так от, я дійшов до висновку, — додав Мальцев багатозначно, — що то не про російських баб, а про хохлушок сказано… Товариш Некрасов наплутав. Ти, звичайно, зі своїм дворянським минулим смаку у простих українських жінках не розумієш…

— З чого ти це взяв? — Марко криво усміхнувся. — У нас у Пітері свого часу прислуга була уся із малоросів. Усіляке траплялося.

— А про те, що ти з колишніх і прислугу малороську вдома тримав… про це нікому більше не розповідай, — Іван Мальцев пильно подивився на Марка. — Кому потрібно, ті й так у курсі справи. А щодо усіх інших… Не всі такі у нас політично-лояльні, як я. Для більшості ти, Валеріане, залишишся під підозрою, класовим ворогом. Розумним, досвідченим, але буржуєм і класовим ворогом. Тут вже як хочеш: ображайся — не ображайся. Не всі усвідомлюють, що усю ту петлюрівську шушару більшовики перемогли лише завдяки грамотним військовим царської армії… Куди тим нашим розхристанцям від борони! Коли в 1917-му їхня Центральна Рада відмовилася від послуг царських кадрів, Володимир Ілліч, молодець, не розгубився…

— Одначе це правда. У російській армії завжди були талановиті командири, — підтакнув і собі Марко. — Приємно чути про таке з уст колишнього пролетарія.

— І що варто зазначити, — Мальцев налив знову собі і Шведові по келишку, — їх високоблагородія і високопревосходительства у двадцятому проливали кров за радянську владу не менше, ніж такі як я, пролетарії! Рятували нашу спільну вітчизну від клятих іноземців і зрадників. Без них ми би й контру петлюрівську не потовкли. І кров у благородій, як виявилося, не блакитного кольору, а червона, як наш прапор! — патетично завершив він.

— То не я, то ти, Іване, небезпечні для загалу речі мовиш… — Швед перехилив чарку, хухнув у кулак. — Але ти у багатьох речах правий. Я дав драла до Франції, а там жив як собака впроголодь, за Росією тужив. Мабуть, і здох би там, на чужині, без користі для вітчизни, втративши свою честь! — промовив Марко, вдаючи захмелілого. — Моя ганьба, Іване, була б неминучою, якби у двадцятому не зустрівся мені Пантелеймоша Баюрний. Тоді все стало на свої місця: він показав мені звернення Олексія Олексійовича Брусилова до офіцерів… Як я міг йому не довіряти! І якщо сам Брусилов став на бік радянської влади…

— Ти, — знову через напханий рот прошамкотів Мальцев, — про Баюрного теж не дуже обмовляйся. Баюрний… він із петлюрівців перевербований. Радянській владі почав служити тільки після того, як його добряче за хвіст притиснули. Тому… А от старічок Брусілов послужив радянській владі на славу і був похований з почестями, як і належить радянському командиру.

* * *

Поки Швед із Мальцевим вечеряли, Марунька постелила йому у колишній його ж кімнаті.

У дверях зіштовхнувся із нею. Вона запитально подивилася в очі.

Оглядівся: Мальцев вийшов у садок викурити після вечері цигарку.

— Завтра… Усе завтра, Маруню, — прошепотів їй. — Завтра зранку побалакаємо. Я — спати, бо голова гуде, мов дзвін.

Від споминів щеміло серце. Здавалося, перед тим як заснути, Марко навіть вловив легкий аромат лаванди — її гілочками мати завжди перекладала усю постільну білизну. А може, то Марунька теж тепер так робила…

Показна щирість, турбота та відвертість уповноваженого ОДПУ була на диво правдоподібною і одночасно насторожувала. Думка про те, що вся ця братська турбота і покровительство, якими оточив Іван Мальцев Марка з моменту його прибуття до Кам’янця, має під собою ще якусь, іншу причину, а не лише потребу у професійних і кваліфікованих кадрах для роботи місцевого відділку ДПУ, була останньою, яка майнула у Шведа у голові перед тим, як він провалився у сон.

Револьвер За звичкою поклав під подушку.

Спав, наче у глибокому колодязі. Не відчуваючи плину ночі. Ні мати, ні батько, ні Елізабет у сни не приходили. Якесь темне, важке провалля…

Вранці, спросоння, ще із заплющеними очима, швидше, підсвідомо відчув: хтось сидить поряд, на його ліжку, дивиться на нього, не відводячи погляду.

— Маруню?

— Він поїхав до своєї комендатури, — відказала вона. — Наказав приготувати для Вас сніданок, напрасувати одяг і не заважати, поки працюватимете. То Ви тепер працюєте на радянську владу?

Швед сів, протер очі.

— Маруню… І я радий тебе бачити, — проказав із сумною посмішкою. — Чекай, нехай я встану, вмиюся, приведу себе до ладу. Та й поговоримо. В житті стільки не пиячив, як за оці два дні. Голова обертом.

— То Ви тепер працюєте на радянську владу? — повторила вона. Тримала у руках його револьвер, націлений Шведові просто в груди. — Кажіть правду, паничу, аби я знала.

Марко перевів погляд на дуло револьвера, потім на Маруньку. Схопив її за руку, крутнув, і за мить револьвер уже був у нього в руці.

— Здуріла чи що… Дай сюди.

Вона потерла зап’ясток, за який він схопив занадто сильно.

— Вибач… не хотів тобі зробити боляче.

— Скажіть, паничу, мені правду: то Ви тепер червоний командир? — промовила знову зі сльозами на очах. — Я маю знати.

Він потягнув її до себе, обійняв. Зітхнув важко і якось безрадісно.

— Маруню… Та доста вже з тим паничем. Єдине, що тобі скажу, — не думав, що ночуватиму у своїй колишній хаті. А тебе і зовсім не розраховував зустріти. Більше тобі задля твоєї власної безпеки нічого знати не потрібно.

— То Ви… звідти? Ви все ще… за Україну? — промовила тремтячим голосом.

— Для тебе я Валеріан Клєвєров, — проказав їй на вухо. — Колега господаря цієї хати. А ти… як знову тут опинилася? Чому стала працювати у нього?

— Він сам розпитав у людей, хто раніше тут у прислузі був, знайшов мене, запропонував знову працювати у нього домробітницею, — відповіла Марунька. — Чоловік мій не дуже тому був радий, але я погодилася, бо після того, як наші відійшли за Збруч, ми усі дуже бідували. А тут — самі бачите: я можу щось і додому взяти з харчів і платить Мальцев мені справно. А по-друге… — Марунька пильно подивилася Маркові в очі. — Я… Я тут не просто так. Розумієте? У нас є невелика група патріотів… Чоловік п’ять…

— Зрозумів.

Марко випустив Маруньку з обіймів, спустив ноги з ліжка.

— Іди, готуй сніданок. Я поки вмиюся і поголюся. Усе зрозумів, Маруню, — проказав, поправляючи їй пасмо волосся. — Це дуже добре, що тут є такі люди. Але будь обережна, аби тебе не зрадив ніхто. У ДПУ свої методи і агенти всюди. Може виявитися, що той, кому ти довіряєш, приставлений, аби вивідати про ваші наміри усе. Або ж змусять його катуваннями… Будь уважна.

Вона кивнула.

— То тепер Ви нам допоможете? Тепер, коли Ви знову тут…

— Маруню, — Швед похитав головою. — Не все так просто і однозначно.

Марунька знов впала Маркові на груди. Зайшлася від беззвучного плачу.

— Господи, як я на Вас чекала, паничу! Як чекала! Ні звісточки ж, ні чутки ніякої… не залишайте нас тепер, дуже ми тут бідуємо при тій радянській владі… А кажуть, ще гірше буде. У Гуменці вже приїжджав червоний комісар, оглядали землю, хати, дивилися, що в кого на обійсті є…

— Заспокойся, Маруню… Заспокойся. — Марко погладив її по волоссю. — Тут сльозами уже не допоможеш. Робитимемо усе, що зможемо. Але можемо ми поки що направду не так багато. То дуже добре, що ти до Мальцева домробітницею влаштувалася. Буду мати справу тільки із тобою. Більше ні з ким. Ти теж повинна мати дві-три людини, на яких можеш покластися.

— Маю. То надійні люди. Жоден советам не продався.

— Якщо так, то будемо з-за Збруча доправляти сюди листівки та газети. Усе, що треба. Зрештою, у Кам’янці немає більш надійного сховку, ніж хата уповноваженого ДПУ — проказав до неї. «І морг», — додав подумки про себе. — Ти молодчина, Маруню!

Вона витерла сльози, подивилася на Марка вже веселіше.

— Як пані Ганна? Як Ваш батько? Як вони там, у тій Франції?

— Наче добре. Тримаються. Сумують, звісно, за Кам’янцем, — відповів Швед. — Бачив їх років зо два тому. Якби було щось погано, дали б мені знати… значить, усе добре. Ну, гаразд, Маруню, заспокойся. Іди, іди… І я теж справами займуся, бо мені до обіду треба усе завершити. Тримай язик за зубами, чуєш?

Вона мовчки кивнула.

Поки голився та вмивався, принесла йому напрасований одяг, зварила кави, подала на сніданок яєчню з салом і цибулею та канапки.

Упіймав себе на думці, що снідає, як батько. Таку ж яєчню із салом та цибулею і татові мати готувала вранці.

«Отже… — розмірковував, поки снідав, — Кренцель і Марунька — вже двоє. Це добре. Правда, якщо Кренцель сам по собі, то щодо Маруньки, є певні ризики». Ні, Маруньці він довіряв. Але хто знає, з якого боку можуть підійти до тих людей, про яких вона каже. Та й із Мальцевим треба триматися насторожі.

— Він тебе не ображає? Не чіпляється?

Марунька стенула плечима.

— Поки до такого не доходило. Так… іноді руки простягає, але я вивертаюся. А він, на щастя, часу ніколи не має багато. Та й на вечір я додому йду…

— Сама? На Гуменці?

— Ні, чоловік мене зустрічає. А іноді, як сьогодні, ночую тут. Наплачуся за усіма вами…

— Плакати не смій. Ми усі поки що, дякувати Богу, живі, — проказав Марко суворо. — Маєш і ти триматися. Он, сама кажеш — заміж вийшла… І діточки є?

— Ні, Бог ще не дав.

— Тако, Маруню… — Марко відставив убік філіжанку. — Якщо все буде добре, розіграємо тут гарну гру, як по нотах. Тільки поки що нікому ні єдиного слова. Навіть твоїм отим вірним людям. Чула мене? Маю думки.

— Мовчатиму! — пообіцяла Марунька. — Мовчатиму, ні слова нікому не скажу.

* * *

Совершенно секретно

Каменец-Подольский

Иностранное отделение Контр-Разведывательного Отдела ГПУ УССР,

Специальному Уполномоченому

ОГПУ СССР тов. Мальцеву И.Н.

Об агенте Клевере

(тов. Валериане Клеверове)

Валериан Клеверов, бывший офицер царской армии в чине штабс-капитана.

За воинскую доблесть был награжден орденами: Св. Владимира IV степени и орденом Св. Георгия IV степени, что характеризует его как человека решительного, смелого и находчивого.

При дальнейшем сотрудничестве получил псевдоним Клевер.

Был завербован мною в Париже 8 ноября 1920 года.

В Париже тов. Клеверов находился в крайне бедственном положении (в нервном расстройстве, без каких либо средств, практически спивался).

В качестве решающего аргумента для вербовки я использовал водку и воззвание А. А. Брусилова к белогвардейским офицерам А. И. Деникина перейти на сторону советской власти, а также предложил ему возможность восстановить свою честь офицера на службе Советской России в борьбе с иностранными интервентами. Дав свое согласие сотрудничать с советской контрразведкой, тов. В. Клеверов решительно покончил с пьянками, проникся советскими идеями. Уже через месяц он показал себя положительно при выполнении моих поручений в Константинополе.

В Константинополе имеет собственных информаторов, имена которых мне не известны. Информацию тов. Клеверов получает от них исправно, проявляет изобретательность и находчивость при решении поставленных задач. В работе вполне самостоятелен, ответственен и аккуратен.

В совершенстве владеет французским, английским, польським, немецким языками. По прибытии в Константинополь начал изучать турецкий.

Среди эмигрировавшего белогвардейского движения имеет некоторых знакомых, связи которых можно использовать для дальнейшей работы заграницей.

Отвечая на запрос Уполномоченного ОДПУ СССР И. Н. Мальцева касательно моего мнения, могу с уверенностью сказать, что тов. Клеверов для работы в качестве уполномоченного ИНО ГПУ УССР для закордонной работы, в частности для работы в Польше по украинским «национальным группировкам» вполне пригоден.

Рекомендую тов. Клеверова и далее использовать в данном направлении как квалифицированного и ответственного сотрудника, не привлекая к официальной работе в советской дипломатической миссии или других официальных ведомствах.

Пантелеймон Баюрный

Коротка біографія агента, анкета й характеристики від Баюрного говорили самі за себе… Як вчасно він помітив цього Валеріана!

Іван Мальцев відклав убік донесення, взявся за інший документ.

Перечитав, замислився. Сьогодні треба буде із ним побалакати. По-серйозному. Тільки не тут, а вдома, під час обіду.

Тут, крий Боже, ще почує хто.

У пошуках того скарбу у Тарноруді йому конче буде потрібна надійна людина не зі своїх, не з місцевих; така людина, якій можна довіряти, на яку можна буде покластися, пообіцяти… нехай навіть половину усього знайденого скарбу! Такого, як Клєвєров, він і шукав: грамотного, вправного, освіченого! Та попри все, десь глибоко в душі зламаного, розчавленого, ображеного на своїх, а тому вдячного і слухняного.

«Його найбільший страх, — писав Баюрний у своїх раніших донесеннях, — знову опинитися без засобів до існування, бідувати».

А ось іще один аркуш, так би мовити, історія втечі Клєвєрова за кордон з усіма подробицями…

Мальцев скривився — одні шмарклі і сльози. Чи то Пантелеймон так емоційно написав?

…Там, за кордоном, навіть вчорашні приятелі ставали кожен сам за себе, аби тільки вижити. Особливо морально страждали ті, хто свято вірив у свою потрібність імперії, хто викладався на службі царату по повній, а за кордон втрапили без копійки.

Вони сподівалися на підтримку своїх, на допомогу. Але їх насправді там ніхто не чекав. З таких був і він, Валеріан Клєвєров. Герой з героїв.

А після революції став ніким, бо тікав з просмаленого димами і залитого кров’ю Пітера без цінностей і грошей. Мало не голим по морозі.

Той пітерський погром перевернув його свідомість… страшна була осінь.

Та попри все, сподівався врятувати хоч когось… У простому робітничому одязі пробирався заваленими людськими тілами вулицями і тішив себе надією, що до маєтку Клєвєрових нелюди ще не дісталися, не встигли. Однак ті сподівання були даремними. Запізнився.

Кілька днів тому містом та околицями прокотилися погроми. Безжальна різня. Кожен, хто мав власне житло та яке-не-яке майно, потрапляли під підозру ошалілих від крові та безкарності представників нової влади. Що вже казати про заможних дворян…

Проте не треба було носити еполети чи мати знане прізвище: більшовики-пролетарїї документів не запитували; убивали не перебираючи, безжально; навіть простих мешканців міста і звичайну прислугу, що за своїм статусом нічим від них не різнилася.

Варфоломіївська ніч та й годі!

Діставшись маєтку, Клєвєров увійшов у залиті кров’ю, потрощені, перевернуті догори дриґом кімнати. У вітальні мати і батько з перерізаними горлянками уже смерділи…

На кухні Глаша їхня кухарка, задушена власним фартухом, посиніла і розпухла. Її ж за що?

А он покоївка, Настя, що матері прислуговувала. Оголене понівечене тіло дівчини зі страшними коленими ранами лежало, розкинуте на засохлій кривавій калюжі. Мабуть, перед тим гвалтували, а потім зарізали, нелюди…

Баюрний, вочевидь, писав усе зі слів самого Клєвєрова, детально, яскраво, не випускаючи жодних дрібниць, наче то були не звичайні відомості про агента, а якийсь художній роман, — відмітив про себе Іван Мальцев, читаючи далі:

… У деяких кімнатах була зірвана підлога, розбиті каміни, подовбані стіни.

Шукали дорогоцінності. Вочевидь, мати перед смертю, не витримавши тортур, таки розповіла про потаємний сховок, бо велетенський годинник з боєм лежав перекинутим; його подвійне дно, де родина Клєвєрових зберігала цінні папери, асигнації та дорогоцінності, зіяло наскрізною дірою.

Коли вибирався із Пітера, бачив, як Невою пливли мерці. Багато мерців. Від того Нева смерділа і пінилася…

Вулицями ганяли зграї собак, гризли трупи. Поміж собаками нишпорили мародери, обшукували мертві тіла; забирали решту того, що до них не встигли забрати інші.

Його зупинили якісь недолюдки: з виду і не зрозумієш хто — з революційних чи просто злодії. Та хіба між ними вже була різниця?

Добре, що не мився кілька днів, мав брудні руки і нігті, був одягнутий просто, як і вони, інакше втямили б, хто перед ними.

Мусів сказати, що відбився від своїх, шукає, десь вони тут буржуїв тлумили, братва і досі гуляє, та з похмілля заблукав, не знайти. Відпустили.

А далі вибирався з Росії чим і як міг.

На дорогу і облаштування в Парижі витратив ті невеликі кошти, що мав при собі. Зрештою зрозумів, як помилявся на рахунок того, що зможе розпочати тут нове життя, забути петербурзькі криваві видива.

Багато пив, страждав і знову пив. Доводилося працювати фізично, а гроші танули як сніг навесні.

Шукав підтримки у своїх, таких як він — емігрантів. Даремно…

* * *

«Задля того, аби не скотитися у прірву знову, Клєвєров робитиме усе, — переконував у своєму донесенні Баюрний. — Головне — ставитися із повагою до нього та його особистої трагедії, створити ілюзію, що він вільний у своїх діях, що має певний простір, де сам вирішує, як бути; підігравати йому…»

Баюрному вдалося переконати Валеріана, що так воно і є, що він самостійний і самодостатній гравець і радянська влада йому довіряє, підтримує цю його ініціативність, а тому вдячно надає певну свободу дій…

А про те, що сталося у 1917-му у Санкт-Петербурзі…

Ось і кілька рядків на смужці паперу:

«Взяти з агента Клевера підписку про нерозголошення подій у Петрограді, що мали місце восени 1917 року, про які він згадує. Переконати, що то було необхідним інструментом у боротьбі за торжество ідеалів революції або ж у тому, що ті кровопролитні погроми були вчинені антиреволюційними елементами…»

Із донесень Баюрного ясно, що у Туреччині та Польщі Пантелеймон грався з Клєвєровим як кіт із мишею. А той навіть не замислювався… Після голодного паризького бідування у Константинополі цілковито поринув у свою «потрібність», служіння старому-новому «отечеству».

«Поставити кожного на місце страхом, голодом та кров’ю! Ефективний, одначе, спосіб!» — подумки гмикнув Іван Мальцев.

Ні… вчорашні офіцери царської армії зовсім не телепні! Зараз вони всього лишень… як там у попів сказано?.. Вівці без пастиря. Після того як їхні командири перейшли на бік совєтів, а основні сили Колчака, Денікіна, Врангеля розбиті, вони були змушені покинути батьківщину, податися у світи, рятуючи своє життя… Хтось зумів прилаштуватися за кордоном, а комусь — як от Клєвєрову — так це і не вдалося… А жити ж хочеться! Жити, а не виживати… Не всі зуміли замаскуватися, аби при новій владі не викликати жодних підозр, не всі були готові, зрештою, служити новій владі.

Гм… не посперечаєшся! Тоді, у сімнадцятому, товариш Ленін дуже чітко вловив їхні настрої і душевне сум’яття, вчасно зрозумів, що усю цю силу можна перетворити з ворогів на союзників, повернути на бік радянської влади, знайти переконливі аргументи щодо їхньої потрібності та незамінності, зіграти на їх довбаному благородстві і розгубленості, дати їм можливість знову робити те, що вони уміють найкраще: розмахувати шаблею. Головне — вказати правильного ворога та додати одне-єдине слово у їхній лозунг «За єдиную и неделимую Россию»… Так, за Росію. Тільки тепер — «СОВЕТСКУЮ».

Вчора, коли вечеряв з Валеріаном удома, спостерігав за ним.

У тому, що Клєвєров ідеально підходить для справи, Мальцев уже не сумнівався. Ось тому він і панькатиметься з ним до часу.

Баюрний писав: «У Клєвєрова абсолютне відчуття сильної сторони». Це добре! Він йому покаже сильну сторону. І гроші, гроші обіцяє, звичайно.

Треба буде так і сказати: це те, що радянська влада тобі завинила — відкуп за твоїх рідних. Мусить взяти!

Але найбільша цінність Валеріана у тому, що у Кам’янці він чужак. Особливо за ним плакати ніхто не буде в разі чого. Та й видати його за контру, коли справа буде зроблена, він зуміє. І докази переконливі знайде. Отож тільки-но завершать справу— Валеріан тихо відійде у небуття. А він, Мальцев, за цими ж документами на ім’я Валеріана Клєвєрова спокійно перетне кордон і втече. До Європи… Ні, до Америки чи Канади. А може, й куди подалі. З такими грошима він скрізь прилаштується.

* * *

Приїхавши на обід, Мальцев застав свого квартиранта уже у новому строї за столом. Той якраз завершував писати звіт. Поряд — купка листів, сентиментально перев’язаних стрічечкою — замасковані під епістолярний жанр шифровки Баюрного, котрі Клєвєров опрацьовував добру половину дня.

Марунька поралася на кухні, кинулася було накривати стіл до обіду — перейняв її у дверях, завернув знову до кухні. Простягнув кошика з продуктами: сметана, масло, сир, яйця — усе свіженьке, скуплене солдатиком спеціально для нього, високого московського начальства.

— Ну, як наш гість? — кивнув у бік Клєвєрова.

Марунька знизала плечима.

— Хіба я з ним вступаю у розмови? Прокинувся, вмився, поснідав, взявся до роботи… Оце і голови не підводив від своєї писанини. Тільки кави попросив нещодавно. Нелюдяний якийсь…

— А ти би хотіла, щоб він тебе зачіпав? — підморгнув Марунці Мальцев.

Марунька знову знизала плечима.

— Побійтеся Бога, Іване Миколайовичу, у мене є чоловік. Я — шлюбна жінка.

— Ну, от що, шлюбна жінко… як мені знадобиться, то й ляжеш під нього, — проказав Мальцев єлейним голосом. — Ти тут розкошуєш на моїх харчах, усю родину за мій рахунок утримуєш… — стьобав далі. — Маєш бути вдячна за те, що пригрілася біля мене. Інакше я таких, як ти, куховарок хоч з десяток у Кам’янці знайду… Зрозуміла? У Кам’янці кожна баба ліпити вареники уміє.

Дочікуватися відповіді не став, глипнув у бік Клєвєрова.

— Подавай нам їсти, Маріє Степанівно, бо від роботи коні з копит падають!

А сам пішов до Марка.

— І як воно спалося?

— Дякую, добре. Відпочив. Оце завершую. За хвилин десять усе буде готове, — відказав той.

Мальцев сів напроти Шведа.

— Відклади то, Валеріане, маю до тебе розмову. Важливу розмову. От тільки маю бути упевненим, що тобі цілковито можна довіряти, бо…

Марко підвів здивований погляд. З виразу обличчя Івана було складно вгадати, що він має на увазі.

— Мені можна, — проказав із посмішкою. — Пантелеймон попереджав, аби окрім тебе ні з ким тут і не вітатися, не те що у справи якісь вступати.

— Правильно попереджав… — Мальцев відкинувся на спинку стільця. — Він знав, що говорив, бо якби не я, Баюрний би вже давно гнив у могилі, а не сидів у радянській дипмісії у Варшаві… Одначе, друже Валеріан, розмова такого ґатунку, що то не для кабінету, тому…

— Я уважно слухаю, товаришу Мальцев.

Іван зам’явся. Дістав із портсигара цигарку і вперше за увесь час запалив просто у кімнаті.

— Маріє… чуєш? — гукнув, не озираючись. — Попільницю мені принеси!

Марунька увійшла, невдоволено втягнула носом повітря, та швидкий Марків погляд змусив її не проронити ні слова. Поклала перед Мальцевим важку бронзову попільницю, що від попередніх господарів залишилася.

— А тепер іди собі! — додав Іван. — Двері не забудь за собою зачинити. Іди, в садку погуляй, Маріє!

— А як же обід, Іване Миколайовичу? — все ж перепитала вона.

Мальцев роздратовано глипнув на неї.

— Ти чула, що я тобі сказав? Іди погуляй у садку. Подаси обід, як покличу.

Марко з інтересом спостерігав за нервовим Мальцевим. Яка його муха вкусила? Що за таємничість?

— Отже… — проказав Мальцев. Далі слова знову наче застрягли у нього в горлянці. Дочекався, поки за Марунькою грюкнули двері. — Маю усі підстави сказати, що радянська влада перед тобою дуже завинила… І я хочу виправити ту несправедливість по відношенню до тебе, Валеріане. Я читав усі звіти Баюрного про тебе, — додав за мить. — Особливо про те, як загинули твої рідні у Пітері…

Марко вдавано спохмурнів. Похнюпився, втупився на свої руки, наче на них, як у того, описаного Баюрним, справжнього Валеріана Клєвєрова все ще можна було побачити бруд, що врятував тоді штабс-капітану життя на вулицях вимерлого Петрограда.

— Ти можеш воскресити моїх рідних? Повернути моє колишнє становище? — запитав Швед, зиркнувши з-під лоба на Івана Мальцева. — Я підписався під отакою писулькою, що забуду про усе, що сталося у Петербурзі тієї осені з моєю сім’єю. Обіцяв, що забуду, хто то вчинив. Але ти сам нагадав мені. Я обіцяв забути, але не думай, що мені то більше не болить. Тому, краще, не нагадуй.

Мальцев на якусь мить зам’явся знову. Усе ще межувався, мав сумніви, однак відступати уже не хотів.

— На жаль, повернути тобі рідних до життя я не в силі, — відповів він. — Але щодо становища, щодо ТВОГО КОЛИШНЬОГО становища… Справа цілковито секретна, Валеріане. І ніхто про неї знати не повинен… — проказав поспіхом.

— На місці твоєї домробітниці я би вже прилаштувався і підслуховував за дверима, — похмуро відповів Марко. — Якщо справа така секретна, то навіщо так демонстративно це виявляти?

Мальцев рвучко підвівся, підійшов до дверей і з силою прочинив їх: Маруньки за ними не було.

— От бачиш! — проказав до Марка. — Ніхто нас не підслуховує. Тут, у мене вдома, говорити про таке цілком безпечно. Отже, Валеріане, те, що я зараз тобі розповім, має надзвичайну вагу, — всівся знову за стіл напроти Марка. — І, можливо, у подальшому може цілковито і докорінно змінити і моє, і твоє, Валеріане, життя. Тож слухай… — додав зовсім тихо, так, що Марко аж нагнувся ближче до нього через стіл. — Є тут недалечко від Волочиська, на Збручі, прикордонне містечко — Тарноруда…

Швед підняв здивований погляд на Мальцева.

— Під час нещодавнього вилучення церковних цінностей, — продовжував той, — я дізнався, що хтось із місцевих таємно виніс із костелу і заховав старовинну ікону, копію зі ще давнішого оригіналу, який вважається чудотворним. Справжній образ ще у двадцятому році тарнорудський ксьондз, такий собі Броніслав Роговський, вивіз до Тернополя. Там теж історія була…

Місцеві мені розповідали, що як від’їхав на певну відстань від Тарноруди, коні стали, наче скам’янілі, не хотіли рушити з місця, поки він не благословив тією іконою містечко. Ну… я усім цим чудотворним байкам не дуже вірю, — правив далі Мальцев, — однак я чув, що справжню чудотворну ікону з Тернополя аж до Зєльонки Паслецької доправили. Тепер не дістанеш. У Тарноруді залишалася тільки оця копія, про яку я тобі зараз кажу.

Марко усміхнувся собі під ніс: значить, отець Броніслав таки встиг порятувати чудотворну ікону! Дякувати Богу. Правда, з Польщі її тепер так просто не повернеш. Та й куди? До радянської України, звідки її одразу повезуть до Москви, а далі продадуть за безцінь?

— То я ніяк не второпаю: ти хочеш знайти копію чудотворного образу із тарнорудського храму? — поцікавився він у Мальцева. — До чого тоді я і моє становище?

— А до того… — відказав Іван. — Золота й цінностей ми нашкребли у Тарноруді не так багато, а все тому, що містечко Збручем поділене на дві половини. Нашу й польську. Більшу частину цінностей селяни встигли до сусіднього костелу через Збруч ще раніше переправити. Через ту втрачену ікону та зовсім нікчемну кількість золота я геть розпасіювався. Розраховував на значно більший улов!

Почав у місцевих випитувати. Спочатку по-доброму. Не допомагало. Погрожував розстрілом… Як горохом об стіну! Обшукали скрізь. Нічого! От тарнорудський диякон — мої хлопці, що таїти, переборщили з ним добряче — зізнався, що та копія ікони жалюгідна і, на відміну від оригіналу, не представляє ніякої особливої цінності. Зате він має відомості про значно цінніші речі, ніж копія старовинної ікони — якийсь середньовічний скарб, що сюди доправила із самої Шотландії ще за київських князів королева… як там її звали, зачекай! Маргарита! Королева Маргарита Шотландська! Диякон Крушанівський казав, що її потім мало не за життя ще й канонізували.

Марко відчув, як у нього геть пересохло у горлі. Та все ж, додавши голосу певного скептицизму, проказав насмішкувато:

— І Ви, товаришу Мальцев, вірите у ці байки?

— І я так подумав на початку що байки, — розвів руками Мальцев.

— Байки, то мови немає! — похитав головою Швед.

— Та отой диякон забожився мені і під страхом смерті давай розповідати далі, — продовжував Мальцев. — Мовляв, місцезнаходження того скарбу було відоме лише колу посвячених членів товариства ордену Білої Троянди, вищим священикам — єпископам та волосним управителям. Були і якісь документи, та наші орли їх давно поспалювали, не розібравшись. Біда від неуцтва — те, про що ми з тобою говорили.

— І що далі?

— Так от, — вів Мальцев далі. — Усі, кому то було відомо, давно або вибиті, або за кордоном, і їм не до пошуків скарбу. Тут же, на місці, таємниця його місцезнаходження була відома лише єпископу, якому після революції на таємному зібранні передали спеціальну печатку із зображенням святої Маргарити. Крушанівський бачив її власними очима і навіть погодився намалювати, як вона виглядає. Він запевняє, що єпископ Лєпновський увесь час носив її при собі як каблучку чи перстень… Та печатка використовувалася тільки в особливих випадках, для найважливіших документів. Але окрім того вона… ти не повіриш, Валеріане, є ключем, що відчиняє таємний сховок, у якому знаходяться ті прадавні скарби!

Марко приголомшено мовчав, гарячково намагаючись зметикувати: те, що зараз почув від Мальцева, — прояв Божого дива, неймовірне везіння, випадковий збіг чи якась підступна провокація?..

— Що ти дивишся на мене, як баран на нові ворота! — вигукнув Іван, забувши. — Я кажу тобі те, що почув на власні вуха! У Тарноруді заховані стародавні скарби, Валеріане, і ми з тобою можемо знайти їх!

Тепер він міг нарешті глибоко затягнутися цигаркою, яка тліла у його пальцях увесь цей час.

У кімнаті запала мовчанка. Марко якийсь час дивився на Мальцева.

— Ну, Клєвєров, кажи щось. Не мовчи, — нарешті промовив Іван.

— Та що казати… Намагаюся повірити, що все мною почуте — правда.

— Правдивіше не буває! — відповів Мальцев. — Я ж так і не доказав тобі, Клєвєров! Та печатка була передана місцевому кам’янецькому єпископу, отцю Лєпновському, він носив її при собі. Ти тільки уяви, як я мчав із Тарноруди до Кам’янця! Мов навіжений! Панотця ж напередодні арештували! Ну, думаю, у слідчій тюрмі він нікуди від мене не подінеться, аббат Фаріа довбаний. Але сталося те, чого я боявся найбільше: годувати арештантів не дуже є чим, та й у камерах тісно — як оселедців у бочку усіх тиснуть. От комендант нашої слідчої в’язниці і вигадав їх потроху розстрілювати, буцімто за втечу, аби не утримувати зайвих… Солдати — за свідків (вочевидь, у Сєргєєва є свої, перевірені люди), лікар засвідчує смерть, усе чин-чином, не підкопаєшся.

Щойно приїхав із Тарноруди — наступного дня до коменданта пішов. Марно! Лєпновського саме у такий спосіб і розстріляли ще за кілька днів до мого приїзду. Буцімто за спробу втечі. І поки я до Кам’янця добирався, його й поховати уже встигли.

— Навіть якщо так… Іване, слід загублено! — проказав Марко. — Де шукати ті скарби? Так можна усі околиці Волочиська перерити, їх розшукуючи.

— Печатка… Печатка, товаришу Клєвєров! — урочисто підняв угору палець Іван Мальцев. — Ти забув, що я згадував про печатку! Вона десь має бути. Єпископ заховав її — це так само точно, як і те, що розказане мені дияконом Крушанівським — правда. Вона — у Кам’янці. Треба будь-що знайти ту печатку, поїхати до Тарноруди і під виглядом обшуків чи чого там ще розшукати ті скарби! Я так гадаю, відтиск тієї печатки і прочиняє двері потаємного сховку.

А тепер зрозумій найголовніше, Валеріане, — продовжував далі Мальцев, — відкрито займатися пошуками печатки я не можу… Розпитувати-випитувати теж… Та й у Тарноруді знаходитися невідлучно — це одразу викличе підозри в усіх навколо… Розумієш? А от ти… Ти міг би тут цим питанням зайнятися й у Тарноруді гарний шмон зробити…

— Тобто ти хочеш мені доручити пошук скарбів? — перепитав Марко здивовано.

— Саме так! Ти не викликатимеш такої підозри, як я. Ти матимеш повний карт-бланш від мене у своїх діях!

— Звідки мені знати, що це не пастка, Іване? — поцікавився Швед, пильно подивившись в очі Мальцева. — Звідки мені знати, що ти не обдуриш мене, як доведеться ділитися скарбом, коли ми його знайдемо, не віддаси на поталу своїм?

— Бо маємо довіряти один одному; ти отримаєш половину з усього, телепню! — тихо відповів Мальцев. — Половину! Втямив, Клєвєров? І прощай, злиденне життя! До того ж я не вірю у те, що радянські ідеали раптом стали тобі близькими; ти з народження мав усе, ти ніколи не був пролєтарієм і прижитися у радянській країні тобі буде ох як складно! А з такими грошищами ти зможеш облаштуватися де завгодно, второпав?

Брови Марка поповзла вгору.

— Та второпав… Але скарби потрібно ще знайти… Хіба золото та цінності за новими законами не належать радянській владі, Іване?

— Оце ти мені ще розповідатимеш, що належить радянській владі? — роздратовано проказав Мальцев. — Я скажу тобі зараз страшну річ, — промовив він, геть збліднувши. — Скажу лише тому, що довіряю тобі, Клєвєров: я достатньо зібрав золота та цінностей для радянської влади. Вантажівками вивозили з навколишніх сіл. Можу я щось і собі на чорний день припасти?

Марко провів долонею по обличчю.

— Тобто… Зачекай, Іване… Просто хочу переконатися, що правильно тебе зрозумів… Ти, спеціальний уповноважений ОДПУ Іван Мальцев, хочеш незаконно заволодіти старовинним скарбом княжих часів, якому немає ціни, і називаєш це «припасти на чорний день»?

Мальцев кілька митей дивився на Марка і нарешті проказав:

— Так. Ти усе правильно зрозумів, Валеріане. Саме цього я хочу. А ще я хочу, аби ти допоміг мені у пошуках того скарбу і, заволодівши ним, отримав би свою частку. А далі… я тебе не знаю, а ти мене… Світ он який широкий!

Марко ошелешено дивився на Мальцева. Такого від Івана він почути не сподівався.

— Скажу відверто… несподівана пропозиція, — проказав Швед. — Аж випити захотілося. Ну, добре. Припустімо, ми той скарб знайшли. Перепрошую, що лізу не у своє діло… Але тобі-то чим радянська влада так насолила? — запитав у Мальцева. — Ти ж казав мені, що з младих пролетарських ногтєй комісариш, кров і плоть їхня. Не те що я… Сам знаєш.

Іван знизав плечима.

— Нічим. До цього часу я навіть їй вірно служив. Але… Ти розумієш, Валеріане… Я ж не тупий місцевий гвинтик для виконання окремих задач і не з сусіднього Довжка на посаду уповноваженого призначений, а із самої Москви. Уся важлива інформація через мене проходить. Хочеш не хочеш — змушений аналізувати, думати і робити висновки. І з того місця, де я сьогодні знаходжуся, добре видко, що буде далі. Та там на кордоні усі, як можуть, наживаються на тому.

— І що ж ти бачиш? Що буде далі? — вдавано насмішкувато запитав Марко.

— А ось що буде, — безапеляційно відповів Іван Мальцев. — 3 усього видно, що зараз ми планомірно захищаємо ці території: вивозимо до Москви церковне золото та цінності, восени почнемо вивозити звідси зерно та інше продовольство… Уже прийшли рознарядки забирати усе, розкуркулювати кожного, хто має на подвір’ї бодай нещасну козу; кожного, хто, власне, має те подвір’я. А коли почнемо забирати збіжжя… Що далі, Валеріане?

Марко дивився Мальцеву просто в очі.

— Почнуться глади і мори, — відповів Марко.

— Саме так. І бунти, — кивнув Мальцев. — Тих, хто ще буде в силі бунтувати, — накажуть або розстрілювати на місці, без суду і слідства, або вивозити до Сибіру як ворогів революції. І будь упевнений, не таким потягом, яким ти сюди із Варшави їхав. З того, що я читав і знаю, Малоросія завжди стояла Москві кісткою в горлі. І всі ці Центральні Ради, Директорії, Грушевські з Петлюрами…Ти ж он навіть у своїх Парижах був у курсі про той бій за Вознесенськ, сам же мені розповідав про те, як петлюрівці без куль в атаку йшли. Хохли — це шалені люди. Вони захищатимуться до останнього. І навіть тоді, коли вмиратимуть, то з голими руками у бій проти тебе підуть.

До слова… Якраз під тією Тарнорудою, про яку тобі я торочу, при в’їзді, перед містечком на цвинтарі такий був у вересні 1920-го бій… Цільну, озброєну до зубів червону дивізію розбили вщент так звані чорні запорожці… Дрібка їх була проти дивізії. Отак!

Марко похитав головою.

— Наші про те позорисько неохоче згадують, — продовжував Мальцев. — Але ж то мало місце… І люди то бачили і знають… Так, нашим прочухана давали не раз, і тому я думаю, що коли ми почнемо у селян останнє забирати, тут завариться така каша, що нам і не снилася. Вода у Збручі почервоніє.

Боюсь, ми тут не для того, аби поширювати радянську владу та людей переконувати, Валеріане, що у складі радянської Росії добре жити буде, а для того, аби… викорінити місцеве населення настільки, наскільки можливо. Усіма доступними способами.

— Тобто? — перепитав Марко.

— Ти як маленький… — роздратовано проказав Мальцев. — Тобто фізично. До ноги, — тихо додав він.

Марко похитав головою.

— Хіба то можливо? Хіба то справді можливо? Цілий народ…

— Чого ж ні? — розвів Іван руками. — Одних виб’ємо, інших голодом заморимо, ще інших до Сибіру переселимо. Простори матінки-Росії необ’ятні, робочі руки скрізь потрібні. А через яких кілька десятків років вони там або вимруть, або зрозуміють, що краще забути, хто вони і звідки…

— Ти говориш страшні речі, Іване.

— От і я про те, товаришу Клєвєров, — Мальцев заговорив зовсім тихо. — Певності немає. А знаючи хохлів, ніхто так просто у цім ошалілім від свободолюбства краї здаватися нам не буде. Мені ж ота непевність та кровопролиття від сімнадцятого до чортиків набридли. Хочу жити спокійно, по-людськи, от як би ти, скажімо, жив у Парижі, якби у тебе гроші тоді були.

Марко сидів, приголомшений почутим. Зовсім приголомшений. Сподівася чого завгодно, тільки не такого…

— Ну, досить балакати, — проказав раптом Мальцев. — Я тобі все сказав, Валеріане, а ти дай мені відповідь, чи цікавить тебе моя пропозиція.

— А в разі, якщо не цікавить? — Марко простягнув Мальцеву через стіл руку.

— Ні разу не повірю… товаришу Клєвєров! — усміхнувся той, потиснувши руку Шведу. — Тобі ціна гідного життя як нікому відома. Пообідаємо, бо я зголоднів як звір. Випиймо за нашу співпрацю й успіх задуманого. Тільки позабирай оці твої листи й конверти, нехай Марія нам їсти подає…

* * *

Ідучи до Кренцеля, Марко думав про те, що справа отримала несподіваний поворот.

Замість заклятого одепеушника натрапив на чолов’ягу, що сам прагне вирватися з-під радянської влади, та ще й у такий оригінальний спосіб!

Щоправда, те, що Мальцеву набридли кровожерливі совєти, не означало, що він прихильник української національної ідеї… І взагалі Мальцев з першої миті знайомства видався Шведу дивним до неможливості. Тож так звана співпраця з ним покаже детальніше, що він за птиця. А поки що його зацікавленість у тарнорудському скарбі була Шведу на руку: ніхто краще не міг би придумати, ніж так, як склалося.

Отож, кілька днів у Кам’янці, туди-сюди, а потім — на Волочиськ і крути-верти Тарнорудою, шукай скарб Маргарити Шотландської; офіційні підстави для перебування у прикордонній зоні — то за Мальцевим, нехай ламає голову. А він по прибутті до Тарноруди спробує насамперед побалакати із тим дияконом Крушанівським. Що Івану не вдалося силою та нахрапом, то він спробує добрим словом. А поки що…

Перш ніж піти на Руські фільварки, прогулявся до Новопланівського мосту і назад, аби перевірити, чи не приставив Мальцев до нього своїх людей — відстежувати кожен його крок. Слідом нікого не було, тож сутінками через міський парк навпростець рушив просто у напрямку Руських фільварок.

Оселю Кренцеля знайти було не важко. Колишній будинок Омирових і справді гарний орієнтир. Його у Кам’янці, завдяки сибірській епопеї Колчака, знали усі.

Щойно Колчак став Верховним правителем Росії, більшість ще сподівалася: Олександр Васильович свій, українець та й дружина Софія теж із Кам’янця. Невже залишить Україну на поталу московській комуні, не допоможе?

Однак імперіалістичні устремління колчаківських воєначальників, серпневий наступ Денікіна 1919-го року та жорстоке витіснення ним частин петлюрівської армії з Києва вщент розбило ті даремні сподівання. Колчака, при усьому його внутрішньому благородстві та певній терпимості щодо державницьких амбіцій українських антибільшовицьких союзників, цікавила виключно «єдіная і нєдєлімая». За неї він боровся, за неї і життя поклав у далекому Іркутську.

Кого розселили у колишню хату колишнього колчаківського тестя і де поділися самі Омирові, Марко не відав.

Вулиця була порожньою, тож під покровом темряви ніхто не помітив, як з алеї у хвіртку сусіднього будинку, що належав міському патологоанатому, увійшов незнайомець.

Як і обіцяв Кренцель, собаки на подвір’ї не було. Марко постукав у шибку, за якою у дальній кімнаті ледь жевріло світло…

Вже за хвилину почулися кроки на веранді.

Кренцель відчинив двері і впустив Шведа до хати.

— Усе добре? — проказав замість вітання.

— Так… Маю до Вас справу. Навіть дві.

— Проходь, проходь у кімнату, Марку, там і поговоримо.

Господар у домашніх капцях і атласовому халаті почовгав далі, у проміжну кімнату, освітлену лише гасовою лампою.

За столом лежала розгорнута книга — Кренцель, вочевидь, збавляв час до приходу Марка за читанням.

— Пане Кренцелю, отже…

— Наперед кажу — зможу! — відповів той, всідаючись напроти Шведа у своє крісло-гойдалку.

— Ви ж іще не знаєте, про що я Вас попрошу, — усміхнувся Марко.

— Чому ж, знаю. Вірніше, здогадуюся. Тому й кажу — так, згоден.

— Ви упевнені у тому, що кажете?

— Я прожив усе життя, Марку, — зітхнув Кренцель, — та нічого справді путнього для України не зробив. От хоч на старості літ їй прислужуся. Ти ж хотів запитати, чи можна у морзі переховувати націоналістичну літературу та газети? Так?

— Саме так, пане Кренцелю.

— То я згоден. Можна. Завтра і облаштую усе для зберігання. Морг і справді таке місце, де шукати менш за все будуть. Я одразу й подумав після того, як ти пішов — чому б то не зробити… Головне, аби зв’язковий надійний був та не носив оберемками, аби не так помітно…

— Усе врахуємо, пане Кренцелю.

— А друга справа яка, Марку?

Швед на мить замислився. Як би то краще запитати…

— Скажіть, пане Кренцелю, Ви знайомі з єпископом Лєпновським?

Той неспішно переплів пальці на колінах.

— Так, був знайомий. Тільки його більшовики арештували і, наскільки я чув, нещодавно застрелили без суду і слідства, вигадали таку дурню, наче той тікати зі слідчої в’язниці надумав… З його-то поважним віком та ревматизмом.

— І Ви ходили засвідчувати його смерть?

Кренцель похитав головою.

— Ні, Марку, ходив мій колега, лікар Пливановський. Його завжди кличуть, коли щось подібне у слідчій тюрмі трапляється… Вже не знаю, чи платять йому за те, що він пише все, як їм треба, чи залякали… та звісно, що залякали, бо відколи зв’язався із ними, то став як лайно під лопухом… боязкий, мовчазний… І бігом до костелу наступного дня — сповідатися. Ото коли єпископа заарештували, а потім і застрелили, я гадав, він відмовиться іти… Але ні, пішов. Прийшов зажурений. Від нього я і дізнався, що отця Лєпновського начебто при спробі втечі застрелили. Він католик, — додав Кренцель, — то я й не стримався, запитав, у кого тепер сповідатиметься.

— І що Пливановський? — поцікавився Швед.

— Та кажу ж… як лайно під лопухом. То робота страшна, хай минає усякого. Я боюся, він там не тільки смерть констатує… — зітхнув Кренцель. — Але й дещо інше робить. Там же, у слідчій тюрмі, не сидять ті, хто на базарі гаманця вкрав. Там самі політичні…

— Гадаєте, Пливановського кличуть бути присутнім під час допитів? — запитав Марко.

Кренцель кивнув.

— Переконаний у тому. Він до мене часто приходив консультуватися з тих чи інших питань, ми часто сиділи, балакали за келихом бренді… Ділилися своїм, так би мовити, лікарським. Я ж не завжди у трупарні просиджував! А тут раптом він зовсім заходити перестав. Боїться, значить, що розпитуватиму. А про що питати, коли мені і так усе зрозуміло!

— Отже… — Марко аж на стільці засовався. — Констатувати смерть отця Лєпновського ходив лікар Пливановський…

— Так.

— Пане Кренцелю, як гадаєте, чи залишали єпископові особисті речі під час обшуку? Може, Ваш колега Пливановський згадував про щось таке? Ну, коли він оглядав тіло, чи були на єпископові якісь релігійні атрибути? Хрестик, чи, можливо, якась особлива єпископська каблучка…

— Ні… Нічого такого він не згадував. Був, як завжди, переляканий. Кажу ж… лайно під лопухом. Та кому ж, як не тобі, знати: тут арештантів обшукують і забирають усе цінне одразу. Це ж голодня, мародери! Навряд чи покійному єпископу бодай хрестика залишили. Гадаю, усі речі забирають ще при арешті і воно все десь там зберігається у начальства, а якщо дуже цінне…

Кренцель зітхнув, піднявся зі свого крісла-гойдалки, підійшов до шафки.

— Але я можу поцікавитися у Пливановського, так, наче випадково… — проказав він. — Може, по келишку бренді, Марку? У мене є ще трохи… Зосталося зі старих часів…

Швед аж скривився.

— Ви не образитеся, якщо я відмовлюся, пане Кренцель? Ніколи скільки не вживав алкоголю, як за ці кілька днів перебування на території радянської України.

— Не примушуватиму, — Кренцель все ж дістав келишок і графин із бренді. — Але собі таки наллю.

— І ще… — Марко пильно подивився на Кренцеля. — Нічого у Пливановського не питайте. Ще бракувало, аби Вас запідозрили у чомусь. Самі кажете — лайно під лопухом. Але прийде і доповість, що патологоанатом Кренцель розпитував про таке і таке…

Лікар розвів руками.

— Як скажеш, Марку. Але в усьому іншому покладайся на мене!

— Тоді, аби не затримувати Вас, пане Кренцель, я піду. Щодо зв’язкового — дам знати, як тільки усе знатиму сам.

У погляді Кренцеля майнув погано прихований сум.

— Біжи, біжи, Марку.

— Я б із радістю посидів із Вами, пане Кренцель, — проказав Марко, — та моя занадто довга відсутність може викликати підозру, як і той факт, що ми із Вами знайомі. Тому при випадковій зустрічі вдавайте, що вперше мене бачите. Я за першої ж нагоди сам до Вас прийду. У мрецьку чи сюди…

— У мрецьку… Господь із тобою! — відмахнувся Кренцель. — Краще сюди.

Марко лиш тихо розсміявся зі свого каламбуру.

— У мрецьку, пане Кренцель, безпечніше.

* * *

У колишній вітальні Шведів горіло світло. Мальцев чаював. Перед ним стояв таріль із рум’яними пампухами. Марка аж по душі скреготнуло: ці пампухи, його улюблені, здоровенні, бахматі, без сумніву, із вишнями, котрі Іван наминав один за одним, були як Маруньчина зрада.

— А ось і ти, Валеріане… — Мальцев відклав убік склянку у мельхіоровому підстаканнику. — Я гадав, ти вдома уже. Приїхав — а тут пампухи на тарелі, ні тебе, ні Марії Степанівни… Я аж недобре подумав!

Марко всівся напроти, стомлено посміхнувся.

— Даремно турбувався. Я твоєї домробітниці від обіду в очі не бачив.

— Чаю вип’єш? — запропонував Іван. — Люблю перед сном чай із медом… а тут ще й така розкіш, пампухи з вишнями… Нагадують Марії Степанівни перса, — крутнув перед собою руками. — Такі ж… соковиті та пружні.

— Чаю залюбки вип’ю, — відповів Марко. — А пампухів після такого порівняння, товаришу Мальцев, чогось перехотілося.

Іван тільки реготнув, відкушуючи чималий кавалок пампуха.

— Ет, який ти чутливий… То куди ходив? — проказав із напханим ротом. — Вважай, це запитання твого начальника.

— Та так… хотілося усе обдумати… Обмізкувати…

Мальцев помітно напружився, спохмурнів.

— Невже вирішив відмовитися від справи, Валеріане? Невже я у тобі помилився?

Марко не стримав сміху.

— Хто ж від такої справи у змозі відмовитися! Навпаки, обдумував, як би то краще усе зробити… Нам же у Тарноруді без тієї печатки робити нічого! Вона — ключ до таємного сховку із скарбами. Ти так, здається, казав?

— Саме так! — Мальцев вкинув у склянку кілька шматків цукру, долив чаю із пузатого чайника. — Ти, Валеріане, не соромся… Склянки он там. Чашки — поруч. Там десь і цитрина знайдеться. Пригощайся!

Марко вийшов на хвилинку до кухні. У шафці на старому місці і справді знайшов склянки, мельхіорові підстаканники та чайний сервіз. Чи був то їхній, Шведів, чи пізніших власників — не знав, бо тоді, у 1919-му, під-час короткого червневого перебування вдома не звертав на такі дрібниці уваги. Хотілося думати, що оці миловидні чашки та блюдця з віночками із блакитних незабудок належали раніше його матері, пані Ганні… від цієї думки аж на серці потепліло.

Зі склянок у підстаканниках пити чай не любив, хіба що у потягах. Не подобалося відчуття гарячого скла на губах. Та й взагалі манера пити чай зі склянок у підстаканниках викликала у нього якесь підсвідоме роздратування, асоціювалася з білогвардійськими «високоблагородіями», що добивали його нещасну землю замість того, щоб об’єднатися проти спільного ворога — більшовиків, а потім тікали за кордон, як щурі з корабля, що потопає, тільки-но їм самим засмерділо смаленим по-справжньому.

Стоп! Але ж Валеріан Клєвєров, себто він — теж «його високоблагородіє»… Саме тому йому доведеться пити чай зі склянки у підстаканнику за старою російською звичкою, що стала мало не притчею у французьких ресторанах — не виймаючи чайної ложки зі склянки.

Під час однієї з нечастих поїздок до Парижа, коли зустрівся із дядьком Альбером у якійсь затишній місцині на Монмартрі, здивуванню його не було меж, бо на стіні побачив табличку із жартівливим написом французькою та російською мовами:

«Ресторація не несе відповідальності за очі відвідувачів, вибиті залишеними у склянках чайними ложками!».

Саме так полюбляли пити чай російські емігранти, колишні білогвардійські офіцери — не виймаючи ложки зі склянки.

Уже збирався зачинити дверцята шафки, як раптом його увагу привернула квадратна бляшана коробка. Вона причаїлася в кутку — звичайна бляшана коробка від льодяників, однак таку його батьки ніколи б не тримали у хаті. Зображення імператорської корони і двоголового орла на її кришці трохи затерлися, а кольори облізли, однак Марко зміг прочитати:

«Санкт-Петербургъ

Поставщикъ Двора

Его Императорскаго Величества

Монпансьє

Торговый домъ Марксъ и сыновья».

Цікаво… невже пролетарій Мальцев любитель імператорських монпансьє?

Хіба що ця коробка залишилася від попередніх власників.

Повернувся до вітальні, сів за стіл і налив собі чаю. Хотів простягнути руку і за пампухом, та порівняння останнього із Маруньчиними персами пригадалося знову. Тепер він їх довіку не їстиме.

— Я от що думаю, Іване… — проказав, повільно роблячи ковток. — Та печатка — занадто цінна річ. Якщо припустити, що на момент арешту печатка була із панотцем… Ти ж сам казав, що він носив її як перстень чи каблучку на пальці. Як гадаєш, що з нею могло статися далі?

Очі Мальцева зблиснули.

— Так-так-так! Правильним шляхом ідеш, Клєвєров… Звичайно, після арешту його доставили до слідчої в’язниці, там усе цінне, що було при ньому, відібрали. Певно, комендант Сєргєєв усе те добро переглядає і що, на його погляд, більш вартісне, залишає собі. Я особисто так би і робив! Треба мати хоч якусь компенсацію за таку чортову роботу… То ти натякаєш, Валеріане, що печатка святої Маргарити може знаходитися у коменданта слідчої в’язниці, отого недоноска Сєргєєва? — перепитав Іван Мальцев. — А якщо єпископ її комусь передав або заховав у себе вдома?

— Я ні на що не натякаю, просто поки блукав містом, таке спало мені на думку, — відказав Марко. — Могло, звичайно, трапитися усіляке, але не думаю, що панотець погодився би розлучитися із тією печаткою або віддати її у непевні руки. Міг надійно заховати — це точно. У костелі таких потаємних шпаринок знайти можна безліч. Тоді, вважай, ми шукатимемо ту печатку до кінця свого віку. Але якщо арешт відбувся для єпископа несподівано, а він носив печатку на руці… то заховати її кудись він би просто не встиг. Зрештою, ніхто ж не здогадувався, що то не просто каблучка. І залежно від того, наскільки та печатка видалася начальнику слідчої в’язниці цінною, він міг її продати або ж залишити у себе…

— Ні, ні, ні, продавати її він би не насмілився, — замотав головою Мальцев. — Треба бути рідкісним недоумком, аби загнати таку каблучку за безцінь і потім мати через те клопіт. У Кам’янці зараз просто немає ювелірів, які могли б оцінити таку річ. Ті, що були чогось варті, сьогодні у Москві, поближче до гохрану. Та й Сєргєєв видався мені достатньо обережним. Він її приховав — це точно!

Марко у відповідь тільки гмикнув.

— Ну, якщо твій комендант Сєргєєв не зовсім недоумок, тоді печатка і досі у нього десь в кабінеті або ж удома!

— Геніально, Клєвєров! — Іван відсунув убік недоїденого пампуха та склянку із недопитим чаєм. — Тільки є одна заковика: як ти уявляєш собі наші пошуки печатки у кабінеті Сєргєєва чи у нього вдома?

— Дуже просто… — відповів Марко. — Пропоную завтра навідатися до нього на гостину, до слідчої в’язниці. Ти представиш мене як свого нового співробітника, будеш балакати з ним, скажімо, про те, що передчасна загибель єпископа підриває подальші пошуки прихованих церковних цінностей по надзбручанських селах. Крути йому мізки хоч у баранячий ріг, а я у цей час зможу добре роздивитися навкруги, і поки ти балакатимеш, спробую взяти зліпки з його ключів: від кабінету та квартири. Далі виготовимо дублікати і спробуємо знайти ту кляту печатку!

— Це якась бузня, — мовив Мальцев. — Але, з іншого боку… бузня часом і є найпростішим і найкращим планом… — замислено додав він. — Ніхто не очікує, коли дієш отак, напролом… То й Сєргєєв навряд чи докумекає, що уповноважений ОДПУ прийшов до нього, аби зробити зліпки з його ключів!

* * *

Марко вкладався спати з меланхолією на серці. Крізь прочинене вікно у кімнату лилося місячне сяйво, змішане зі солов’їним щебетом.

Солов’ї витьохкували так надривно, немов збожеволіли від розпуки. Отак, мабуть, зараз вони щебечуть у тому садку, де стоїть їхній з Лізою канарковий будиночок… І йому теж рвалося серце.

Сум пронизував думки тупою стрілою…

«Лізо!» — прошепотів у примарні струмені місячного світла ім’я дружини, ніби куштуючи його на смак. На язику воно було таке, наче трояндове варення. — ніжне, солодкаве. Шепіт полинув, розтанув, загубився у темряві кімнати…

Згадка про Елізабет змусила Марка важко зітхнути. Що вона, його солодка дівчинка, зараз робить, самотня, у тому канарковому будиночку?

Він повний телепень, бо сприйняв тоді усе, що Ліза розповіла про печатку… ну, майже як вигадку. А тепер історія з цією печаткою виявилася цілковитою реальністю!

Спробував не думати про Лізу, бо ж обіцяв собі не згадувати її, не думати про неї, допоки не повернеться до Варшави… Але тіло вперто не бажало такого компромісу.

— Гм-м-м, — проказав, випроставшись під ковдрою, наче на прокрустовому ложі. Сподівався, що це буде легко — без неї. У всякому разі терпимо. То чого ж йому зараз так погано, Господи!

Треба думати про щось інше… Бодай про завтрашню авантюру із тими зліпками.

Допомогло! Адже авантюра могла завершитися успіхом, а могла запросто стати цілковитим провалом! Його провалом! А якщо упіймають?

Що тоді зробить Мальцев? Скаже, що знати не знає, навіщо його підлеглий робить зліпки з ключів начальника слідчої в’язниці?

Ідея виготовити дублікати у такий спосіб не видавалася Маркові такою вже бузнею. Інша справа — чи вдасться зробити їх і відшукати печатку?

Насправді сталося те, чого він не очікував: історія зі скарбом святої Маргарити раптом вийшла на перший план, затьмаривши собою всі інші завдання… Якщо вдасться відшукати печатку і знайти скарби, а потім ще й переправити їх через кордон… Це ж стільки грошей отримає український уряд! На такі гроші можна буде серйозно розвернутися, налагодити якіснішу роботу і вести зовсім іншу співпрацю із поляками, румунами і навіть британцями…

До речі… про британців!

Отой дивний срібний хрест із отвором посередині і написом латиною… Містер Сеймур, зі слів Лізи, його використовував як закладку для книги. Для чого ж він потрібен насправді?

Вочевидь, ця річ, як і печатка, у пошуках скарбу повинна мати якесь своє призначення!

«Omnia fluunt, omnia mutantur. At Alba Rose floret ad senem locum»

«Усе тече, усе змінюється. Але Біла Троянда цвіте на старому місці…"

Марко перехилився, навпомацки намацав свій саквояж, а у ньому з-під твердої встилки витягнув хреста; підніс ближче, аби роздивитися. Срібло у місячному сяйві тьмяно зблиснуло, та розібрати гравіювання на поверхні рис було неможливо.

Навпомацки провів пальцями по різьблених завитках літер; торкнувся отвору у центрі: він був наче й справді для голки розрахований — так, аби її крізь нього встромляти або сам хрест насаджувати на якийсь тонкий, не товщий за голку стрижень…

Для чого ж ця річ? Що вона означає? Як нею користуватися?

Він сів на ліжку; раптом відчув, що не засне… Думки крутилися в голові, штовхаючи одна одну, наче вівці, що збилися до гурту.

І раптом перед очима знову виник спогад із дитинства; той, що одного разу наснився йому: він, прудке кучеряве хлоп’я, бігає садом босоніж у біленькій сорочечці; у руках — вітрячок: така звичайна паличка зі зчепленими навхрест і загнутими на кінчиках тоненькими пластинами бляхи. Тато зробив для нього. Мати все казала, що дитина об таку іграшку поранитися може, кликала його до себе та намагалася замінити татову диво-іграшку якимось смаколиком.

А він бігає садком, вітерець дме в обличчя, потрапляє у бляшані завитки, змушуючи їх кружляти-миготіти, перетворюючи забавку у справжній вітрячок!

«Маркусю, Маркусю, ходи-но сюди! Що я тобі дам…» — голос матері так виразно звучить у вухах, ніби ось вона, поряд…

Так… бляшані смужки для дитячого вітрячка теж були зчеплені хрестовидно, із отвором посередині. А якщо срібний хрест насадити на тонкий, схожий на голку стрижень… він теж зможе обертатися. Як… стрілки на циферблаті годинника чи… як компас! Так, звичайно! Як компас!

Чому він раніше про це не подумав! Срібний хрест дійсно може бути складовою якогось пристрою, що діє за принципом компаса!

Від цього здогаду у грудях подиху стало затісно.

«Усе тече, усе змінюється. Але Біла Троянда цвіте на старому місці»…

Виходить, якщо його здогад вірний, незалежно від печатки у нього є те, що вказує напрям, у якому треба шукати скарби!

* * *

Слідча в'язниця, якою завідував комендант Антон Сєргєєв, розташовувалася через дорогу від знайомої Маркові будівлі колишньої консисторії.

Компактне приміщення з товстими стінами, невеличкими глибокими віконцями, що одночасно дивилися і на Вірменську площу, і на Тринітарський костел, прямокутним двором і двоярусним підвалом з приходом більшовицької влади тимчасово перетворилося на місце утримання тих, хто знаходився під слідством.

Комендант Антон Сєргєєв звик до нової посади досить швидко і вже за місяць свого перебування почав крутити своєрідну тюремну комерцію: у застінки слідчої в'язниці потрапляли здебільшого люди інтелігентні, у минулому — заможні або ж достатньо забезпечені. Їх родичі мало не щодня носили Сєргєєву хабарі, маючи надію хоч щось дізнатися про подальшу долю своїх рідних, побачитися з ними чи бодай передати харчі.

Усе те добро незмінно потрапляло на стіл до коменданта, тоді як ув’язнених могло у Кам’янці вже й не бути. Тісні підвали, нашвидкуруч перемуровані простінками, забиті людьми — здоровими, хворими, понівеченими після допитів без надання необхідної медичної допомоги — швидко перетворювалися на душогубки.

Спекотного дня, проходячи повз, можна було відчути важкий сморід, що виривався назовні із тюремних підвалів.

З часом Сєргєєв зовсім осмілів і взявся навіть визначати на власний розсуд право арештантів на життя.

Колишній робітник із Павловська, Антон Сєргєєв, як і решта російських пролетаріїв до Кам’янця потрапив після численних сумнівних подвигів на вулицях українського Харкова, Києва та Полтави. Пройшов, як він сам любив казати, горнило революції та показав себе непримиренним ворогом буржуазії і петлюрівських націоналістичних угрупувань.

Він, хоч і без належної повної освіти, був по вінця напханий революційними лозунгами, тезами і переконаннями, які, на його думку, могли замінити усе.

Отож і теза про релігію як опіум для народу знайшла у ньому вдячного послідовника. Коли до в’язниці потрапив єпископ Лєпновський, Сєргєєв одразу взяв літнього священика на замітку. Особиста неприязнь до представника релігійної інституції у коменданта Сєргєєва виявлялася ще й у тому, що панотцю наказано було не давати і тієї баланди, яку варили для решти арештантів.

Ділитися ж зі священиком своєю пайкою іншим було суворо заборонено.

Поки уповноважений ОДПУ з іноземних справ, товариш Іван Мальцев, через нестачу людей контролював вивіз церковних цінностей з надзбручанських храмів та мотався прикордонною територією поміж селами, єпископу було висунуте звинувачення: пособництво у шпигунстві на користь Польщі. Таке звинувачення, без сумніву, потребувало ґрунтовних доказів, але того факту, що Лєпновський католицький священик і поляк за національністю, виявилося більш ніж достатньо. Фабрикувати ґрунтовні фальшиві докази та шукати липових свідків у слідчих не було ні часу, ні бажання — мали справи й більш термінові. Тому вже за тиждень про католицького єпископа Лєпновського забули і покинули гнити у підвалах слідчої в'язниці напроти колишньої православної консисторії.

Для Сєргєєва це був ще один «забутий» слідством арештант, з якого він не мав ні зиску, ні користі — самі лише клопоти.

Парафіяни вступатися за свого священика у такий непевний час боялися, бо звинувачення у шпигунстві було занадто серйозним, тож за панотцем Лєпновським ніхто не питав, ніхто не приходив його провідати, ніхто для нього, а отже і для коменданта Сєргєєва нічого не приносив.

Певну користь, правда, з єпископа Сєргєєв все ж отримав: коли арештованого доправили до в'язниці, той мав при собі деякі особисті речі: вузлик із ліками, натільний срібний хрестик, золоту ладанку із мощами якогось святого, срібний єпископський перстень та ще одну каблучку із зо-враженням чи то Матері Божої, чи то іншої святої. Дріб’язок, звичайно, та хоч щось!

Усе це при обшукові отець Лєпновський мусив віддати. Забрали навіть ліки, без яких ревматичні болі ставали неможливо гострими.

У разі звільнення Лєпновського особисті речі йому мали б повернути, та у Сєргєєва на ті цінності були інші плани.

Єпископ мужньо зносив страждання, втішав інших арештантів та молився за кожного з них, однак на другий тиждень його ув’язнення по обіді отцю Лєпновському наказали вийти з камери.

Сподіваючись на те, що за відсутності доказів його звільняють, панотець вдячно звів очі до сірої, порослої павутиною тюремної стелі.

Перехрестив решту арештантів, обіцяючи вже завтра спробувати передати їм бодай якийсь харч та ліки, і послідував за своїми конвоїрами. Однак замість того, аби вивести єпископа із підвалу, його провели вузьким коридором ще глибше під землю. Заштовхнули у тісну муровану камеру, якою слугувала давня розчищена від сміття та завалів пивниця.

За кілька митей до своєї смерті отець Лєпновський ще встиг із жахом подумати, що, мабуть, його перевели в «одиночку», та коли обернувся і побачив націлений у голову наган, зрозумів: то розстрільна кімната. Ця думка була для нього останньою.

Речі Лєпновського Антон Сєргєєв, як і запланував, залишив собі.

Тіло єпископа витягли на подвір'я, кинули долілиць.

Сєргєєв покликав лікаря Пливановського, аби засвідчити смерть арештанта, що намагався утекти начебто під час надання йому необхідної медичної допомоги і був застрелений пильною охороною в'язниці.

Те, що отець Лєпновський через ревматичні болі ледве волочив ноги, і втеча навпростець, через тюремне подвір'я, а далі більшовицьким Старим Містом для нього була фізично неможливою, нікого, звичайно, не хвилювало.

Пливановський, навіть не муркнувши, підписав усе, що потрібно.

На цьому все мало забутися.

Однак Сєргєєв не розраховував, що вже за день після того до слідчої в’язниці заявиться уповноважений ОДПУ Іван Мальцев і почне розпитувати про отця Лєпновського.

Причина начебто й поважна: у підвідомчій єпископу Подільській дієцезії відбувалася планова експропріація церковних цінностей. Єпископ міг знадобитися. Хто знає, скільки від радянської влади місцеві того добра приховали!

В такому разі Лєпновський міг переговорити місцевих священиків та парафіян по-доброму віддати коштовні ікони та інший церковний реквізит.

Однак… Лєпновського вже не було серед живих. Сєргєєв так і відповів, продемонструвавши товаришу Мальцеву відповідні документи.

Та, схоже, на цьому справа не завершилася… Адже ось він ще із якимось щиглом крокують подвір’ям слідчої в’язниці… Чого ж йому знову треба, цьому Мальцеву?

Сєргєєв напружився, відчувши у роті присмак паніки. З представником ОДПУ заїдатися не варто. Такий будь-яку дрібницю при бажанні може повернути проти тебе. Зусиллям волі спробував опанувати себе, заспокоїтися.

А неждані гості уже підіймалися сходами до нього, на другий поверх.

Товаришу Мальцев, зачастили Ви до нас. Не думав, що наша гостинність так припаде Вам до душі, — невпевнено пожартував Сєргєєв. — Що трапилося цього разу?

Іван ліниво посміхнувся.

— Та все не можу забути, товаришу Сєргєєв, яку неприємність зробили мені Ваші підлеглі: те, що я розраховував скінчити миром, тепер доведеться закінчувати війною.

— Маєте на увазі, по-доброму приховані церковні причандалля Вам селяни віддавати не захочуть? — перепитав комендант.

— Саме так… Інша справа, коли то велів би їм зробити їхній пастор, яким, безумовно, вони вважали єпископа Лєпновського… От, скажімо, навіть у тій же Тарноруді… Купа питань!

— Ну, товаришу Мальцев, при всій моїй повазі до Вас воскресити єпископа Лєпновського я не в змозі. Я викликав до нього лікаря — панотця замучив ревматизм. Замість бути вдячним за допомогу, старий кинувся тікати. Та куди йому з такими болючими ногами!.. А хлопці пальнули і влучили. Отак воно й трапилося. Та я вже й казав Вам… — удавано скрушно зітхнув Сєргєєв.

— До слова, товаришу Сєргєєв, — Мальцев повернувся до Марка, що увесь цей час стояв поряд із ним. — Знайомтеся: мій колега, уповноважений ДПУ з іноземної роботи Валеріан Клєвєров. Тож сьогодні я тут, радше, через нього. Так би мовити, вводжу у курс справ, показую, що у нас де… От і до Вас вирішили зазирнути. Думаю, познайомлю про всяк випадок, поки у Старому Місті. А з тим попом так… по-дурному вийшло.

Комендант вишкірився, бо сонце лупило йому просто в обличчя.

— Радий знайомству, товаришу Клєвєров, — потиснув Маркові руку. — Ну… раз Ви тут… то, може, чаю? Аби вже зовсім загладити цю дурнувату ситуацію, — Антон Сєргєєв вказав рукою на двері кімнати, яка слугувала йому кабінетом. — Я ж якраз чаювати і збирався, товаришу Мальцев, а тут глядь — і Ви йдете! — заметушився він. — У мене навіть цукор є. Зараз, проходьте, а я тим часом гукну чергового, дам розпорядження…

Увійшли. Марко огледівся: тісненьке приміщення, побілені стіни, заґратоване віконце кімнатки з видом на Вірменську площу, просто на колишнє петлюрівське міністерство. Стіл, кілька стільців, на стіні — портрет Ульянова-Леніна.

Папки, папери… Перевів погляд на Мальцева, вказав очима: перед ним на обтягнутій прочовганою шкірою стільниці з-під папок виглядала зв'язка ключів. Та розгледіти її Марко не встиг — до кімнати повернувся комендант Сєргєєв.

— Зараз усе буде… Я ж якраз чаювати збирався, ото й почаюємо разом! — повторив він. — То, кажете, справи без покійного панотця зовсім кепські? — звернувся до Мальцева.

— Не нагадуйте, товаришу Сєргєєв, — гмикнув той.

— І що ж тепер? — поцікавився комендант. — Що ж тепер робитимете?

— Ну що… У «пряника» завжди є протилежний метод — «батіг». Застосовуватиму його.

Черговий приніс чайник та кілька шматків схожого на застиглий бурштин коричневого цукру.

— Люблю чай по-нашому, по-простому, з цукром уприкуску! — примовляв Сєргєєв, наливаючи собі у блюдце гарячої темної рідини. Відкусив цукор, підніс, віртуозно підтримуючи пальцями, блюдце до рота, голосно відсьорбнув. — О! Те що треба. Ковток чаю — і душа радіє!

Марко звично налив із чайничка у чашку.

Мальцев якось невпевнено покрутив у руці блюдце і теж взявся за чашку.

— Хороший у Вас чай, товаришу Сєргєєв! — проказав, відпиваючи і собі.

— Так родичі арештантів часом балують… Приходять, значить, рідним харчі які передати і мені: візьміть та й візьміть..Іде вони його тепер дістають… А я хіба не людина, товаришу Мальцев! Коли вже так просять, то, звісно, чаю та шматок цукру для солдатиків візьму.

— Ну, так-так! — погодився Мальцев. — Я вже казав товаришу Клєвєрову, що наша чортова робота тут, у Кам’янці, має свої особливості.

— Тільки попрошу, товаришу Мальцев, і Вас, і Вашого колегу: про те — нікому! — застеріг комендант. — То я Вам так, по-дружньому ділюся.

— Звичайно, звичайно… — закивав Іван Мальцев. — А я, товаришу Сєргєєв, маю великий інтерес поглянути на Ваші підземелля. Чув, під нами ще кілька поверхів?

— Два, якщо бути точним, — відказав з певною гордістю у голосі комендант в’язниці. — Тут, у Старому Місті, під кожним будинком отакі підземелля… Немов ціле місто під нами!

— Що не дуже добре, — зауважив Мальцев. — Особливо, коли ми тих ходів не знаємо. Місцеві їх можуть використовувати самі знаєте як…

— О, за те не турбуйтеся, товаришу Мальцев! — махнув рукою комендант. — Більшість із цих лабіринтів давно завалена або забита усіляким непотребом. Ми теж надибали під в’язницею ще якийсь старовинний рівень, що тягнеться у бік Вірменської площі. Хто його знає, що там було. Наказав хлопцям розчистити трохи, але там такі завали… роботу зупинили майже одразу. Але що там дивитися… Тюрма — вона і є тюрма. Хіба в загальному покажу, як усе виглядає. То бажаєте подивитися, товаришу Мальцев, просто зараз?

— Чому б і ні! — проказав Іван бадьоро.

— Якщо так — ходімо. А Ви, товаришу Клєвєров? — додав за мить, помітивши, що Марко і не збирається відкладати чашку з чаєм та слідувати з ними.

— О, ні, ні! — Швед замотав головою. — Я підземеллями, до того ж тюремними, лазити не зугарний, погано почуваюся у замкненому просторі. Товаришу Сєргєєв, якщо не заперечуєте, я зачекаю Вас тут, насолоджуся смачним чаєм та краєвидом із вікна… Обіцяю, що з місця не рухнуся.

Комендант якось розгублено, по-дурному розсміявся.

— Так, краєвид крізь ці заґратовані вікна надзвичайний… А ґратки не знімеш — не положено! Товаришу Клєвєров, зрештою, залишатися у робочому кабінеті коменданта під час його відсутності теж не положено… але… — глипнув у бік Мальцева. — Ну, добре, залишу двері прочиненими, насолоджуйтеся чаєм, а я поки що покажу товаришу Мальцеву наше обійстя.

— Та ну що Ви, товаришу Сєргєєв! — Мальцев поплескав Антона по плечу. — Ми ж не контра якась! Одну справу робимо!

— Ну, так… — промовив той неохоче.

Тільки-но кроки коменданта Сєргєєва і Мальцева стихли на першому поверсі, Марко відставив чашку вбік, дістав зі свого планшета коробку від монпансьє, яку знайшов у шафці з посудом, а з неї — шматки віконної замазки.

Обережно витягнув з-під папок в’язку ключів. На кільці їх було п’ять. Перші два — завеликі, від якихось тюремних чи складських приміщень. Третій, мабуть, від кабінету самого Сєргєєва. Два інших привернули увагу Шведа одразу: один звичайний, середніх розмірів, — від домашнього замка та менший, наче від сейфа чи якоїсь скриньки.

Марко роззирнувся. Сейф у кабінеті Сєргєєва був, і ключ на кільці, вочевидь, відмикав саме його. Спокуса просто зараз відчинити сейф була величезною, однак вирішив спочатку зробити зліпки.

Обережно зробив відтиски усіх ключів у пляцах віконної замазки, заховав зліпки у коробку, а ту — назад до планшета.

Прислухався — наче нікого. Піднявся, підійшов до сейфа. А може, все-таки спробувати просто зараз?

Обережно встромив ключ у замкову щілину… А раптом встигне!

Всередині замка клацнуло. Ключ підходив ідеально!

Швед затамував подих і вже збирався відчинити дверцята сейфа, як у коридорі залунали кроки: то черговий солдат підіймався сходами.

Марко ледве встиг зачинити сейф і покласти ключі Сєргєєва на старе місце, як червоноармієць став наче вкопаний біля прочинених дверей кабінету.

Комендат, вочевидь, таки розпорядився, приставив охорону про всяк випадок.

От, чорт! Зовсім трохи часу — і він би дізнався, чи є та печатка у сейфі!

Марко потягнувся за чайником, долив собі чаю, мимоволі зупинивши погляд на чашці, з якої не допив Іван Мальцев.

— Ну що? — запитав у нього Мальцев, щойно вони від’їхали від слідчої в’язниці. — Вдалося?

— Так. Зліпки у мене. Якби не з’явився черговий, я б і до сейфу зазирнути встиг, — невдоволено буркнув Швед. — Якоїсь хвилини не вистачило!

— То нічого… Тихше ідемо — далі будемо, — гмикнув у відповідь Мальцев. — Ну там і сморід, в тих підвалах, Валеріане… Мені й досі у ніздрях крутить. Ну, а тепер під’їдемо до майстра, — на базарі такий один є — аби зробив дублікати. Далі подумаємо, як бути.

Марко здивовано подивився на Івана.

— До майстра? Ти хочеш, аби тобі дублікати по зліпках робив звичайний майстер на базарі?

— Так, — кивнув Мальцев. — Не пальцями ж ті двері відчиняти… Чи у тебе є такий хист?

Марко похитав головою.

— Не можна, Іване! Навіщо комусь сторонньому знати, що ти хочеш виготовити дублікати ключів по зліпках?

— Так звідки майстер з базару знатиме, навіщо мені ті дублікати? — розсміявся Мальцев. — Я ж йому пояснювати не буду! Може, то для діла…

— Звісно, що для діла! — проказав Марко. — І що менше сторонніх людей про те знатиме, навіть побіжно, то краще! Ти ж сам майстер, працював з металом! Хіба тобі складно самому ті дублікати виготовити? Я розумію, ти давно тим не займаєшся, але ж руки-то пам’ятають!

Мальцев трохи розгублено, але насмішкувато глипнув на Шведа.

— Товаришу Клєвєров, виготовити ключ по зліпку не так просто, як тобі здається; у мене ні матеріалів потрібних удома, нічого! Окрім того, як ти правильно підмітив, я давно цією справою не займався. Що ж, будемо рік чекати, поки я ті ключі зроблю, коли людина їх за день-два виготовити може?

Марко стенув плечима.

— Як хочеш, але мені така необережність видається аж занадто… необережною.

— Заспокойся, Валеріане. Все буде добре! — поблажливо мовив Мальцев. — Твоя обережність похвальна, але дублікати ключів для військового — справа звична, не якась дивина.

— Так, особливо по зліпках, — саркастично відказав Марко. — Нікого у голову двічі бити не треба… Роби, як вважаєш за потрібне. Головне, аби потім ті зліпки не вилізли нам боком.

Дістав із планшета коробку від монпансьє, простягнув Мальцеву.

Той дивно поглянув на Шведа.

— Полюбляєш льодяники? — усміхнувся Марко. — Тепер таких більше не випускають. Але коробочка знатна… побачив учора у шафці з чашками, то й склав у неї зліпки.

Мальцев промовчав, тільки на щоках заграли жовна. Щось його у цій коробці від імператорського монпансьє роздратувало…

* * *

У Тернополі та Варшаві від нього чекали повідомлень, та Марко ризикувати не став. Волочиськ — невелике містечко, і якщо Василеві Семенюку раптом надійде телеграма чи лист із Кам’янця, навіть із нейтральним змістом, це може викликати підозру. Хто знає, чи листоноша спочатку не заносить усю підозрілу кореспонденцію туди, куди слід… Через кілька днів він спокійно повернеться до Волочиська і, не викликаючи ні у кого зайвої підозри, відправить за допомогою Семенюка усю необхідну інформацію.

Найбільше хвилювало те, про що обмовився Мальцев — про ускладнення ситуації в селах над Збручем із можливою повномасштабною хлібозаготівлею. Його натяки та припущення більше скидалися на якусь похмуру, моторошну вигадку; Марко і радий би так подумати, якби про це говорив не Мальцев, а хтось інший. Із уст спеціального уповноваженого ОДПУ такі речі просто не могли бути неправдою…

Але чим можна зарадити цій біді у випадку, якщо сказане Мальцевим виявиться правдою? Розголосом у Лізі Націй?

По обіді надійшло повідомлення: під час рейду на Видрівці, окраїнній вулиці, що тулилася вздовж правого берега Смотрича до неприступної твердині кам’янецького замку, співробітниками ДПУ та міліції захоплено контрабандистів.

Мальцев тільки гмикнув.

— Б’юся об заклад, знову на тому жидівському млині контра завелася! Ходімо, Марку, люблю такі рейди. От завдяки їм пристойним питвом і поповнюю свої запаси, а то давно перейшов би на місцевий шмурдяк. Тільки уяви! — з ентузіазмом, у передчутті швидкої поживи продовжував Мальцев. — Є тут у нас, на Видрівці, колишній млин. Усі його називають млином імені якогось жида, Ірафа… Ми його ще у 1922-му націоналізували, наче й свідомих людей на роботу взяли… Так ні, там наче пороблено: не минає і кількох місяців, аби не виявили залежі контрабанди! Взимку то було непогане сукно, кашемірові жіночі шалі та чоловічі кашне і навіть пудра «Коті»… Я навіть Марії Степанівні тоді у подарунок прихопив панчішки, шалик та кілька пуделок пудри.

Швед ледь стримався. Насупився, аби не розреготатись.

— Що? — здивувався Мальцев. — Чого ти спохмурнів, Валеріане? Бачу, тобі моя відвертість не до вподоби. Так воно ведеться: коло чого працюєш, те маєш право взяти!

— Але ти й ризикуєш, Іване Миколайовичу! — відповів Марко. — Та той останній червоноармієць може здати тебе ні за цапову душу! То, певно, на тебе у Кам’янці ні у кого ще зуба немає…

Мальцев знову гмикнув.

А Марко тим часом подумки потішався над Мальцевим.

Звісно, він знав, де знаходиться та окраїнна вулиця Видрівка — якраз навпроти Польських фільварок, навпроти його батьківської хати по той бік Смотрича. Звісно, він знав і про «млин якогось жида Ірафа», як його називав Мальцев.

Млин насправді усі називали Френкелевим, а назва «млин Ірафа» причепилася до споруди пізніше. Однак ніякий жид Іраф тим млином ніколи не володів, та й самого Ірафа на Видрівці ніколи не існувало. Ще раніше у млині зерно не лише мололи, але й просіювали через спеціальне діалектне сито — «рафу». От люд і знав собі, що на Видрівці є «млин і рафа».

Та з часом містяни, не знайомі із сільським господарством, почали вживати не «млин і рафа» а прозвали його «млином Ірафа», наче за іменем котрогось із колишніх власників…

— Ну, добре, — проказав Марко. — Ходімо, поглянемо, чи варта та контрабандна випивка, аби заради неї ми піднімали дулу зі стільця.

— Ти не уявляєш, — продовжував захоплено Мальцев уже в автомобілі, — скільки я дивних історій про той млин наслухався!

— Яких же? — поцікавився Швед.

— Та кажуть, на тому млині нечиста сила обитає… Місцеві, видрівські, розповідали, що раніше у неділю та на церковні свята, коли млин мав би не працювати, та й з робітників нікого там не було, млин молов собі без людей. Ні вогника ніде у вікнах, а млин собі меле без млинаря!

Марко тільки усміхнувся.

Історії про нечисту силу на Френкелевім млині на Польських знав кожен хлопчак.

— Може, то й контрабанду нечиста сила там складує? — шпильнув Мальцева.

— Е, ні, Валеріане! Контрабанду там складують справжнісінькі вороги революції та всілякі ворожі елементи, — зареготав той. — Ну, зараз і перевіримо усе. Тільки б там справді щось вартісне було, аби не даремно їхати.

Коли домчали на Видрівку, до «млина Ірафа», обом стало зрозуміло: «захоплено контрабандистів» — то було занадто поспішне донесення. Ті зачинилися у млині на останньому поверсі, забарикадували вікна і відстрілювалися, мов навіжені.

Одного міліціонера поранили. А озброєні контрабандисти вели майже прицільний вогонь у відповідь на хаотичну стрільбу червоноармійців, міліціонерів і депеушників.

— Що за дурня! — вилаявся Мальцев, випустивши кілька куль по цілі. — Як сталося так, що вони у млині засіли?

Зблідлий депеушник Котьонкін кинувся доповідати: контрабанду знайшли у одній із видрівецьких хат під час рейду, злочинцям же, з усього видать, добре озброєним, вдалося утекти. Гнали їх до млина, тож тут вони й засіли на останньому поверсі, під самим дахом, узявши у заручники млинаря та його трьох робітників. Чи ті ще живі, гадки не мають, але злочинці ведуть вогонь досить вправно.

— І що ти мені пропонуєш? — гаркнув Мальцев. Куля просвистіла майже над його головою. — Ночувати тут, біля них? Ах ти ж сволото! — лайнувся, вистріливши у відповідь по контрабандисту, що цілився з вікна третього поверху.

— Ми оточили млин, хлопці затиснули їх там, на останньому поверсі, вони нікуди не дінуться… — виправдовувався Котьонкін, припавши до землі разом із Мальцевим, коли у відповідь знову пролунали постріли.

— Ага… і сидітимуть, як у фортеці, — Мальцев пошукав поглядом Марка. Той схоронився за стовбуром сусіднього дерева і був у відносній безпеці. — Ви хоч знаєте, скільки їх?

— Пятеро… — розгублено проказав Котьонкін. — Може, семеро… від сили…

— Ідіоти! — ревонув Мальцев. — Семеро озброєних контрабандистів! Як вони сюди потрапили зі своїм товаром? Де ви були?

— Товаришу уповноважений… — ще більш розгублено проказав Котьонкін, притискаючи кашкет до голови. — Оце вже не наша вина. То все наші напівголодні прикордонники винні. Вони за гарний хабар душу чорту продадуть… А провезти вони вже якось ухитрилися…

— Мовчати! — гаркнув Мальцев. Зціпив губи, глипнув на Марка, який зі спокійним виразом обличчя з-за дерева спостерігав усю ту катавасію.

— Сидіти вони там будуть, допоки набої не скінчаться, — проказав Швед. — Кулями ви їх зараз не візьмете, хіба тільки даремно вистріляєте набої; та й ми у них як на долоні… Вибиратися спробують під покровом ночі, це очевидно, але у темряві можемо своїх перестріляти.

— Я це і так знаю! — роздратовано відказав Мальцев, відповзаючи у його бік, аби знайти більш надійне укриття. — То що ти пропонуєш, мудрагелю? Немає у мене часу тут із ними у хованки гратися. От що! Підпалити до чорта цей млин і хай горить синім полум’ям! Одразу двох зайців уб’ємо: позбавимо контрабандистів прихистку і з цими недоумками покінчимо.

Марко похитав головою.

— Так не можна, товаришу Мальцев! Що значить «підпалимо»? Це вже не вирішення задачі, а форменне шкідництво. Млин — добротна споруда, меле на усю округу… Як не млин, то щось інше у цій будівлі облаштувати можна. Він же неприступний, як фортеця! І за те, що позбавили життя оцих, — кивнув Швед на третій поверх млина, — коли могли їх живцем узяти, ніхто по голові тебе не погладить. Все-таки живі люди там! Та й млинар із робітниками ні в чому не винні… А про видрівецьких ти подумав?

— То ще треба довести, що вони ні в чому не винні… — гнівно відмахнувся Мальцев. — Якби не винні, контрабандисти би у млині своє кубло не облаштовували щоразу. Підпалити млин! Чуєте? — гукнув у бік Котьонкіна, що очікував наказу. — Тягніть нагору сухі ріщаки!

— Єсть підпалити млин! — вигукнув той, не роздумуючи зірвався і вже був кинувся виконувати наказ Мальцева…

— Сті-і-і-і-ій! — крикнув Марко Котьонкіну. — Іване Миколайовичу, накажи відставити! — звернувся вже до Мальцева. — Не роби цього! Спалити живцем людей ти завжди встигнеш! Є кращий спосіб їх звідти дістати.

Мальцев, почервонілий від роздратування, недобре глипнув на Марка, та рація у словах «Валеріана Клєвєрова» була. За спалення людей живцем, нехай і контрабандистів, точно могло добряче влетіти. Та й вогонь міг перекинутися на видрівецькі житла…

Сухих ріщаків навколо млина повнісінько.

— Який спосіб? Ну, говори! — гнів Мальцева потроху втихав.

Марко нахилився, підняв з-під чобота пір’їнку.

— Викурити їх звідти… — зітхнув, дмухнувши на пір’їну, що від його подиху закружляла у повітрі. — Допоки день, нехай хлопці збирають по людях гусяче пір’я. Судячи з того, скільки на березі пір’я лежить, гусей та качок тут, біля води, тримають на кожному обійсті. Нехай зіб’ють пір’я у лантухи і підпалюють так, аби дим наповнив увесь верхній поверх. Дим проникне туди, куди ми не доберемося, і зробить за нас нашу роботу.

— Гусяче пір’я? — перепитав Мальцев здивовано. — Просто підпалити гусяче пір’я?

— Так… — кивнув Марко. — Дим від нього страшенно ядучий. Старий військовий спосіб — викурити ворога… Тільки треба поспішати, бо вже й так пообіддя. Поки назбирають пір’я, поки розмакітряться…

Мальцев задоволено поплескав Марка по плечу.

— А це ти, товаришу Клєвєров, гарно придумав! І як мені таке не спало на думку? Агов, як тебе там, сюди! — гукнув до Котьонкіна, що виглядав з-за дерева, як пугутькало. — Зараз же послати червоноармійців по обійстях назбирати гусячого пір’я. Немає гусячого — нехай тягнуть, яке є. Лантухами. Швидко, я сказав! Одна нога тут, друга там!

Марко підняв голову й, примружившись, подивився на горішній поверх млина, де засіли контрабандисти.

— А ти голова! — гмикнув Мальцев. — Звичайне пір’я! Геніально!

Уже за якусь годину червоноармійці та міліціянти тягнули до млина мішки з гусячим та качиним пір’ям, крадучись, підбиралися до входу, виносили на другий поверх та щільно обкладали ними усі можливі шпарини та двері.

Скоро з другого поверху запахло смаленим, закурився легенький димок, який перетворився на сизо-жовті клуби смердючого і їдкого диму. Більшість тих, хто був на другому поверсі, змушені були відступити на сходи, бо дим виїдав очі, палив гіркотою легені.

Через шпарини дим проникав вище, на третій поверх і піддашшя, загортав усе густою пеленою. На третьому поверсі заметушилися, припинили постріли. Почулося кахикання.

— Повільно воно якось… — проказав Марко. — Мотузка тут знайдеться? І клапоть полотна, змоченого у воді?

— Тобі навіщо? — здивувався Мальцев. — Що ти надумав?

— Треба закинути їм ближче оті тліючі лантухи… Спробую!

— Та ти що… стій, кажу тобі! — гукнув Іван Мальцев. — Задихнешся. Там на другому поверсі усе в диму!

Та Марко слухати не став.

Хтось із червоноармійців приніс йому мотузку і шматок змоченої у воді мішковини.

Затуливши мокрою тканиною обличчя, кинувся усередину «Ірафового млина». Мальцев, недовго чекаючи, зарепетував, аби і йому обличчя затулили. Кинувся, притиснувши до носа мокру мішковину, за Марком.

— Відчайдух ти, Клєвєров! — проказав, догнавши уже на сходах. — Що робити думаєш?

— Спробую закинути один з отих лантухів на балкон третього поверху для посилення ефекту! — відказав Марко. — Потримаєш мене?

— Як? — здивувався Мальцев.

— Ніжно! Як же інакше! — відказав Марко у відповідь. — Тут є двері з отакими невеличкими балкончиками; якщо спробувати вилізти на бильця одного з них та стати на повний зріст, можна спробувати закинути лантух із пір’ям просто на отой балкон. Двері забарикадовані погано, вітер і тяга зроблять своє діло.

— Жартуєш? — Мальцеву від здивування очі на лоба полізли. — Я покличу когось, нехай спробують.

— Та я сам! — відрізав Марко. — Що ж то ми за начальство таке, що не вміємо підлеглим гідного прикладу подати?

На другому поверсі, уже добряче закуреному димом, прочинивши дверцята на балкон, Марко вийшов, перечепившись об ящик з інструментами. Насамперед віддихався. Взявся обв’язувати навколо себе мотузку, далі, притримуючись за стіну, вліз на хиткі бильця.

Мальцев натягнув мотузку, закріпив її за дерев’яну балку біля дверей.

Тепер, навіть зірвавшись, Марко міг добряче гепнутися боком об стіну, але не забитися насмерть.

— Мішок, мішок мені давай, тут якраз наді мною двері прочинені! — прошипів до Мальцева, балансуючи на балконних бильцях.

Іван подав йому мішок із тліючим пір’ям.

— Ехе-ехе… — Марко здавлено прокашлявся. Смердючий дим втрапив йому просто до носа. Розмахнувся мішком і, тримаючись однією рукою за дашок верхнього балкону, спритно закинув його за бильця.

— Давай другий! — гукнув Мальцеву.

Далі зістрибнув, віддихуючись, ледве не перечепився за мотузку. Взявся її розв’язувати.

Непомітна диверсія вдалася. Дим із тліючих лантухів повалив просто у приміщення. Контрабандисти, рятуючись від отруйного їдкого диму, почали вибивати вікна й двері, аби тільки хапнути ковток чистого повітря.

— За десять-п’ятнадцять хвилин їх можна буде брати тепленькими! — промовив Мальцев. — Якщо ми самі тут не задихнемося!

— Клич підмогу, нехай вибивають двері і беруть усю ватагу! — гукнув йому Марко. — Поки вони надихалися цього смороду, то дезорієнтовані! І не забувай, там млинар і робітники в заручниках!

Поки Мальцев давав розпорядження, Марко обдивився двері. Їх можна було вибити, бо у старому млині, відколи Кам’янець у 1920-му перейшов до совєтів, ніхто нічого не підлагоджував і не ремонтував.

Гупнув ногою по дверях, що вели до приміщень на третьому поверсі. Ті задрижали, але вистояли. Гупнув ще раз. Якби було чим їх підважити… Тоді увійти вдалося б із легкістю…

— Іване, Іване! — гукнув до Мальцева, що якраз повернувся до нього. — Он там, біля дверей на балкон, лежить перекинутий ящик з інструментами. Я помітив там крейцмейсель. Подай-но, спробую відчинити за його допомогою двері…

Мальцев кинувся до ящика, та схилившись над ним, застиг нерішучо.

— Як ти сказав? — перепитав у Марка.

— Ну, крейцмейсель! Он, лежить біля ящика, збоку, поверх іншого добра…

Мальцев нагнувся, перебираючи розсипані по підлозі інструменти.

— Оце? — показав невпевнено, простягнувши перше-ліпше, що втрапило під руки.

— Ні, крейцмейсель! Подай його… спробую ним…

Мальцев нерішуче подав Шведові черговий інструмент.

— Ні, ось там, крейцмейсель….

Мальцев спантеличено розвів руками. Його врятувало те, що до приміщення забігло кілька червоноармійців. Разом вони підважили двері і змогли нарешті їх прочинити.

— Виходити по одному! — загорлав у своєму звичному амплуа Мальцев. З-за дверей долинув надривний кашель…

Ніхто, звісно, виходити добровільно не збирався.

Надихавшись отруйного диму і викашлюючи легені, засілі відстрілювалися з останніх сил.

А дим густою пеленою поволі вкривав усі приміщення, змушуючи контрабандистів відступати углиб приміщення.

Мальцев знову вилаявся собі під ніс, коли куля пролетіла зовсім поруч і вдарила у дерев’яну балку над головою.

— Чорти б їх побрали! Порішити мене сьогодні задумали? Я вам покажу, сучі діти!

Кілька пострілів — і його зброя безпомічно захаркала — скінчилися набої.

— Їм втрачати нічого, товаришу Мальцев! От вони і б’ються до останнього! — проказав, з’явившись нізвідки, Котьонкін, мружачи очі.

— Дуже глибокомислєнно! — гаркнув до нього Мальцев. — Краще дай мені свого нагана, мислителю…

— А я? — перепитав Котьонкін, відкашлюючись.

Цієї миті куля знову вдарила поряд з Мальцевим.

— Зброю, мать твою! — загорлав той. — Зброю сюди, кажу!

Котьонкін винувато простягнув наган із кількома патронами.

— Чорт би вас усіх побрав! — вигукнув Мальцев у затягнутий смердючим димом простір за дверима. Куля, влучивши у якусь бляху, знову дивом його оминула, зрикошетила у стіну.

— От собаки… — Мальцев вистрілив. Через надривний кашель рука здригнулася, але й постріл не пролунав. В руках у Мальцева була зброя Котьонкіна — револьвер системи «Наган», солдатська несамовзводна версія.

Марко поморщився: такою зброєю він давненько не користувався, хоч руки механічно пам’ятали, що до чого. Цей у прямому сенсі спеціально «бракований» револьвер був поширеним ще у царській армії. Воєначальники переймалися тим, що солдатики «заграються» на полі бою і занадто швидко вистрілюють усі патрони, тож спеціально для зниження скорострільності була замовлена версія «Нагана». зі зниженими технічними характеристиками. На відміну від самовзводного, що вистрілював барабан за лічені секунди, у несамовзводному щоразу перед кожним пострілом треба було спочатку зводити курок, а потім аж тиснути на спусковий гачок, — зайве гаяння часу.

Тому під час Великої війни Марко несамовзводним наганом дуже рідко користувався, а будучи пластуном-розвідником, у розвідку повзав із потужним та швидким японським «Намбу» 8-міліметрового калібру.

— Чорт! — вилаявся Мальцев. Натиснув знову, знову нічого… Нарешті до нього дійшло: «Наган»-то несамовзводний!

— Іване Миколайовичу, — гукнув Швед крізь вивертаючий легені кашель. — Спробуй спочатку звести курок!

Мальцев тільки просолів у відповідь. Зробив усе як слід. Вистріл був бездоганним. За ним ще і ще один.

Влучив, бо хтось із того боку скрикнув.

— Майстерно! — підморгнув Марко. — Вправно стріляєте, Іване Миколайовичу.

— Отож-бо! — без особливого ентузіазму відказав Мальцев. — Дурня якась…

Постріли з млина ставали усе рідшими. У контрабандистів закінчувалися набої.

— Здавайтеся, вражі діти! Здавайтеся і я гарантую, що збережу ваші нікчемні життя! — гукнув Мальцев. — Здавайтеся, бо зараз ще піднесемо пір’я, і ви всі там подушитеся, як лиси у норі. Не найкраща і не найприємніша смерть…

Чекати довелося недовго. Ті, на третьому поверсі, без набоїв, майже знесилені від диму, викинули білий прапор.

— А тепер, товариші червоноармійці, витягуйте їх к бісовій матері і відкачуйте по змозі… — наказав Мальцев. — Бачиш, Валеріане, у твого плану був один ґандж. Аби вони усі там не подушилися…

— Так рухатися швидше треба, витягуйте, витягуйте їх звідти, хлопці! — гукнув Марко.

За хвилин десять усіх включно із заручниками червоноармійці витягли на вулицю. Почали відливати водою, приводити до тями. Ніхто, на щастя, не вчадів до смерті.

Мальцев задоволено глипнув на Марка.

— Ти як сам?

— Пече в грудях, звісно, ми добряче надихалися того смороду, — прокашлявся Швед. — Але без цього сиділи б ми тут і кукали, як зозуля в лісі, ще зо два дні.

— Молодець, Клєвєров! Відчайдух! Одразу видно військову кмітливість…

Марко, зблідлий і знесилений, розвів руками.

— Це не проп’єш…

Потім, діставшись дому, блював і пив трав’яний чай. В горлі і носі пекло, а шлунок викручувало у баранячий ріг. Перелякана Марунька навіть додому не поїхала, аби допомогти йому, — усю ніч чаї для Марка колотила.

Мальцев, хляпнувши добряче горілки, заснув сном праведника, наче він і не був із Марком разом у тому задимленому пеклі.

Вранці, геть знесилений, поснідавши тільки міцним чаєм, Швед запитально глянув на Мальцева.

— Неважний ти якийсь, Валеріане, панський. Відчайдух, але слабкий…. Он мені — хильнув келишок — і нічого… А Марія Степанівна каже, що усю ніч тебе відходжувала…

— Нічого… Зі мною вже все добре, — важко ковтаючи чай, відповів Марко. — Смалене гусяче пір’я — отрута для легенів…

Увесь день Маркові паморочилося у голові, робота не бралася. Від самого намагання скерувати думки у потрібному напрямку нудило. Мальцев же, заволодівши пристойним запасом хорошого коньяку, навпаки, був у чудовому гуморі.

— Ну, жевжику, — звернувся він до Марка, — про твоє геройство я доповів нагору, безперечно, нагорода знайде свого героя. Але, гадаю, тобі зараз краще додому і відлежатися… Ходиш зелений як водяник.

— Воно б непогано, — погодився Марко. — Та от тільки через пару днів до Волочиська, а ми ще печатки не знайшли…

— Чорт… — засопів Мальцев. — Я з учорашньою пригодою геть забув про наші пошуки. Правий ти, звісно. Та й обідня пора скоро… — глянув він на годинника. — Гайда… збирайся, поїдемо, пообідаємо та й помізкуємо, як далі бути. Бо втративши печатку, втратимо шанс знайти і те, що шукаємо!

Марко закашлявся, наче сухотний. У голові все ще шуміло. Що могло б прояснити тямку, то це горнятко доброї кави.

Такої, звареної у справжній джезві, до якої призвичаївся у Туреччині, міцної, з кардамоном, з маленької витонченої філіжанки, вприкуску з лукумом, набитим горішками та всілякими східними присмачками… Кава умить поставила 6 йому мізки на місце. Але звідки у пролетарському Кам’янці така розкіш!

— Де у нас у Кам’янці кави можна випити? — поцікавився у Мальцева, коли вони вже сиділи за обіднім столом, навколо якого звично метушилася Марунька.

Той тільки гмикнув.

— Ось у цьому, товаришу Клєвєров, і вся слабинка вчорашніх «їх превосходительств і високоблагородій». Кави їм, реверансів, хрусту французької булки… Якби я не був твоїм начальником, сидів би ти, Валеріане, на солдатській баланді та картоплі в мундирах! — розсміявся добродушно. — Бо кави тобі тут, у Кам’янці, ніхто сьогодні не зварить, навіть якщо й має. Кава, Валеріане, тепер вірна ознака того, що у домі, де нею бавляться, не прості трудові люди живуть, а значить, та оселя нам на замітку! Ось чай — інша справа! Найбільш трудовий, пролетарський напій…

— Воно-то так, тільки от що ж ти, коли чаюєш, — раптом проказав Марко, — то п’єш його не по-пролетарськи, як Сєргєєв, наприклад… З блюдця, вприкуску зі шматком сахарину?

Ложка в руці Мальцева застигла на півдорозі до рота.

— Що ти сказав, товаришу Клєвєров? — пробурмотів він невиразно.

— Кажу, — Марко глипнув на Маруньку, що завмерла з тацею в руках за спиною Мальцева, — кажу, товаришу Мальцев, що як для вихідця з лав трудового пролетаріату, ти занадто любиш розкіш. Колишні заводські майстри чаї ганяють не зі склянок у срібних підстаканниках, як звичні до такого колишні офіцери царської армії та всілякі служиві… Та й ножом і виделкою користуватися не дуже уміють… А ти ними вправно орудуєш!

— Багато ти знаєш, Клєвєров… — Мальцев зціпив зуби. Рука мимоволі потягнулася до зброї, однак його револьвер лежав разом із портупеєю та кителем на кріслі, в кількох кроках.

Марко тим часом направив на Мальцева свого «Уебблі Скотта».

— Заспокойся, товаришу Мальцев, я тобі не ворог. І зброя у мене в руках саме для того, аби ти заспокоївся, а не для того, аби тебе порішити.

Мальцев нервово зім’яв лляну серветку.

— Чого тобі треба, Клєвєров? Чого ти хочеш? Марко усміхнувся.

— Нічого особливого, просто за ці дні, відколи я тут, я мовчу і спостерігаю, і те, що я бачу, дало мені підстави для певних сумнівів…

— І що ж ти бачиш? — проказав Мальцев, піднімаючи погляд на Марка.

— Бачу, що з тебе такий же пролетарій, товаришу Мальцев, — підморгнув Швед, — як із мене балерина із Большого театру… А ти вперто правиш своєї, що у минулому був заводським пітерським майстром.

Мальцев нервово облизав пересохлі губи.

— А ще я помітив, що як для заводського майстра, простого трудяги, ти занадто розумний, занадто ерудований, занадто призвичаєний до розкоші… — криво усміхнувся Марко. — Не в Зимовому ж тебе у сімнадцятому цього навчали?

— Це всі твої аргументи? — мовив Іван Мальцев.

— Ні… не всі, — продовжив Швед. — Зліпки з ключів… У такій справі, зазвичай, що менше причетних, то краще. Та й у чому, власне, проблема колишньому заводському майстрові виготовити за зліпками ключа?

— І це все? — знову пробубонів Мальцев.

— Ні, і це не все. Крейцмейсель…

— Я ж подав тобі його, — похмуро відказав Мальцев.

— Іване… — гмикнув Марко, не відводячи револьвер від грудей Мальцева. — Правда у тому, що крейцмейселя ні у тому ящику, ні біля нього не було. Крейцмейсель — це різновид зубила. Якось мені довелося ним скористатися. На цьому мої знання різноманіття назв робітничого інструментарію завершуються, але цю назву і вигляд інструмента я запам’ятав, от і захотів пересвідчитися, чи відомо пітерському робітникові, як він взагалі виглядає. Виявилося, що заводський майстер уявлення не має, що таке крейцмейсель!

Жовна на щоках Мальцева заходили жвавіше.

— Те, що пітерський робітник балується монпансьє від постачальника імператорського дому, взагалі мене повеселило… — продовжував Марко. — Хоча, припустімо, тут я можу і помилятися: коробка могла тобі не належати і перейшла у власність зі всім будинком та його вмеблюванням, посудом тощо… А могла і належати. Як сентиментальний спогад з минулого. Скажімо, ти зберігав у ній листи… чи як ностальжі за миколаївським достатком, коли кава та монпансьє були у широкому доступі. Ну і нарешті…

Іван Мальцев мовчки видихнув.

— Нарешті, товаришу Мальцев, Ви першокласно стріляєте як для пролетарія. У Вас хороша офіцерська виправка, рука завжди при лівому стегні, як приліплена… ну, там, де шабля має бути. І Ви так звикли до офіцерського самовзводного нагана, що коли стається форс-мажор і Вам до рук раптом потрапляє несамовзводний солдатський револьвер, Ви забуваєте про тонкощі застосування цієї зброї; замість звести курок, одразу натискаєте на спусковий гачок… Боюсь, і з фехтуванням у пітерського заводського майстра все добре. І з танцювальними па, — раптом я забажав би перевірити. І французькою ти, Мальцев, володієш, — це однозначно…

Марко на мить замовк, кивнув Маруньці, аби та виставила тарілки на стіл і йшла собі геть.

— Мої підозри утверджувалися поступово, — продовжував він. — Але досить швидко перейшли у тверде переконання. Ти, Мальцев, не той, за кого себе видаєш. Чи у тебе знайдуться переконливі докази того, що ти до революції справді був на заводі робітником?

— Робітником! Аякже! — раптом дзвінко розсміялася Марунька. — Я нічого у Ваших справах не розумію, Іване Миколайовичу, але і я давно так думала… Пане Клєвєров, та Ви на руки його високоблагородія подивіться. З нього такий же робітник, як із тутешнього бондаря скрипаль…

Марко зареготав.

— Ідіть, ідіть, Маріє Степанівно, не Вашого розуму ця справа, — сміючись, проказав до Маруньки.

Вона вдала ображену, фиркнула і почимчикувала до дверей. А Марко багатозначно підняв палець.

— О! О, товаришу Мальцев! Що і потрібно було довести! Жінку ти не проведеш, жінка — вона серцем відчуває. От і я дивуюся, навіщо тобі переді мною грати цей спектакль та прикидатися, коли ми із тобою одного поля ягоди? — проказав Швед, нарешті відкладаючи револьвер убік.

Далі спокійно взявся за ложку і почав наминати наваристу Маруньчину юшку з царської риби.

Мальцев, зітхнувши з полегшенням, взявся і собі за ложку. Замислено виловив у тарілці гілочку петрушки.

— Я так розумію… загроза для мене минула, товаришу Клєвєров? — проказав він, голосно відсьорбуючи гарячу юшку. — А то я, грішним ділом, подумав, що тобі наказано вивести мене на чисту воду і застрелити на місці.

Марко розвів руками.

— Ну що ти, друже… Я ж сказав тобі: ми одного поля ягоди. Та коли ти з людиною ідеш на справу і розумієш, що людина тебе має за йолопа, сам розумієш… До того ж тобі про мене відомо усе, геть усе. А мені?

— Так-так… ти правий! — погодився Мальцев. — Звісно, ти правий, Валеріане. І твоя проникливість і спостережливість робить тобі честь. Я справді дурив тебе щодо свого пролетарського минулого.

— Ну то, може, нарешті розповіси, як там є насправді? — Швед з апетитом відрізав і поклав собі до рота шматочок здоровенного соковитого шніцеля з курячого м’яса та капусти. — Так, — задоволено проказав він, наче нічого не трапилося. — Марія Степанівна відмінно готує, Іване, як для кам’янецької домробітниці. Просто відмінно! Та її шніцелю, на жаль, далеко до котлети де воляй[1]…

Мальцев і собі взявся за рум’яного шніцеля. Тягнув час, ретельно прожовуючи шматочок за шматочком.

— Ну, ну, я слухаю… — не вгавав Марко. — Чи ти не Мальцев? Прізвище якесь… занадто простецьке для людини вищого… е-е-е-е… сословія, занадто вже пролетарське.

— Ти правий, Валеріане, — нарешті відказав Іван. — Ти правий в усьому. Я справді ніколи не був робітником і що таке крейц… як там його…

— Крейцмейсель, — підказав Марко.

— Так. Що воно таке, не мав ні найменшого уявлення, — погодився Мальцев. — Я розумів, що видаю себе у дрібницях, але сподівався, що ти занадто вдячний мені і занадто переймаєшся роботою, аби підмічати за мною отакі промахи. Баюрний писав, що ти поринув у роботу, аби не думати ні про що більше. Але ж ти… Ну добре, слухай. Я розкажу тобі…

Мальцев відклав убік ложку, відсунув тарілку і схрестив перед собою пальці. Апетиту не було, хоч юшка зі стерляді смачно пахла на всю хату.

Тепер він міг більше не приховувати своє справжнє походження, і від того йому на душі раптом полегшало. Він був навіть вдячний Валеріану Клєвєрову за це викриття.

Не схильний до сентиментів, Іван відчував: роль, яку він грав останні роки — Івана Мальцева, ОДПУшника, більшовицького посіпаки, мало-помалу затягувала його на дно, у непроглядну темряву.

Хоч, служачи у контррозвідці, він не вважав себе безневинним ягнятком, бо всіляке траплялося. Радянська влада, до якої він зміг призвичаїтися, поволі ламала у ньому все людське. Від колишнього Івана залишилася тільки оболонка.

Спочатку він втішав себе тим, що не один такий, що дедалі більше офіцерів царської армії переходять на службу до совєтів; виправдовував свої вчинки тим, що, як і раніше, продовжуватиме служити своїй вітчизні, не кидає його на поталу іноземним інтервентам. Але все частіше себе запитував: проти кого він воює? Кому протистоїть? Інтервентам чи простому народу, на якому трималися підвалини царської Росії?

— До революції я мав інше прізвище, — почав свою розповідь він. — Іван Миколайович Верховенський. У тисяча дев’ятсот чотирнадцятому, у тому, іншому житті, я з відзнакою закінчив Імператорський Пажеський корпус, але замість піти на фронт, — Мальцев скрушно зітхнув, — вступив до контррозвідувального відділення при Генеральному штабі.

Звичайно, навчаючись у Пажеському корпусі, я не такої бажав собі кар’єри.

Такі як ти, бойові офіцери, вважали нас, жандармів, тиловими щурами, — гмикнув він. — І даремно. Часто ми у тилу без крові, шуму і пилу робили більше, ніж ви з кровопролиттями на фронті, — продовжував Мальцев. — Попри все я досягнув певних кар’єрних успіхів, двічі був нагороджений орденом Святого Станіслава IV-гo і ІІІ-го ступеня…

А у сімнадцятому мені вдалося врятуватися від погрому без особливих старань. Переодягнувся у робітника… Завдяки тому, що я служив у контррозвідці, у Петрограді мене ніхто не знав як людину із жандармерії…

— Так, — ствердно кивнув Марко. — Адже ти ходив вулицями не у мундирі жандарма, а у цивільному…

— Саме так. Мені вдалося перечекати найсмурніші дні після більшовицького перевороту. Спочатку я ще мав якісь надії на повернення до старого, дореволюційного ладу, сподівався, що то тимчасово. Та після погромів у Пітері… я усе зрозумів остаточно. Переїхав до Києва… Намагався вступити на службу до гетьмана Скоропадського, в Освідомчий відділ… Це було б непоганим застосуванням мого досвіду та умінь. Але там швидко усе згорнулося… Тодішні керівники Центральної Ради, як я вже не раз тобі казав, на жаль, не бачили цінності у кадрах царської армії і контррозвідки… Ми їм виявилися непотрібні. А от Ульянов-Ленін, як ти знаєш…

— І ти став Іваном Мальцевим, колишнім майстром пітерського заводу… — проказав Марко. — І почав працювати на радянську владу…

— Саме так, — погодився Мальцев. — Мені потрібно було вижити, і гратися у всі ці ігри, доводячи, що я хоч і з «колишніх», але розділяю ідеали революції, бажання не мав… Бути Мальцевим простіше, Валеріане.

— А як ти пояснював свою грамотність, освіченість, вишкіл?

— Щось приховував, вдавав, що не розуміюся, не вмію… а пояснював усе дуже просто: ми ж, робітничий клас, теж Маркса-Енгельса почитували! В тім-то й парадокс, Валеріане, — Мальцев стомлено зітхнув. — 3 напівграмотного і неосвіченого, але ідейного робітника менше питають… Ідейність, Валеріане, коли потрібно, заміняє усе: і досвід, і грамотність, і у прийнятті важливих рішень підсобить… Ідейність — це як друга інтуїція: підкаже, що і коли робити. Рухайся у її руслі і ти не помилишся.

Марко замислився. Пригадалося: у дев’ятнадцятому він теж прийшов до Розвідної управи зеленим та ідейним… Але ні на мить не сумнівався у тому, що зробив правильний вибір. Ця відданість ідеї і повела його далі по життю.

— Іти настільки загорівся більшовицькою ідеєю? — поцікавився Швед.

— Валеріане, якби я настільки проникся більшовицькими ідеями, то не хапався б за можливість дати звідси драла… — загиготів Мальцев. — Проте давати драла босим і голим — це одне. Інше — податися у світ із пристойним статком, який відкриє перед тобою необмежені можливості. І це неодмінно станеться, якщо ми таки знайдемо ті скарби.

— Але ж ти не пролетарій… А отже, вдавана ідейність не може керувати твоїми діями! — заперечив Марко. — Ти ж не за ідеали марксизму-ленінізму борешся!

Мальцев потягнувся, випростався на мить, аж хрускіт почувся.

— Головне, Клєвєров, зрозуміти, усвідомити і пропустити через себе сам принцип і механізм дії тієї ідейності. Далі — дрібниці. Починаєш усе робити механічно. Мені, колишньому контррозвіднику жандармерії, то було не складно. І раніше доводилося постійно когось із себе вдавати, грати якусь роль… Зрештою, я ж із ними, підступними пролетаріями, і до революції мав справу, тому особливо щось вигадувати не доводилося… Усе було знайоме.

Та й за час роботи я надбав необхідні документи, бо коли ще не пахло смаленим, я собі підготував усе необхідне. Так з’явився пітерський заводський майстер, Іван Мальцев. Ну а далі… мої пошуки тепленького місця увінчалися успіхом. Тут, у Кам’янці, я поки що як у Христа за пазухою, сам бачиш. Щось роблю, щось крізь вуха пропускаю… Вичікую підходящий момент. Але все так не завжди буде. Більшовики не для того прийшли сюди, аби полегшити комусь життя, Клєвєров! Я тобі кажу: вони витиснуть із цієї землі усі соки.

— Похмурі твої пророцтва… — гмикнув Марко.

— Які вже є… — відповів Мальцев. — Та й не пророцтва це, а висновки. Роблю їх з того, що бачу. Гряде біда, Клєвєров. Така біда, що ми у часи «Ніколаєвського ізобілія» й уявити такої біди не могли.

— Подивимось…

Марко відсунув тарілку і гукнув до Маруньки, аби та йому чаю заварила.

— От що… — проказав він Мальцеву. — Завтра маємо ту печатку знайти — кров із носа. Немає часу тягнути кота за хвіст. Хто знає, що тому Сєргєєву спаде на думку завтра…

* * *

Автівка важко торохкотіла на Сатанів. Марко вдавав, що дрімає і подумки тішився, що Мальцев надав йому авто з водієм.

Взагалі, відколи перейшов Збруч і втрапив на територію радянської України, відчував, як його супроводжувало Боже сприяння; здавалось, можна було просто розслабитися і плисти за течією.

Скільки разів у житті Марка траплялося отаке дивне, шалене везіння, коли все складалося, як візерунок на полотні, — він щоразу собі повторював: то не везіння. То Бог мене любить. Значить, і я роблю те, що Господу угодне.

Тож тепер дорогою до Волочиська, біля водія, міг трохи розслабитися і подумки ще раз все добре обдумати…

Те, що вдалося розколоти Мальцева, тобто Верховенського, зберігши свою власну легенду, його тішило. Заразом він дізнався і слабкі місця колишнього співробітника жандармерії. Схоже, Мальцев особливо й не крився. Гроші! Йому потрібні гроші і можливість утекти з країни совєтів… Стомився він. Роль уповноваженого ОДПУ була для Івана заважкою, то відчувалося. А доступ до секретної інформації з першоджерела та професійне уміння аналізувати й робити логічні висновки зі всього, що відбувалося навколо, змушували Мальцева всерйоз задуматися про те, як рятуватиме свій зад, коли зовсім сутужно стане. Хоча… зі своїм талантом триматися на плаву він і за важчих часів би пристосувався. Однак Марко зрозумів: тяжко йому, «не по Сєньке шапка». Одна справа — благородна слідча та розвідувальна робота у жандармерії на благо вітчизни, а інша — те, що отримав, ставши на службу до більшовиків.

Іван запросто довірився, майже висповідався йому, і Шведа це насторожувало. Занадто щиро як для колишнього жандарма.

Так, не всі колишні військові, жандарми, слідаки і навіть контррозвідники царської служби могли прийняти і змиритися з крахом цілої епохи! Для багатьох падіння монархії та встановлення кривавої і нікчемної за своєю суттю так званої диктатури пролетаріату стало особистою трагедією.

Але, Мальцев (Швед подумки продовжував називати Івана Верховенського його пролетарським, вигаданим прізвищем) на слабака мало скидався. Це очевидно. Як очевидно і те, що він, Марко, потрібен йому виключно для загрібання жару. Сумнівів немає: ділитися скарбами Мальцев навряд чи з ним стане. Уся його приязнь скінчиться, коли справа дійде до свого логічного завершення. Якщо все складеться і йому, Маркові, вдасться відшукати ті скарби, Іван без роздумів його прибере…

Марко усміхнувся собі під носа: нехай спробує! Однак витрачати зусилля на перевербування Мальцева, як Маркові видавалося, теж було не варто. Верховенський мав занадто гниленьке нутро пристосуванця. Тож сподіватися, що він вірою і правдою служитиме інтересам української національної ідеї, — марні ілюзії.

Ну добре… Що там ще? Із Кренцелем він зустрівся знову, переговорив. Усе наче вдалося обумовити.

Марунька… То сам Бог так розпорядився, що сьогодні вона домробітниця в оселі уповноваженого ОДПУ…

Печатку, на диво, виявилося відшукати простіше, ніж гадалося на початку. Отримавши дублікати ключів, вони з Іваном не гаяли часу. Заявилися до слідчої в’язниці з кількома пляшками контрабандного напою, добутого Мальцевим під час недавньої пригоди. Іван не поскупився, і розкішний контрабандний коньяк полився рікою. То робилося для того, аби Швед, поки Мальцев споював Сєргєєва, мав час пошукати скрізь, де той міг би заховати печатку.

Нерозбалуваний такою розкішшю — хляти дорогий французький коньяк і, спокушений прихильністю Мальцева, комендант Сєргєєв раз-пораз нагадуючи, що завтра вранці треба бути огірочком, надудлився до свинячого виску.

Розгублені вартові не знали що й казати.

Тож поки Мальцев всаджував напівживого Сєргєєва зручніше у кріслі, Марко без зайвого шуму відчинив дверцята сейфу. Інші ключі виявилися непотрібними. Сєргєєв, як він і передбачав, тримав печатку у своєму кабінеті, у сейфі — єдиному сховищі, якому довіряв, як собі. Бо хто при здоровому глузді наважився б проникнути у кабінет начальника слідчої тюрми?

Від побаченого у темному нутрі сейфа Шведу стало не по собі: браслети, каблучки, ланцюжки, сережки… Усе це колись належало ув’язненим чи їх рідним, що намагалися, давши коменданту хабара, отримати хоч якусь звістку про своїх заарештованих родичів. В окремій коробочці лежали… золоті зуби. Як вони опинилися у сейфі Сєргєєва, можна було тільки здогадуватися.

А печатка… Спочатку Марко не зрозумів, що перед ним саме те, що він шукає. Вона була досить масивною, нагадувала важкий чоловічий перстень, яким у сиву давнину запечатували віск. Клірику її і справді можна було спокійно носити на руці, не викликаючи жодної підозри, що єпископ Лєпновський і робив. Старе, почорніле за віки срібло робило печатку геть непривабливою і майже невпізнанною.

Марко придивився до різьблення на її пласкій поверхні: свята Маргарита, що тримає у руках хреста та розгорнуту книгу…

— Вона! — проказав Мальцеву.

Той полегшено видихнув.

— Зачиняй сейф і вшиваймося звідси. Не думаю, що цей бовдур першим же ділом кинеться перевіряти, чи на місці його каблучка… Поки проспиться, поки до тями прийде… Тим більше, — Іван кивнув у бік сейфу, — все інше на своєму місці. Нехай доведе, що то ми.

Марко тим часом акуратно зачинив дверцята сейфу.

Справді, впоїти Сєргєєва контрабандним коньяком було геніальною у своїй простоті ідеєю. Та й не розуміючи цінності печатки, яку зберігав у своєму сейфі, той навряд чи завтра ж ударить на сполох: попервах просто не знатиме, що вона пропала. Далі гадатиме, що каблучка єпископа десь загубилася поміж інших дорогоцінностей. А потім, коли все ж таки згадає про неї, — якщо взагалі згадає, — то забуде, коли і при яких обставинах вона могла б пропасти.

І що йому до неї, коли сейф набито куди розкішнішими цінностями, ніж старий єпископський перстеник із почорнілого срібла…

Марко намацав печатку у кишені і зручніше вмостився на сидінні.

Останнє… Останнє, що він зробив, покидаючи Кам’янець, — ще раз подумки попрощався зі своєю хатою. Хтозна, як повернеться у Волочиську й Тарноруді і коли тепер знову побачить її. Попрощався із Марунькою. Вона отримала чіткі інструкції і чекатиме, коли із нею зв’яжуться.

І ще… побував на кладовищі. Довго прогулювався алеєю поміж могил і хрестів, перевіряючи, чи ніхто не вчепився за ним слідом. Далі пройшов на знайомий з дитинства ряд: могилка бабці Гелени, прадіда Михайла… їх давно ніхто не доглядав як належить.

За нової, радянської влади літньому сторожу цвинтаря перестали платити зарплатню, але він попервах продовжував доглядати могилки: там бур’яни викосить, там підправить похилений надгробок… Та коли геть знесилів, міське кладовище та догляд за ним залишилися повністю на милість випадку.

Тож містяни як могли, так і доглядали. І за своїм, і за чужим.

Хтось абияк обкосив бур’яни навкруги могилок бабці і прадіда, але в кам’яних обкладах перед хрестами, давно нічого не квітло, як то було за часів, коли батьки були у місті.

До тієї могилки, заради якої прийшов, довго не наважувався підійти. Наче боявся сам себе, своїх відчуттів. Боявся, що спогади, заховані у найдальших закапелках пам’яті, знову вирвуться страшним роєм і терзатимуть душу.

«Червона Офелія» — значилося на дощечці, прибитій до простого дерев’яного хреста.

Нічого… Жодного поруху в серці чи сум’яття в думках. Могила Белли, як і обіцяв Кренцель, була доглянута, поросла барвінком та кам’яною трояндою. Казав, такі ж росли на могилі його матері, і він відщипнув по паростку, а ті й прижилися на новому місці.

До хреста тулився кущ калини. Кренцель посадив. Гм… Белла посміялася би з таких сентиментів.

«Червона Офелія». Прощавай.

Марко повернувся і пішов. На серці було спокійно. На душі — майже легко. Вільний. Він тепер остаточно вільний від того минулого, в якому був з нею. У якому залишилась вона сама. І це добре. Дуже добре!

— Скоро Волочиск, товарищ уполномоченный! — голос водія повернув Марка з напівдрімоти.

— От і добре… — мовив він, протираючи очі. — Замечательно.

— А в Волочиске Вас куда доставить? — поцікавився водій.

— До комендатури.

— Хорошо, товариш уполномоченный, по-хохляцки балакаєте!

— І тобі раджу навчитися, поки тут службу несеш, — відповів Марко. — Бо крутитимеш оцього бублика, — кивнув на руль автівки, — допоки тебе…

— А что это дает? — перепитав водій. — Зачем мне учить этот недоязык? Я, может, завтра опять в Кострому…

Марко видихнув.

— Боюсь, браток, завтра ты в свою Кострому не вернешься. И послезавтра тоже. Потому учи язык. С местным населением надо уметь разговаривать на их языке.

— С хохлами?

— А хохлы хуже тебя, что ли?

Солдат здивовано глипнув на Марка.

— Так пусть, товариш уполномоченный, скажут нам спасибо, что мы вообще их всех не уничтожили! Разве не так? Они же советскую идею не воспринимают! Это ж все петлюровский сброд недобитый!

— Чи не занадто у товариша Мальцева говіркий водій? — проказав Швед, не дивлячись на водія.

Той знітився, принишк.

— Виноват, товарищ уполномоченный.

— Ось так краще. А то розбалакався мені тут. Ти на території радянської України і маєш знати мову, аби розуміти місцеве населення. Второпав?

— «Второпав» значит «понял»? — перепитав водій.

Марко нічого не відповів. Стулив очі, ніби знову поринувши у дрімоту. Не проронив ні слова, поки авто не зупинилося біля комендатури. Наказав водію чекати, а сам піднявся до Кашина.

Кашин… Не такий простий, як видається, — так наставляв його Мальцев. За час несення служби на посаді коменданта зумів добре «заземлитися» у Волочиську. Своя людина біля Кашина Мальцеву була вкрай потрібна — людина серйозна, надійна, яка б тримала Кашина на короткому повідку.

— Розпустився Порфирій, одначе. Втратив відчуття страху. Занадто жадібний і свавільний, — напучував Шведа Іван. — Ти з ним будь обережний, але не панькайся і на гостинність його не ведися. І з бабами, яких тобі підсуватиме, не зв’язуйся. То у нього перше діло — очі замилити. Одразу бери за горло, якщо що. Інакше першим схопить. З Порфирія можемо гарний зиск мати, Клєвєров, поки оті скарби шукатимемо!

А якщо вдасться його заламати, телеграфуй до Кам’янця, на домашню адресу на ім’я Марії Степанівни.

Кашина на місці не було. Сказали, десь на виїзді, повернеться пізно. І то, мабуть, одразу додому. Тож далі він попрямував до Василя Семенюка. Однак і в того хата була зачинена. На обійсті — ні жінки, ні його самого. Напасть якась…

Робити нічого, повернувся до комендатури, а там, очікуючи Кашина, приліг у його кімнаті, де Порфирій за потреби залишався ночувати.

Заснув як убитий, а прокинувся вночі від незрозумілого шарудіння, що ширилося кімнатою. Розтулив очі, вдивляючись у темряву.

Просто перед ним у напівтемряві стояла жінка, геть гола. Нахилилася, припала устами до його губ, стягнула у поцілунок, пристрасний, до чорта несподіваний.

Марко трусонув головою, від несподіванки відсахнувся.

— Це ж я… — проказала незнайомка. — Це ж я, Порфирушко! Налякався, любий?

— Порфирушка? — промовив Швед, відсторонюючись від жінки.

Та й собі відсахнулася, наче вжалена.

— О, Господи…. Цього тільки мені бракувало!

— Хто ти?

— Зоя… — боязко промовила та. Уся пристрасть, з якою секретарка Кашина спокушала свого начальника, раптом зникла, розчинилася у темряві.

Марко підвівся. Підійшов до стіни, помацав руками. Клацнув вмикачем. Тьмяне світло лампи освітило кімнатку відпочинку і голу, збентежену Зоєчку на краю ліжка.

— Господи… — тільки й промовила вона. — Товаришу Клєвєров… Валеріане Олексійовичу… вимкніть світло! Повірте… я…

— Вірю, — відповів Марко не без іронії у голосі. — І бачу, що не до мене. Візьми он, одягнися! — кинув Зої її комбінацію та сукенку, які та необачно залишила на стільці. Вимкнув світло. — Одягнешся навпомацки?

— Так, — тихо промовила та. — Я не знала… — прошепотіла за мить. — Не знала, що тут Ви, Валеріане Олексійовичу.

— Як не знала? — поцікавився Швед. — Невже черговий тобі не сказав, що товариша Кашина немає?

— Товариш Кашин сказав мені ще вранці, що сьогодні хоче побачитися зі мною. От я і прийшла, як зазвичай, в умовлений час. До того ж… Я його особиста секретарка, — відповіла Зоєчка вже більш упевнено. — Тож перед солдатами, що стоять в комендатурі на варті, не виправдовуюся. Мало там що… Може, я знадобилася товаришу Кашину для якоїсь термінової і важливої роботи… Мене усі тут знають і навіть не запитують, чого і на скільки я йду до комендатури.

— Тобто товариш Кашин тобі довіряє? — усміхнувся Марко, підходячи ближче.

— Так… Довіряє. Я його права рука. А ще….

— А ще ти спиш із ним. Я це зрозумів.

Зоєчка опустила погляд, але натягувати сукенку не поспішала. Так і сиділа на краєчку збуреної канапи.

Розгледіти вираз її обличчя Марко не міг, але відчував: дівчина вкрай збентежена неочікуваним поворотом.

— А чому зустрічаєтеся тут? Все-таки комендатура. Тут же геть не зручно…. — майже зі співчуттям у голосі запитав Швед.

— У товариша Кашина сім’я. Вдома не можна, — з вражаючою щирістю зізналася Зоя. — А у мене вдома батьки.

— Так… Серйозний аргумент, — погодився Марко. Мимоволі спробував розгледіти Зою у темряві. Пам’ятав, при світлі вона й справді була ладна станом, вродлива дівчина. Тільки геть шалена, судячи з усього.

— Чого ж товариш Кашин не винайме для тебе житло, аби ви там із ним милувалися? — зауважив резонно.

— Волочиськ — велике село. Тут усі про всіх все знають… — розгублено знизала плечима Зоєчка. — Винайняти для мене житло у Волочиську — все одно, що написати про нас в «Червоній Зорі» на першій шпальті, — раптом затулила собі рукою рота і боязко глипнула на Марка. — Ой… Це ж я Вам стільки всього наговорила… Що ж тепер буде?! — проказала у розпачі.

Марко підійшов ближче, сів біля неї. Провів пальцем по округлому плечу.

— Та заспокойся ти… Діло ж таке… молоде. Ну, помилилася, то й що з того?

Зоя підняла голову і благально мовила:

— Ви не розкажете товаришу Кашину?

— Я що; схожий на того, хто багато патякає? — Марко з розумінням подивився на дівчину.

— Ви… Ви… Ви не знаєте Порфирушку, — раптом промовила вона. — Він взагалі-то непоганий, гарні дарунки робить мені… Іноді навіть до Кам’янця із собою бере… Чи до Проскурова… З ним я — як у Христа за пазухою. Але якщо дізнається, що я так оконфузилася… він мене заб’є.

— Не бійся, Зоє. Я йому нічого не скажу, — Марко погладив її по плечу. — Одягайся та повертайся додому.

— Дякую, Валеріане Олексійовичу.

— Лупцює тебе час від часу?

Марко навіть у темряві відчув Зоїн спантеличений погляд.

— Так… Буває, — проказала тихо.

— І ти терпиш?

Вона важко зітхнула.

— А хто я тут без нього?

Взялася боязко надягати комбінацію та шовкову коричневу сукенку з кокетливим вирізом на грудях, у якій прийшла до комендатури.

— Ти вродлива дівчина, невже хлопці за тобою не впадають? Нащо тобі Кашин знадобився?

Зоя знову зітхнула.

— Я покритка… Знаєте, що це таке?

— Так… Читав у Шевченка, — відповів Марко. — «Кохайтеся, чорноброві, та не з москалями…». Чого ж ти, Зоє, поради свого ж, українського поета не послухала?

— А Ви читали Шевченка? — здивовано перепитала вона у Шведа.

— А чому б і ні? Читав…

— Ну… — розвела руками Зоя, — так сталося. Він мене покинув вже з дитинкою. Встиду було на увесь Волочиськ…

— Ну, ну… Який же це встид… Це життя. — Марко погладив її по голові. — То у тебе й дитинка є?

Зоєчка мовчки похитала головою.

— Дитинка померла. Через три дні після народження. З диханням у неї щось було не так… А мені… тільки у коханки до товариша Кашина і можна було податися. Зате тепер усі… — промовила вона, з відразою скрививши губи, — усі, хто сміявся над моїм встидом, поважають мене… Чи бояться.

— А батьки?

— А що батьки? — наче виплюнула вона. — Мати важко хвора, вона й не розбирає, хто я їй. А тато, коли вагітною була, за волосся притягнув до дровітні, хотів голову мені сокирою відрубати за той встид, що я йому зробила. Ото якраз товариш Кашин мене й порятував.

— І ти за це…

— Ну а чим я могла з ним іще розплатитися? — Зоєчка похитала головою. — Та, видно, і я сподобалася йому. Після смерті дитини він запропонував мені стати його коханкою, взяв на роботу до комендатури… Звісно, я погодилась. Зате тепер… Батько здебільшого мовчить. Тільки іноді бурчить собі під носа, що виховав профуру… Але я тепер на те не зважаю. Однак вести товариша Кашина додому не можу…

Вона вже була одягнена. Стояла перед Марком.

Швед із посмішкою подивився на неї.

— Кохаєш його?

— Кого? — перепитала Зоя. — Кашина? Спочатку думала, що кохаю, коли він мене від вірної смерті врятував. А потім…

— А що потім? — поцікавився Марко.

— Поки він цікавився мною, я його кохала… Але коли він почав…

— Що?

Зоя схлипнула.

— Коли почав підкладати мене своєму начальству та пропонувати потрібним людям…

Марко зітхнув. Підійшов ближче до неї, пригорнув, муркнув десь у вухо:

— І зі мною велів?

Зоя лиш ствердно хитнула головою у відповідь.

Швед тихо розсміявся, взяв її обличчя у долоні.

— То ти мені збрехала? Прийшла сюди, добре знаючи, що Кашина тут немає, розіграла цілий спектакль… Він дізнався, що я заснув тут, і звелів тобі прийти до мене серед ночі?

— Ні, ні… — замотала у відповідь головою Зоя. — Я гадала, що то товариш Кашин… Я не знала, що то Ви, товаришу Клєвєров… Побий мене Боже, якщо я брешу Вам!

— Ну, добре… Вдам, що повірив.

Відпустив її, підійшов до вікна, за яким панувала суцільна темінь.

— Чому так темно? Чому будівля комендатури з цього боку так погано освітлюється?

— Там стодола… — пояснила Зоя. — Там зберігають сіно, дрова… Освітлюється лише подвір’я, а з цього боку товариш Кашин наказав не освітлювати, аби не витрачати зайвих ресурсів.

— Здурів той Кашин, чи що… Сіно й дрова під комендатурою будь-який дурень запалити може, згорять усі живцем, а він наказав не освітлювати!

Повернувся до Зоєчки.

— Хочеш, аби Кашин більше не мав до тебе ніякого діла, не лупцював тебе, не підкладав тебе ні під кого? — запитав тихо.

Вона закивала.

— Хочу. Але хіба так можна?

— Я захищу тебе. Скажу йому, що тепер ти моя коханка і відсьогодні йому до тебе — зась! Але за це ти маєш…

— Усе зроблю! — схлипнула Зоєчка. — Тільки порятуйте від Кашина, Валеріане Олексійовичу… Стомилася я слугувати йому. Ви навіть не здогадуєтеся, через яке я приниження часом проходжу, коли розважаю його друзів…

— Так швидко погоджуєшся? — здивовано проказав Марко. — Ти ж не знаєш ще, чого мені від тебе треба… Може, я такий самий, як він?

— Ви добра людина… по очах видно, — зашепотіла Зоя. — Тільки врятуйте мене від Кашина… Прошу!

Марко торкнуся пальцем її щоки.

— Ти ненормальна, Зою.

— Усе зроблю… тільки несила мені більше з ним…

— Гаразд… Тоді мусиш розповісти мені про Кашина геть усе, що знаєш, — проказав Марко. — Які махінації крутить, з ким із непевних людей знається… Ну і слідкуватимеш за документацією. Усе ж через тебе проходить?

— Розповім! Розповім! — зашепотіла Зоя. — Усе зроблю.

— Слухаю…

— Просто зараз? — пролепетала вона.

— А навіщо у довгий ящик відкладати?

Зоя ковтнула повітря, ніби набираючись сміливості.

— Дивіться, Валеріане Олексійовичу… Сіно і дрова в отій стодолі — то тільки прикриття… — сміливіше промовила вона, втримавши руку Марка біля своєї щоки — чи то з вдячності до Маркової лагідності, чи то здуру.

— У якому сенсі прикриття? А що ж там насправді? — поцікавився Швед.

— Ну… товаришу Кашину контрабанду частенько доправляють вночі з того берега, з підволочиської сторони. Випивку всіляку там, килими, тканини, інший крам… Ну, таке, що у нас тут ніде не купиш, хіба у Києві чи Москві… Ну і таємно, аби менше їх бачили, сюди, до стодоли зносять. Бо ж не буде комендант сам у себе обшуки проводити… Тому він і наказав не освітлювати за комендатурою. Я достеменно не знаю, бо була там лише один раз… з другом Порфирія. Він напився, до ліжка уже іти не хотів, і Порфирій мені до нього наказав іти… на сіно. Там, певно, є якась схованка… Не знаю… склад таємний, чи що… Той друг Кашина був зовсім п’яний і отаке мені лопотів. Мовляв, оце з тобою розважуся, завтра погрузім, і єслі всьо пройдьот хорошо, то привезу тебе в подарок золотое украшение… З п’яним діла небагато, я й не впиралася. А вранці він від’їхав від комендатури на автівці, завантаженій бог зна чим…

— Цікава інформація. Розумна дівчинка, — похвалив Марко. — І що, привіз прикрасу?

— Так… — Зоя полізла рукою за пазуху, витягнула щось схоже на кулон — у темряві Марку було складно роздивитися.

— Ще щось можеш розповісти? — поцікавився, нахилившись до неї.

— Знаю ще, що у Кашина свої зв’язки на кордоні. І якщо потрібно, то й слона через кордон провезе…

— Де саме ті зв’язки? Із ким?

— Не знаю… Але можу дізнатися, — відказала Зоя. — Кашин із одним моїм волочиським знайомим іноді зустрічається. У них точно є якийсь спільний ґешефт. То я можу вивідати у того…

— Чудово, Зоє, — відсторонився від неї. — Іди вже, пізня година. Дійдеш сама додому?

— А що мені станеться… Мене у Волочиську тепер ніхто пальцем торкнутися не посміє.

— От і добре. Іди, Зоє, додому, не затримуйся ніде. Завтра ще поговоримо.

— І Вам дійсно від мене більше нічого не потрібно? — перепитала Зоя.

— Ні, Зоє… Не потрібно. Ну… може, іншим разом.

Тільки-но секретарка Кашина зникла за дверима, Марко видихнув.

— Оце так… — проказав сам до себе. — Чого бідне — бо дурне, чого дурне — бо бідне…

Знову вклався, не розстеляючи, на пропахле гірким одеколоном та цигарками ліжко Кашина і заснув.

* * *

На світанні Марка розбудили крики і ґвалт, що доносилися із кабінету коменданта. Жалібно скавулів жіночий голос. Йому вторив добірними матюками чоловічий. Швед підхопився, прислухався… Чоловічий нагадував голос Порфирія Кашина. А жіночий…

Миттю накинув кителя, кинувся босим до дверей.

Там у кабінеті із закривавленим обличчям лежала розхристана і розпатлана Зоя. Над нею, приставивши до скроні наган, зачервонівшись у шаленстві, нахилився Порфирій Кашин.

— Прощайся с жизнью, тварь!

— Стоя-я-я-ять! — крикнув Марко. — Стоять, Порфирий! Мать твою, прекрати немедленно!

Палець Кашина на мить застиг над спусковим гачком.

— Товарищ Клєвєров? Ва-валериан Алексеевич… А что Вы здесь делаете? Откуда Вы взялись?

Від нього несло перегаром за версту. Шведові аж подих перехопило від смороду, що виривався з відкритого у здивуванні писка коменданта.

Марко відштовхнув Порфирія.

Гримнув постріл. Портрет Леніна на стіні підстрибнув, ніби у нього вселилася нечиста сила, і з дзенькотом полетів на підлогу.

Швед кинувся до Зої, яка заледве тямила, що з нею відбувається, підняв, обережно всадовив на стілець.

— Ты дурак, Порфирий? Ты что делаешь? — гукнув Кашину, дістаючи з кишені хустинку. — Ты зачем по вождю революции стреляешь?

— Товарищ Клеверов… эта тварь… эта тварь! Пригрел, называется, за пазухой змею…

— Совсем с ума сошел? Кто тварь? Товарищ Ленин?

— Нет… Нет! — Порфирій замахав руками, важко піднімаючись з підлоги. — Товарищ Ленин здесь ни при чем! Вот эта тварь! Зойка!

Марко тим часом змочив хустинку водою з графина й узявся витирати Зоїне закривавлене обличчя.

— Ты ей, идиот, чуть нос не сломал! Что случилось, Порфирий? — гаркнув до Кашина.

— Товарищ Клеверов! — віддихавшись нарешті, проказав той. — Эта сучка, которую я обогрел и дал возможность жить по-человечески, оказалась связанной с местными контрабандистами!

— Откуда такие сведения? — запитав Марко. — Доказательства какие есть?

— Я же вчера, — відповів Порфирій, наливаючи і собі води, — я же вчера полдня і всю ночь с хлопцами этих сволочей выслеживал!

— Оно и заметно, — скривився Марко. — Разит от тебя, как от…

— Они же через границу переправляли товары, оружие… Представьте, товарищ уполномоченный! — не вгавав Кашин.

— И что, поймал? Дали показания?

— Никак нет, товарищ уполномоченный… убежали. Одного ранил я лично. Смертельно, к несчастью. Зато накрыли их хату. А там нашли документы поддельные, пропуска с моей подписью, с печатью комендатуры… Представляете? Это же… Это же диверсия!

Марко зневажливо подивився на Кашина.

— А сегодня, приехав сюда, узнаю от дневального, что Зойка среди ночи приходила в комендатуру, сказала, дело у нее тут срочное! Кто ж, окромя этой суки, мог печать или бланки пропусков им достать, подпись мою подделать? Она всё, шалава подзаборная! Она! Советская власть ее за человека посчитала, доверила важную ответственную должность, а она… Ты, сука, говори! Ты бланки пропечатанные из кабинета воровала? — знову кинувся Порфирій до Зої. Марко ледь устиг перехопити його.

— Ану-ка, остынь, Порфирий! Сядь!

— Так она ж это! Она! Кто же еще мог своровать из моего кабинета бланки? — заволав той. — Ты что здесь вчера ночью делала, сука, пока меня не было? Вот и ответ, кто своровать мог…

— Да кто угодно, Порфирий, мог своровать, — проказав Марко, позіхаючи. — Учитывая, что у тебя здесь не комендатура, а бордель!

Кашин мішком гепнувся на стілець, витріщився на Шведа.

— Вы на что намекаете, товарищ уполномоченный?

— На то, что вчера секретарша Зоечка среди ночи пришла в комендатуру, чтобы ублажить тебя, Порфирий, как обычно она это делает по твоему приказу.

Зоя з жахом подивилася на Шведа і важко ковтнула повітря.

— А-а-а-а-а… А Вам откуда это известно, товарищ уполномоченный?

Марко підсунув до себе ногою стільця.

— Я прибыл вчера вечером в Волочиск, — мовив, всідаючись. — Тебя в комендатуре не было, я поехал к Семенюку, у которого должен был расквартироваться. Их также никого дома не было. Не лезть же мне в хату через окно. Я вернулся в комендатуру, устроился в твоей комнатушке, уснул. Среди ночи пришла Зоечка… Может, я бы и подумал, что ко мне, но извини, товарищ Кашин, я не Порфирушка… А она в темноте не сразу разобралась. Лично мне было ясно, что не за бланками пропусков она пришла.

Кашин зблід. Недобре глипнув на Зою, потім на Маркові босі ноги.

— Ты зачем, дура, в комендатуру ночью приходила? Я же тебе говорил, что могу не вернуться к ночи… Что пошлю за тобой, если что…

Зоя мовчки затулила мокрою хустинкою закривавлене обличчя.

— Женщина и ошибиться могла… Если любит. Не в этом беда, — відповів замість Зої Швед. — Беда в том, что твои дежурные не докладывают тебе, кто в комендатуре ночует… Так не только пропуска, так и тебя вынести могут.

— Коряки-и-и-ин! Сюда, немедленно! — заволав Порфирій на чергового солдата. — Почему, баран, не доложил, что товарищ уполномоченный в комендатуре ночевать остался? Почему, спрашиваю?!

— Т-т-так Вы, товарищ комендант, мне доложить не дали возможности, послали за Зоей, сказали немедленно в комендатуру доставить, в чем есть… Я не успел Вам доложить…

Кашин знітився.

— Ступай… — кивнув у бік Корякіна.

— Постой! — зупинив його Швед. — Доставишь Зоечку домой, у нее сегодня выходной. И завтра тоже, если синяки на лице будут. Пусть отлежится. Возьми автомобиль товарища Кашина, отвези домой, меньше увидят ее в таком виде — меньше болтать будут. Правда, товарищ Кашин?

— Правда… — безрадісно прогудів той. — Иди, Корякин, заводи автомобиль.

— А ты, Зоя, — проказав Марко до секретарки, — пойди, умойся, приведи себя в порядок. Не ехать же тебе с таким лицом! Попозже Корякин к тебе доктора привезет, если что нужно будет — не стесняйся, напиши, товарищ Кашин все оплатит. Правда, товариш Кашин?

— Правда… — знову сумовито повторив Порфирій. — Так значит… Товарищ Клеверов… Зойка вчера… Значит, она вчера была здесь?..

— Да успокойся ты, со мной она была, — гмикнув Марко. — Недолго, правда, — я с дороги уставший был. Но не расстраивать же такую исполнительную девушку! Потому, как ты понимаешь, воровать твои бланки для пропусков Зоя никак не могла… Я ее потом домой отправил и уснул, и спал, пока ты своими воплями меня не разбудил.

Перелякана і спантеличена Зоя подивилася на Шведа. У неї відлягло від серця, коли уповноважений Клєвєров сказав раптом, що вона була з ним. Тепер — майнула у Зої надія — Порфирушка не битиме її знову. Побоїться.

— Іди, іди, Зоє… Корякін вже авто завів! — проказав Марко українською. — Іди, відлежуйся, потім поговоримо.

Кашин розгублено мовчав. Цей новий уповноважений за якусь одну ніч приніс йому купу неприємностей! Ще й яких неприємностей…

Марко дочекався, поки Зоя, стогнучи, вийшла з кабінету, і повернувся до Порфирія.

— Слушай, Кашин… То, что у тебя воруют бланки документов, так это кто угодно может… Тот же Корякин-Марякин. Ты чего на Зоечку напал, дурень? Она ноги тебе целовать готова была! Нельзя так с женщинами, нельзя, Кашин.

Порфирій важким поглядом зміряв Шведа.

— Однако дело с душком… — неспішно продовжував той. — За это и под трибунал угодить можно. Шутка ли — бланки с твоей подписью. Что за канитель, Порфирий?

— Не знаю, товарищ Клеверов, — похмуро відповів той. — Кто-то им достает эти бланки и мои подписи подделывает. И Зойка у меня ближе всего на подозрении. Окромя нее некому. Я ж ей доверил все, думал, она еще и благодарна будет.

— Ты не юли, Кашин… — Марко присунувся ближче до Порфирія. — Сам-то дела с контрабандистами мутишь? Своих там имеешь? Да не дрейфь, Кашин! Расказывай как на духу… Думаешь, товарищу Мальцеву в Каменце-Подольськом ничего о твоих делах не известно или я сюда даром приехал? — Швед багатозначно подивився на Порфирія. — Или тебе одному жить по-человечески охота?

Кашин подивився собі під ноги. Мовчав, тільки сопів.

— Молчишь? Я тоже думал помолчать пока… присмотреться к тебе… Товариш Мальцев так и сказал: приглядись, как там комендант работает… А ты своим психозом только все ускорил. Так что… расскажешь? Или, может, под трибунал пойдешь?

— А какие у Вас доказательства, товарищ Клеверов? — похмуро запитав Порфирій.

— Доказательства не у меня, а у товарища Мальцева. Он твоих подельников всех наизусть знает. Молчал только до поры — до времени. Впрочем, и у меня одно доказательство имеется — склад твой позади комендатуры, где ночью хоть в глаз стреляй, темно… Туда контрабанду тебе свозят?

— Зойка, сука! — прошипів Кашин. — Знал, что сдаст.

— А ежели знал, зачем посвящал ее в такие вещи? И не надо было над женщиной измываться. Женщина ласку любит, а не чтобы ее сапогом по лицу, — майже по-дружньому проказав Марко. — А вчера ты, Кашин, говоришь, облаву делал?

— Ну, делал…

— Охотился, значит, за теми, кто с тобой делиться не захотел? — поцікавився Марко. — Не умеешь ты, товарищ Кашин, с людьми работать… Совсем не умеешь, — зрезюмував Швед. — Вот теперь и думаю… что мне товарищу Мальцеву докладывать о тебе? Может, так: комендант Волочиской погран-заставы товарищ Порфирий Кашин оказался врагом революции и чуждым елементом, под прикрытием своей должности имел сношения с врагами советской власти, поощрял контрабанду и вместе со своими подельниками…

— Да что Вы, Валериан Алексеевич… — простогнав Кашин. Безрадісно подивився перед собою, перевів погляд на Марка, що все ще босоніж, у розстібнутому кителі сидів перед ним. — Прямо демона из меня слепили. Словом… не надо… Я готов… Готов сотрудничать с товарищем Мальцевым на всех приемлемых для него условиях. Но мне тоже…

— Что — тоже?

— Мне тоже нужны гарантии. От товарища Мальцева, — невпевнено проказав Порфирій.

— Какие гарантии? — перепитав Швед.

— Гарантии, что меня завтра не сдадут… Вы же понимаете, товарищ Клеверов… я же, получается, совсем ни в грош тогда… — майже благально пробелькотів Кашин.

— Понимаю, Порфирий, — відповів Марко. — Но ты, когда все это затевал, уже понимал, что цена твоей жизни — грош, ежели попадешься… Не будет тебе никаких других гарантий, кроме моей. Я твоя гарантия. И от меня будет зависеть, будешь ты, Порфирий Кашин, в чести или под трибунал пойдешь. Понял? Вернее, от твоих действий дальнейших.

Кашин прикусив губу. Такого повороту справи він не очікував… Цей уповноважений від Мальцева звалився наче сніг на голову і з першого ж дня так упіймав його за дулу! Це ж треба!

І Мальцев… скільки до Волочиська приїжджав, пив, жер, із Зоєчкою у стодолі перекіцкався… А виявляється, приглядався, вникав, винюхував, аж поки не взяв його, Порфирія, за зябра! Точно Зоя, сука, здала його! А він і не здогадувався, думав, дурепа, слабка на передок; на такій орати можна… А вона… сука… усе про нього доносила Мальцеву… Та й він сам давно втратив пильність. Може, хто із подільників мальцевською людиною був… Обробляли його, ловили на живця… Ет! Попався ні за цапову Душу!

Тим часом Марко піднявся, потягнувся, глянув весело на розчавленого Кашина.

— Зоечки нет… Кофе мне кто приготовит, а, Порфирий? Корякин твой? Показывай, где умыться-побриться можно… А то я сижу тут босой с тобой, а на улице уж давно утро.

— Умыться-побриться… — машинально повторив Кашин. — Сейчас, товарищ Клеверов. Сейчас все устроим.

Марко попрямував до кімнати, в якій спав.

— И это… — проказав вже мало не біля самих дверей. — Зоечку больше не трогай. Теперь она моя баба. Понял? Не смей больше ее ни к чему принуждать.

— Понял, товарищ Клеверов… — знову пробелькотів Кашин, та Марко присікуватися не став. Адреналін від вранішньої катавасії збадьорив його не гірше за каву чи холодний душ і налаштовував на зовсім інший лад. Тепер слід було подумати про те, як правильно обмалювати ситуацію Мальцеву, аби забезпечити необхідні тили…

— Погоди-погоди, — проказав Кашин собі під носа, коли Марко зник за дверима. — Эта сука сдаст тебя так же, как меня тебе сдала… Дай только время, Клеверов!

* * *

Вже увечері Швед телеграфував до Кам’янця послання з таким безневинним текстом:

«Кам'янець-Подільський

Марії Коропець

Маню, тут гарно, риби на Збручі доволі. Але сама розумієш, кордон. Рибалити заборонено. Та не біда, є ще кілька ставків. Мій приятель — з місцевих — охоче покаже там усі рибні місця. Тому, якщо хочеш бути ближче до мене, приїжджай до Волочиська. А як ні, то, коли будемо вдало рибалити, відправлятиму тобі тараньки».

Прочитати його у правильному контексті адресату було нескладно:

«Контрабанда на Збручі процвітає, хоч і є певні моменти — все-таки кордон. Але є ще кілька нових каналів. Кашин упіймався і готовий здати усі свої зв'язки… Хочеш бути у курсі справ — приїжджай до Волочисъка, а ні — матимеш долю від Кашина з кожної його оборудки…»

Звичайно, Івана Мальцева мало цікавили контрабандні оборудки Порфирія як перехоплене джерело для власного збагачення. Вони були занадто ризиковані, потребували великої кількості причетних та подільників, а ще для контрабандного краму той мусив утримувати склад біля комендатури, замаскований під стодолу з дровами та сіном.

Але оці ігри з Кашиним мали допомогти Маркові тримати Порфирія на короткому повідку, притлумити його пильність, аби самому не помінятися місцями з волочиським комендантом і не перетворитися на жертву.

Тим часом збігав день за днем, тиждень за тижнем. Марко раз за разом відправляв послання з Василем Семенюком до Тернополя. Сповіщав про те, що дізнавався від Мальцева: про ситуацію на кордоні, чисельність військових, озброєння. Про настрої місцевих та продажність червоних командирів. Про те, які недобрі новини приходять з Москви на рахунок українських селян та як влада підкручує гайки щодо хлібозаготівлі; про безапеляційні заяви народного комісара земельних справ Шліхтера у журналі «Вісник сільськогосподарської науки та дослідної справи» та до чого це все, на думку Марка, котиться…

Як і передбачалося, ніякого потужного націоналістичного підпілля ні у самому Кам’янці, ні вздовж Збруча не було виявлено. Місцеві займалися контрабандою, аби якось вижити, ото й усе. Хоч настрої у населення були не найкращі, бо радянська влада тиснула з нормами хлібозаготівель, проте не про якісну підпільну боротьбу йшлося, а, швидше, про звичайне людське невдоволення, яке могло вилитися хіба у короткочасні криваві бунти.

Найбільше тривожили заклики до суцільної колективізації, що тепер лунали по селах все частіше. Збоку це виглядало рятівним заходом, добровільним залученням селян із усім їхнім реманентом та господарством у так звані комунгоспи, чому раділа, звісно, тільки сільська голота. Ґазди ж, які тримали домашні господарства, добре усвідомлювали, що на ділі це означало ось що: у таких, як Василь Семенюк, примусово мали відібрати корову та решту господарства, увесь сільськогосподарський реманент, запаси зерна, бо усе тепер мало стати спільним, колгоспним і оброблятися тим примусово відібраним реманентом мали колгоспні поля — вчорашні земельні наділи, теж відібрані у таких господарів, як Василь Семенюк. Пам’ятаючи роки продрозверстки та голод на Поділлі 1925-го року, усі розуміли: добром то не скінчиться.

Зрештою, сповістив про те, що у Волочиську та Кам’янці вдалося налагодити «трійку» і що можна починати переправляти агітаційну літературу, бо знайшовся надійний спосіб. Однак як довго те можна буде робити, не знав…

Тим часом писав і Мальцеву до Кам’янця про те, як ідуть справи — офіційно і неофіційно, на ім’я Маруньки.

Щотижня під різними приводами їздив до Тарноруди, аби огледітися на місці та зрозуміти, з якого боку краще братися до пошуків скарбів.

З бідакою Крушанівським, котрому так-сяк залікували понівечені руки, зустрічався від імені Мальцева. Той не мав чого додати до сказаного, бо усе, що знав, уже розповів. Гірко причитав про смерть єпископа Лєпновського та, ховаючи очі від сорому, зізнавався, що пережити тортури більше не зможе. Тож якщо потрібно бути «своїм» у Тарноруді, він згоден. Нехай тільки скажуть, що потрібно робити.

Колишня коханка Кашина, Зоя, була рада і галантним поводженням із нею. Хоч і розраховувала на більше, та Швед щоразу делікатно спроваджував її додому, і Зойка щаслива бігла назад, вірячи, що ось-ось все і станеться, і скоро її новий опікун стане й коханцем, бо не уявляла, як можна ставитися до неї отак гарно, не маючи з того ніякого тілесного зиску.

З пошуками скарбів Марко не дуже розумів, звідкіля їх починати, а тому вичікував слушної миті. Щось підказувало, що за логікою усе мало б починатися із костелу Матері Божої Святого Скапулярію…

Та щоразу, коли бував у костелі, роздивляючись численні зображення на стінах та символи, губився. Вигадати так, аби провести увесь день у костелі, детально вивчаючи його фрески та зображення, не випадало.

Думки про Елізабет гнав із голови, хоч і тужив за нею. Заспокоювали ті кілька рядків листа, що отримав через Шидловських з Варшави:

«Канарці, звісно, сумно без тебе, але вона все ж співає. Призвичаїлася до нової клітки. Піклуємось про неї усією родиною, тож коли приїдеш, побачиш її такою, якою залишив…»

Канаркою у повідомленнях умовилися називати Лізу — раптом щось термінове. У записці нічого термінового не було… Ліза не вагітна, і з нею все добре.

У Семенюків Маркові жилося добре. Василь Семенюк допомагав охоче, без зайвих питань вирішував усе, що від нього вимагалося. Інколи Шведові здавалося, що господар хати, у якій він жив, не звичайна людина, а козак-характерник, що володіє надможливостями. Бо як інакше можна було пояснити вправність Семенюка у перетині кордону? Не інакше як уміє вовком чи коропом перекидатися, — жартував сам до себе.

Усе ж насправді було значно простіше. Василь мав знайомих на кордоні, яким давав хабара, пояснюючи свої часті перетини кордону тим, що дружині потрібні ліки, які дістати можна тільки у Тернополі, бо туди йому ті ліки довозили аж із Кракова; а ще знав, де на Збручі «вікна» і мав там своїх людей.

Таким «вікном» були два млини за Тарнорудою по обидва боки Збруча. На одному, із радянського боку, порядкував той самий Йосип Жезнік, а на іншому — якийсь давній Василів знайомець, що мав дружину, Марцю, вправну кравчиню. Марця тримала свої зв’язки із Шидловською, підрублювала для готелю пані Юстини простирадла, шила скатертини та решту постільної білизни.

Млинарі добре засвоїли мову потаємних знаків і передавали один одному за допомогою руху водяних коліс та прив’язаних до них клаптів тканини необхідну інформацію.

Якось Марко повернувся з виїзду запівніч. Семенюк не спав. Стурбовано подивився на Шведа, пляцнув долонею на ослінчик і налив йому горілки.

— Сьогодні пані Марця з того боку Збруча увесь день прала та білизну на колесі сушила… — проказав тихо. — Біленькі такі простирадла… Колесо не рухалося. Значить, завтра увечері можна буде отримувати, що привезуть. Жезнік уже й човна наладнав. Там тихо, човен пливе беззвучно… Справимося.

— От і добре, — відказав Марко. — Господь допоможе.

— Так-то воно так… — похитав головою Семенюк, хрумкнувши огірком. — Але куди ото все дівати? Тут складувати — небезпечно. А раптом обшук який станеться! Ви лиш мене зрозумійте правильно! Я і душу готовий положити за Україну, але дітей шкода… Більшовики нікого не пощадять.

— Ну-ну, душа поки що нам, живим, знадобиться, — усміхнувся Марко, перехиляючи чарку. — Поки я тут при службі, — проказав, — обшуку Вам немає чого боятися. Та однак складувати у Вас теж нічого не будемо. Маю направду ліпший сховок.

— Який же це?

— А такий… трупарню у Кам’янці, — відповів Марко, засмаковуючи і собі малосольним огірком горілчаний присмак у роті.

— Трупарню? — перехрестився Семенюк. — Ну, най буде трупарня… Але ж як доправляти усе те до Кам’янця? Це ж навіть не до Проскурова! Трохи є шляху… А у місті? Раптом спинять, перевірять? Який у Вас план?

— А план такий, — відповів Марко. — Ви, пане Василю, займетеся новою справою. Будете час від часу домовини робити та до трупарні кам’янецької доправляти підводою. А що? — подивився на подивованого Семенюка. — Часи важкі, люди мруть як мухи… А Вам на щось родину годувати треба… Ото робите три домовини, дно має бути подвійне. Туди усю агітацію і складемо. Доправлятимете їх до кам’янецької трупарні, там залишите такому собі пану Кренцелю. Він далі сам дасть раду усьому…

Семенюк зітхнув, налив собі і Маркові знову. Підсунув ближче тарілки зі смаженою яєчнею та салом.

— Як же я поясню свій раптовий заробіток сусідам?

— А що тут пояснювати? — розвів руками Марко. — Ви людина ділова. Маєте у Кам’янці знайомого, який запропонував підзаробити у такий спосіб… Гроші не пахнуть, а дорогу у Волочиську Ви нікому не переходите; отримали замовлення — то й зробили. Дітей же Ваших ті, що питатимуть, не годують! А домовини везтимете відкритими, одну в другій, застеленими якоюсь рядниною, аби очевидно було, що порожні. Жодних підозр це не викличе ні у кого… Людина, що прийматиме Вас у місті, — теж поза всілякими підозрами. До того ж я даватиму Вам листа до місцевого уповноваженого ОДПУ. З таким листом Вас ніхто затримувати та оглядати не посміє.

Семенюк замислився, але вже за мить згідно кивнув головою.

— Добре. Отже, завтра, як Бог дасть, перевантажимо все Жезніку до млина, а я тоді…. А де ж гроші на матеріал брати? — поцікавився. — У мене стільки гарних дощок не набереться…

— Грошима я Вас забезпечу, за це не хвилюйтеся. Придбаєте матеріал.

— Так містяни вибагливіші… — проказав Семенюк. — Тож і домовини мають бути не рівня тим, у яких по селах ховають…

— Не хвилюйтеся. Дам гроші і на тканину, і на мереживо, — усміхнувся Марко. — Головне налагодити усе.

Вже за півтора тижні Василь Семенюк повіз перші три домовини, оббиті дешевеньким шовком і мереживом, до Кам'янця. При собі мав і листа від свого квартиранта, спеціального уповноваженого ДПУ Валеріана Клєвєрова, до уповноваженого ОДПУ Івана Мальцева з черговим донесенням Марка. Домовини лежали одна в одній, наче полумиски у миснику, старанно вкриті грубою рядниною, яка захищала делікатну тканину оббивки від пилюки.

У подвійному дні домовин лежали тісненько спаковані агітаційні україномовні газети, листівки, котрі нещодавно уночі переправили через Збруч з підволочиського боку. Солідний запас як для Кам'янця.

Діставшись міста, Семенюк насамперед рушив до міської трупарні, знайшов Кренцеля. Домовини вивантажили просто у морзі, і Семенюк, полегшено зітхнувши та накупивши міських гостинців домашнім, на зворотному шляху заїхав до Мальцева додому, аби передати тому звіт Марка та особливе доручення для Маруньки.

Наступного ранку, тільки-но Мальцев поїхав на роботу, до Кренцеля в трупарню, по очі загорнута у жалобну чорну хустину, наче родичка якогось померлого, прийшла Марунька. Пробула там недовго, а вже увечері приїхала підводою з чоловіком. Повантажили труну та й повезли.

Кренцель же, на подив усім колегам, розпочав власний ґешефт: випросив собі дозвіл і взявся просто у коридорі моргу, досить просторому й порожньому приміщенні, виставляти труни та усе необхідне для поховання, аби ті, хто приїжджає по свого мерця, не витрачали час на пошуки домовини, а могли придбати її просто у Кренцеля. Так за якихось кілька днів трупарня Кренцеля перетворилася ще й на салон ритуальних послуг — вельми прибуткову справу, адже Кам’янець все ще залишався містом чималого прошарку інтелігенції, котра не встигла відвикнути від колишньої естетики дорадянських часів і якій було не все одно, у якій труні ховатимуть.

Тим часом Марунька з чоловіком, старанно приховавши труну у глибині підводи, завозили її непоміченою на домашнє обійстя, добували з-під подвійного дна українські агітки та газети.

Чоловік труну розбивав на друзки й спалював у печі, тканину віддирали, а агітаційний матеріал Марунька щоранку носила потроху до Кам’янця та ховала на колишньому обійсті Шведів, що тепер належало уповноваженому ОДПУ Івану Мальцеву — просто у тому погребі, де зберігалися варення, солонина, масло, сметана, молоко та контрабандна мальцевська випивка.

Тут надійно заховати газети було нескладно. Погріб був сухим і глибоким, а найдальша ніша завжди була порожньою. Тож отам, у кам’яному заглибленні, за старими бочками і ховала Марунька газети та агітки. Тут і було головне сховище.

Коли усі антирадянські газети й агітки були перенесені до Мальцева, у Кам’янці та в його околицях почався справжній рейвах: невідомі взялися уночі людям розкладати попід двері націоналістичні агітки, україномовні газети, розклеювати листівки у залюднених місцях.

«Невідомі діють зухвало, Валеріане, упіймати їх немає ніякої можливості, бо ніхто не знає, де завтра вони роздадуть оту антирадянську літературу, — так писав Маркові до Волочиська Мальцев. — І я не можу тому дати ради, бо людей не вистачає…».

Іван навіть не здогадувався, що вранці після того, як він від’їжджає на роботу, його власна домробітниця, Марунька, йдучи на базар по продукти, щоразу потай виносить у кошику із його ж погреба поділену на менші частини нову пачку листівок і вже на базарі роздає ті агітки тим, хто розносить далі — хлопцям з їх нечисленного гуменецького підпілля. А ті в свою чергу вітром віялися по місту та околицях, непомітно підкладаючи агітки усюди, де лише можливо.

Так діяли, аж доки агітки не закінчувалися, а далі, за місяць, Василь Семенюк віз до Кам’янця нові кілька домовин, у подвійному дні яких лежали українські націоналістичні звернення та газети і все повторювалося спочатку.

Марко уже не рахував днів і тижнів. Звикся зі своїм новим становищем. Не мав уявлення, коли повернеться назад до Варшави, де залишив Лізу, і це гнітило його; відчував себе винним перед нею. Однак у пошуках скарбів не просунувся ні на крок, хоч і мав час обійти усю Тарноруду вздовж і впоперек, тож подумки давав собі слово, що тільки-но просунеться у цьому напрямку хоч трохи, шукатиме можливість податися до Польщі хоч на кілька днів. Вже не знав, що наплете Мальцеву, але прагнув хоч ненадовго побачитися з Елізабет.

Єдине, чого боявся, — то це аби ніхто із Маруньчиних друзів не попався. Неспішність й акуратність виконавців допомагала не викликати зайвої підозри до Маруньки чи Кренцеля, однак у місцевому ДПУ уже твердо розуміли: на території Кам'янця діє справжня, а не міфічна група, що підтримує зв’язки із більш серйозними націоналістичними угрупуваннями, від яких отримує й поширює антирадянську агітаційну літературу.

Щойно все закручувалося занадто прикро — Марунька та її спільники стихали на якийсь тиждень-другий. Та потім агітки з’являлися знову і знову, а самі виконавці залишалися невідомими і невловимими.

* * *

Літо добігало кінця. У Волочиську нудитися не було коли. Щодня річку у різних місцях перетинали нелегали, що шукали за Збручем кращої долі. Прикордонники із радянського боку їх ловили і повертали назад, а то й застрілити могли під час утечі. Декому щастило дістатися польського берега, однак і там було непереливки. Перебіжчиків везли до Тернополя та ув’язнювали, допоки хтось не заплатить за них заставу або ж самі вони усіма правдами й неправдами не доб’ються власного звільнення. Зазвичай цим «кимось» виявлялися Шидловські, які не тільки опікувалися ув’язненими, передавали їжу, ліки й теплі речі, але й часто домагалися безкоштовного звільнення, беручи нещасних на поруки.

Ситуація на кордоні із розхристаної все більше жорсткішала. Рядових безграмотних солдатів, завезених сюди з Кацапії, дедалі частіше заміняли грамотними прикордонниками, і тепер навіть Кашину було складно діяти при таких підлеглих.

Він боязко поглядав у бік Марка та старанно ділився із Мальцевим усім, що вдалося вибазарувати завдяки своїм подільникам. Однак зрештою мусив Марку зізнатися: що хочете зі мною робіть — не можу більше. Не ті люди тепер навколо. Дедалі складніше стає діяти непомітно!

Мальцев у свою чергу казився, що жодного сліду скарбів не віднайдено. Не хотілося зізнатися самому собі, що ті таємничі незліченні скарби, до яких його могла привести печатка святої Маргарити, — лише гарна вигадка. А якщо навіть і правда, то знайти місце їхнього сховку не так уже й просто.

У тарнорудському костелі Матері Божої Святого Скапулярію від весни майже не правилося, то Марко брав ключі, які тепер зберігалися тільки у диякона Крушанівського, і часом, в неділю, по кілька годин просиджував, вивчаючи та змальовуючи символи на стінах та стелі храму.

Тепер у нього було два артефакти: печатка із зображенням святої Маргарити Шотландської та переданий Сеймуром хрест.

Розглядав його, намагаючись знайти хоч якісь аналогії — жодної підказки, жодного натяку…

Якщо хрест і справді виконував роль стрілки компаса, то де шукати сам компас? Як він має виглядати? На що має бути схожим?

Та якщо у храмі і зберігалися інші деталі цього дивного дороговказа, то Мальцев, баран, сам того не розуміючи, наказав вивезти усе, що було цінного, з храму… Отже, тепер ті складові годі й шукати, бо хтозна, де вони і кому дісталися.

Проте радів, що не поділився про скарби із Остапенком та Змієнком. Бо виглядав би звичайним базікалом, що повірив у казочки.

Недільного дня, замість відсипатися у своїй кімнаті в хаті Семенюка, Марко вирішив зібратися та знову поїхати до Тарноруди. Для виду налагодив вудку, взяв кілька грифелів та аркушів паперу — усі знали, що новий уповноважений Клєвєров полюбляє малювати. Автомобіль із водієм Кашина мав його чекати просто біля костелу та довезти до Тарноруди. Однак вже біля хвіртки Марко наштовхнувся на секретарку Порфирія Кашина.

— Доброго ранку, Зоє. Що трапилося, чому ти тут?

Дівчина збентежено роззирнулася.

— Я не знаю, Валеріане Олексійовичу, чи добре роблю… Не хотіла б, аби хтось інший довідався, але Вам зізнатися можу.

Марко внутрішньо напружився. Одкровення Зої, висловлені таким таємничим тоном, могло стосуватися будь-чого.

— Кажи вже, кажи, бо я трохи поспішаю… І так запізно встав. Рибалка світання любить! — поквапив він.

— Валеріане Олексійовичу… У моєї двоюрідної сестри — вона мешкає у Тарноруді — народилася дитина… — Зоя розгублено хруснула пальцями.

— Ну, вітаю… — усміхнувся Марко. — А я тут до чого?

— Валеріане Олексійовичу… — протягнула Зоя. — Ви ж знаєте… тепер проводити обряд хрещення заборонено, та й ксьондза у селі вже немає…

— Заборонено, — Марко кивнув. — Але не второпаю ніяк… Ти що, Зоє, хочеш, аби я замість ксьондза?..

— Та ні! — розсміялася вона. — Ні, звісно ні! Скажете таке! Сестра знайшла десь ксьондза, вблагала… Не знаю навіть, як. Не залишати ж дитинку неохрещеною…

— Так а я тут, Зоє, до чого? — поцікавився Швед. — Нехай хрестить… Тільки потай, може, вночі краще, та й менше аби потім патякала про це поміж людьми. А то негоже родичці секретарки радянського коменданта дитину хрестити.

— Вона у храмі хоче… У костелі. А костел… Ключі тільки у Крушанівського, місцевого диякона. Я у нього просити ключі не можу, самі розумієте, а Вам він дасть, я знаю, без зайвих запитань. Ви ж там частенько змальовуєте фрески та зображення зі стін…

— Ось воно що… — Марко зачинив за собою хвіртку. — Тобто ти хочеш, аби я взяв ключі від костелу у Крушанівського, щоб твоя сестра могла дитину в костелі охрестити?

— Саме так, — боязко кивнула Зоя. — Прошу Вас, Валеріане Олексійовичу, допоможіть.

Марко похитав головою. Промовив тихо:

— І не боїтеся Ви радянської влади… Сказано ж: Бога нєт! — промовив з іронією в голосі. — Так ні, хрестити надумали!

Зоя благально подивилася на Марка.

— Добре… ходімо. Щось придумаємо. Тільки маєте з сестрою тримати язик за зубами. Так їй і скажеш. Усе зрозуміла?

Швидко закрокував до автівки.

— До Тарноруди! — наказав водієві, склавши вудки і усе захоплене причандалля для малювання на заднє сидіння. — Сідай, Зоє. Швидко, гайда! А то усю рибу проґавимо…

* * *

За годину водій уже доповідав Кашину, що відвіз уповноваженого Клєвєрова разом із секретаркою Зоєю до Тарноруди. Мовляв, із вудками та усім необхідним для малювання.

Кашин лише скреготнув зубами, бо не сумнівався: після тієї гадської історії Клєвєров спить із його Зойкою. Проте робить це, на відміну від нього самого, розумно, так, що нікому то очі не муляє, інтелігентно… Подумки картав себе, що був таким ідіотом і попався Клєвєрову ні за цапову душу.

* **

Несподівані гості застали Крушанівського на подвір’ї. Якраз годував курей.

— Збирайтеся, товаришу Крушанівський, — проказав Марко. — І ключі від костелу прихопіть.

Колишній диякон аж присів від несподіванки. Незрозуміле товариство нового уповноваженого та секретарки Зої з Волочиська виглядало досить дивним.

— Ключі від костелу? А що трапилося, товаришу Клєвєров? — боязко перепитав він, висипаючи разом усю жменю зерна курям. Потовчені пальці вдалося залікувати, але тепер вони майже не згиналися у жменю, тож зерно сипалося поміж них, наче крізь діряве решето.

— Менше слів, гайда, ходімо!

Крушанівський більш за все такого боявся. Кинувся до хати за ключами. Хто його знає, навіщо ті ключі йому сьогодні знадобилися…

— Малювати сьогодні зволите? — все ж поцікавився у Марка. — То я Вам ключики дам, а Ви мені потім і занесете, коли не складно, а як ні — то я і сам підійду по них.

Швед суворо поглянув на принишклого диякона.

— Ви бачите у мене в руках щось для малювання, товаришу Крушанівський? Сестра товаришки Зої все ще вірить у всілякі дореволюційні марновірства і хоче охрестити дитину, зробивши це у тарнорудському костелі, — упівголоса сухо пояснив він. — Як представник радянської влади я, звісно, проти такого дійства, однак треба до людських слабкостей бути поблажливими. Нехай вже охрестить свою дитинку. Воно нічого не змінює.

Крушанівський здивовано подивився на Зою, потім знову на Марка.

— А хреститиме хто? У нас же ксьондза немає тепер… — проказав він.

— Вона знайшла якогось ксьондза, впросила приїхати до Тарноруди та провести обряд. Тож все, що нам треба — це відчинити костел.

— Зараз, зараз… Одну мить! — заметушився Крушанівський. — Для обряду хрещення я маю дещо. Зараз, товаришко Зоє, зараз я повернуся.

Крутнувся і побіг назад до хати.

— Куди він? — запитала Зоя.

— А хто його знає… У нього після того, як потовкли, наче з головою не все гаразд… — знизав плечима Марко. — Подивимось, що там…

Тим часом на порозі показався і Крушанівський, несучи у руках якусь дивну посудину — пласку чашу із тьмяного металу, схожого на срібло.

— Осьо… Може, той ксьондз свого не має…. То тут у мене є хрестильний хрестик для немовляти, — проказав він, дістаючи неслухняними пальцями із чаші простий срібний хрестик на шнурівочці. — Ще від отця Лєпновського зосталося, як він приїжджав і правив тут, Царство йому Небесне, — перехрестився набожно.

— А це що? — запитав Марко, вказуючи на посудину у руках Крушанівського.

— А це чаша для освячення води, — пояснив учорашній диякон. — Може, тому отцю знадобиться. У костелі донедавна були різні чаші для кроплення та купіль для хрещення немовлят, але коли навесні тут були ваші люди, то срібні та золочені чаші забрали, а купіль розбили. Думали, що у ній золото заховане… Тож і охрестити як належить ніде.

Марко взяв із рук Крушанівського посудину, покрутив у руках. Сонячні промені змусили тьмяні завитки на її боках ліниво зблиснути.

Посудина, вочевидь, і справді була зі срібла, широка у діаметрі, на масивній круглій ніжці, вкрита майстерним гравіюванням.

Швед придивився краще: виноградні грона та листя, переплетені поміж собою, обвивали стінки чаші ззовні і зсередини. У тому сплетінні серед плодів і листя співали райські птахи та пишнокосі діви, а виноградна лоза чудернацько вилася по краю, утворюючи дивовижний орнамент.

Марко підніс чашу ближче до очей, повільно повернув.

Аж раптом те, що спочатку видалося йому орнаментом, склалося у цілком зрозумілий і знайомий надпис латиною:

«Omnia fluunt, omnia mutantur. At Alba Rose floret ad senem locum», — прочитав він. — Усе тече, усе змінюється. Але Біла Троянда цвіте на старому місці…

— Що Ви кажете? — перепитав Крушанівський.

Марко здивовано глянув на диякона.

— Ні, нічого, — відповів, простягаючи чашу. — Звідки вона у Вас, товаришу Крушанівський? Невже приховали від влади? Це ж начиння з храму?

— Ні, ні, що Ви, товаришу Клєвєров! Нічого я не приховував! — замахав руками той. — Вірніше, не зовсім так. Мені колись цю посудину отець Лєпновський дав на зберігання, наказав, щоби я тримав її у себе, бо, мовляв, вона старовинна і цінна, а він, коли приїздитиме до храму у Тарноруду, то користуватиметься нею. Я ж її заховав і геть забув про неї. А коли співробітники ДПУ вивозили з костелу усе начиння, самі розумієте… мені було не до того. Тільки оце недавно згадав і дістав її зі схованки. То чому б не скористатися нею для такого випадку? Хто знає, коли у нашому костелі знову дитину хреститимуть… Але, благаю, не кажіть про це нікому… Ви людина чуйна, раз дозволили обряд хрещення людям провести. А чаша, може, ще комусь знадобиться…

— От Ви перший і маєте про це мовчати! — суворо проказав Марко, глипаючи на Зою сердито. — Розумієте, про що я? Задля того, аби не ходили ніякі чутки, маєте мовчати про хрещення. Та й про посудину теж. Інакше Вас звинуватять у приховуванні цінностей від радянської влади. І товаришка Зоя підтвердить, якщо доведеться.

— Зрозумів! Усе зрозумів! — запопадливо вигукнув Крушанівський. — Мовчатиму як риба. А посудину можна отак, під полу заховати…

Підійшли до костелу. Крушанівський відімкнув двері, і Марко з Зоєю зайшли усередину.

— Зараз і мої прибудуть, — проказала Зоя. — Ксьондз у сестри, Марини, з учорашнього вечора ще. Просто не знали, як то краще зробити, Валеріане Олексійовичу. Оце і надумала, що найкраще у Вас попросити дозволу. Бо ж Кашин… самі знаєте.

— Вирішили, словом, за мою доброту мене у ці свої марновірства втягнути, — Марко пройшовся лункою порожньою залою костелу. Від колишнього начиння та пишного вигляду у ньому не залишилося нічого: жодного образу, жодного по-золоченого обкладу… Стара купіль для хрещення немовлят і справді лежала розтовчена під стіною на кілька шматків, та ще різьблені сповідальні, немов перелякані жіночки, тулилися попід стінами.

Все інше орли Мальцева повиривали геть «із м’ясом».

— Ви не дивіться, що храм Божий у такому запустінні… — проказав Крушанівський. — Місце все одно віками намолене. Божа сила тут все одно обитає.

— Ну-ну… — тільки й відповів Марко.

Нагадалися рядки з Писання про мерзоту запустіння на святому місці та антихриста, що посяде у Божому храмі, — бабуся Гелена колись у дитинстві читала йому перед сном Біблію щовечора, тож деякі місця врізалися у його дитячу пам’ять особливо яскраво. Ось воно… Відчув, як руки вкрила гусяча шкіра. Ось воно… усе збувається. Бо хіба ж те, що він бачить зараз своїми очима, не мерзота запустіння? А радянська влада та її посіпаки чи не є знаряддями диявола?

Сонце байдуже гралося променями, кидало їх жменями крізь кольорові скельця вітражів під стелею та золотило побляклі розписи на стінах.

Марко зітхнув. За останньою радянською директивою, яку йому надіслав із Кам’янця Мальцев, передбачалося, аби за відсутності у селах придатних комор до порожніх приміщень костелів та православних храмів восени зсипали зерно, аж поки його не вивезуть.

Та, напевне, більшою наругою було не те, що зерно зсиплять до Божого храму, а те, що селян змушуватимуть ходити до храму і замість молитися до Бога — перегортати та просушувати те зерно, труїти його від мишей…

— Ну, де ж твої рідні? Довго ще чекати? — обернувся до Зої.

Двері до костелу злегка прочинилися, впускаючи знадвору до прохолодної зали гаряче липневе повітря.

Боязко один за одним до костелу зайшли Зоїна сестра з дитинкою та ксьондз, одягнутий у звичайний міський костюм.

— Ну… провадьте, що маєте, — суворо проказав Марко. — Тільки недовго. І більше із такими проханнями, Зоє, до мене не звертатися!

Диякон мотнув головою, а приїжджий священик, несміливо глипнувши на уповноваженого ДПУ, зі змішаним відчуттям невпевненості та страху приступив до справи.

— Потрібна вода… ми зовсім забули про воду, товаришу Клєвєров… Нам потрібна вода для хрещення… — мовив Крушанівський. — Тут поряд із костелом є криниця, якщо дозволите, я швиденько вийду… Ось сюди, у цю посудину, потрібно набрати…

— Дайте сюди, я сам, — Марко вихопив із рук Крушанівського срібну чашу. — А то ще годину товктися будете.

Біля костелу в дворі і справді була криниця. На Великодні та інші свята у ній освячували воду на усю громаду.

Марко знову поглянув на чашу.

Надпис латиною літера за літерою обвивав обідок посудини. Та якщо дивитися на неї згори, так, аби не бачити багате гравіювання на стінках, чаша скидалася на напіврозквітлий пуп’янок троянди.

Значить, її Крушанівському залишив на зберігання єпископ Лєпновський… Чому саме залишив? Що б то могло означати? І надпис про білу троянду на обідку… Чи випадковість це, чи у тому слід шукати якийсь сенс?

Можливо, Лєпновський боявся у себе обшуку? Або передбачав, що більшовики із храму рано чи пізно вивезуть усе добро, а у Крушанівського чаша буде у відносній безпеці?

* * *

Здоровезний ключ важко повернувся у просторій, роздовбаній від часу замковій щілині. Марко обережно прочинив старі скрипучі двері костелу й увійшов під його важке склепіння.

Пальці за звичкою торкнулися води у кам’яній чаші, а потім чола у хреснім знаменні.

Звуки кроків сполоханими птахами лунко злетіли аж під стелю.

Він огледівся і застиг на місці від моторошної тиші, що панувала навколо.

Порожня зала костелу Матері Божої Святого Скапулярію була наповнена блідим прозорим туманом. Він лився аж з-під стелі крізь розбиті вікна разом із нічною прохолодою.

Марко підвів очі. Там, де стояв вівтар, зіяла глибока яма. Місячне проміння падало на вівтарну стіну; там, де ще недавно висіло розп’яття, виднівся лише напівстертий золочений напис.

Він підійшов ближче, та навіть з висоти його зросту розібрати, що там написано, було неможливо.

Ні, він має прочитати те, що написано на тій вівтарній стіні. Може, то розгадка таємниці? Може, завдяки тому, що там написано, він зрозуміє, де шукати скарби?

Швед озирнувся: серед костелу покинутими абияк лежали перевернуті й потрощені уламки лавок, стільці… Якщо кількома вцілілими дошками встелити отвір цієї ями, а на них скласти один на одного уламки стільців, можна підлізти вище і нарешті розібрати напис.

Він кинувся до лавок. Сам не зрозумів, чому раптом стало так важливо прочитати ті слова на вівтарній стіні; взявся стягати їх докупи та перекривати яму, наче містком. На той хиткий настил виклав, як міг, уламки стільців. Тепер, залізши на споруджену барикаду, він був майже на рівні загадкового напису.

Колись густі та яскраві мазки золотої фарби химерно спліталися у латинські літери перед його очима.

«Abo… — провів він пальцем по золотій фарбі, слідуючи за вигином літер. — Abominatio… Що це?

Abominatio desolations».

Прочитав нарешті.

«Abominatio desolations». Мерзота запустіння…

Пальці, якими торкнувся надпису, стали липкими. Ні… не золота фарба, а згустки крові запеклися на стіні…

Його пальці були у тій крові.

— Господи… — прошепотів він, не розуміючи, як з ним може відбуватися така фантасмагорія.

Тим часом уламки лавок та стільців під ним задрижали, захиталися, наче костел раптово опинився у епіцентрі землетрусу.

Марко глянув собі під ноги, ледь втримавшись на вершечку спорудженої барикади. Знизу, з самого дна ями під настилом, вдарило сліпуче проміння, наче там, у темряві костельних крипт, раптом зійшло ранкове сонце…

— Господи… — прошепотів Марко знову. — Що це? Що відбувається?

Ледь устиг зіскочити на рівну поверхню, відступив на кілька кроків, хотів було тікати, бо все навколо хиталося і трусилося, наче у пропасниці, та якась невидима сила втримала його на місці.

З великим подивом він дивився, як крізь дерев’яний настил та купу уламків пробився з-під землі зелений гнучкий пагін. Від нього раптом поповзли у різні боки інші пагони. Вони чіпко хапалися за виступи обдертих костельних стін, випускаючи все нові і нові гілки, а далі — листя та пуп’янки. Ті пуп’янки раптом збільшилися на очах, набубнявіли і розкрилися… Ні, вибухнули сотнями білих троянд, поповзли, обвили усе навколо: обдерті стіни та виступи на них; досягли аж до стелі та піддашшя…

Марко зі здивуванням слідкував за цим неймовірним дійством, що відбувалося у нього на очах, усвідомлюючи, що таке насправді просто неможливо!

Аж раптом пуп’янок того, найбільшого пагона під вівтарною стіною вибухнув пишною білою трояндою.

Наче невидима сила підштовхнула його ближче. Серцевина троянди була незвичайна: то була та сама чаша, яку нещодавно Крушанівський запропонував використати для обряду хрещення.

Марко простягнув руку, аби взяти її. Він знову побачив сплетіння трав та квітів на її поверхні, тільки райські птахи тепер наче ожили, розпустили своє барвисте пір’я, а діви з розмаяними косами завели своїх нечутних пісень.

Ніби зачарований, Марко споглядав те, що діялося навколо нього. Пласка кругла ніжка посудини крутнулася двічі вправо і тричі у лівий бік. Щось клацнуло, і дно чаші піднялося вгору.

Тепер Марко побачив, як у самому його центрі з’явився якийсь механізм із зазубринами, схожий на нутрощі годинника.

Ось воно! Компас! Чаша Крушанівського і є компас, який вкаже дорогу до скарбів святої Маргарити!

Якщо сюди, у дно чаші, прилаштувати хрест, який дав йому Сеймур, риси хреста стануть стрілками і вкажуть шлях…

Марко подивився на вівтарну стіну. На ній, сповнені неземного світла, горіли знайомі слова:

«Omnia fluunt, omnia mutantur. At Alba Rose floret ad senem locum».

Усе тече, усе змінюється. Але Біла Троянда цвіте на старому місці…

* * *

Швед розплющив очі. У кімнаті було темно; ще й не світало… За вікном голосно, на усю округу — радянську й польську — запіяв Семенюків півень.

Марко провів рукою по обличчю, протер очі.

Що це було? Сон? Але який дивний і яскравий! Наче усе відбувалося насправді, наче та чаша… «Стій! — зупинив сам себе. — Як там було, у сні? Двічі вправо і тричі у лівий бік…».

Марко простягнув руку до кварти, що залишив звечора на стільці поряд із ліжком, і жадібно ковтнув води.

Може, у нього гарячка? Може, він захворів?

Hi… Чоло прохолодне… Та й почувається наче добре…

Сів на ліжку. Торкнувся босими ногами холодної долівки.

Перед очима знову і знову пропливли уривки його дивовижного сновидіння… А що, як то не просто сон? А що, як то правда і чаша, яку віддав на зберігання диякону Крушанівському єпископ Лєпновський, насправді є компасом, дороговказом?

Учора під час обряду хрещення він розглядав її, ту посудину, навіть тримав у руках і нічого дивного, окрім знайомого напису, на ній не помітив. Але внутрішнім поглядом можна побачити і зрозуміти те, що фізичним очам недоступне…

Що, як у ніжці тієї посудини насправді сховано механізм, до якого, прилаштувавши хрест Сеймура, можна отримати напрям, у якому слід шукати скарби?

Адже так вже було, після довгих напружених роздумів Марко не раз отримував уві сні відповіді на ті питання, на котрі не міг знайти їх удень… То завжди були якісь примарні символи, химерні картини, але, піднявшись вранці, він знав, розумів, як діяти далі, що робити…

Ледве дочекавшись світання, він умився, зібрався і, відмовившись від сніданку, подався до комендатури.

— Швидко заводь авто, — наказав солдатові. — Поїду сам. Комендантові скажеш, скоро повернуся. Треба дещо перевірити.

За якихось півгодини вже був у Тарноруді, стукав до Крушанівського у вікно.

— Буде обшук, — проказав, піднявши його з ліжка. — Посудину негайно віддайте мені, аби її у Вас не забрали назавжди.

Заспаний диякон спочатку навіть не дуже второпав, про що мова.

— Повторюю ще раз. Буде обшук, — мовив Марко вдруге. — Якщо у Вас знайдуть ту чашу, матимете більше, ніж неприємності. Коли все утишиться, я поверну її Вам. Розумієте, про що я, товаришу Крушанівський? Якщо це єдина реліквія, яка залишилась від костелу, то краще її зберегти. Обіцяю, що поверну її Вам.

— Так, так, товаришу Клєвєров, звичайно… Розумію! Зараз, зараз… — заметушився той. — Я і сам хотів запропонувати її для Вас. Занадто вже небезпечно мені тримати такі речі вдома… Ось, візьміть, заховайте у себе подалі від гріха! Не треба повертати! Прошу, не повертайте, не треба!

Чаша зблиснула у вранішньому світлі. У руках вона була важкою і холодною. Вже від’їхавши далеко за Тарноруду, Марко зупинив авто край дороги. Дістав з кишені хреста Сеймура.

Неслухняними від хвилювання руками взявся на ніжку чаші, спробував, як уві сні, обережно зрушити її з місця.

Щось всередині чаші клацнуло і ніжка раптом крутнулася навколо своєї осі. Повернув її, як запам’ятав із видіння: двічі вправо і тричі у лівий бік…

Щось у чаші знову клацнуло.

Дно раптом відділилося, піднялося вгору, і зсередини чаші виник дивний механізм із зазубринами, як у тому нічному видиві.

Марко відчув, як від хвилювання у нього заніміли кінчики пальців. Спробував вкласти на зазубрини хреста. Той ліг ідеально. Центральний отвір прошило тонке вістря. Зазубринки точно захопили обидві, вертикальну і горизонтальну, риси. І хрест раптом зарухався, закружляв, наче стрілка компаса. Обернувся навколо своєї осі, повернувся латинським надписом, затремтів і вказав на північний схід, кудись у бік тарнорудської Піскурівки…

* * *

Яків Самуїлович Гольденберг сидів перед Шведом, постукуючи хімічним олівцем по столу; рішучий, впевнений у своїй правоті, ані краплі не збентежений, наче то не його, а він сам затримав порушника радянського кордону і тепер цілеспрямовано проводив допит.

Світло-сірий, незважаючи на літню спеку, костюм-трійка, пенсне на кінчику носа, завиті вуса та доглянута борода, навіть легкий аромат хорошого парфуму — вельми пристойний та жвавий вигляд як для затриманого, що намагався незаконно перетнути кордон.

Яків Самуїлович не відав, як йому пощастило: потрапив до уповноваженого ДПУ Клєвєрова, а не до місцевого волочиського коменданта Кашина. Той, будучи жадібним до наживи та усвідомлюючи, що отриманим ще й слід поділитися із Мальцевим у Кам’янці, сім шкур, не панькаючись, із Гольденберга спустив би.

А уповноважений Клєвєров говорив повільно, навіть якось ліниво. Чи то через задуху у комендатурі, чи то натура у нього була така — спокійна та врівноважена. І це давало Якову Гольденбергу надію, що молодий ясноокий депеушник ще не совсім зіпсований владою, а тому так чи інак із ним можна буде домовитися.

Маючи чималий життєвий досвід та колись досить широке коло спілкування, Яків Самуїлович зрозумів одразу: ні, молодий депеушник точно не з пролетаріїв. Он і хустинкою біленькою раз по раз лоба витирає, і руки… руки ніколи не збрешуть. З такими руками він точно на заводі чи на землі не працював.

Певно, із колишніх, царських служивих або із міщан, задурених більшовицькими ідеями. Не нарваний, не хамовитий… Отже, цілком ймовірно, задумане може вдатися при наявних у Гольденберга козирях! А у Якова Самуїловича вони були, ще й не абиякі.

Молодий, незіпсований депеушник тільки дзьоба розкриє від здивування, коли дізнається, що старий хоче йому запропонувати в обмін на безперешкодний перехід радянського кордону.

Йому, вочевидь, ніхто ніколи такого за все життя не пропонував.

У нечужому йому Волочиську Яків Самуїлович мав цілих два надійних сховки. Він мало кому довіряв, тому покладався лише на себе: із Кам’янця усі цінності таємно перевіз ближче до кордону.

В одному, тому, що на жидівському кладовищі, приховав під мацевою матері трохи золота та коштовного каміння. Непогані за якістю камінці, треба сказати, хоч і дрібнота — на випадок, якщо попадеться на кордоні та доведеться відкуплятися та хабарі давати таким, як оцей жевжик перед ним.

А інший сховок — о, там коштовностей було не так багато, але якості найвищої: камені, золоті прикраси — усе вищої проби, зібране ним за життя. Справжня приватна колекція витворів ювелірного мистецтва. Він сподівався, що, вдало перебравшись через кордон, на якийсь час оселиться по той бік Збруча, скажімо, у Тернополі, та зможе таємно отримати свої коштовності, — варто лише дочекатися кращих часів.

Бо не вірив Яків Самуїлович, що радянська влада із такими дикими порядками надовго встановиться в Україні, — в усякому випадку тут, на Збручі…

Народ тут балуваний, жив і за царя непогано, кордонів та меж не знав, а відколи більшовики прийшли — дикість така! Ні ти за Збруч, ні з-за Збруча сюди…

Тому і вирішив не брати усе зараз із собою, а розділити — раптом не вигорить перебратися через кордон…

— Ні, товаришу уповноважений, зізнаватися мені таки нема в чому! — Яків Самуїлович ще раз упевнено стукнув кінчиком хімічного олівця по аркушеві паперу.

— Так-таки й ні в чому… — луною саркастично повторив Марко.

Той тримався ніжинським огірком, наче не розумів, у якому складному становищі опинився.

— І підписувати я теж нічого не буду… — категорично промовив Гольденберг, кахикнувши у кулак.

— Як то, не будете? — здійняв брови Марко. — Громадянине Гольденберг, якщо Ви забули, то я нагадаю: Ви були затримані при спробі незаконного перетину державного кордону. При собі мали дорогоцінності… Це Вам не іграшки.

— А що мені залишалося робити, товаришу уповноважений, як не тікати із Совдепії? — Яків Гольденберг звів на Шведа очі. — Не я перший це роблю, І, як Ви розумієте, не я останній… Моя професія — ювелір. Ювелір! Розумієте? Я першокласний оцінщик. Чим мені накажете займатися при вашій радянській владі? Коровам хвости крутити? Ювелірні вироби на оцінку мені у Кам'янці-Подільському вже давно ніхто не носить, прикраси не замовляє, ніхто нічого не купує… Що ж мені робити, я Вас питаю? Іти красти?

— Роботу за спеціальністю знайти не пробували?

Яків Самуїлович тільки пхекнув.

— Де? Кому тепер потрібні оцінщики? На тепленьких місцях у Москві своїх пригріли. Я у Кам’янці раніше відбою від поважних клієнтів не мав. А тепер… Де вони? Усі мої поважні клієнти давно у сирій землі гниють або за кордон перебралися. Я вже, юначе, не у тому віці, та й виховання у мене не те… більше нічого, товаришу уповноважений, не умію… А у Кам’янці на одні витрішки нині не проживеш.

— Тому Ви надумали тікати до Польщі… — повільно проказав Марко. — І незаконно намагалися перетнути кордон із цінностями за пазухою.

— Можливості перетнути кордон законно, як раніше, у мене не було. Ваші товаріщі все у мене забрали ще до того, як я вирішив покинути радянську Україну. Власне, це мене й спонукало податися геть звідси. Я собі залишив жалюгідні крихти, все добровільно віддав советам.

— Ну, не так вже й добровільно… — проказав Марко, ліниво перегортаючи папери перед собою. — Ось тут написано, що представникам законної радянської влади при проведенні обшуку Ви чинили опір, навіть уповноваженому товаришу Лінчавісу М. А. завдали побоїв…

— Та які там побої… — махнув рукою Гольденберг. — Вони прийшли з обшуком якраз у шабат. Як я, єврей, скажіть Ви мені, міг підняти на нього руку? Так, дав нахабі по пиці. Але виключно за те, що він дозволяв собі хамити у присутності моєї племінниці, Рози Гольденберг. Але потім я таки все чесно віддав… Усі цінності.

— Вочевидь, не усі, товаришу Гольденберг, — відповів Марко. — Під час затримання при собі Ви мали досить пристойний набір коштовностей.

— То Ви, юначе, просто нічогісінько у коштовностях не тямите, — знову махнув рукою Яків Самуїлович. — Нічогісінько, скажу я Вам! Оця дрібнота, що була виявлена при мені…

— Але я не думаю, що такий досвідчений спеціаліст у ювелірній справі виявиться настільки недалекоглядним і складе всі яйця в один кошик… — проказав Марко з посмішкою, але безапеляційним тоном.

Гольденберг заворушив губами, мов риба, викинута на берег.

Ясноокий депеушник, що видався йому на початку цілком недосвідченим, рубав по живому.

— У мене є всі підстави вважати, — продовжив Швед, — що зараз так само, як під час обшуку у Кам’янці, Ви знову хитруєте і приховуєте найважливіше.

— Що ж я приховую, молодий чоловіче? — перепитав Гольденберг.

— Те, що вилучені у Вас під час затримання дорогоцінності — лише крапля в морі з того, що Ви приховали від радянської влади, — зрезюмував Марко. — А тому, Якове Самуїловичу, я відправлю Вас до карцера. До приїзду коменданта, товариша Кашина. Буде нагода посидіти, подумати…

— А далі? — обережно поцікавився Гольденберг.

— А далі Вами займатиметься товариш Кашин, бо мені… звиняйте… ніколи панькатися із Вами.

Гольденберг прикусив губу. Ні… ні, який карцер! З його-то ревматизмом! Потрібно домовлятися! Негайно! З оцим молодим депеушником, поки він тут один. Може, Бог змилується і все обійдеться малою кров’ю?

— Зачекайте, зачекайте, товаришу уповноважений! Ви мене неправильно зрозуміли… — поспіхом проказав Гольденберг. — Я ж собі таки не ворог, я готовий співпрацювати!

— У якому саме напрямку? — поцікавився Швед.

— Ну… молодий чоловіче… — протягнув Яків Самуїлович. — Як Ви правильно підмітили, я людина з життєвим досвідом, тому завжди думаю на два кроки вперед. Навіщо Вам, аби я домовлявся із Вашим колегою, якщо я можу домовитися із Вами? Але мені потрібні гарантії…

— Гарантії? — з іронією у голосі повторив Марко.

— Так, гарантії. Гарантії життя, безпеки… Гарантія, що я зможу перетнути кордон, нарешті, і Ви мені допоможете це зробити безпечно…

— Тобто, Якове Самуїловичу, знайдеться що мені таке запропонувати, що я захочу допомогти Вам перетнути радянський кордон? — із посмішкою проказав Швед.

— Так… — кивнув головою Гольденберг. — Саме так. Я людина ділова, тому пропозиції мої ось які, — продовжив він. — Я знаю, що сьогодні з храмів по селах вивозяться цінності, серед них здебільшого всілякий мотлох — я б його і в якості лому не взяв би… Але є справді цінні й рідкісні екземпляри. Хто там у вашій Москві знає, що саме у тій чи іншій сільській церкві було? Я можу на Вас попрацювати деякий час, підказати, що саме із вивезеного дійсно має чималу вартість та художню цінність, а що не варте нічого, окрім як на переплавку. Розумієте, до чого я хилю?

Марко вдавано байдуже щось записував до справи Гольденберга.

— Не дуже, Якове Самуїловичу. Не дуже…

— Та що ж Ви такі! Медом Вам радянська влада хліб мастить чи що? — роздратовано проказав ювелір. — Я веду до того, що можу стати Вам у пригоді.

— Це я зрозумів, Якове Самуїловичу.

— Речі, які справді мають якусь цінність, Ви зможете залишити собі, юначе!

Марко розсміявся.

— Он яке у Вас уявлення про радянську владу! Тобто Ви вважаєте, що можете мене в такий спосіб підкупити… Ну, але Ви спізнилися, товаришу Гольденберг. З навколишніх релігійних споруд цінності уже давно вивезені, оцінювати більше нічого…

Знову сплохував! Та що ж це таке… Яків Самуїлович притримував пропозицію хабара наостанок в надії, що, можливо, вдасться і так викрутитися, та, схоже, молодик навпроти, незважаючи на свою просту і навіть щиру поведінку, був не таким простим, як видається.

— Товаришу уповноважений… — благально промовив Гольденберг. — Тільки моя природжена скромність та законослухняність не дозволяли мені запропонувати Вам те, що я хотів би запропонувати зараз.

Брова Шведа поповзла угору.

— Слухаю Вас, товаришу Гольденберг.

— Є у мене тут, у Волочиську, невеличкий сховок…

— О, це вже краще, Якове Самуїловичу! — не піднімаючи голови від своєї писанини, промовив Марко.

— Сховок моєї матері… — боязко продовжував ювелір. — Так… нічого особливого, але камінці непогані… То я міг би Вам показати його місцезнаходження, товаришу уповноважений. Звісно, в обмін на те, що Ви допоможете мені перетнути кордон…

Швед глипнув на Якова Самуїловича.

Раптом у Марка майнула думка… А що, як цьому Гольденбергу показати печатку святої Маргарити? Що він сказав би про неї?

А перетнути кордон… Він і справді міг би допомогти цьому старому. Що йому тут робити, у Совдепії?

Поліз рукою до кишені, дістав срібну єпископську каблучку. Поклав перед Гольденбергом.

— Що скажете про цю річ?

Яків Самуїлович від несподіванки аж підстрибнув на стільці. Нахилився над печаткою, обережно взяв тремтячими пальцями, підніс мало не до носа. Подивився на неї крізь скельця свого пенсне.

— Яка цікава каблучка… Товаришу уповноважений… — проказав вже за мить. — Тільки я так Вам нічого певного сказати не можу — зір вже не той… Потрібні мої інструменти. Їх забрали при затриманні…

— Зараз будуть Вам інструменти, — відповів Швед.

— То ми домовились із Вами, товаришу уповноважений? — боязко промовив Гольденберг.

Марко нічого не відповів. Вийшов із кабінету, а коли повернувся, у руках тримав саквояж Якова Самуїловича з його речами, серед яких була і скринька з робочими інструментами.

— Ось Ваші речі, товаришу Гольденберг. Чекаю, що скажете.

Якщо молодий депеушник вирішив влаштувати йому випробування, то якесь воно дивне, — майнула думка у ювеліра. Чому одразу не поцікавився, де саме заховані цінності, про які Яків Самуїлович йому щойно зізнався? Чому навіть не запитав, що там є серед тих цінностей, а простягує йому якусь стару дивну каблучку?

Гольденберг усівся зручніше, дістав із саквояжа інструменти.

— Мені все одно погано видно… Дозвольте біля вікна.

Марко розсунув фіранки, мружачись від яскравого сонячного світла, підсунув стільця до підвіконня і вказав на нього рукою Гольденбергу.

— Прошу…

Ювелір якийсь час уважно розглядав каблучку, вивчав крізь збільшувальне скло надписи та гравіювання, крутив у тонких пальцях, повертав і ребром, і так, і сяк… Нарешті підвів очі на Марка.

— Кхм-м-м… — проказав невпевнено. — Річ дуже старовинна… Це безсумнівно. Не знаю, звідки вона у Вас, товаришу уповноважений, але вона дуже… дуже цінна. Саме своїм віком та художньою цінністю, а не матеріалом. Якщо цю каблучку переплавити на срібло, то вийде пшик. Тому краще тримайте її так як є, не здавайте на переплавку.

— І це все, що Ви можете сказати про цю каблучку?

— Ну-у-у… — протягнув Гольденберг. — Судячи з гравіювання, нею запечатували листи або важливі документи. Здається… я колись навіть бачив подібний відтиск — християнська свята, що тримає у руках книгу та хрест… Тільки хоч убийте, не пам’ятаю, де і коли… А так… наче усе, товаришу уповноважений.

— Усе?

— Так… — знизав плечима Гольденберг. — Більше нічого. Хоча… Зачекайте…

Ювелір знову покрутив каблучку у пальцях, повернув її ребром.

— Отут, по ребру, є ледь помітне гравіювання… Напис. Досить затертий і через те, що зроблений на ребрі, майже непомітний. Я не стільки прочитав, скільки відгадав, що там написано.

— І що ж? — поцікавився Марко.

— Схоже, це рядок Давидового псалма. У християнській Біблії — вісімдесят третього. Ось що тут написано:

«Ті, що через долину Плачу переходять, чинять її джерелом…»

Швед здивовано подивився на Гольденберга.

— Чинять її джерелом… — повторив він. — Ви впевнені?

— Так, — кивнув ювелір. — Я добре знаю латину.

— Покажіть…

Марко і собі подивився крізь збільшувальне скло на ребро печатки — аж у очах зарябіло. Однак людині із добрим зором можна було розібрати латинські літери і скласти з них зрозумілі слова…

— Отже, «ті, що через долину Плачу переходять, чинять її джерелом», — замислено повторив Марко.

— Саме так, товаришу уповноважений.

Гольденберг полегшено видихнув, намагаючись вгадати за виразом обличчя депеушника, що стояв біля нього, наскільки цінною та потрібною була для нього ця інформація. Якова Самуїловича не полишала надія, що, можливо, не все так погано і йому завдяки власному життєвому досвіду, знанню людської натури і прихованим цінностям, які він зуміє використати як хабар, таки вдасться уникнути справжньої біди.

Депеушник підвівся.

— Перепрошую, юначе… Але Ви нічого мені не відповіли… — проказав Гольденберг до Марка. — То яке рішення Ви приймете стосовно мого питання?

— Мацкевич! — гукнув Швед до чергового. — Сюди, бігом!

Солдат прочинив двері, увійшов до кабінету.

— Товариша Гольденберга помістити до окремої кімнати, нагодувати і нехай поки відпочиває. Зрозумів?

— Так точно, товаришу уповноважений.

— Тобто? — надягаючи на носа пенсне, здивовано вимовив Гольденберг. — А наша розмова? Ми ж іще з Вами не договорили…

— Відпочивайте, товаришу Гольденберг. Те, що Ви готові співпрацювати з радянською владою — прекрасно. Увечері договоримо, — кинув йому Марко, ховаючи печатку назад собі до кишені.

* * *

Часу обмаль. Скористатися тим, що Кашин у від’їзді, було б вельми розумно. Скільки він там ще у Проскурові пробуде? День, може, два — Марко точно не знав.

Однак за ці дні він мав щось вирішити із Гольденбергом. Старого можна було відпустити, забезпечивши відповідними документами. Нехай їде з Богом разом зі своїми скарбами. Звичайно, ті, що вже описані і виявлені при затриманні, йому не повернеш. Але ті, які він намагався всучити йому у якості хабара…

Увечері, коли повернеться з Тарноруди, допоможе старому. Хто знає, можливо, колись доля ще зведе його із цим ювеліром по той бік Збруча… Чому б не допомогти людині врятувати своє життя? Євреї — благословенний народ, хоч і розіп’яли свого Месію. Та то їхня особиста справа між ними і Богом. «Їх не можна ображати! — не раз повторювала вельми набожна бабця Гелена, що замість костелу часом ходила до біблейників. — Хто жидів ображає, тому Бог за супротивника стане, — так сказано у Святому Писанні».

Марко усміхнувся.

Одного — Шварцбарда — він точно образив, коли там, у Парижі, на розі вулиці Расіна і бульвару Сан-Мішель, ледь не забив його до смерті. Але то було не просто так. То найменше, що він міг зробити за смерть керманича УНР.

А Вальтер Кривицький, він же Гінзбург?

Та ні Шльома Шварцбард, ні Гінзбург ніколи не були безневинними ягнятами. Більшовицькі агенти, євреї, що порушили Божі заповіді — не свідчи неправдиво та не убий!

А скільки разів їх порушував сам Марко?.. Скільки разів узагалі він порушував Божі установи на тій першій своїй війні і потім, під Крутами? А після того?

Як і коли відмитися від тієї крові? Нехай то були зрадники, вороги й кати його народу. Якби не він їх, то вони б його. Але все ж то були люди. Божі творіння! Якими молитвами йому, людині, що обрала для себе такий життєвий шлях, відмолити ці гріхи?

Марко кермував, дивлячись наче крізь дорогу.

Ніякими корунками до Божого милосердя то не відмолиш, якщо не віриш, що Бог тебе любить і уже за все заплатив.

Гм… і не сподівався, що зустріч із ювеліром Гольденбергом раптом викличе у нього такі роздуми і спонукатиме до каяття.

— Господи… прости мені. Прости. Я не обирав ні місця, ні часу, ні меж свого життя. Але за все, що вчинив не відповідно до Твого слова, прости мені! — шепотів, поки мчав до Тарноруди.

Там, спустившись до центральної площі, скермував далі, до млина. До Жезніка.

* * *

Йосип Жезнік замислено поплескав долонями по фартуху, забіленому борошном.

— Що там у тому кінці Тарноруди, на північний схід? — подивився у вказаному Марком напрямку. — А що там?.. Піскурівка там. Що ж іще?

— І що там є? — поцікавився Марко. — Може, якісь давні підвали, може, церква якась була… Щось старовинне. Маєте знати, пане Йосип.

— Та ні… нічого такого, — відповів Жезнік. — Нічого такого. Нічого навіть на думку не спадає. Хати там, звичайні людські хати. Завжди хати були.

Тепер уже Марко замислено підпер голову руками.

— Я був там кілька разів. Туди вказує компас, пане Жезнік, розумієте? Так, сьогодні там немає нічого… кілька звичайних сільських хат. Де ж той сховок може бути?

— Що я Вам скажу… — Йосип Жезнік присів поруч із Марком. — Навіть не знаю… Піскурівка віддалена від основної частини містечка. Там нічого особливого ніколи і не було… Нічого… — повторив він, — якщо не рахувати старої криниці.

— Криниці? — Марко підвів очі на Жезніка.

— Так, криниці, — кивнув той.

— Значить, там є криниця? — перепитав Марко.

— Так… і вона дуже давня. У нас її називають «турецькою», — мовляв, турки викопали ще за часів свого панування, — продовжував млинар. — Та я Вам скажу: неправда то. Ніякі турки ту криницю не копали — так мій дід розповідав. Вона там, на Піскурівці, з давніх-давен… Турки хіба приклалися до того, що обклад облаштували та вичистили її. Бачили Ви ту криницю, товаришу уповноважений?

Марко похитав головою.

— Ні, не бачив…

— О! — багатозначно проказав Йосип Жезнік. — Правда, води з неї ніхто вже давно не бере… Тож що там зараз, я і не відаю. Певно, геть замулило. Але якщо Вам цікаво, то варто було б глянути. Чим лихий не жартує? Вона глибока, стіни муровані… І якщо вже ховати щось, то тільки у ній. Іншого сховку там, на Піскурівці, я й не уявляю.

— «Ті, що через долину Плачу переходять, чинять її джерелом…» — повторив Марко рядки псалма. — Чинять її джерелом…

— Гадаю, Вам треба обшукати її стіни і дно. Кожен камінчик обмацати, — порадив Жезнік. — Хто його зна… Може, там потаємний сховок якийсь чи хід замурований… Люди раніше не такі, як ми, були. Розумніші. Уміли будувати, не те що зараз совєти тут ліплять… А криниця на Піскурівці з давніх-давен була. Це я Вам кажу!

— Гм… — проказав Марко. — Воно-то так… Тільки до криниці на оглядини без причини не полізеш. Побачать, зацікавляться, теревені підуть… Кашин дізнається. І Мальцев… Мені того не треба. Потрібно якусь справжню причину вигадати…

Жезнік усміхнувся.

— Так Ви ж влада… От і вигадайте. Усе у Ваших руках. Кашин перечити не посміє…

Марко замислився. Причина має бути справжньою, реальною. Скажімо, щось, пов’язане із контрабандою, яку переховують у селі.

Нещодавно була справжня катавасія із тютюном. Переправляли якісь невдахи під покровом ночі через Збруч, та човен не витримав і перевернувся. То люди, ризикуючи втрапити під кулю з польського чи радянського боку, ловили ті пакунки вздовж берега та додому несли. Певно, висушать та й матимуть потім сякий-такий ґешефт… А чому б не влаштувати обшук по Тарноруді? Підстава — пошуки вдало переправленої з польського боку партії тютюну! Хто йому завадити у тому зможе?

Марко підвівся, потиснув млинарю руку.

— Дякую… Напоумили мене, пане Йосипе. Ви, якщо до Вас із обшуком прийдуть, то вже не ображайтеся… Я не дам, аби Вас занадто шманали. Накажу, аби оглядали усе з відповідним людським ставленням.

— Наче у совєтів є те людське ставлення до нас, — зітхнув Жезнік. — Та от про що хотів я Вас попередити: Ви із Зойкою — секретаркою Кашина — обережні будьте. Вона геть продажна. Раптом що, то перша Вас закладе…

— Знаю… — зітхнув Марко. — Але поки що вона мені потрібна.

— Ну, самі дивіться… Тільки у найскрутнішу хвилину закладе ні за цапову душу. Так і знайте.

* * *

З Гольденбергом все склалося непогано. У Волочиську Яків Самуїлович мав родичів. Тож, значить, мав визначене місце перебування. Для звіту було записано, що громадянин Гольденберг спочатку і справді збирався перетнути кордон разом із цінностями, та передумав, щиро розкаявся і висловив бажання надалі усіляко співпрацювати з радянською владою, добровільно здавши її представникам усі цінності, які сам з доброї волі і приніс до комендатури. Отже, ювелір товариш Гольденберг, як цінний фахівець і свідомий громадянин радянської України, що висловив готовність до співпраці, може принести значну користь, перебуваючи по той бік Збруча, у Підволочиську чи Тернополі, у якості агента ДПУ.

Вночі Гольденберга переправили через кордон і Яків Самуїлович із прихопленим з-під материної мацеви скарбом назавжди полишив радянську Україну. Більший сховок ювелір так і не ризикнув забрати.

Єврейська мудрість допомогла йому не ризикувати, поставивши на кін найцінніше — власне життя.

Зорганізувати видимість обшуку у Тарноруді теж було нескладно. Не всі, хто в окрузі займався контрабандою, були на гачку у Кашина. До числа контрабандистів щоразу приставали нові люди, аби якось вижити та заробити.

На цьому Марко і побудував історію: наче минулої ночі хтось знову тютюн через Збруч переправляв, на цей раз вдало, а переховують контрабанду у когось із сельчан на Піскурівці. Тож уже наступного ранку Марко виїхав із невеликим загоном солдатів. Почали із млина Жезніка.

Йосип із байдужим виразом обличчя спостерігав, як солдати нишпорять закутками млина, штрикають у міхах людське зерно загостреними палицями та обмацують мішки з борошном.

— Геть подуріли Ваші підлеглі, товаришу уповноважений! промовив так, аби чули солдати, до Марка, який зі ще більш байдужим виглядом, ніж сам господар млина, обпершись на водяне колесо, дивився на воду. — Хто ж у зерні чи у борошні тютюн ховає? Чи Ви гадаєте, що я дозволю засмердіти тютюном людське зерно?

— Палите? — поцікавився Швед, хоч відповідь знав і сам.

— Не палю і Вам не раджу!

— Ваша правда, товаришу Жезнік. Завершуйте, хлопці. Нема тут чого на млині шукати, хіба вчорашнього дня, — скомандував Марко. — Гайда далі, по Піскурівці пройдемося…

У Тарноруді ще пам’ятали травневі обшуки, влаштовані Мальцевим. Тоді солдати перевертали усе — тільки пір’я летіло. Новий уповноважений Клєвєров був наче м’якший та догідливіший, але хто там їх, червоних комісарів, знає!

До людей він не звірився, та й оглядали людські обійстя під його керівництвом солдати якось похапцем, швидко, не так, як раніше — за тиждень не приберешся; без зайвого крику і ґвалту, без залякувань та принижень. Може, то планово у співробітників ДПУ — проводити час від часу обшуки по прикордонних селах, — казали одні, — тому так спокійно усе й відбувається. Може, якщо не рипатися, то біда й обмине? А може, новий уповноважений — совісна людина.

Дехто з сельчан ловив себе на думці, що звикає до такого стилю життя. Як у тюрмі: планові обшуки, перевірки та оглядини. Виявляється, і так призвичаїтися можна, якщо сидиш тихіше води та нижче трави…

А Марко зі своїми солдатами хата за хатою, крок за кроком просувався ближче до вказаної Жезніком турецької криниці на краю Піскурівки.

Швед ніколи не бував тут раніше, тож поки солдати нишпорили по крайніх хатах, він, користуючись нагодою, поїхав на розвідку.

Криниця і справді була глибокою, добротно мурованою зсередини, хоч сіре каміння і висувалося потроху, та все ж тримало форму. Ззовні — ні обкладу, ні корби, бо давно звідси ніхто води не брав. Сяк-так закидана старими дошками, аби живність яка до неї не впала та не загинула.

Взявся відтягати ті дошки.

До самого дна нічого не видно — суцільна темінь. Кинув камінця — плюснуло. Значить, вода є… Та хто знає, може, вода та дощова й тільки поверху, а під нею — товстий шар намулу.

Тож скарби Маргаритині можуть виявитися там, внизу, заховані на самому дні. Розуміння того, що він може знаходитися у такій близькості від розшукуваного давнього скарбу, Марка бентежило і тішило водночас…

Він же обіцяв собі, що тільки-но натрапить на слід, то вигадає щось, аби хоч на кілька днів податися до Варшави, побачитися з Лізою. А тепер усвідомлював, що їхати точно немає як. З одними пустопорожніми балачками — не годиться!

Тож Ліза мусить ще трошечки зачекати. А він тут — розібратися з усім. А якщо усе складеться, отоді й поїде. Дасть Бог — назовсім.

Марко усвідомлював, що, віднайшовши для української справи ті скарби, перебувати тут, на території совєтів, йому надалі, швидше за все, буде неможливо.

Що ж, його «трійка» діятиме і без нього. Тільки от користі з того діяння, окрім як ризикувати життям Семенюка, Кренцеля та Маруньки… Що ті агітки та газети можуть проти такої потужної навали, як більшовицька влада?

Її не агітками… Її зброєю треба. Єдиним наступом. Бо оці слабкі підпільні видихи лише злять більшовицьку владу! Якби ж то народ український повстав як один, якби ж то піднявся увесь…

Щоразу, передаючи Семенюком відомості до Генштабу, попереджав: треба бути готовими до найгіршого. Усе вказує: іде до чергової біди.

Недостатні показники хлібозаготівель минулих років тільки розізлили радянську владу, директиви приходили з Москви одна за одною: забезпечити повноцінний збір урожаю! Провести відповідну роботу з населенням!

Тож до агітації по селах долучали усіх з комендатури і Марка, само собою. Як міг намагався уникати таких поїздок. Та все ж не раз ставав свідком того, як заморочують людям голову совєцькою пропагандою та залякують силою, і ті здаються, стають покірними та слухняними, наче ягнята. Троє-четверо депеушників із двома наганами та гвинтівкою легко «строїли» все село, і селяни мовчки слухали усе, що вкладалося їм у вуха…

Тим часом у ДПУ аналізували: посушливий та голодний рік 1925-того, що торкнувся більшої частини Поділля, показав, що короткочасні селянські невдоволення та виступи можна легко зупинити, не виконуючи вимог самих протестувальників, бо проти озброєних червоноармійців у селян були хіба що вила та лопати. Тож хлібозаготівля 1928-го не зірветься! Усе пройде як по нотах, тим більше, що Москва дозволяє у разі потреби застосовувати усі наявні інструменти впливу.

«Через Збруч не агітки, а зброю треба переправляти! — думав Марко. — Та разом із вишколеним справжнім військом… Буде зброя. Буде!» Хай тільки Господь допоможе йому знайти ті скарби.

* * *

— Товаришу уповноважений, тут без мотузки ніяк… — проказав рудий Карбанов, місцевий волочиський хлопака із якимось москальським прізвищем. — Глибоко дуже. Але мотузка потрібна довга і надійна, бо яка-небудь — то обірватися може…

— Типун тебе на язык! — відказав йому інший солдат. — Найдем веревку! Вон у мельника должна быть. Недалеко отсюда.

Марко мовчки слухав ту балаканину.

Так, без мотузки не полізеш, він це знав. Але все мало виглядати так, наче пошуки місця сховку контрабандного тютюну випадково спинилися на цій криниці. Вона й справді глибока, навіть дна не видно.

— Ума не приложу, как можно здесь табак спрятать… — проказав один із солдатів до іншого. — Разве что там, на самом дне…

— Якби тобі на хвості наші прикордонники сиділи, — відповів Карбанов, — то ти б не те що до криниці, а на той світ заховав.

— До Жезніка, за мотузкою! Одна нога тут, друга там! — кинув Марко Карбанову. — Мусимо все тут перевірити. Не провалився ж той тютюн крізь землю! Тільки глядіть мені, без самоуправства.

— Так він же куркуль, товаришу уповноважений! Його першого, гниду, давити треба! Он і млин досі за ним залишився, хоч давно пора його колективізувати для народного блага. А Жезнік там сам-один господарює! — наче виплюнув Карбанов. — Жирував, собака, поки моя родина з голоду у двадцять п’ятому пухла! Таких як Жезнік, у нас в окрузі багато набереться…

— А ти, Карбанов, у двадцять п’ятому, коли родина з голоду пухла, на роботу до млина не пробував найнятися? — поцікавився Марко. — Мішки із зерном, наприклад, потягати… Наче мав бути вже у такому віці, що можна. Чи ти думаєш, кожен, кому спаде на думку, Жезніка замінити на млині може, що там уміння ніякі не потрібні? Чи думаєш, Жезнік на млині у піжмурки увесь день грається? Га, Карбанов? Мотузку принести, ти і ти! І розмови припинити! — Швед сердито глипнув на солдата. — Якщо працює той млин і Жезнік на ньому досі млинарює, значить, радянській владі так потрібно. Зрозумів?

— Так точно! — відповів Карбанов якимось зів’ялим голосом. Новий уповноважений його дратував. Знову за куркулів заступається… От як за Жезніка.

У прикордонники Карбанов пішов заради чобіт та поганенького солдатського пайка. Вдома вічні злидні, у хаті пусто-голо, лише павуки снують; їсти ніколи не було вдосталь. Був клапоть городу, так віддали його сусідам ще у двадцятому. Батько-п’яниця та вічно вагітна мати — обробляти нікому.

Сусіди швидко город привели до ладу, і тепер завжди голодні карбанівські діти могли тільки із подивом спостерігати, як на їхньому городі замість лободи та щириці росте щось путнє.

Гроші із того ґешефту батько швидко пропив, знову залишивши чималу родину на цідилці.

Тепер усі малі Карбанові підросли та, не привчені батьками до ґаздування, розбрелися по радянській Україні хто куди. Батько торік у ставку втопився. У Волочиську при старій матері залишився тільки він, старший із Карбанових.

Жебракувати соромився, контрабандою займатися чи красти боявся, землю обробляти не умів. Совєти наче й декларували, що роздадуть її усім бажаючим, та що з тими наділами робити, — Карбанов не знав.

Тут, на Збручі, справа із повним встановленням радянської влади, у розумінні Карбанова, йшла якось марудно, тягнулася повільно. Читати він не умів, однак не раз слухав, як інші читали для гурту уголос «Червону Зорю» — місцеву більшовицьку газету. З неї дізнавався, як радянська влада нещадно розправляється із ворогами революції на Далекому Сході, як тремтить і тікає буржуйська нечисть від більшовиків, підібравши поли, по усій колишній Російській імперії…

А тут, на Збручі, у радянської влади наче руки не доходили зібрати усю ту куркульню гуртом і розстріляти… Панькаються із ними, наче бояться чогось…

Карбанов чекав, що скоро все зміниться. Може, й мінялося, та не для нього. Вдома так само не було чого їсти. Найматися працювати у таких, як Жезнік, вважав для себе ганебним. Власне, радянська влада принесла усім рівноправ’я. Немає тепер пана і наймита!

Ото й вирішив, що казенна служба у прикордонному загоні — найкраще для такого, як він. Прийняли одразу, побачивши його ідейність та готовність нещадно боротися із контрою.

Та голодне безталанне дитинство й вічне бідування залишило слід на його натурі: Карбанов назавжди зненавидів тих, у кого, як йому видавалося в роки голодного дитинства, щодня був товстий та масний шматок на столі.

Однак тепер Карбанов більше не зашмарканий бідака-хлопчина, син пияка з москальським прізвищем, а нова влада! Радянська влада, і ті, хто зневажав його, тепер гірко пошкодують!

Провести звичайну логічну послідовність та усвідомити, що той самий Жезнік не просто млин тримає та панує у ньому, а фактично живе з усією родиною на тому млині та круглий рік важко працює, у Карбанова не вистачало розуму.

Тепер, коли заступив на службу, у нього був худий солдатський пайок, однострій та зброя, тож у власних очах Карбанов собі видавався майже всемогутнім і не міг дочекатися миті, коли дадуть наказ і він гнатиме отаких, як Жезнік, у самому спідньому до каменоломні на розстріл.

Із захопленням розповідав, як у сусідній губернії тиснули куркулів та всіляких петлюрівських недобитків. Відчував невимовну лють і завзяття, а ще у його уяві все виглядало так, наче, розстрілявши млинаря Жезніка та подібних до нього, поділивши їхнє майно порівну між тими, хто ніколи нічого не мав, як його батько-пияк, він, Васька Карбанов, нарешті встановить обіцяну революцією більшовицьку правду, справедливість і рівноправ’я. Бодай тут, на Волочищині. Бо якщо майно оцих куркулів поділити між біднотою, то буде не в одного через верх, а в усіх потроху. І тоді кожен щось матиме!

Як ділитиме Жезніків млин і реманент на ньому, Васька навіть не уявляв, але сподівався, що старші товариші по службі, такі як Порфирій Кашин та оцей новий уповноважений, точно знають, як це зробити, аби на обійсті Карбанових з’явилося бодай щось.

— Обв’язуйте! — гукнув до хлопців, простягаючи кінець конопляної мотузки — міцної, добротної, яку ледве удвох із товаришем по службі притягнули. — Навіть мотузка у цього куркуля — і та нова… — проказав зі злістю. — Звідки узяв, сучий син…

— Ти, Карбанов, чи як тебе, чого розкомандувався? — проказав за спиною Марко, підходячи ближче. — Хіба наказ спускатися до колодязя був? Чи я тебе старшим призначав?

— Винен… Хотів як краще, товаришу уповноважений, — Карбанов похнюпився, поволі змотав мотузку, яку вже намірявся закріпити навколо пояса. Нарвався уже вдруге…

— Я сам полізу, — безапеляційно проказав Швед. — Там внизу можуть бути отруйні гази. Второпали? Ризикувати вашими життями я не можу. Якщо шарпну за мотузку, негайно витягуйте.

Солдати переглянулися поміж собою. Думали, в уповноваженого кишка затонка, пошле у криницю на розвідку того ж Карбанова-балакала, щоб провчити, чи ще кого… Аж ні! Полізе сам!

Марко, закріпивши мотузку надійним вузлом, шарпнув, перевірив — наче добре. Сів на край криниці, звісивши ноги у її темний похмурий отвір. У руці — гасова лампа. За поясом — дерев’яна тичка.

— Повільно спускайте… Чули?

І вже за якусь мить завис у тому кам’яному мішку, як Йона у череві кита, між небом і дном криниці, однією рукою притримуючи лампу, іншою відштовхуючись від її кам’яної стіни.

Мотузка натягнулася, боляче стиснувши поперек. Врізалася у тіло, аж дихання забракло. Потім злегка ослабла…

— Як Ви там, товаришу уповноважений? — почулося згори.

— Спускай, не балакай!

З кожним порухом ставало прохолодніше і прохолодніше, як у льодовні.

Відштовхуючись ногами і однією рукою, Марко поступово оглядав стіни колодязя. Нічого незвичного. Старе, почорніле від віку й вологи каміння. Підняв голову, глянув угору — над ним прозорим сяючим колом світився клапоть неба.

Повітря, тепле і свіже, швидко змінилося болотним сопухом.

Усяке може бути… і там, на глибині, справді можуть виявитися отруйні гази. А якщо він не встигне шарпнути мотузку? Або її не вистачить до самого дна? Але насправді зараз він мусить думати не про це…

Шукай, Марку, шукай! Думай!

Більше варіантів у тебе немає ніяких!

Або скарби тут, у цій криниці, або… іншого сховку ти не знаєш. Зрештою, хіба ті слова з псалма про джерела, хіба вони не мусять відповідати дійсності? Хіба з такими речами люди раніше жартували?

Ось тільки де у цьому вузькому кам’яному мішку можна заховати ті скарби?

Дихати і справді ставало все важче. Клапоть світла над головою залишився високо вгорі…

Солдати поволі спускали його на Жезніковій мотузці, а він майже безпомічно бовтався у повітрі, намагаючись втриматися вертикально, аби не розбити собі лоба об кам’яний виступ.

Марко посвітив лампою собі під ноги. Там, за кілька метрів унизу, була вода. Спустився ще трохи; гасова лампа блимала у його руці, наче з переляку.

Дуля тут, а не скарби. Тут узагалі нічого… замулене дно старої криниці.

Штрикнув палицею — увійшла в тугий шар мулу під водою десь на півметра.

Поштрикав ще… Під намулом саме дно, колись кам’янисте, але досить рівне.

Дурня все це! Ну його к бісу… Шарпнув спересердя мотузку.

— Витягуйте… — гукнув угору.

Мотузка сіпнулася і повільно поповзла, підтягуючи його ближче до круглого клаптя світла над головою.

Немає… Нічого тут немає…

Може, і було щось колись… А може, і донині є, тільки в іншому місці. Хто знає… Якщо отцю Лєпновському й була відома ця таємниця, то він забрав її із собою в могилу.

Може, кому й ще відомо, та поки тут совєти, ніхто не посміє ритися по Тарноруді у пошуках стародавнього скарбу.

А він наче й не дурник, але, як школяр, повірив у небилицю і взявся шукати! Марновірний, намалював собі у думках картину того, як за віднайдене золото можна буде закупити зброю та підготувати нове українське повстання…

Ет…

Мотузку знову сіпнуло. Марко ледь устиг простягнути руку та спертися об муровану внутрішню стіну криниці, аби не гепнутися об кам’яний виступ боком.

— Агов, легше там! Карбанов, тягни легше! — гукнув сердито.

До краю залишалося десь метрів із десять.

Чорт, яке безглузде життя… Яке безглуздя навколо! Народитися у країні, у якій йому не можна жити. Мати у Кам’янці власну хату, яка тепер йому не належить… Мати батьків і не сміти їх побачити! Одружитися із коханою жінкою, аби не бути з нею! І ці дурнуваті скарби…

Усе навколо безглузде і дурнувате.

Глибоко вдихнув, аби заспокоїтися. Повітря ближче до верху ставало свіжішим і теплим. До краю залишалося ще трохи.

— Тягни, Карбанов! Заснув чи якого…

Раптом він аж занімів від несподіванки. Обперся рукою на почорнілий від часу камінь. Торкнувся його холодної поверхні, аби перевірити, чи то не привиділося йому. Провів пальцями…

— Стій, стій, Карбанов! Не так хутко! — гукнув щосили. — Стій!

Завис на мить, вдивляючись у знайомі обриси. Просто на нього з поверхні пласкої кам’яної плити дивилося зображення святої Маргарити, вибите умілою рукою на камені — таке саме, як на печатці, тільки значно більше. Із хрестом та розгорнутою книгою в руках.

Від часу воно аж позеленіло, однак розрізнити зображення, відхилившись на певну відстань від стіни, цілком було можливо.

У його центрі, якраз на грудях зображеної святої, було точнісінько таке саме, тільки розміром із відтиск печатки…

У Марка пересохло в горлі.

Ось воно! ОСЬ ВОНО!!! ЗНАЙШОВ! — ледь не вигукнув на повний голос.

Чиясь голова закрила просвіт угорі.

— Товаришу уповноважений… То тягнути чи не тягнути?

— Зачекайте… поправлю мотузку, — гукнув перше, що спало на думку.

Затиснувши ручку гасової лампи в зубах, Марко поліз до кишені. Обережно дістав печатку.

Тільки би не впустити її у ту багнюку внизу!

Натягнув на палець і, все ще не вірячи своєму щастю, притиснув печатку до відтиску на пласкій поверхні каменя.

Господи… Десь у глибині колодязя, за кам’яною кладкою, щось стукнуло, камінь раптом рухнувся, і, наче під дією якогось невидимого важеля, повільно відійшов углиб стіни…

— У Вас усе добре, товаришу уповноважений?

Марко задер голову.

— Так… так, добре. Мотузку поправляв… Витягайте вже, витягайте!

* * *

Всередині криниці усе було, як він залишив.

Бовтатися на мотузці не така вже й приємна штука, а ще й щось робити при цьому взагалі незручно. Та Жезнік зі старої кінської упряжі змайстрував для нього щось подібне до альпіністського спорядження, вже на Маркові підігнав усі ремінці. До криниці вирушили за північ, коли Тарноруда зовсім заснула.

Без зайвих розмов навпомацки Семенюк із Жезніком спустили його до криниці.

Згори пролунало приглушене пирхання коней. Стримували їх, аби Маркові було зручніше триматися там, у кам’яному мішку криниці.

Швед спробував забити у розщелину між камінням металевого гачка. На нього як на вішак почепив гасову лампу.

Миготливе світло затанцювало навколо, створюючи на кам’яному полотні химерні тіні. Тепер працювати було зручніше.

Марко обмацав стіну. Скидалося, що саме у цьому місці вона була лише для того, аби створити видимість суцільної кам’яної кладки.

Швед гойднувся, наблизився впритул до отвору. Заглянув — темінь, хоч в око стрель.

Просунув руку всередину. За каменем, скільки міг випростати руку, була темна холодна порожнеча.

— Ну що там? — почув згори голос Жезніка. Семенюк шикнув на млинаря, мовляв, не заважай.

— Ото, певно, можна й в штани накласти з переляку, якби із того боку, із темряви отвору, хтось вхопив мене за руку! — проказав Марко угору до Жезніка. — Усе добре… Дивлюся, як тут краще прилаштуватися.

Спробував хитнути камінь поряд. Підважив прихопленим у Жезніка крейцмейселем. Усміхнувся собі під носа: ех, Мальцев-Мальцев… не знав ти, бісів пролетарій, для чого крейцмейселі застосовуються! Камінь хитнувся, зрушився з місця і полетів униз, боляче стукнувши Марка по коліну.

— Ах ти ж!

Тепер отвір був ширшим, та все одно не пролізти.

Він відчепив лампу і спробував просунути її в отвір, освітити той темний простір.

Світло заблимало, замиготіло, поволі вихопило з мороку низьке приміщення, наче вирите у товщі землі, за кам’яною кладкою. Марко повів рукою, аби освітити ту печеру від верху до низу.

Незручно. Занадто темно. І нічого не видно.

Знову почепив лампу на гачок і, орудуючи крейцмейселем як важелем, зрушив у кладці ще один камінь. Далі вже було простіше.

Камінь за каменем летіли униз, із шумом падаючи на замулене дно криниці. Скоро перед Марком утворився отвір, в який він цілком міг би пролізти, хоч і зігнувшись у три погибелі…

Відчуваючи себе Едмоном Дантесом, він раптом пригадав майже дослівно ті рядки, які стільки разів захоплено перечитував у дитинстві:

«Дантес зачекав, поки повітря ззовні трохи освіжить цю мертву атмосферу, й увійшов…»

Можна було, звісно, ще трохи розширити прохід, та, на відміну від свого улюбленого літературного героя, який вичікував до останнього, аби «віддалити впевненість і зберегти надію», Шведу не терпілося нарешті дізнатися, що ж там, за темінню: скарби святої Маргарити чи пшик.

До того ж у літературного графа Монте-Кристо було добре відоме Маркові, наперед визначене фантазією автора майбутнє. У Марка ж — невизначена реальність і ще більш невизначений завтрашній день.

Бо хоч Василь Семенюк та Йосип Жезнік цілком могли б зійти за контрабандистів із зазначеного роману, зате Тарноруда мало нагадувала безлюдний острів у Середземному морі, звідки Едмон Дантес безперешкодно зумів вивезти віднайдені ним скарби.

— Попустіть трохи мотузку! — упівголоса гукнув до Жезніка Марко. — Я спробую перевірити, що там!

З трепетом у серці Марко зачепився ногою за виступ каменя і обережно проліз крізь отвір усередину. Згори мотузку послабили.

Швед освітив простір перед собою: над головою низьке склепіння — рукотворна печера, викладена кам’яними плитами.

Невелика, майже квадратної форми.

Ступив крок уперед, зачепивши обличчям павутиння, що звисало зі стелі, і зупинився, відчуваючи, як лунко калатає у грудях серце. Просто перед ним під стіною, вкриті напівзотлілим, схожим на густе павутиння омофором, тулилися боками одна до одної дві невеликих скрині. Дерев’яні, у заіржавілому залізному обкладі, вони все ще зберігали форму.

Швед присвітив: на нього із покривала дивилася сама королева Маргарита.

Замість очей, вигаптуваних колись золотими нитками, була діра. Однак на омофорі збереглися обриси її лику.

Марко розібрав зображення хреста і книги у руках святої — її постійних символів.

Над головою гаптовані сріблом троянди обрамляли напис.

Затамувавши подих, він нахилився, обережно провів пальцями, відслідковуючи завитки літер. Розібрати, що там було написано, складно. Однак вцілілі два слова «Alba Rose» підтверджували його здогад: то був девіз братства Білої Троянди, що, як і раніше, мала цвісти на старому місці…

Ех, ясновельможна пані… Знала б ти, що зробили більшовики із твоїм храмом, із твоєю трояндою… Чи на цьому станеться?

Спробував підняти покривало — зітліла тканина розсипалася просто під його пальцями, залишивши на долонях вологий порох.

Марко все ще не йняв віри власним очам. Він знайшов! Знайшов скарби святої Маргарити!

Обережно спробував підважити віко ближчої до себе скрині. Колись міцні залізні скоби проіржавіли наскрізь і вже не могли чинити спротив тому, хто надумає відчинити їх.

Марко рішуче підважив віко скрині, і воно упало, розламавшись на кілька частин. Старе дерево не витримало, проломилося під дією крейцмейселя, і з утвореної дірки просто на ноги Шведові посипалися монети.

По вінця наповнена золотом старовинна скриня видавалася витвором його уяви, сном, який зараз закінчиться і все повернеться як було, на свої місця…

Марко навіть ущипнув себе. Ні, захопливе видіння не зникало!

Золото! Справжнє золото, від карбоване цілі століття тому!

Марко відчув, як у його вухах лунко запульсувала кров, а чоло вкрилося краплями поту. Навіть долоні стали вологі й липкі.

Золото блищало тьмяно і звабливо.

Подібно до Едмона Дантеса, він занурив руки у золоті монети.

Сягнув пальцями аж до дна. Набрав повні пригорщі і розтиснув пальці.

Монети посипалися з рук золотим дощем…

Так ось як воно — відчути себе справжнім графом Монте-Кристо!

— Господи… дякую Тобі! Я знайшов! ЗНАЙШОВ! Якби ж Ліза могла зараз бути зі мною поряд! Могла побачити все це…

Марко жадібно ковтнув повітря, бо видалося, тут, у цій тісній печері, його раптом забракло. Спробував випрямитися — вперся головою у кам’яне склепіння.

Дантесом керувала помста. Прагнення справедливої помсти тим, хто зруйнував його життя. І він поклав власне життя, аби помститися своїм колишнім друзям: Данглару, Фернану, Кадрусу… Швед знову посміхнувся, пригадуючи, як читав «Графа Монте-Кристо» у батьковому садку, застеливши на траві стару ряднину, і уявляв себе героєм того роману.

А що керує ним сьогодні, як не бажання помститися за понівечену долю своєї країни? За пролиті ріки крові, за втрачених друзів і побратимів? За людей, які немудро, керуючись лише бажанням жити у спокої і ситості, втратили єдине, що насправді могло 6 їм ту ситість та спокій забезпечити — власну державу та її незалежність! Дали себе задурити совдепівською пропагандою, не розуміючи, що радянсько-московське рабство від попереднього, царсько-московського, нічим особливо не відрізняється, і той, хто жадає миру, мав би у першу чергу наготувати рушницю…

Поряд із першою стояла ще друга скриня з причиненим віком, яке виявилося міцнішим за перше.

Доклавши зусиль, Швед відчинив його і не стримав вигуку захоплення: там було коштовне каміння, перли, самоцвіти і знову золото…

«Року 1078-го у супроводі загону озброєних до зубів шотландських лицарів та монахів-бенедиктинців, яким вона всіляко протегувала у Шотландії, Маргарита відправила віз, наповнений скринями зі щирим золотом та усілякими дорогоцінностями….» — саме про це ці рядки…

Марко наповнив золотом другий мішок. Семенюк із Жезніком, поступово підтягуючи його вгору, благополучно витягнули безцінний вантаж на світ Божий.

— Там ще багато? — поцікавився Жезнік.

— Певно, буде ще зо два.

Марко витер долонею спітніле обличчя і взявся набирати новий мішок.

— Треба поспішати, скоро світатиме… Як Піскурівкою до млина пробиратимемося? — спитав Семенюк. — Аби яка роззява більшовицька нас не зауважила!

Визбиравши усе до останньої монети на землі, Марко ще раз присвітив. Ну, якщо і закотилася яка, то сюди, до криниці, ніхто ще довго не полізе, а отже, і таємниця ще довго залишатиметься нерозкритою…

Вдягнув на себе змайстроване Жезніком спорядження.

— Тягніть…

Нічна жива прохолода, змішана з пахощами літніх трав, обдала обличчя приємною свіжістю.

— Якби ви побачили те, що я бачив… Зомліти можна! — проказав тихо до Семенюка. — Оце так видиво!

Жезнік поплескав Марка по плечу.

— Всідайтеся, пане Подоляк. Світатиме скоро… Поспішати треба.

— Одне мене гризе… Що усі ці скарби з України вивезти доведеться, — зітхнув Швед. — А можна було б для людей побудувати українські школи, бібліотеки, відновити те, що постраждало під час боїв із більшовиками…

Семенюк прицмокнув до коней і рвучко повернувся до Марка.

— Якщо Ви не вивезете це золото і не витратите для української справи, то за Вас це зробить Мальцев, — проказав сердито. — Або ж більшовики тому раду дадуть і все піде в одну діру. Зараз не так бібліотеки й школи потрібні, як люди навчені та зброя, аби протистояти більшовицькій владі. Бо відчуває моє серце: ми з Жезніком ще недовго зможемо українську справу тут, на Збручі, підтримувати, скоро і нас притиснуть. Сам дивуюся, що допоки з нами панькаються.

Швед не знайшов що відповісти.

* * *

Дні тягнулися повільно. Марко подумки уже разів із сто прокручував, як переправлятиме золото через Збруч, але діяти не поспішав. Мав для початку дочекатися відповіді від Змієнка та Шидловських. Бо самому йому, без допомоги Генштабу, точно не впоратися, навіть перебравшись через кордон.

Ще напередодні відправив Змієнкові шифровку такого змісту:

«Прошу якнайшвидше зорганізувати прохід через Тернопіль, бо у зв'язку із вантажем, який необхідно терміново вивезти звідси, залишатися у Волочиську не бачу більше можливості…».

— Чого вони з відповіддю тягнуть? — нервово проказав Василь Семенюк, наливаючи собі густої торішньої слив’янки. — Скоро проща у Тарноруді. Найкраща нагода для того, аби Вам непомітно вибратися звідси. З’їдеться тьма народу… Кажуть, навіть ксьондзові Новатовському дозволять правити. Звичайно, — скрушно зітхнув Семенюк, — люди за звичкою прийдуть. Раніше перед костелом щороку народу сила-силенна збиралася: піші і з возами, з хоругвами. Ночували по усій Тарноруді.

— Цього разу усе буде суворо… — зітхнув Марко. — 3 перевіркою документів. Добре, що нагадали мені, пане Василю. Вже отримав директиви про посилення охорони порядку під час богомілля. ДПУ хоч і намагається вдавати перед польською стороною, що совєти — найдемократичніша влада, але мова йде про прикордонну зону, радянська влада у Бога не вірить, то на великі послаблення Чекати не варто.

— Що ж вони… по паломниках стрілятимуть? — запитав Семенюк. — То ж мирні люди…

— Дасть Бог — не будуть, бо серед мирних людей буде купа перебраних депеушників, — відповів Марко, замислено підперши голову рукою. — Готовими треба бути до усякого. А хто там буде мирний богомолець, а хто переодягнутий депеушник, того навіть я не знатиму.

— А може, — проказав Семенюк, — нехай стріляють? Може, тоді нарешті усе Поділля, як одна людина, повстане та підніметься проти більшовиків?

Марко похитав головою і поглянув на Семенюка, як на немудрого.

— Пане Василю… Ви би хотіли, аби Ваша дружина та діти опинилася там під час прощі? Ні? Отож… Такою ціною… чим ми тоді кращі за совєти? — додав за мить. — Та й, якщо відверто, занадто Ви ідеалізуєте нарід подільський. Де той нарід був, коли Петлюра у Кам’янці стояв та потребував допомоги, коли Україна потребувала згуртованості дій своїх людей?..

Семенюк ще налив сливянки і з сумом подивився на Марка.

— Я до того, що якби із Тернополя нам була відповідь, то можна було б уже й рихтуватися… А так… праві Ви, звичайно. Кожен чекає, що хтось прийде та за нього зробить. Ваша знайома з Кам’янця, Марія, он розповідала, коли я востаннє ті домовини з агітками доправляв, що багато хто й сердиться, мовляв, не підбурюйте людей, бо люди вже до радянської влади призвичаїлися, навчилися із тим жити… У Бога, мовляв, можна і потай вірити й дітей потай хрестити.

Марко тільки похитав головою.

— Мені дедалі частіше видається, що з такими настроями боротьба наша стає марною… Бо якщо самим українцям Україна як держава не потрібна, то для чого тоді ці наші потуги? Одне сподівання, що то не усі такі.

— Українець — така людина, — Семенюк важко зітхнув, наливаючи собі втретє, — що його хата, здебільшого, скраю. Небагато хто взагалі розуміє, за що наші діди віками боролися та у чому сенс тієї незалежної України.

— Добре, пане Василю… скінчаймо наші філософські бесіди та гасімо каганці, — Марко глянув на свого вже захмелілого від слив’янки співрозмовника зі стомленою посмішкою. — Мені завтра до комендатури раненько треба… Мальцев із Кам’янця якогось дідька приїжджає… Навіть не знаю, що йому з приводу тих скарбів городитиму…

— А що там городити? — Семенюк скрутив гасову лампу, і в кімнаті Шведа запанувала темінь. — Золото у нас, а Ви йому і далі городіть, що пошуки продовжуєте. Чи він сподівається, що скарби віки у землі лежали, а тут їх отак раз-два — і знайти можна?

За кілька хвилин у хаті Семенюків усе стихло. Господар вклався, решта родини вже давно спочивала.

Марко повернувся на бік. Замислився…

Можна, звичайно, грати із Мальцевим коня ще якийсь час. Крушанівський — людина ненадійна, про чашу точно Мальцеву розповісти може. То найкраще так йому і говорити, що пошуки ведуться, але загадку розгадати непросто… Що надибав у диякона Крушанівського якусь чашу, котру йому ще покійний Лєпновський свого часу дав на зберігання… Тепер намагається розібратися, що і до чого.

Буде день — буде пожива. А зараз — спати!

Марко стулив очі і, наче у воду, поринув у приємне забуття.

І вже за мить у його сні стеля Семенюкової хати над головою перетворилася на зоряне небо. Планети зарухалися на ній своїми еліпсовидними орбітами.

Марко придивися: ні, то не планети, золоті монети замість зірок вкрили небеса. І над ним уже й не зоряне небо, а скло… він бачить за тим склом дивну яскраву пташку…

Вона підлітає щоразу з протилежного боку і дзьобає у центрі, б’є дзьобиком так завзято і сильно, що скляне небо дрижить, аж зорі-монети обсипаються. Від тих ударів розходяться тріщини. Зараз небо упаде! Марко розуміє, що скляні уламки можуть поранити його, та встати несила, навіть очима кліпнути…

Настирливий стукіт у вікно знадвору змусив його прокинутися. У хаті було темно…

— Хто там? — гукнув.

— То я, Жезнік… Збирайтеся швидше!

Марко підхопився. У сусідній кімнаті прокинувся і Семенюк, впустив Жезніка.

— Ти чого вночі? Ми тільки усі повкладалися… Що сталося, Йосипе?

Жезнік тільки прокашлявся.

— Марця сьогодні сушила білизну. Колесо не працювало увесь день. Я не був удома, косив траву для худоби, тож одразу не зауважив, моя вина. Але коли вже затріпотіли її сорочки, жінка послала за мною…

— То що там? — схвильовано проказав Марко. — Є новини з Тернополя?

— Так, я отримав повідомлення. Потрібно, аби Ви прибули, і то терміново. На місці уже й прочитаєте, бо я ж читати не вмію…

— Нічого не розумію, — Марко став навпомацки одягатися. — А чому із собою не привезли? — спитав. — Хоча… Дурне запитання.

— Так, — погодився Жезнік. — Якби попалися прикордонникам, усім би було непереливки.

— А як Ви, пане Йосипе, сюди дісталися? — поцікавився Марко.

— Верхи, — просто відповів той. — Гнідий нас обох витримає. Я й у зворотній бік, до Волочиська, Вам його дам. Поспішайте.

— Тоді з Богом… — розвів руками Семенюк. — Може, й справді все саме собою якось владнається і станеться так, як має бути?..

На одному коні із Жезніком їхати було незручно. Пробиралися манівцями, аби не натрапити на прикордонників. Вже на під’їзді до Тарноруди спішилися і, аби не ризикувати, рушили в обхід, пішки. Зайшли із боку сатанівського тракту, проминули Піскурівку і тихо — далі, до Жезнікового млина.

— Аж дивно, як ми ні на кого у такій гарячці не натрапили! — пробурмотів Йосип Жезнік, впускаючи Марка всередину. — Проходьте, зараз я лампу запалю. Тут вікон немає, то не видно світла.

Марко ступив за Йосипом, болячи вдарившись головою об одвірок.

— Аби тебе качка копнула! — вилаявся тихо сам до себе, затуляючи двері. — Тут серед ночі забитися можна.

Жезнік тим часом намацав гасову лампу, обережно запалив її.

— Ну… Я зробив усе, що від мене залежало… — промовив якимось дивним голосом, підкручуючи гніт. — Далі вже без мене.

Марко напружився усім тілом. Відчуття небезпеки наповнило усе його єство.

Жезнік привів його у засідку? Невже… О Господи!

Повернувся і застиг, як укопаний: просто біля дверей, у кутку, на мішках із зерном, хтось сидів.

Йосип підняв лампу вище, і світло вихопило з темряви кутка постать жінки у простій домотканій блюзі й темній спідниці. На голові хустка, вив’язана понад самі очі, як то роблять хворі чи спотворені, — кінцем затулено півобличчя.

Маркові збило у грудях подих. Він зробив крок, не в силах зрушити із місця далі. А жінка підвелася, і раптом увесь той дивний селянський одяг на ній став незграбним, завеликим, не по розміру…

Потягнула за кінець хустини, вивільняючи з-під неї густе русяве волосся.

— Лізо! — прошепотів Марко. — Лізо… Лізо, це ти!

Кинувся до неї, захопив в обійми, відчуваючи знайомий аромат її тіла. Стиснув у долонях обличчя.

— Лізо! Лізо! Як ти… Як ти наважилася? Сюди… сама… Лізонько! Пташинко моя!

Жезнік лише закотив очі до стелі.

— Ну… Ви вже тут без мене… — повторив, обходячи Марка. — Лампу я загашу… Та й навіщо вам те світло! Там у стодолі можна заночувати… — проказав якось невпевнено і сором'язливо.

— А якби щось трапилося? Навіщо ти сюди… якби тебе викрили? Якби тебе… застрілили прикордонники? Що б я тоді робив? Як би я жив із цим, Лізо? — гаряче шепотів Марко їй поміж поцілунками.

— Я вдавала, що німа і хвора. Кашляла у потязі увесь час, — розповідала вона, поспіхом обціловуючи його обличчя. — Євген допоміг мені у Варшаві сісти на потяг до Тернополя. Там пані Юстина зустріла мене. Ледь зрозуміла, що то я у цьому одязі. У Тернополі на залізничній станції усіх, хто сходив із потяга, перевіряли. Коли дійшла черга до мене, я прокусила губу, закашлялася і сплюнула собі під ноги кров’ю, просто біля черевика того поляка, що перевіряв пасажирів. Він подумав, що у мене туберкульоз, то й пропустив… Я просто не могла більше чекати, Марку! — прошепотіла вона. — Я більше не могла… Вблагала Змієнка… Ми маємо бути або разом, або…

— Господи-Господи… Пташечко моя… Змієнко, звісно… Як він міг таке дозволити?.. Як він міг тебе відпустити сюди?

Марко навпомацки цілував її, не тямлячи себе від радості, що разом переповнила і тіло, і душу…

Вийшли у двір, за млин, де продовжувалося Жезнікове обійстя.

Надворі Ліза зупинилася, підняла очі на зоряне небо, озирнулася.

— Оце і є твоя Україна?

— Так…

— Я не могла її роздивитися добре, бо мене переправили у човні, тільки-но стемніло, — мовила вона. — Але вдень з того боку річки я краєм ока розглядала цей берег, сподівалася тебе побачити… Пані Марцелла сказала, що сюди навіть дивитися небезпечно.

— Лізо! — Марко обійняв її. — Ну, так, бо ж по цій річці проходить кордон. Але те, що ти зробила, просто безумство! Диво ти моє!

— Нехай… — Елізабет прошепотіла йому в губи. — Я більше не могла чекати. То неправильно… Ти тут, я там! А якби із тобою щось сталося?

Він підхопив її на руки і поніс до Жезнікової стодоли, поставив аж біля драбини, що вела на горище.

— А якби із тобою? — перепитав уже її. — Гайда, лізь нагору! — підштовхнув легенько, притримуючи за талію.

Елізабет піднялася на три щаблі вище — не стримався, торкнувся її ніг, стиснув у руках, тримаючи за кісточки, провів руками вище, під спідницю, аж до стегон. Притиснув її до себе.

Відчув під пальцями тонке, вигадливе мереживо жіночої білизни і розсміявся.

— Отака з тебе селянка, Лізо!

— Що? — не зрозуміла вона.

— Та кажу, прості селянки таку білизну навряд чи носять… — гигикнув тихо, підсаджуючи Елізабет на горище.

Вона заплуталася у довгому, широкому подолі спідниці, впала у пухке сіно, обернулася до Марка, підставляючи обличчя для поцілунку.

Його пальці вправно обмацували Лізину талію, шукаючи зав’язки фартушка і спідниці. Далі потягнув догори її незграбну полотняну сорочку, вивільняючи тендітне, спітніле від пристрасті тіло, яке не міг роздивитися у темряві, але відчував під долонями його трепет і вологу, ніжну шкіру. На ходу розстібаючи на собі то китель, то ремінь, торкнувся грудей, намацав губами свою ладанку на її шиї — ту, яку разом із обручкою залишив Лізі перед від’їздом, і… Розтанув у ній, як масло на гарячих варениках.

І нічне небо над Жезніковою стодолою, покреслене невидимими орбітами планет, закрутилося, як у недавньому сні, із дзвоном струшуючи на дах золоті зорі-монети…

— Я знайшов його, Лізо… Знайшов скарб Маргарити, — прошепотів їй на вухо, коли нарешті втихомирилися обоє.

Вона у темряві подивилася на нього.

— Правда?! Я знала, що ти знайдеш його!

— Так… Він тут, на млині. Під водяним колесом. Тієї миті, коли знайшов скарби, хотів, аби ти була поряд, побачила усе сама. Відчув себе Едмоном Дантесом, що знайшов скарби абата Фаріа.

Елізабет тихенько розсміялася.

— Я знала, що так і буде, Марку. Я вірила, що так і станеться. Інакше мій батько не довіряв би тобі. Можна їх побачити?

— Побачиш, Лізо. Коли перейдемо кордон. Зараз то звичайні мішки… ефект не той.

— Як же ми тепер вибиратися звідси удвох із тими мішками золота будемо? — проказала, цілуючи його нижче шиї.

— Виберемось…

Швед гмикнув. Простягнувся на м’якому свіжому сіні, пригорнув Лізу до себе.

— Як же мені добре з тобою… — проказала вона тихо.

— Люба моя! То мені із тобою рай. Навіть зараз, навіть тут… І хоч я ладний Змієнка прибити за те, що дозволив тобі отак ризикувати собою… та з іншого боку…

— Я давно не дитина! — відповіла Елізабет серйозно.

— Я знаю. Але ця твоя мандрівка у сто разів небезпечніша, ніж тоді, з Лондона до Стамбула.

— Чим же вона небезпечніша за попередню? — Елізабет знизала плечима. — Чи ти забув, чия я донька? А дружина? Я кохала тебе тоді, кохаю тепер. Приїхала до тебе тоді і зараз так само…

— Ти шалена жінка, Лізо! — Марко занурився обличчям у її волосся. — Шалена, неслухняна, вперта… Але я так тебе люблю… Так люблю! Поспи, моя маленька канарко… ти геть вибилася із сил. Скоро вже світатиме. Вранці я мушу повернутися назад, до Волочиська, — пояснив він. — А ти побудеш тут, на млині, у пана Жезніка. Щойно усе складеться — заберемося звідси.

— У тебе є план? — прошепотіла Ліза.

— Є, — Марко торкнувся губами кінчика Лізиного носа. — За кілька днів у Тарноруді велике свято — проща до костелу, який більшовики мало не розгромили. З’їдеться багато людей. У Тарноруді буде шум, гам… У такому натовпі нам буде легше вибратися непоміченими. Розумієш?

Вона кивнула, притулилася до його плеча і за мить вже мирно посопувала.

— Господи… дай мені мудрості, аби все зробити правильно!

Він зітхнув і стулив на якусь мить очі. А коли розплющив, надворі уже світало. Сходило сонце.

Обцілував Лізу, нашепотів у вухо їй на прощання, вкрив безрозмірною селянською спідницею і став одягатися сам.

Біля млина уже порядкував Жезнік. Хитро глянув на Марка.

— Як спалося? — запитав тихо. — Не запитую, хто та панянка для Вас, бо й так усе зрозуміло. Учора, коли поплив за новинами до Марці, мало з човна не впав! А Марця мені: «То до вашого уповноваженого. Хоче негайно побачити. Мабуть, зв’язкова, тільки по-нашому ні бельмеса не розмовляє…».

— Зрозуміло, — кивнув Марко. — Добряче ж Ви ризикували, пане Жезнік.

— Ідіть з Богом… — відповів той. — У разі чого, я казатиму, що то моя далека родичка з-під Проскурова прибилася. Що сирітка та ще й німа.

— Дякую… — Марко подивився на Жезніка. — Готові будьте. За два дні вибиратимемось. Шидловських уже сповістили, тож справа тепер тільки за нами. Увечері постараюся прийти… А як ні — значить, у Волочиську справи затримали. Сьогодні Мальцев приїжджає. Я Лізу попередив, що можу не прийти. Тож не хвилюйтеся.

— Все буде добре… Ідіть з Богом, — підморгнув йому Жезнік. — Про панянку не турбуйтеся. Нагодуємо, обігріємо… В обиду не дамо.

* * *

— Оце, Валеріане, наша Марія Степанівна мені в дорогу приготувала, — Мальцев із хитрою посмішкою поставив на стіл перед Марком величенький вузлик. — Оце, значить, вареники із сиром. Мабуть, іще теплі. Отут голубці. А оце — пампухи з вишнями. А оце вишнева наливка цьогорічна. Нюхни, яка пахуча… Не знаю, коли і як ти нашу Марію спокусити встиг і для кого більше вона старалася, для мене чи для тебе, але як почула, що я до Волочиська їду і з тобою бачитимусь, то одразу засіла смажити-варити.

Марко усміхнувся.

— Ну, раз не знаєш, для кого більше, тоді разом і поснідаймо. Я ще макової росинки у роті не мав.

Поки Мальцев викладав Маруньчині гостинці на стіл, Марко дістав тарілки та виделки.

— У Кашина тут просто ресторація… — гмикнув Мальцев. — Повний комплект.

— Ну… Кашин знає, що робить, — Марко зняв із горщика дерев’яну накривку, поклав собі на тарілку вареників.

— Е-е-е, а комплект усе ж не повний. А до вареників де? Чого не наливаєш вишняку?

Марко розвів руками.

— Так ранок… Кури ще не пили.

— Давай склянки, вишняк ще нікому вранці не завадив, — проказав Мальцев. — А ти звідки верхи такий захеканий прибув? — поклав він і собі вареників на тарілку.

— Їздив тут до сусіднього села на вечорниці.

— На вечорниці, кажеш…

— Ну, так… Розважатися якось треба, бодай зрідка.

— А що Зоєчка? До душі не припала? Ти з нею наче уже був?

— Не люблю я після всіх, — проказав Швед, — із Зоєчкою…

— Ну… у тому є своя правда, — Мальцев дістав із планшета якусь тонку книжечку і розгорнув. Уважно пробігся очима по написаному. — Зачекай… Ось! — вказав пальцем. — Із Зоєчкою… зараз-зараз… хіба ще мій пес Сірко не був, — прочитав він із тієї книжечки.

— Що то у тебе? — поцікавився Марко і взяв із рук Мальцева ту книжечку.

«Краткий справочник колоритних малороссийских ругательств и афоризмов. Русскоязычному большевику в помощь. Для большего и ясного понимания культуры и нравов коренных жителей советской Украины».

— Що за дурня? — Марко з подивом подивився на Мальцева. — Де ти це взяв?

— Та в Кам’янці в одного розумаки придбав.

Марко прогортав кілька сторінок, пробіг очима і ледве зі стільця не впав:

Часть первая. Колоритные малороссийские ругательства.

Оные находятся у местного населения в употреблении с древности до сего дня и часто вызывают у приехавшего из Питера, Москвы или Рязани, например, в Проскуров, Дунаевцы либо Каменец-Подольский русскоязычного большевика полное недоумение. При личном общении с малороссами (то бишь жителями нынешней советской Украины) русскоязычные и вовсе попадают в ситуацию, скажем прямо, затруднительную.

Так как понять смысл этих колоритных ругательст без настоящего пособия не представляется возможным, они часто принимаются за культурное и благожелательное выражение внимания и расположения местных….

Существительные:

Шыбэнык — хулиган, непоседа («шибеныця» — виселица).

Лайно — говно.

Вылупок— виродок.

Наволоч — сволочь (по смыслу даже хуже, похоже на «гнида»)

Хвойда, шльондра — гулящая, еще точнее — шлюха.

Бовдур — идиот, придурок.

Прышэлэпкуватый — прибабахнутый.

Лярва — сука.

Дула — жопа.

Например, в народном просторечии используются следующие варианты:

— Що ты за лайно такэ! (Какое же ты говно).

— Той вылупок знову за старэ! (Этот выродок опять за старое).

— Ах ты ж шльондра! (тут возможны вариации: лярва, хвойда).

— Иды до дупы! (Иди в жопу).

Марко перегорнув кілька сторінок.

«Часть третья. Малороссийские колоритные ругательственные выражения», — вичитав заголовок.

А щобы твоя срака по шву розийшлася (Чтобы твоя задница по шву разошлась). А щоб тоби повылазыло (Чтобы тебе глаза повылезали).

А щоб ты всрався, як маленький був (Чтобы ты обосрался, когда маленьким был).

А щобы тэбэ качка копнула (Чтоб тебя утка пнула — в данном случае выражение не подчиняется никакой логике и его следует рассматривать как самое безобидное и незлобное выражение гнева). Дурный тэбэ пип хрэстыв (Глупый тебя батюшка крестил — в значении, что ты совершенно глуп).

Ах ты ж курва-мама, скурвый сын (Ах ты ж курва-мать\сын).

Часть четвертая. Малороссийские колоритные ругательственные афоризмы

Одною сракою на два базары (Одной жопой на два рынка — то же, что и «сидеть на двух стульях»

3 нэю ще хиба мий пэс Сирко нэ був (С ней разве что еще мой пес Сирко не был — употребляется по отношению к гулящей женщине)…

Марко звів очі на Мальцева, уже не стримуючи реготу.

— То ти ще й за цю ахінею гроші заплатив? Здурів ти, товаришу Мальцев, чи що?

— А в чому справа? — здивовано запитав той. — Дуже корисний довідник!

— Хто той розумака, що отаке складає та ще й продає?

— Один місцевий… Недавно обшук проводили за новим планом — знову ці петлюрівські агітки по всьому місту… А він у тому будинку управдомом віднедавна… Ото, звісно, першим і потрапив під підозру. Та як виявилося, людина він абсолютно мирна та ще й корисну справу робить — спеціально для російськомовних, що переїжджають до радянської України (як я, наприклад), аби краще розуміли місцевих. От бачиш… я уже непогано у його посібнику орієнтуюся… Він обіцяв навіть кілька приватних уроків дати. Ти ж сам завжди повторюєш: треба розуміти місцеве населення, вміти викликати у нього довіру.

— Це ти про пса Сірка? — ще голосніше зареготав Швед. — Як тобі пояснити, товаришу Мальцев… Ти ж наче непогано українською володієш. Хоча так… своя правда у цьому є… Твій знайомий управдом вигадав непоганий спосіб на більшовиках заробити. Подаруй його Порфирію Кашину… Він, судячи з усього, так «малоросійського нарєчія» і не освоїв.

Мальцев байдуже махнув рукою.

— Повір, серед тих, кого ми щодня допитуємо, мій знайомий управдом — безневинне ягня! До того ж він мені цінну інформацію іноді приносить. Ти краще розкажи, що нового дізнався по нашій справі? Бо відколи все зійшлося на Тарноруді, то наче завмерло на мертвій точці…

Марко із насолодою відкусив Маруньчиного вишневого пампуха.

— Ну що тобі сказати… Нічого поки особливого. Крушанівський віддав мені одну річ… як виявилося, передану йому нашим невинноубієнним єпископом — срібну чашу із написом латиною. Але куди її притулити, я поки що не розумію… Обдивився усі закутки у Тарноруді. Поки нічого.

— Гм-м…

— Воно й не дивно, у нас в руках тільки дуже непевні зачіпки. Якби ж був живий Лєпновський… — похитав головою Марко. — Та все ж я й не сподівався, що знайти ті скарби буде так просто.

— Валеріане, ми мусимо їх знайти. Не забувай, Лєпновського немає. Але ще залишилися ті, кому відомо місце сховку.

— Де вони? У Парижі? У Берліні?

— Так… У Парижі чи Берліні. І не забувай, ми тут, а там — у Парижі чи Берліні — є такі самі розумні, як ми. І вони можуть дізнатися про ці скарби, можуть так само розшукувати тих, кому щось відомо про їх місцезнаходження… Один із них, до речі, приїжджає завтра до Кам’янця, а на днях і до Волочиська приїде. Ти мав би чути про нього, Валеріане…

— Хто ж це? — Марко з подивом подивився на Мальцева.

— Такий собі товариш Гінзбург, більше відомий у нашій організації як Вальтер Кривицький.

— Вальтер Кривицький? — перепитав Марко.

Маруньчин пампух раптом став йому впоперек горла грубою ґулею.

— Дуже грамотний спеціаліст, — не помічаючи Шведового збентеження, продовжував Мальцев. — Але найбільше, — стукнув він кулаком по столу, — найбільше мене дивує, якого дідька він преться сюди, до Волочиська.

— А яка тобі різниця? — прокашлявшись, якось механічно запитав Марко. — Нехай собі їде.

— Клєвєров… Ти нічого не зрозумів, — Мальцев із тривогою поглянув на Марка. — Такі птахи просто так до нас із Москви не прилітають. Вальтер Кривицький, він же Гінзбург, — кадровий чекіст, розвідник-професіонал. Второпав? Чув, його до розвідшколи у Москві покликали — викладати. Здавалося б, — якого дідька йому тут робити? Здавалося б! Якби Кривицький не був родом із сусіднього нам Підволочиська. Тож йому, мабуть, добре відомо і про Тарноруду, і про усе, що з нею пов’язане.

— А чому ти вирішив, — поцікавився Марко, — що його приїзд пов’язаний саме із Тарнорудою?

— Бо маю певні відомості.

— Які саме?

Мальцев відклав виделку, перегнувся через стіл і проказав до Шведа зовсім тихо:

— Недавно у Парижі застрелили одного чоловіка… Колишнього управителя маєтку Мордвінових. Кажуть, він перебував у близьких стосунках із донькою покійного Мордвінова, Ніною.

— І що це дає? — Марко вдавано байдуже напхав рота варениками. — У Парижі багато кого застрелили. Того ж Петлюру.

— Клєвєров, таке враження, що у Волочиську твої мізки перетворилися на драглі. То Петлюра не знався з панянкою Мордвіновою, чуєш, Клєвєров, а управитель маєтку був її коханцем.

— Ні, чому ж… я розумію, до чого ти хилиш, — Марко продовжував наминати Маруньчиного пампуха. — Донька Мордвінова за правом народження належала до родини, що була посвячена у таємниці Тарноруди.

— Нарешті! — Мальцев полегшено зітхнув. — Її, правда, більшовики теж у сімнадцятому розстріляли, тож коло посвячених, як ти розумієш, звужується. Чув, Кривицького у Стамбулі, — продовжував Мальцев, — не так давно поранили у якомусь борделі. Ледве кров’ю не сплив. Не знаю, що він робив там, бо ж Стамбул наче не його парафія. Ти мав би чути про таке, Валеріане.

— Може, й чув, — байдуже відповів Марко. — Але у Туреччині я займався виключно своїми завданнями, до того ж у самому Стамбулі бував лише у справі, тож переслуховувати за інших не мав часу.

— От те, що він тепер, недолікований, їде сюди, мене і насторожує, Клєвєров.

Марко прикінчив пампуха, піднявся, витираючи масні пальці.

Підійшов до вікна. Звідси добре виднілося подвір’я комендатури, на якому вовтузилися солдати, тягаючи якісь мішки.

Отже… до Волочиська їде Гінзбург. Той самий Гінзбург, якому він великодушно залишив життя у Константинополі, у французькому ресторанчику «Кікі»… Казав же йому Остапенко!

Гм… Значить, те, що Гінзбург вижив, совєти не поставили йому у провину, не запідозрили у співпраці зі спецслужбами УНР і навіть від справ не відлучили. Вальтер Кривицький їде до Волочиська! І оскільки кадровому розвіднику-професіоналу такого рівня тут робити особливо нічого, приїзд його може цілком стосуватися скарбів святої Маргарити… Звісно, з огляду на інформацію, яку щойно виклав йому Мальцев.

Крушанівський же і не приховував, що про скарби відомо колишньому волосному начальству та церковникам, і Гінзбург, використовуючи власні зв’язки, міг запросто вийти за кордоном на тих колишніх церковників чи волосних управителів.

Тепер, логічно, поставало запитання: чи відомо про скарби святої Маргарити ОДПУ?

Якщо так, — із Волочиська треба вибиратися терміново. До того ж скарби окремо, вони із Лізою окремо.

Та навіть якщо і ні, Гінзбург викриє його, тільки-но з’явиться тут, а скарби підуть у користування радянській владі. Бо навряд чи у Вальтера Кривицького з його твердими переконаннями інша мета, як, наприклад, у Мальцева.

На таких як Гінзбург, відданих до самих п’ят, і тримається більшовицька система. Отже, переходити кордон треба завтра, як і збирався, під час масового паломництва. Присутність Лізи, з одного боку, наче й ускладнювала ситуацію, але з іншого… Подружня селянська пара, що перебирається через кордон, на польський бік, вивозячи своє нехитре майно… Можливо, так буде навіть легше, менше викличе підозр…

Якби ж тільки вдалося перевезти золото…

— Валеріане… — окликнув його Мальцев. — Тебе наче й не хвилює те, про що я тільки-но говорив. Ти розумієш, що, коли Гінзбургу відоме точне місцезнаходження скарбів, він їде по них, а ми залишаємося з носом?

— Чого ж не хвилює, Іване Миколайовичу… — Марко обернувся до Мальцева. — Дуже навіть хвилює. Але тут нічого вже не вдієш, — розвів він руками, наче мова велася про звичайну буденну справу. — Якщо Гінзбург їде за скарбами, знаючи їх точне місцезнаходження, а нам те місце точно невідоме… Що ж нам залишається?

Мальцев піднявся, підійшов до Марка.

— Ти міркуєш, як смиренна вихованка інституту благородних дівиць, Клєвєров! — роздратовано скривився він. — Та ж увімкни мізки! Що нам залишається… Найгірше те, що, знаючи ідейність товариша Гінзбурга, — ніби прочитавши недавні Шведові думки, додав Мальцев, — скарби він може не для себе шукати, а щоби вислужитися перед совєтами. Тоді нам справді із тобою нічого не залишиться, лиш помахати їм услід хустинкою.

— Ну, але ж печатка Лєпновського у нас. Вона є ключем до тих скарбів…

— Ключ… — махнув рукою Мальцев. — Твій крейц…. крейцма… як там його?

— Крейцмейсель.

— Так! — вдячно кивнув Мальцев. — Твій крейцмейсель до всього ключ. Лупонув — та й відчиниться.

— Ну, Іване, а тепер ти нагадуєш мені істеричну компаньйонку вихованки інституту благородних дівиць, — відповів Швед. — Якщо справа обертається таким чином, нам залишається одне… — він пильно подивився на Мальцева. — Прибрати Гінзбурга! Звісно, якщо він їде сюди сам, без усілякого супроводу й охорони. Тоді справа, звісно, ускладниться.

— Тобто застрелити Гінзбурга? — перепитав Мальцев.

— Так… прибрати: застрелити, повісити, втопити… Відповідно до ситуації і обставин, — проказав Марко. — А що тебе бентежить?

— Та ні… нічого, — протягнув Мальцев. — Хоча… Бентежить, із яким спокійним виразом ти це говориш, Валеріане.

— Ти наче «первый год замужем»… — гигикнув Швед. — Іншого нам, Іване Миколайовичу, нічого не залишається, як ти розумієш. Передбачаю, що Гінзбург, переконаний у повноті своєї влади чи то пак вседозволеності, приїде до Волочиська сам-один і це нам на руку. Але якщо тебе так бентежать традиційні способи його усунення, можу тобі підказати ще один, не такий жорстокий…

— Це ж який? — поцікавився Мальцев.

— Спосіб римських понтифіків часів Ренесансу. Отрута…

— Отруїти Гінзбурга? — повторив здивовано Мальцев.

— Ну, якщо у нього стравохід та шлунок не залізні, це найбезпечніше, — кивнув Марко абсолютно байдуже.

— Та ти просто геній зла, — розвів руками Мальцев.

— Це все наслідки мого перебування у Туреччині, — зітхнув Швед. — Там ще й не такого навчишся, — усміхнувся він до Мальцева поблажливо. — Чув, мабуть, таке, поширене на сході, поєднання слів, як «отрута і кинджал»? Так от… коли кинджалом вдарити неможливо, обирали отруту. І Зоєчка подасть йому те, у чому буде отрута. Скажімо, її хвалену каву просто на таці. А у разі чого, можна буде усе звернути на коменданта, Порфирія Кашина… У нього рильце в пушку — кожен у Волочиську підтвердить. Перелякався викриття…

Іван Мальцев згідно кивнув.

— І куди ти зараз?

— Та до Тарноруди. Куди ж іще… — відказав Марко. — У нас там тютюн човнами переправляють. Один перевернувся, люди тиждень мали що ловити з води. Інший переправили вдало. Ото поки солдати шукають, я маю час роздивлятися по нашій справі…

— Добре… — Мальцев згідно кивнув. — Шукай. А я дочекаюся Кашина і погомоню з ним трохи про життя-буття. Увечері — тут. Будемо радитись, як Гінзбурга зустрічати.

— А що там радитись… — Марко з посмішкою поліз до нагрудної кишені. — Ось! — подав Мальцеву якусь брудну кульку.

— Що це? — Іван Мальцев зі здивуванням обережно покрутив у пальцях ту річ.

— Це катулька хлібного м’якуша. У ній ампула із ціанідом, — відповів безапеляційно. — Розчавиш над філіжанкою кави, Зоєчка оте усе подає Гінзбургу, і вже за мить він труп. Звинувачуєш Порфирія Кашина в отруєнні співробітника ОДНУ та й по всьому.

Мальцев нервово ковтнув повітря.

— Тобто… Ти носив оцю ампулу з ціанідом увесь час при собі?

— Так, — просто відповів Марко. — Я ж не в театрі працюю… Годі тобі, товаришу Мальцев. Поїхав я. А ти вже розбирайся із Кашиним. Повернуся, як ти наказав, увечері.

— Добре… — крякнув той. — Увечері й свою частку із Кашинських оборудок отримаєш.

Швед обернувся біля дверей.

— То я навіть маю у Кашинських оборудках свою частку? — перепитав з іронією в голосі.

— Ти наче з Місяця впав… — махнув йому услід рукою Мальцев. — Звісно, маєш… Нам потрібно триматися один одного, допоки усе не буде так, як нам треба.

* * *

Присівши із Жезніком у холодку, Марко спостерігав, як Ліза, одягнута в своє селянське незугарне вбрання, допомагала Жезніковій жінці по господарству. Та мовчки показувала, Ліза мовчки повторювала за господинею.

— Через Семенюкове «вікно», як передбачалося, переправити золото не вийде, — проказав до Йосипа. — Змінилися обставини. Завтра сюди прибуває одна людина із Москви. Хоч родом він сам із Підволочиська, Ви, пане Йосипе, мали б чути про нього. Гінзбург. Пам’ятаєте такого?

Жезнік звів очі вгору, замислився, похитав головою.

— Отой, що Гершка з Підволочиська син?

Марко тільки мовчки кивнув.

— Знаю, знаю я ту заразу. Тільки-но у сімнадцятому стався переворот у Пітері, він зібрав таких, як сам, і давай тут, на Збручі, командувати, мовляв, тепер вони нова совєцька влада. Ото ж їхня червона банда і Мордвіновську панянку розстріляли. Кажуть, назнущалися вже над нею, як самі хотіли, а потім розстріляли.

— І Гінзбург? — перепитав Марко. — Він же єврей…

— Натякаєте, що мав би послухатися заповіді «не убий»? — гмикнув Жезнік. — Той, хто продався совєтам, уже не єврей. Так само, як і не українець.

— Гаразд… То що робити будемо? — Марко знову перевів погляд на Лізу. Вона теж глипнула на нього, усміхнулася одними очима, бо півобличчя їй, як і раніше, запинала хустина. Зосередилася на своїй роботі.

Було дивно зараз бачити її тут, на Жезніковому обійсті, у цьому незугарному одязі, що перетворював Лізу на городнє опудало. Усе видавалося наче сном. Ліза тут… Господи… Марко зітхнув, мимоволі пригадуючи їхню втіху минулої ночі на горищі Жезнікової стодоли.

— Якщо переправити возом через «вікно» не буде можливо… — почав було Жезнік.

—.. То треба спробувати вночі через Збруч, — продовжив Швед. — Тільки от човном ризиковано дуже. На заставі усі пильні, аж очі повилазили. Бо ж Мальцев тут. А враховуючи приїзд Гінзбурга, до вечора взагалі буде мало не бойова готовність.

Швед піднявся, підійшов ближче до млина, заглянув через колесо на річку.

— А якщо спробувати перетягнути мотузками? — проказав до Жезніка. — Отак, напнути через річку мотузку і перетягнути? Тихо, непомітно… Вночі того ніхто не зауважить. А ми із Лізою спокійно перейдемо собі кордон…

— Але як кінець мотузки на той бік перекинути? Прив’язати качці до ноги? — Жезнік стишив голос, бо на подвір’я зайшла якась жінка з торбиною.

— Рогаткою, — відповів Марко. — Вистрелити на той бік, а Марцин чоловік нехай підбере. Мотузку натягнемо і вночі переправимо мішки. Ідіть, бо он якась пані до Вас прийшла.

— Знаю я цю пані… — Жезнік неохоче піднявся, пішов назустріч жінці.

Нею виявилася Зоєччина сестра.

— Оце, дядьку Йосипе, хотіла попросити на обмін борошенця, — проказала вона, впізнаючи Марка. — Доброго дня Вам, товаришу уповноважений.

— Доброго… — відізвався Швед теж не дуже приязно, зручніше вмостившись у затінку під хатою.

— Неважне зерно… — Жезнік дістав із торбини гості трохи пшениці, розтер у долоні. — Отак кожен прийде з таким на обмін — з чого тоді я молотиму тим, у кого зерно добре?

— Та тут жменя того зерна, дядьку Йосипе! — схлипнула Зоєччина сестра. — Хто то помітить? Тут же його зовсім трошки… У нас вже на хліб немає.

Жезнік невесело зітхнув.

— Добре, ходи… Щось придумаємо. Я тобі борошна так дам, колись віддаси. А оце залишиш як є, матиму час, то змелю окремо, прийдеш, забереш днів за три. Бо завтра у Тарноруді проща, не молотиму нічого…

Жінка від радості аж прицмокнула. Поправила на голові хустину, хутко передала торбину із зерном млинареві.

— Дай Боже Вам усілякого гаразду і здоров’я! Я й не сподівалася…

— Годі, годі, — суворо проказав Жезнік. — Ходи, покажу, де оце зерно висипати, а борошна торбину набереш. Тільки більше нікому про наш ґешефт не розказуй, я всім ото робити не буду.

— Нікому! Нікому, клянуся! — запевнила Зоєччина сестра, минаючи Лізу, що якраз вимішувала тирбу для Жезнікового поросяти. — А хто це тут у Вас, дядьку Йосипе? Наймичку собі взяли чи що?

З подивом поглянула на худорляву, запнуту по самі очі Елізабет.

— Ти хто? Звідкіля будеш? — запитала просто, не церемонячись.

— От вже рід твій бабський балакучий! — невдоволено пробурчав Жезнік, оглядаючись. — Яке тобі діло, наймичка то чи ні?

— Так, може, і я найнялася б до Вас… Вдома гроші завжди потрібні, — Зоєччина сестра говорила без зупину.

— Родичка то моя дальня, — відмахнувся Жезнік. — Сирота. Та ще й, на лихо, німа, тож тобі вона й слова не відповість… Віспа лице геть подзьобала, сама заледве жива лишилася. Бачиш, яка худа? Ото й прибилася до мене, бо дядько млинарює, значить, біля нього прожити можна… Наче на мене усе з неба падає! — провадив далі сердито. — Кожному я щось повинен!

— А-а-а, то то родичка Ваша, дядьку Йосипе! — кивнула гостя. — Тепер зрозуміло. Бідолаха. Ну, але звісно, най працює… На шматок хліба й у дядька заробити треба… А чого у Вас отой депеушник постійно сидить? Що йому потрібно? — не вгавала Зоєччина сестра.

Жезнік зупинився, сердито сперся рукою на двері, що вели до млина.

— Ти до мене чого прийшла? Млива? То гайда… поки я добрий. Ще зазирни моїй жінці під фартушок і спитай, чого спідниця рясна! Меле тим язиком, як жорнами… усе їй потрібно знати!

Марко підвівся. Дивитися на Лізині потуги було нестерпно. Робота наче й не складна, але раптом йому стало її так шкода… аж серце стиснулося. Сама насмілилася приїхати, кордон перейшла потай, а тепер отут у цьому бабському одязі вимішує тирбу для пацят, а він сидить та усе те споглядає…

Підійшов до неї, упіймав за руку.

— Пішли зі мною, біднятко моє, — проказав тихо.

Ліза підвела очі, примружившись, подивилася на нього.

— Усе зі мною добре, не переживай! — прошепотіла ледь чутно. — Не турбуйся, це не важко.

— Ходи, ходи… — проказав знову.

Взяв за вимащену тирбою долоню, повів за собою до гнідого, що фиркав на прив’язі біля стодоли.

— Куди ми? — запитала Ліза.

Марко лише поглядом вказав їй на сідло.

Усівся, всадовив її перед собою. Виїхав за Жезнікове обійстя, притискаючи Елізабет в обіймах до себе.

— Куди ми? — перепитала вона уже голосно, не боячись бути кимось почутою.

— Не питай. Сама побачиш!

Погнав гнідого далі від села віковою липовою алеєю, якою починалася дорога на сатанівський тракт, повз ущент зруйновану стару пивоварню, ще далі, до лісу. Зупинив коня лише тоді, коли опинилися біля потічка, у густих кленових заростях. Спішився сам і допоміг Лізі спуститися із сідла.

Щойно вона опинилася на землі, знову у його обіймах, зняв із неї хустину, кинувся цілувати обличчя, шию.

— Пробач, пробач… — повторював, цілуючи її руки. — Пробач, що змушена терпіти таке. Якась тирба, свині… Все це не варте тебе, Лізо.

Вона розсміялася з того його запалу.

— Ти ненормальний… Не можна так, Марку! А якщо нас хтось побачить? Не треба було… Свині — це не найгірше, що є у цьому світі. І хто тоді повірить у мою легенду?

Сонячне проміння золотило її волосся. Очі від пристрасті стали раптом синющі, як небо між гіллям дерев угорі.

Марко пригорнув до себе.

— Лізо, — промовив він. — Завтра у Тарноруді проща. Буде купа народу. Уже надвечір почнуть сходитися звідусіль. Тож нам на краще, бо усі будуть зайняті паломниками. Золото переправимо ще сьогодні вночі через річку. Самі ж переходитимемо кордон наступного дня.

Він затулив їй уста поцілунком, збив подих, посадив на траву, розв’язуючи фартух та знімаючи із неї сорочку.

— Марку! — прошепотіла тихо. — Що ж то завтра буде?

Її оголені груди спокушали ніжною пружністю.

— Бог знає, Лізо, що буде завтра… — тільки й зміг відповісти.

* * *

Тим часом по обіді люд почав з’їжджатися на прощу.

Наче хтось постелив на траві перед костелом барвисту скатертину: білі святкові вишиванки, яскраві хустки, картаті рядна у затінку…

Прочани облаштовували собі затишні місця, збираючись провести цю ніч просто неба. Скрипіли вози, пирхали коні, плакали діти…

Прочан ретельно оглядали прикордонники, вишукували самі не знали чого, мабуть, вчорашнього дня.

Серед людей Швед побачив Кашина із Мальцевим. Ходили поміж приїжджих, щось розпитували, раз-по-раз зупиняючись серед народу. Позаду Кашина дріботіла Зоєчка із папкою. Якась похмура, недобра.

Звичну білу блюзу та темну спідницю сьогодні доповнила червоною хустиною, вив’язала її «більшовичкою».

Та червона хустина майоріла серед людських голів, як спалах вогню. Люди відступали від Зої, як від чумної, поверталися спинами, коли вона підходила занадто близько, вдавали, що не бачать.

Не помічали ставлення до неї і Кашин із Мальцевим. Мабуть, тому вона і йшла за ними така похмура, а угледівши Марка, рушила йому назустріч.

— Нет, Вы такое видели? — Кашин кивнув головою в бік богомільців. — А еще говорят, что советская власть их притесняет, верить в Бога не дает! Всю эту ораву — да к делу бы пристроить! Жатва скоро, а у них, понимаешь, паломничество! Вот как их, товарищ Мальцев, отучить от этой бредятины?

Зоя порівнялася з Марком.

— Нам треба поговорити, товаришу Клєвєров! — прошипіла гускою.

Марко звів на неї здивований погляд, та позаду Зої вже виник Мальцев.

— Де тебе носить, Валеріане? Бачиш, як тут парко? Народу повно… І до ранку ще прибуде. Як би нам це богомілля завтра боком не вилізло! Ніде такого немає, тільки тут, на Збручі.

— Гаразд, залишуся на ніч у Тарноруді, ночуватиму тут, — кивнув Швед. — Звичаї люду, який віками вірив у Бога, радянській владі за кілька років не перемінити. От що я скажу, — відповів Мальцеву. — Та й не думаю, що ті, хто приїхали з дітьми і жінками на прощу, вночі піднімуть збройне повстання.

— Как это, не пэрэминыты? — перепитав Кашин. — Да взорвать к чертям собачьим этот костел — и все перемены! Верно я говорю, товарищ Мальцев?

— Вірно, вірно, — махнув рукою Іван. — Только лучше не взорвать, а использовать в других целях. Например… зернохранилище устроить в нем. Сам говоришь, что скоро сбор урожая.

— И то верно, — кивнув запопадливо Порфирій.

— То залишишся, значить, у Тарноруді? — звернувся знову до Марка. — Ти, Валеріане, будь уважним, а то чим чорт не шуткує… Як би ми завтра перед високоповажним товаришем Гінзбургом не стояли, вишикувавшись смирно.

— Так точно, буду уважним, — кивнув Марко. — До того ж у містечку цілий озброєний загін. Що за ніч станеться?

— Тютюн контрабандний знайшов? — поцікавився Мальцев.

Марко похитав головою:

— Як крізь землю запав. Аж дивно. Де його можна заховати у Тарноруді?! Де ми вже тільки не лазили, у кого не шукали…

— Да тютюн этот уже давно тю-тю! — присвиснув Кашин. — Зря силы тратим. Нет его уже давно. Думаю, его еще той ночью на Сатанов переправили.

— Ты мне, Порфирий, за этот табак ответишь! — гаркнув до нього Мальцев. — Понял? Ты здесь для чего приставлен? А если знал, что еще той ночью… какого упустил? Или… без нас решил дельце провернуть?

Кашин видихнув, нервово поправив кашкет.

— Товарищ уполномоченный… Богом клянусь! Не мои это. Не мои! — прошипів тихо, наблизившись до Мальцева майже впритул. — Мои знают порядок.

— Бо-о-огом!.. — скривився Мальцев. — Не клянись тем, в кого не веришь!

Зоя тим часом знервовано глипнула на Марка і знову потягнула його за рукав.

— Валеріане Олексійовичу….

— Зараз, Зоє, зараз… — Марко перекинувся ще кількома словами з Мальцевим, попрощався з ним і повернувся до секретарки Кашина. — Ну, що таке? Що за поспіх? Що сталося? Кажи.

Дівчина похитала головою.

— Ні, не тут… ходімо туди, — вказала рукою на костел.

— Що, до храму? — здивувався Марко. — Та що із тобою таке?

— Ні, не до храму, до плебанії за ним. Там нікого немає, можна спокійно поговорити.

— Щось важливе, Зоє? У мене роботи купа… — зітхнувши, проказав Марко. — Подивись, скільки народу навколо! Мальцев злий, як тигр, — та секретарка Кашина уже вхопила його за рукав і мало не потягнула у бік костелу.

Швед ішов слідом за нею, не дуже розуміючи, навіщо здалася Зої така секретність. Може, має якусь інформацію про Кашина? Так могла б сказати просто зараз… Але Зоя вперто мовчала і йшла вперед.

Пройшли напіврозібраний мур. Уже без статуї Яна Непомуки. Її ще у двадцятому якимось дивом на той бік через Збруч до костелу святого Станіслава переправили, аби врятувати від більшовицького понищення.

Біля храму з криниці люди набирали воду, поїли дітей, носили воду цеберками аж на майдан, для коней, розкладали рядна та сідали до нехитрого пізнього обіду: крайка хліба, шматок сала, пахучий літній огірок…

— Доброго дня, товариші, — привітався Марко, підійшовши до одного такого товариства. — Смачного. Сподіваюся, зібрання ваше буде мирним і спокійним. Без ексцесів, як то кажуть…

— Еге ж… товаришу начальник, і Вам доброго дня! — відповів хтось із літніх чоловіків. — Аякже… Ми ж на прощу приїхали, а не з совєтами воювати…

«Ото ж бо й воно, що на прощу, — подумки сказав сам собі Марко. — Таке народне зібрання могло б дати перцю усьому тарнорудському прикордонному гарнізону, якби оцим людям — та й зброю! Але ніхто із присутніх не додумався таке зорганізувати, а зброю їм немає за що купити… Посідали попід храм, їдять своє сало та хліб… Богомільці!».

— Товаришу начальник, кажуть, що з-за Збруча людей із хоругвами на прощу ваші не пустили. Зупинили на кордоні! Навіть стріляли по них… Де ж таке видано! — обізвався хтось із кола.

Швед про це не чув. Так ось чому Порфирій такий розгублений!

— На нашому боці чи поляки? — перепитав Марко.

— Та от не знаємо. Одні кажуть, що поляки, інші — що тут, совєти…

— Кордон — не місце для паломників, може, й не пустили. Я не в курсі, — суворо сказав Швед. — Усе, що стосується тутешнього зібрання, вам дозволено провести. За умови, що воно буде мирним і справді релігійним. Якщо не бажаєте, аби в першу чергу постраждали ваші жінки та діти… Майте на увазі, панькатися із заколотниками ніхто не буде. Скінчиться проща — усі по домах!

— Ясно, зрозуміло, товаришу начальник! — відповіли йому.

— Ти диви, як українською шпарить, — почув Марко краєм вуха. І вже за мить: — Так у ДПУ теж усілякі працюють… Є й українці.

Швед слідував далі, за Зоєчкою, що вела його просто до прибудови за храмом.

Мимоволі пригадав, як востаннє бував тут у дев’ятнадцятому під час сумнозвісних гастролей театру Крамовського, заходив до ксьондза Броніслава Роговського у гості.

Чи вірив тоді, що Петлюрі вдасться утримати владу, а незалежній Україні вистояти? Інакші сподівання могли б бути лише у ворога, але не розуміти, що ситуація надскладна, Марко не міг.

Пригадалося, як у 1905-му батько вдома перечитував звернення Петлюри і хрестився: «Слава Тобі, Господи! Слава Тобі! Поможи йому, Боже!». Марко тоді, ще зовсім юний, знайшов ту листівку серед батькових паперів, прочитав потай, бо дуже вже хотів знати, що так втішило його.

«…а ти, зневірений і втомлений, блукаєш серед цього бруду, чуток, провокацій, підлесливих обіцянок, котрі тільки розпорошують твої сили і розбивають дух твій. Зневірю, розчаруванню не може бути місця в час, коли на довгі літа вирішується твоя доля, твоє щастя і твій добробут. Тільки міць, єдність та тверде, непохитне стремління до повної незалежності й свободи може бути нашим побратимом…».

Ці рядки вкарбувалися у його пам’ять назавжди. Завчив їх напам’ять і повторював в окопах і під час атаки. І сьогодні, коли він тут, у Тарноруді, вони були, як ніколи, доречні.

Зоя тим часом дійшла до дверей, поспіхом прочинила їх, увійшла до плебанії.

Скрізь панували безлад, сутінки та пилюка.

Востаннє тут у травні порядкував Мальцев із солдатами, коли шукали золото та інші цінності. Відтоді ніхто не прибирав. Та й диякон Крушанівський сюди уже не навідувався, як раніше, бо пам’ятав, як його отут, у кімнаті отця Роговського, били та допитували, як ламали пальці дверима. Тож плебанія, як і храм, потихеньку перетворювалася у сумне місце запустіння.

— Дивні люди… — знизав плечима Марко. — До храму на прощу з’їхатися не бояться, а привести до ладу плебанію бояться…

— А кому воно потрібно — так наставлятися? — відказала Зоя. — Доки Вас тут не було, Валеріане Олексійовичу, послаблень ніхто не знав. Кашин усіх тримав у кулаці. Отак! — показала Шведові стиснутий тремтячий кулачок.

— Ну, прийшли, здається. То про що ти хотіла поговорити? Кажи вже, — звернувся до Зоєчки. — Що за секрети?

Вона поглянула на нього очима, повними сліз і гніву. З усього розмаху хотіла ударити по щоці.

Марко ледь устиг ухопити її за руку.

— Агов, Зоє… Ти здуріла, чи як? Що із тобою таке?

— То, значить, товаришу Клєвєров, мною Ви погидували? — тремтячим голосом промовила вона, намагаючись вирвати руку з Маркової долоні. — Значить, Зоєчка, Кашинська шльондра і підстилка, для Вас, чистоплюя, не годиться…

— Ти про що, Зоє?

— Значить, я, — правила Зоя своєї, — для Вас недостатньо порядна, гарна, цнотлива, а ота приблуда, що у Жезніка свині годує, саме те? — верескнула вона. — Чи, може, тому, що вона німа і нікому нічого не розповість?

У Марка на щоках жовна заходили.

— Кажуть, у неї все обличчя віспою перекопане, затуляє його аж до очей. То Вам такі подобаються?

Марко відпустив Зоїну руку, але натомість струсонув її за плечі.

— Ти краще, Зоє, про сестру свою потурбуйся, а то ходить до Жезніка по борошно, побирається, — проказав тихо.

— Ха! — вигукнула вона. — Та я її навмисне попросила, аби слідкувати, коли Ви прийдете, та дізнатися, чого Ви до Жезніка так часто ходите. А виявляється, Ви полюбляєте ощасливлювати якихось сільпух приблудних!

— Зоє… схаменися, заради Бога, — Марко підняв її обличчя за підборіддя і подивився у затуманені злістю очі. — А я вдам, що цієї розмови не було і ти нічого не говорила. Розумієш, про що я?

— Товаришу Клєвєров, я сподівалася, що небайдужа Вам, а Ви увесь цей час дурили мене! — скрикнула вона. — Ви скористалися мною!

— Та що із тобою таке, Зоє? — Марко з жалем поглянув на неї. — Що із тобою відбувається? Де ж я тобою скористався?

— Ви… — зайшлася плачем вона. — Ви дурили мене! Ви обіцяли мені стосунки… А самі… тільки й випитували про Кашина.

Марко розвів руками.

— Тинди-ринди… Зоє, мені навіть смішно таке з тобою обговорювати!

— Ви… Ви навіть не Клєвєров… І не Валеріан… Я знаю усе! УСЕ! Він мені усе про Вас розповів! Хай Вас грім поб’є…

Марко із подивом поглянув на секретарку Кашина. По спині пробіг непевний холодок. Повітря у плебанії раптом стало густим, як кисіль.

Рука сама поповзла до кобури, уже торкнулася прохолодного руків’я револьвера…

— Що ти таке говориш? У тебе гарячка, Зоє? Хто «він»?

— Я знаю усе! — повторила вона і, здригаючись від плачу, безпомічно опустилася на підлогу. — Він усе мені про Вас розповів! Одне моє слово Кашину чи Мальцеву — і Ви…

— Досить, Зоє, цієї мелодрами… — раптом почув Марко за спиною. Рвучко обернувся і застиг від несподіванки. У дверях кімнати стояв…

Так… тепер упізнати його можна було хіба що за голосом та ще… по очах. Вони мружилися так само зухвало. Біляве волосся, вічно кучеряве і неслухняне, було обстрижене. А обличчя… від колишнього знайомого вигляду не лишилося й сліду.

Ліву щоку перерізував глибокий, порослий рудою щетиною хрещатий шрам, права губилася під тією ж неохайною рудою щетиною.

Рука стискала револьвер, націлений просто Маркові у груди.

— Привіт, Шведе! А ось і я… Чи ти, так само як усі, давно поховав мене?

— Кость? Кость Чорницький? — промовив Марко, вдивляючись у понівечене обличчя незнайомця. — Це ти, Костю?

Чоловік зробив крок уперед, і Маркові довелося відступити. Позаду на підлозі сиділа навіжена Зоєчка… На поясі кобура із револьвером. Але зробити різкий порух означало спровокувати постріл просто собі у груди. Хто знає, що задумав оцей… привид із минулого.

— Так, це я, братчику, — хрипко засміявся Кость. — Руки, руки вгору… не дивуйся, Марку, я справді живий, хоч усі вирішили, що я помер від тифу і похований на волочиському кладовищі.

— То ти той Зоїн друг, який займається контрабандою? — проказав Марко, виконуючи наказ Чорницького.

Кость гмикнув.

— Так… той самісінький, Шведе. І я слідкував за тобою з першого дня, як ти приїхав до Волочиська у якості уповноваженого ДПУ. Уяви, яким було моє здивування, що мій братчик Марко Швед тепер зоветься Валеріаном, та ще й Клєвєровим, і служить тій осоружній радянській владі, із якою так завзято боровся у дев’ятнадцятому! Пам’ятаєш, Шведе?

— Пам’ятаю, — коротко відповів Марко.

Думки напружено крутилися в голові.

Вихід! Вихід! Має бути якийсь вихід!

— Ти ж убив її, чи не так? Олесю Біличенко… Ти застрелив її із гвинтівки! Казали, зніс півголови… — Чорницький глипнув на нього шаленими очима.

— Так. Бо вона була більшовицька агентка, — відповів Марко. — Ворог. І її справжнє ім’я було зовсім не Олеся…

— Так само, як ти зараз… агент уенерівської спецслужби, ворог радянської влади… І зовсім не Валеріан Клєвєров… — промовив Кость. — Як гадаєш, мене винагородить комендант Кашин і отой другий з ОДПУ, Мальцев, що приїхав сьогодні, якщо я здам тебе їм? Ото зрадіють! Розповім, з ким ти більше всіх спілкуєшся, до кого їздиш…

За спиною схлипувала Зоя. Марко обережно відступив крок убік, аби хоч краєм ока упіймати, що там діється.

— Стій, де стоїш… І руки підніми угору! Не торкайся зброї, Шведе! — гукнув Чорницький до нього. — І що то за німота у Жезніка на обійсті, яку ти сьогодні возив до лісу шкварити?

Марко глибоко вдихнув, намагаючись сконцентруватися.

— Ти дурень, Костю, якщо все ще не пристрелив мене. І елегантність твоя кудись поділася… Зовсім опустився. А що із обличчям?

Чорницький повільно звів курок. Крива посмішка на губах нагадувала вишкір хижого звіра.

— Ну, знаєш… мене життя, на відміну від тебе, ніколи не балувало, Марку. Я ж не такий везунчик, як ти! Після того, як ти здав мене своїм товаришам, мене допитали, потім ще раз допитали і постановили розстріляти. Потім за мене наче забули… а потім, коли більшовики почали дихати їм у спину, про мене й справді забули. Ім’я Юрка Коцюбинського прочинило для мене двері камери…

— Ти диви… — гмикнув Марко. — До тебе це вдавалося лише апостолу Павлу та Силі. Правда, їм інше Ім’я двері із в’язниці прочинило.

— А ти не думай, що я був сильно за Юрка! — Кость знову вишкірився кривою посмішкою. — До Юрка я не хотів, знаючи, що з ним мені буде нічим не краще, та вибору у мене, Шведе, особливого не було. Тож звиняй, знову мусив примкнути до совєтів… Служив під начальством Примакова. Ось… — вказав він пальцем на щоку, не зводячи дуло револьвера з Марка, — бойовий шрам! Тут, під Тарнорудою, отримав, коли нас чорні запорожці біля старого цвинтаря відгамселили. Мене залило кров’ю, тож твої подумали, що зарубали на смерть. Підібрали примаковські. І потім вже Юрко нарадив не повертатися до Волочиська, а інсценізувати мою смерть. Мовляв, від тифу Костик помер. Прислали додому домовину із чиїмось напіврозкладеним трупом. Домашні уже й не відкривали. Поховали під моїм ім’ям. Так що для усіх я, Шведе, залишався мертвим, поки виконував для Юрка всілякі завдання, ловив таких як ти… У нас же освіта відповідна була в Одеській диверсійній школі! Ти ж сам знаєш! Тож я встиг попрацювати, як то кажуть, за освітою. Тільки потім наважився вдома з’явитися.

Та з такою фізіономією далеко не підеш, тож тепер тут, у Волочиську, під начальством Кашина контрабандистів пантрую… Вчу їх ділитися заробленим із представниками радянської влади, — завершив Кость свою розлогу розповідь.

— То тобі, Костю, ніяк не второпаю, — проказав Марко, — наговоритися зі мною треба було? То поклади зброю і поговоримо…

Чорницький криво усміхнувся.

— Ні… мені із тобою, Шведе, говорити більше немає про що. Тепер я вже не той, що межується, не знаючи, до кого пристати. Тепер я на своєму місці, Марку!

— В дупі ти, Костю, у ще гіршій дупі, ніж був, а не на своєму місці! — відказав Швед. — Бовтаєшся, як лайно в ополонці, як і раніше… Тільки про те, що Юрко, собака більшовицька, вижив і тебе вкотре задурив, пошкодуєш іще не раз. Зізнаюся, поява твоя була більш ніж ефектною і несподіваною для мене. Тільки от даремно ти це все… Бо у душі ти так і залишився безхребетним, як і був. Танцюєш під ту дудку, яка тобі грає. Порфирій першим тебе і пристрелить, коли на поверхню спливуть твої з ним спільні оборудки.

Чорницький похитав головою.

— А як вони спливуть, Шведе, коли ти звідсіля живим не вийдеш? Я ж не для того тебе заманював! А Зоєчка мовчатиме, якщо, звісно, жити хоче. Ну, а начальству нашому, ти не турбуйся, я відрапортую честь по честі, що ти — петлюрівський недобиток, ворожий агент, що втерся у довіру під іменем якогось Валеріана Клєвєрова. Друзяк твоїх… Жезніка і Семенюка теж прихопимо за матню. Давно за ними спостерігаю. Ну і по ходу діла дізнаємось, хто та німа, що у Жезніка на млині об’явилася. Чи не зв’язкова твоя часом…

Швед побачив, ба навіть, швидше, відчув, як за плечима ворухнулася Зоєчка.

— Костю… Але ти обіцяв мені… ти обіцяв, якщо приведу його… ти обіцяв не до смерті. Ти обіцяв, пам’ятаєш? Обіцяв тільки провчити його за те, що зі мною він так обійшовся… — раптом прошепотіла вона.

— Замовкни, дурепо пришелепкувата! — гаркнув до неї Чорницький. — Замовкни, бо ляжеш разом із ним. Чи ти думаєш, я панькатися із тобою буду?

— Але Костю… Так не можна! — проказала Зоя тремтячим голосом. — Ти не розумієш, Костю! Він врятував мене! Порфирій застрелити мене хотів, а товариш Клєвєров мене урятував!

— Шкода, що не пристрелив! Однією продажною підстилкою у комендатурі було б менше! — виплюнув Чорницький. — До того ж я казав тобі, Зоє, ніякий він не Клєвєров, а ворог радянської влади і засланець!

Марко напружився, буквально відчуваючи, як кам’яніє кожен м’яз на тілі. Якщо чекати на слушний момент, то ось він! Поки Кость сперечається із Зоєю.

— Гаразд! — пирхнув Чорницький. — Прощавай, Шведе! І знай, не було такого дня після того, як ти застрелив Олесю… — бо для мене вона була Олесею… моєю Олесею — коли я не проклинав тебе подумки тисячі разів за усі мої страждання. Коли б я не бажав застрелити тебе ось так, як зроблю це зараз… Я ж кохав її. Кохав! А ти… ти знищив усе, усе моє! Ти знищив мене, Шведе! І ось ми знову зійшлися тут, у Тарноруді! Може, то фатум, Шведе? Як гадаєш?

Марко перевів погляд на дуло револьвера у руках Чорницького.

Відстань була занадто малою, аби Чорницький не влучив у нього. Він не встигне ні вибити зброю з рук Костя, ні ухилитися від пострілу, ні, тим більше, вистрелити у Чорницького сам.

Чорт… Невже доведеться загинути отут, у плебанії, від рук людини, яку давно вважав мертвою?

Давня фобія знову зашепотіла у вухо: скільки разів ти дивився в очі вірній смерті, та жодного разу не думав, що вона буде такою дурною та безславною… Правда? Навіть у тій вбиральні французького борделю на одній із найзатхліших вуличок Константинополя смерть від руки Гінзбурга виглядала б майже геройською. А тепер…

Чорницький підморгнув до нього. Зухвало, нахабно… та у цю мить якась тінь майнула за його спиною.

Марко не встиг і оком змигнути, як пролунав постріл. Його заглушив голосний Зойчин вереск.

Кость Чорницький випустив револьвер, наче уві сні, підняв руку, притулив її до шиї… Звідти бив кривавий струмінь, заливаючи яскраво-червоним підборіддя та одяг.

Ще один постріл — і Кость повільно осів на підлогу, просто у криваву калабаню, що розпливалася під ним все далі.

За ним у дверях стояла Ліза, міцно стискаючи у руках зброю.

Чорницький ворухнувся, потягнувся рукою до свого револьвера, що лежав у калюжі крові, і перш ніж Марко ударив його ногою по руці, Чорницький натиснув на спусковий гачок…

Куля, що призначалася Маркові, не зуміла так швидко змінити свою траєкторію. Полетіла навпростець. Зоя скрикнула і, як підкошена, впала на підлогу.

Сині очі Елізабет потемніли у похмурій плебанії грозовим небом. Вона мовчки сховала свій пістолет під важкий домотканий фартух.

Швед дивися на неї і не впізнавав у цій зосередженій, холоднокровній жінці свою маленьку, тендітну, чуттєву Лізу.

— Ходімо, Марку, постріли могли почути. Не вистачало тільки, аби сюди прибігли депеушники… — проказала вона якимось чужим, майже незнайомим голосом.

Він здивовано дивився на неї.

— Лізо…

— Що? — запитала вона, не звертаючи уваги ні на мертву Зою, що упала, затискаючи рукою рану на грудях, ні на Чорницького, який спливав кров’ю. — Хочеш запитати, як я тут опинилася? Попросила у твого друга, млинаря, дозволу подивитися на Україну, — гмикнула вона. — Хто міг би запідозрити мене у такій юрбі? Ближче біля костелу серед людей побачила тебе з тими двома військовими. А далі… Ти пішов із нею сюди… А я слідом. Як бачиш, дуже вчасно.

— Лізо… Ти…

— Любове моя, здається, я тільки-но врятувала тобі життя, — спокійно проказала Елізабет. — Хто винен, що ця навіжена нарвалася на його кулю… — кивнула вона у бік Чорницького. — Невже мені треба ще щось пояснювати?

— Так… Звідкіля у тебе зброя? Де ти навчилася так стріляти?

— Марку, а ти наївно подумав, що я пробиратимусь сюди, до Совдепії, із п’яльцями для вишивання? — Ліза похитала головою, відіпнула кінець хустки і притулилася теплими вустами до його губ. — Я ж британка, Марку! Мене вчили їздити верхи, стріляти із лука і револьвера, фехтувати… Таємно, звичайно, від тітоньки. Не тільки вишивати та варення варити. Та й влучити у цього бовдура з відстані у кілька кроків було не так складно. Я причаїлася і почала слухати. Я не розуміла його, але коли інтонації стали різкими і оцей дістав зброю…

Марко обійняв її, притиснув до себе, поцілував у чоло.

— Господи, Лізо… Ти…

— Ходімо… Ходімо! — потягнула вона його за руку. — Забираймося звідси!

— Іди просто до Жезніка, до млина. Я піду позаду тебе. Чуєш, Лізо? Іди…

Уже надворі глибоко видихнув, дивлячись, як Елізабет у незугарнім грубім селянськім вбранні із затуленим хусткою обличчям чимчикує поміж людей у бік Жезнікового дому.

Рушив слідом за Елізабет, пробираючись манівцями до Жезнікового обійстя. Прийшов десь за хвилин двадцять після того, як Ліза вже була там і, як ні в чому не бувало, збирала яйця по курячих сідалах.

— Дякувати Богу! — проказав Йосип Жезнік. — Занапастити Ви мене надумали сьогодні обоє!

Марко підійшов до Жезніка, запитав, сердито вказуючи на Елізабет:

— Навіщо Ви її відпустили, пане Йосип? Вона могла загинути! Розумієте?

— Так хіба втримаєш? — Жезнік скрушно розвів руками. — Я ж по-їхньому ні бельмеса! Щось пролопотіла та й пішла собі… Гайда, гайда пане Подоляк, треба усе підготувати, перекинути мотузку і, як стемніє… Ото як Ви пішли, то я усе покинув та майстрував… — вказав Жезнік на велику міцну рогатку. — Тільки натягнути нема що…

— Є, — Марко поліз до кишені, дістав змотаний у клубок шматок резинки. — Я у комендатурі знайшов. Після того, як скористаємось, спаліть. Кашин не дурний, упізнає, що це його.

— А я подав сигнал Марці, — проказав Йосип. — Вона пантруватиме. Як вистрелимо оцим, — вказав він на невеликий грузик на кінці тонкої волосіні, — Марця на тім боці підбере. По волосіні перетягнемо мотузку, напнемо добре, а далі й мішечки тихенько переправимо. Шидловський увечері чекатиме біля млина. Як дасть Бог, усе повантажать і вже до ранку скарби у Тернополі будуть.

Марко кивнув.

— Дай Бог! — проказав тихо.

Швидко сутеніло. Вдало закинути волосінь за допомогою рогатки на той бік вдалося лише із другої спроби. За верболозом на тому березі щось зашаруділо — то Марця підібрала грузик із волосінню.

Напнула її. По волосіні перетягнули мотузку.

Намагаючись не плюскотіти занадто голосно, Марко зійшов до самого водяного колеса, спустився по шию у воду, взявся прив’язувати перший мішок.

З того берега потягнули за мотузку, і мішок із золотом повільно, без зайвого шуму, поплив через Збруч.

Жоден прикордонник не зміг би помітити у темряві, як нечутно один за другим перетинають Збруч мішки.

За якісь дві години перетягнули усі шість.

— Прикро мені, що Вам нічого не залишаю, — сказав Марко до Жезніка. — Але ж самі розумієте…

— Так, так, — усміхнувся Жезнік. — Це було б все одно, як одразу заявитися до Кашина і зізнатися, що ми знайшли ті скарби. Куди я із тим старовинним золотом подамся? Поталанило нам, пане Подоляк, що сьогодні та проща… — зітхнув він. — Усі там, пантрують, як би люд яке повстання біля храму не підняв. А я ось подумав… Може, і Вас із нею… — кивнув у бік Елізабет, — як оті мішки? Темно… непомітно… Може, по мотузці отак переберетеся?

Марко пригорнув Елізабет до себе. Переклав їй слова Жезніка.

Вона закивала головою.

— Глибоко тут, — додав Жезнік. — Та зате надійніше і швидше, ніж отими болотами. Та ще й, не дай Бог, на прикордонників нарватися можна… І Семенюкові ризику менше буде.

— Через річку попливемо? — запитав Марко у Елізабет.

Вона тільки притислася до нього сильніше.

— Куди ти, туди і я, — проказала тихо.

Жезнік шарпнув кілька разів за волосінь. Знак Марці та її чоловікові, що іще буде переправляти. За мить з того берега, від Марці, волосінь затремтіла у відповідь.

— Ну… давайте, з Богом! — Йосип обійняв Марка, далі витер об фартух руки, пригорнув до себе Елізабет. — Хай Господь допомагає!

— Поклін від мене Семенюку перекажіть.

Млинар витер очі.

— Перекажу. То — неодмінно. І усе, наскільки нас вистачить, робитимемо із ним далі. Тільки ж і Ви там про нас не забувайте. Пам’ятайте, ми тут чекатимемо, — мовив, тяжко зітхаючи. — Чекатимемо сигналу, аби розпочати справжню боротьбу за вільну Україну…

Пересуватися у теплій літній воді було нескладно. Тут, біля млина, Збруч був повноводим, плинув повільно…

Однією рукою притримуючись мотузки, Марко іншою притримував Елізабет, тож вони без зайвого шуму напівпливли-напівпросувалися вперед, аж до того берега.

Марко зачепився рукою за водяне колесо, підплив ближче, допоміг Лізі вилізти на берег, а далі і сам ступив на тверду землю.

Оглянулися: на радянськім березі, біля Жезнікового млина, було тихо. Тільки цвіркуни шаленіли у траві та здалеку доносився якийсь приглушений гомін: богомільці попід храмом вкладалися спати…

* * *

Уже на півдорозі до Тернополя, сидячи на передньому сидінні автомобіля пана Шидловського, Марко відчув страшенну втому. Так, наче кожен м’яз волав про відпочинок.

У його обіймах дрімала Елізабет, занурившись обличчям між плечем та шиєю…

Усе заднє сидіння, застелене картатою рядниною, було закладене мішками. Знизу — невеликі, опецькуваті мішки зі скарбами. Зверху на них — мішки із борошном. Щоразу, коли автомобіль втрапляв у якусь ямку, пан Шидловський закашлювався. Мав алергію, і борошняний пил дер йому горло.

До Тернополя дісталися щасливо. Вже при самому в’їзді Шидловського зупинили, та дізнавшись, що повертається із мливом з Підволочиська, а у салоні — рахівник та його хвора дружина, що повертається від матері, не стали затримувати.

Поки Елізабет розмовляла з пані Юстиною, готувала канапки та стелила ліжко у наданому їм номері, Марко із паном Шидловським вивантажили борошно, а далі — золото. Позносили усе до возівні, а там — у сховок в підлозі.

— Тільки не затягуйте із цим… — проказав пан Шидловський. — Треба його якось надійніше заховати, а то у Тернополі дуже непевно. Та й до кордону занадто близько.

Уже після прохолодного душу, стомлений ущент, так-сяк перекусивши кількома канапками та чашкою чаю, заліз під ковдру, до Елізабет. Обійняв її.

— І все ж… Лізо, — прошепотів їй, сонній, на вухо. — Чому ти пішла слідом за мною і Зоєю до плебанії?

Вона торкнулася поцілунком його очей, губ, притулилася щокою до його щоки.

— Через ревнощі, — відповіла просто, ховаючи обличчя у нього на грудях. Я ж жінка, Марку… Жінка, яка тебе кохає. Через ревнощі, Марку, тільки через них. Мені раптом здалося… А тепер… давай або спатимемо… або…

— Або кохатимемось, — проказав він тихо. — Бо тепер і я уже отак просто не засну…

Срочно. Совершенно секретно.

Из донесения Вальтера Кривицкого товарищу Васильеву

27 июля согласно плану операции «Печать святой Маргариты» я прибыл в Волочиск. Однако мои поиски средневекового сокровища не увенчались успехом. На следующий день вместе с уполномоченным ОГПУ И. Мальцевым и отрядом солдат мы прибыли к указаному моим информатором месту — так называемой турецкой кринице. Тайник оказался вскрыт, сокровища вывезены. Мы обнаружили в тайнике несколько золотых монет и жемчужин, что доказывает реальное существование клада. Агент петлюровской националистической группировки, известный мне по Стамбулу как Марк Швед, сумел бежать.

Комендант Волочиской комендатуры Порфирий Кашин был арестован за сотрудничество с ним. Его пособник, Константин Чорницкий, и секретарша Кашина, Зоя Курцевич, были найдены мертвыми в пристройке местного костела во время религиозного празднецтва в городке Тарноруда. Есть предположение, что, заметая следы, Марк Швед застрелил их обоих.

Уполномоченный ОГПУ Иван Мальцев дал показания на Клєвєрова, но уже на следующий день был задержан по анонимному донесению как руководитель бандитской националистической группировки. Как оказалось, он руководил всеми действиями членов банды в Каменце-Подольском, Волочиске и Тарноруде. И именно по его распоряжению под именем Валериана Клєвєрова Марк Швед прибыл из Стамбула в Каменец-Подольский. Очевидно, в процессе поиска сокровищ между ними произошла размолвка и Швед предал свого подельника, тайно отыскал сокровища и вывез.

При обыске в погребе на территории дома Мальцева в Каменце-Подольском было обнаружено доказательство его причастности к деятельности националистической группировки — склад печатной петлюровской пропаганды: газеты, листовки, а также контрабандный алкоголь, который поставляли ему из Волочиска подручные коменданта Порфирия Кашина.

Преступная группировка вела подрывную деятельность на границе, всячески способствуя распространению националистических идей среди населения, покрывая местных контрабандистов…

* * *

1929 рік, січень

Париж, Франція

— Це надовго, Марку? — Елізабет дивилась йому в очі з погано прихованою тривогою, а він щільніше закутав її у теплу мериносову шаль. — Це надовго, — повторила вона, — цього разу?

Він подивився на неї довгим ніжним поглядом. Повернув до себе спиною, аби вона не побачила болю в його очах, обійняв.

Голі дерева в садку вороже зашуміли чорними вітами.

Вона зітхнула.

— Ти їдеш занадто далеко… Якби ж і я могла поїхати разом із тобою… Це дуже далеко, Марку! Дуже…

Елізабет зіщулилася під холодним вітром, повернулася до Марка обличчям.

— Лізо! Ти знала, за кого виходила заміж, — прошепотів він. — Невже та смілива жінка, яку я побачив у плебанії тарнорудського костелу, це була не ти?

Вона усміхнулася якоюсь гіркою посмішкою.

— Ні, я та сама. Але Харбін… то ж так далеко, Марку… Чому я не можу поїхати з тобою?

Маркові теплі долоні обережно лягли на її опуклий живіт, що випирав із запаху пальто.

— Мила моя, ну невже я мушу пояснювати тобі такі прості й очевидні речі? — Швед нахилився до її щоки і проказав тихо на вухо: — Якщо із тобою чи дитиною щось трапиться… я собі ніколи того не прощу. Та й до того ж… я не їду туди займатися, як ти розумієш, офіційною дипломатією.

— А якщо із тобою щось трапиться? Що мені тоді робити? Як жити далі? — з болем перепитала вона. — Що я скажу нашій дитині, коли вона народиться?

Марко занурився обличчям у її волосся. За звичкою вдихнув його знайомий аромат.

— Лізо… Якщо ми зараз думатимемо про те, що я не повернуся… Заспокойся, люба. Ти залишишся із моїми батьками, з тіткою Дариною і дядьком Альбером. Вони будуть доглядати тебе та дитину, аж поки я не повернуся, а я намагатимусь писати. До того ж я не поїду, поки ти не народиш, поки я не побачу нашу дитину. І тільки потім… та й твій батько говорив, що та місія ненадовго, — заспокійливо промовив він. — Усього на кілька місяців…

Торкнувся губами її скроні, знову стиснув в обіймах.

— То ти погодився на його пропозицію? Погодився? — прошепотіла вона, намагаючись дотягнутися до його губ поцілунком. — Хоч це добре. Тепер я буду спокійна, знаючи, що ти не сам по собі, а знаходитимешся у полі зору британської розвідки.

— Ходімо, ходімо, Лізонько… У садку так холодно, ще застудишся. Ходімо, он тітка Дарина нас кличе обідати.

Він не був готовий зараз говорити про це, бо ще сам не знав, чи буде мудро вчинити так, хоч Змієнко і повторював йому: «Марку, так ти принесеш українській справі більше користі. Британські спецслужби підтримують нас. Ти зможеш зробити незрівнянно більше, якщо погодишся на Сеймурову пропозицію!».

Елізабет слухняно подала йому руку.

— Постійно ти заговорюєш мені зуби! — мовила Елізабет тихо. — Ти кого більше хотів би, — запитала з погано прихованим смутком у голосі, — хлопчика чи дівчинку?

— Дівчинку! Дівчинку, звичайно! — відповів Марко, не замислюючись. — Таку красуню, як ти… Таку…

— Я не знаю… Поки ти їздив до Лондона, зустрічався з батьком, — проказала Елізабет, — я думала, як її назовемо, якщо, звісно, народиться дівчинка…

— І що? — Марко знову обернув Лізу до себе. — Які імена ти обрала? Кажи… я пристану на те, яке тобі подобається найбільше.

Елізабет на мить замислилася.

— Маргарет… Маргарита.

— Значить, Марго, — на французький манер промовив Швед. — Маргарита… — повторив, ніби смакуючи його. — Мені подобається.

— Правда?… Я подумала, якщо народиться дівчинка, то нехай буде Маргарита. На честь святої Маргарити Шотландської.

— Хай так, — Марко усміхнувся. — Ця свята добряче попрацювала для нашого з тобою щастя, Лізо.

Він нахилився до неї, загорнув у поли свого пальто, знайшов губами її губи.

— Я повернуся, — додав зовсім тихо. — Обов’язково повернуся, Лізонько. А потім ми поїдемо до Англії. Обіцяю!

Елізабет полегшено зітхнула.

За склом веранди тітка Дарина махнула ще раз рукою.

Вони її не помічали.

— Маргарита… — прошепотів Марко, знову і знову цілуючи Лізу. — Чудове ім’я. Маргарита… Не дочекаюся, аби взяти її на руки….

* * *

1929 рік, березень.

Харбін.

Він зустрічав дощем і холодним пронизливим вітром. Розгорнувши над головою Парасолю і піднявши комір теплого пальто, Швед озирнувся: на залізничній платформі — нікого.

Значить, тепер треба вибратися звідси, знайти якийсь транспорт і відшукати оте кафе, чи то пак пельменну під неповороткою назвою «Донг-Фанг». Там його чекатимуть.

Одразу за залізничною станцією мокли під дощем зіщулені візники. Один з них кинувся до респектабельного пана, що вийшов із залізничної станції, забелькотів щось по-своєму…

— «Донг-Фанг»… Мені потрібен «Донг-Фанг»… пельменна така… — Марко, засвоївши лише найуживаніші фрази та слова китайською, спробував сконструювати з них зрозуміле для китайця речення.

— «Донг-Фанг»… «Донг-Фанг»! — радісно закивав йому у відповідь візник, вказуючи рукою на свою промоклу конструкцію, що складалася з убогого навісу, сидіння й передньої частини велосипеда.

— Схоже, цю пельменну тут знають усі… — Марко заліз на хитку конструкцію, вмостився на вологому сидінні, яке візник-китаєць перед тим старанно витер ганчіркою.

За мить він вже тирлигав вулицею Харбіна, ризиковано маневруючи та розминаючись із автомобілями, колясками та іншими візниками. Тепер з-під вутлого промоклого навісу Марко міг роздивитися місто: широку простору вулицю з російськомовними та китайськими вивісками, ошатними будівлями та нечисленними перехожими на тротуарах. Дорогі авто, розминаючись, сигналили, не шкодуючи клаксонів, обдаючи перехожих на тротуарах бризками холодної дощової води…

Маркові здалося: забери оці китайські надписи — і він їде по київському Подолу чи Проскурову…

Дивно… опинитися майже на самому краї світу, так далеко від свого дому!.. Тільки від якого? Від того, що у Кам’янці? Де його дім?

Є такі, що стверджують, наче дім людини там, де вона сама. Але Марко зараз із цим не погоджувався.

Де ж він, той його дім? Там, де його батьки і любі дівчатка — Елізабет і маленька Марго? У Парижі? Чи, може, скоро буде у Лондоні?

Візник зупинився біля яскраво-червоних дверей. Зліз зі свого «залізного коня».

— «Донг-Фанг»! «Донг-Фанг»! — проговорив китайською, вказуючи на двері.

Марко подивився туди, куди пальцем вказував китаєць. За склом у затишному теплому залі — так Шведові здалося на перший погляд — за столиками сиділи люди, здебільшого європейці; розмовляли, щось смакували…

Отже, візник і справді довіз його до місця призначення. Пельменна «Донг-Фанг».

Заплативши китайцю, Марко пішов, переступаючи калюжі просто до тих вульгарних, яскраво-червоних дверей. Прочинив їх… Вони виявилися важкими та непіддатливими, але коли увійшов всередину, перше враження, що він утрапив в черговий бордель-ресторан, змінилося полегшеним видихом.

Тут було тепло, затишно, навіть вишукано.

Швед почув знайому російську мову. Навіяло…

Харбін все ще залишався точкою опори білогвардійської еміграції… Тієї, яка не послідувала за своїми генералами на кшталт Брусилова і не стала служити радянській владі. Такої самої, як він зараз: без дому, без родини, розсіяних по світу. За що вони сьогодні борються? На що сподіваються? Все ще очікують повернути собі Росію, зібравши її знову, як «єдіную і нєдєлімую»?

Марко обрав столик у затінку, в кутку. Тут його буде просто помітити тим, хто має помітити. А у інших він не викличе ніяких підозр.

Змокле пальто зняв, повісивши на спинку стільця, і всівся, очікуючи офіціанта.

— Вы — приезжий! И Вы — русский! И, очевидно, воспользовались услугами здешних возниц… Это заметно по тому, как промокло Ваше пальто…

Марко підняв стомлений погляд. Хто це тут вдає із себе Шерлока Холмса?

Просто перед ним у сірому костюмі, дещо потертому, наче його господар уже давно не носив нічого іншого, стояв чоловік. Незнайомець щиро усміхався білозубою посмішкою, безпардонно готуючись присісти за Марків стіл.

Його обличчя, вихудле, а від того довгобразе і бліде, свідчило: незнайомець, вочевидь, нечасто міг дозволити собі повноцінний обід. І до Марка його привели зовсім не пошуки рідної російської душі, а сподівання отримати хоч щось на прожиття.

— Извините, любезный, я не расположен общаться, — проказав Марко, вдивляючись у обличчя незнайомця. Десь він уже бачив цього чоловіка… Тільки ось де?

— А я не отниму много Вашего времени… — проказав той, анітрохи не збентежившись. — Извольте взглянуть… То, без чего ни один русский сегодня не обойдется в Харбине.

Він так само безцеремонно поклав на стіл, просто на білосніжну скатерку, свою стару валізку… I Марко пригадав! Пригадав, коли побачив уже знайомі напівздерті наклейки на її прочовганій поверхні…

Це був той самий незнайомець, що їхав із ним в одному купе з Варшави до Тернополя…

Незнайомець діловито розкрив свою валізу і почав у ній щось перебирати, промовляючи:

— Нет, это не то! И это не то… И это… Ах, вот оно!

Марко уже із зацікавленням дивився на незнайомця, що опинився із ним тут, в Харбіні, одній і тій же ресторації.

Чоловік дістав якусь книжечку.

— Вот! — зі щирою посмішкою він просто вклав її Маркові у руки. — Не отказывайтесь от возможности узнать здешний народ поближе, любезный! Этот труд поможет Вам сориентироваться, как говорится, на местности!

Марко кинув оком на палітурку, прочитав напис і зайшовся сміхом.

«Краткое пособие по выживанию для путешествующего русского человека, оказавшегося волею судьбы либо проездом в Харбине».

— Пожалуй, я приобрету Ваше пособие, — проказав Марко, дістаючи гроші. — Я как раз заброшен волею судьбы…

Незнайомець клацнув замком валізи і зняв її зі столу, залишивши на скатертині чорний слід від вакси, якою, вочевидь ваксував валізу для надання їй більш пристойного вигляду…

На столі залишилася його книга.

— Как Вас зовут, любезный? Где Вас найти? Вдруг моим знакомым, таким же путешествующим и оказавшимся волею судьбы в Харбине, захочется приобрести еще несколько экземпляров? — поцікавився Марко, намагаючись надати своєму обличчю найсерйознішого виразу.

— Вы всегда меня найдете здесь, в пельменной «Донг-Фанг». Но учтите, пособия я печатаю по предварительному заказу… Спросите у здешних официантов Остапа Бендера… К Вашим услугам. К сожалению, моя судьба сама является ярким примером того, что значит быть человеком, волею судьбы заброшенным в Харбин…

— А что произошло у Вас на родине?

— Увы… — Бендер зітхнув і розвів руками. — Я всего лишь пешка, пострадавшая в ходе большой игры… Когда падает король, падают и рядовые. И утешения в том мало, что они падают в одну и ту же коробку… — багатозначно додав він.

— Ну, — усміхнувся Марко, — если, конечно, считать, что Харбин — это коробка.

— Вы правы! — поспішно відповів Бендер. — Харбин куда лучше преждевременной могилы. Хотя, так или иначе, все мы смертны. Видите ли, мои злоключения сделали меня философом!

«Значить, Мальцева, швидше за все, розстріляли… — майнула думка у Шведа. — Інакше оцей не опинився 6 аж на краї землі, у пельменній „Донг-Фанг“, і не пропонував би першому зустрічному свої „геніальні“ посібники… Іван же покровительствував йому!»

Незнайомець, поміж тим, рушив далі, підходячи до столів і пропонуючи свій дивакуватий посібник…

До столу підійшов офіціант-китаєць.

Ламаною російською він запропонував Маркові обрати те, що у «Донг-Фанг» замовляють найчастіше — китайські пельмені.

Замовивши велику чашку зеленого чаю, місцеву горілку та порцію пельменів, Марко одним духом ковтнув гірку пекучу рідину… Хухнув в кулак, відчув, як вона розтікається по тілу, зігріває зсередини.

Відклавши палички вбік, дістав зі згорнутої конвертиком полотняної серветки завбачливо принесені офіціантом виделку та ніж.

Соковиті, гарячі пельмені «Донг-Фанг» смакували попри всю свою екзотичність так само, як і Маруньчині вареники з м’ясом — неймовірно.

Чи, може, то він так зголоднів з дороги?

— Дві горілки з мартіні. Shaken not stirred.

Швед здивовано подивився на жвавого молодика, що, замовивши офіціанту коктейль, всідався за його стіл, не чекаючи на запрошення.

«Струсоніть, не змішуючи? — переклав Марко мимоволі. — Цікаво, тут усі такі безцеремонні? Але у нього начебто добра британська вимова».

Швед притулив до губ серветку.

Незнайомець лише усміхнувся.

— Цілих десять хвилин чекав, поки отой дивак із валізою піде геть від Вашого столу… Аж у горлі пересохло.

— Це пароль чи відгук? — поцікавився Марко.

— Сеймур мав Вас попередити, — проказав незнайомець з такою ж хитрою посмішкою. — Я ненавиджу усі ці паролі… Свій свого має бачити здаля, відчувати на нюх. Нюх мене ще не підводив. А Вас, гадаю, за тиждень я навчу не тільки вправно користуватися куайцзу і пити більш вишукані напої, але й познайомлю з тутешнім культурним життям…

Незважаючи на свою очевидну молодість, незнайомець поводив себе дещо бравурно, так, наче йому вже довелося побачити у житті чимало.

Марко простягнув молодику руку.

— Марко Швед. На рахунок культурного життя я…

— Знаю-знаю, Ви не так давно одружилися з красунею-донькою Сеймура, юною Елізабет, — перебив його молодик. — Вітаю! — британець на мить замовк, поки офіціант виставляв його замовлення — дві горілки з мартіні.

— Спробуйте, це значно краще, ніж горілка, — мовив він цілком доброзичливо. — І значно краще, ніж оте бундючне бренді. Кожен, хто тримає склянку бренді в руці, чомусь вдає із себе аристократа! А Ви спробуйте оце і розслабтеся. Ваша молода прекрасна дружина далеко, друже мій, тому нехай сумління Вас не гризе.

Маркова брова здивовано поповзла вгору.

— Ось тому я, напевно, ніколи не наважуся обтяжувати себе ні серйозними стосунками, ні подружнім життям, — продовжував той безтурботно. — Аби сумління перед дружиною не гризло. Що я їм, скільки п’ю, із ким сплю… І… будьмо знайомі, містере Швед. Моє ім’я Флемінг. Іан Флемінг…

Далі буде…

02.08.2017

Кам’янець-Подільський

Примітки

1

Cotelettes de volatile (франц. — котлета де воляй) — витвір французького кулінара Ніколя Апперта, нагадує знамениту котлету по-київськи. До Києва рецепт страви потрапив у 1918-му році і у дещо видозміненому вигляді є кулінарною візитівкою української столиці до сьогодні.

Content

Лора Підгірна
Печатка Святої Маргарити

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* **

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

Примітки