Жоржі Амаду

Дона Флор та двоє її чоловіків

Зелії — у спокійну післяобідню відпочинкову пору в саду з котами, коли навколо панує погідна ніжність цього квітня; Жоау та Паломі під час перших читань та невинних мрій.

Моїй кумі Нормі Ґімараєнс Сампайо, що її почесна присутність як випадкового персонажа оздоблює ці бліді рядки.

Беатріз Коста, якою відверто захоплювався Гульвіса. Енеїде, яка мала винятковий привілей слухати виконання Національного Гімну на фаготі доктора Теодоро Мадурейри.

Джіованні Боніно, якій належить картина художника Жозе де Доме — портрет юної дони Флор у помаранчевих та жовтих тонах.

Чотирьом подругам, які зібралися тут завдяки авторові.

Діауласу Ріделю та Луїзу Монтейру.

~ ~ ~

Господь — дебелий

(одкровення Гульвіси після повернення).

Земля — блакитна

(підтвердив Гагарін після першого космічного польоту).

Для кожної речі своє місце та кожна річ на своєму місці

(гасло на стіні аптеки доктора Теодоро Мадурейри).

Ох!

(зітхнула дона Флор).

Чи не з кожним новим твором автора історії про дону Флор та двох її чоловіків постійно і невідворотно повторюється одне й те ж: завжди з’являється хтось вельми прискіпливий, кому не догодив якийсь персонаж, і з цього приводу неодмінно спалахує справжній скандал — про це кричать із газетних шпальт і реклами, красномовно погрожуючи романістові копняками, процесом або ж смертю. Щоби хоч раз такого уникнути, автор наголошує, що кожен герой цього художнього твору — вигаданий і не має нічого спільного з реальними людьми. Тож будь-який збіг імен і прізвищ, професій, віку, зовнішнього вигляду чи моральних якостей, потворності чи краси, перебування в целібаті, у шлюбі чи дружбі, за кольором шкіри чи змішанням крові, у принципах і переконаннях, недоліках або чеснотах, геть у всьому, абсолютно кожен такий збіг, навіть ідентичний, буде без перебільшення класичним, чистим і простим збігом, плодом уяви автора, не більше. За його основну мету було зобразити аспекти буденності в Баїї і разом із читачем потішитися характерними амбіціями та типовими звичками маленької, подекуди такої незграбної буржуазії, крізь призму тієї чи тієї постаті, такої незвичної, одначе такої гуманної.

Саме тому будь-яка схожість між реальністю життя та реальністю подій у творі — будь-яка подія, що випливає з іншої та її відтворює, — це всього лише наслідок конкретного досвіду та пошуків; і все ж, якби ви раптом помітили якийсь збіг між реальним персонажем та героєм роману, то будьте певні, що це ненавмисна, а іноді й вельми кумедна випадковість.

І коли на сторінках подружніх пригод дони Флор ви зустрінете особу, що її ім’я, професія або ж зовнішність нагадають вашого знайомого (знайому) з таким іменем, такою ж професією й такою ж зовнішністю, зарубайте собі на носі: персонаж роману не має на меті зобразити вашого знайомого (-му) і будь-який збіг між ними не з вини автора, а з вини того вашого знайомого (-мої), який тут, бачте, схожий із персонажами роману, так ніби нам до того є якесь діло. Така собі манія величі деяких обраних, які тільки й роблять, що виставляють себе напоказ. На цій веселій ноті можна раз і назавжди поставити крапку в цій справі. То вже добре.

З огляду на те, що у приготуванні їжі автор є хіба досконалим ненажерою, він неодмінно повинен подякувати доні Кармен Діас, доні Дороті Алвес та доні Алді Фераз, трьом незаперечним майстриням цього великого мистецтва, які надавали рецепти школі дони Флор, і деякі з них із реальними інгредієнтами та в необхідних пропорціях описано в творі, щоби будь-хто зміг використати їх у своїй вишуканій практиці — проте автор за результат, звісно ж, не відповідає, адже для кулінарного мистецтва не достатньо просто знати, що класти і в якій кількості: без витонченого нюху до спецій, без покликання створювати найдобірніші заправки, без відчуття балансу — ніхто не досягне вершин майстерності дони Флор.

У мистецтво аптечної магії автора вельми люб’язно втаємничили доктори Алберту Шмідт та Паулу Патерностро, за що він їм щиро вдячний.

Подяка також маестрові Карлосу Вейґу та молодому музиці Іде Машаду. Йому, зокрема, — за розповіді про музику та інструменти, а надто — про аматорський оркестр, золотою скрипкою якого є його батько, а також — за граничне терпіння в процесі ознайомлення автора з фаготом, у підготовці до оплесків за соло аптекаря Теодоро, що його заслуги як фаготиста згодом славно увійдуть в історію.

Також автор вельми вдячний доні Едні Леаль де Мело, директорці кулінарної школи «Смак і Мистецтво», розташованої за п’ятим номером колишнього Ареалу де Байшу в Салвадорі, за дозвіл на прохання дони Норми (реальної чи вигаданої, хто його зна?) передати керівництво закладом доні Флор й використати таку концептуальну та влучну назву школи у романі. До того ж автор дізнався, що він другий племінник цієї вправної майстрині: це вкотре підтверджує, наскільки життя може бути дивовижніше за будь-який роман, а шляхи та витівки його завжди несповідимі.

Автор також дякує (у трансі) великому воїнові, винахіднику та морякові, астрофізику, провидцю, художнику Кардозо-і-Силві, астральному капітанові, провідникові в незвідане, давнезному другові: без жодних упереджень він порадив та допоміг матеріалізму романіста втілитися в єдиній та цілісній формі всесвіту та його безмежних просторів. Отак вони, автор і багатоликий Кардозо, подорожували звіданими та незвіданими світами; на самому лише Марсі побували разів із чотири.

Як бачите, для написання цього роману авторові не вистачило власного досвіду, тому він заручився допомогою обдарованих друзів і зробив усе, щоби дона Флор змогла прожити своє маленьке життя у сповненому магії містечку Баїя і відіграти роль наріжного каменя для подальшого розвитку подій, датованих 1965–1966 роками. Між зимових дощів та солодкого літнього бризу, під пильним оком заповідей та обов’язків Ошоссі-і-Шанґо.

Автор

Любий друже Жоржі Амаду, правду кажучи, мій пиріг із маніоку не має якогось особливого рецепта. Як його приготувати, мені розповіла дона Алда, дружина сеу[1] Ренато, який працює в музеї. Проте, перш ніж я навчилася готувати його як належить, довелося добряче поморочитися. (Бо ж чи навчиться любити той, хто ніколи не любив; утім, як і жити, не проживши життя?)

Можна спекти двадцять, а то і більше, пиріжків будь-якого розміру з маніокового тіста, проте я б радила доні Зелії[2] сформувати відразу один великий пиріг: усі завжди від нього в захваті й просять іще. Навіть оті двоє, такі не схожі один на одного, зійшлись у своїй любові до пирогів із маніокового та кукурудзяного тіста. Невже до самих лише пирогів? Але дайте спокій, сеу Жоржі, не сипте сіль на рану. Цукор, сіль, тертий сир, масло, кокосове молоко і м’якоть — потрібно і те, і те. (Як казав мені один сеньйор, який дописує в газети: чому нам завжди мало однієї любові і ми вічно шукаємо якусь іншу?) Пропорції всього цього — на ваш смак, бо ж у кожного свої смаки: комусь подобається солоніше, комусь — солодше, адже так? Тісто добре вимісити і — в гарячу піч.

Надіюся, Ви зрозуміли, сеу Жоржі: ось і весь рецепт, що, власне, і не рецепт, а так, пам’ятка щодо приготування. Надсилаю й сам пиріг, а Ви його скуштуєте і скажете чи сподобався. Як там Ваші, до речі? Бо в нас усе добре. Купили ще одну частку аптеки, винаймаємо на літо дуже комфортний будиночок в Ітапаріці. Щодо решти — ну Ви в курсі про що я — то тут, як то кажуть, і «Святий Боже» не поможе. Про свої недоспані ночі навіть не розповідатиму, бо то була б неповага з мого боку.

Та, хто незмінно запалює над морем світанкову зорю, Ваша покірна слуга Флоріпедес Пайва Мадурейра або ж дона Флор дос Ґімараенс.

(Нещодавня записка дони Флор авторові)

ТАЄМНИЧА ТА ЗВОРУШЛИВА ІСТОРІЯ, ПЕРЕЖИТА ДОНОЮ ФЛОР, ЗАСЛУЖЕНОЮ ВИКЛАДАЧКОЮ КУЛІНАРНОГО МИСТЕЦТВА, ТА ЇЇ ДВОМА ЧОЛОВІКАМИ — ПЕРШИМ, НА ПРІЗВИСЬКО ГУЛЬВІСА, ТА ДРУГИМ, ФАРМАЦЕВТОМ Д-РОМ ТЕОДОРО МАДУРЕЙРОЮ,

АБО

НЕЙМОВІРНЕ ПРОТИСТОЯННЯ ДУХУ ТА ПЛОТІ

Цю історію розповів Жоржі Амаду, народний оповідач, осілий у кварталі Ріо-Вермельйо міста Салвадор, у Бухті Всіх Святих, неподалік площі Ларґо-де-Сантана, де мешкає Ієманжа, повелителька вод.

MCMLXVI

І

ПРО СМЕРТЬ ГУЛЬВІСИ, ПЕРШОГО ЧОЛОВІКА ДОНИ ФЛОР, ПРО ПРОЩАННЯ З ПОМЕРЛИМ ТА ПОХОВАННЯ

(під акомпанемент кавакіньйо незрівнянного Карліньйоса Маскареньяса)

КУЛІНАРНА ШКОЛА «СМАК І МИСТЕЦТВО»

КОЛИ І ЩО ПОДАВАТИ ПІД ЧАС НІЧНОГО ЧУВАННЯ БІЛЯ НЕБІЖЧИКА

(відповідь дони Флор на запитання однієї з учениць)

Попри сум’яття, жалобу, сум і плач, що зазвичай панують у домі померлого в перший день після його смерті, важливо не допустити, щоб прощання відбувалось абияк. Якщо охоплена горем господиня весь час непритомніє чи припадає до труни, якщо вона у відчаї й не може приділити уваги тим, хто прийшов пом’янути небіжчика, відповідальність за це змушений взяти на себе хтось із родичів або друзів, адже ніхто з присутніх не лягає спати, і всю ніч бідолахи проводять, не маючи ані макової краплини в роті, а взимку — ще й у холоді.

Щоб присутні змогли належно вшанувати пам’ять покійного і полегшити його першу, таку ще непевну ніч після смерті, їх слід сердечно прийняти, подбати про їхні почуття й підтримати сили.

Коли та що варто пропонувати в таких випадках?

До вашої уваги розклад на всю ніч, від початку до кінця. Каву слід подавати весь час, звісно, це має бути класична чорна кава. На сніданок — кава з молоком, хліб, масло, сир, печиво, кукурудзяні тістечка або ж пиріжки з солодкої маніоки, кукурудзяна паляниця з яєчнею; все це, і тільки вранці, подають винятково для тих, хто витримав чування аж до світанку.

Найкраще завжди мати в чайнику окріп, щоб вистачало на каву — адже люди приходять увесь час. До кави подавати сухе і бісквітне печиво; також присутнім можна запропонувати канапки з сиром, шинкою, ковбасою або просто якісь легкі закуски — зазвичай цього цілком достатньо.

Якщо прощання організовують на найвищому рівні, не жаліючи грошей, то опівночі можна подати по чашці гарячого шоколаду чи по горняті наваристого курячого бульйону. А насамкінець — котлетки з тріски, смажене м’ясо, крокети, різноманітні солодощі та сухофрукти.

Окрім кави, з напоїв можна запропонувати пиво або вино, але не більше склянки — до бульйону чи смаженого м’яса. А от шампанське подавати аж ніяк не варто — це вважається ознакою поганого тону.

Чи в бідній, чи в багатій сім’ї, жодне прощання не проходить без кашаси[3]; може не бути нічого, навіть кави, але щоб не було кашаси — це неприпустимо. Прощання без кашаси — прямий вияв неповаги до померлого, що вказує на байдужість і нелюбов до нього.

1

ГУЛЬВІСА, ПЕРШИЙ ЧОЛОВІК ДОНИ ФЛОР, ПОМЕР НЕДІЛЬНОГО РАНКУ ПІД ЧАС КАРНАВАЛУ, натхненно витанцьовуючи самбу в костюмі баїянки у складі одного з гуртів карнавальної процесії на площі Другого Липня, неподалік від свого дому. Він не був учасником того гурту, а тільки нещодавно приєднався до нього з чотирма своїми друзями — теж у костюмах баїянок, які разом із ним поверталися з бару на площі Кабеса, де рікою лилося віскі коштом багатого і марнотратного власника какаових плантацій Мойзеса Алвеса.

Ватагу очолював маленький імпровізований оркестр гітаристів і флейтистів; на кавакіньйо грав довготелесий Карліньйос Маскареньяс, але ж, ах! — як божественно він грав. Хлопці були перебрані на циган, а дівчата — в одностроях угорських та румунських селянок; але ніколи жодна угорка, румунка чи навіть болгарка або словачка так би хвацько не викаблучувала, як це робили ці жваві, сповнені сил та квітучої молодості дівчата.

Побачивши процесію, що вийшла з-за рогу, і почувши неперевершену гру сухореброго Маскареньяса, збуджений Гульвіса швиденько пішов їм назустріч і опинився перед розкішною смаглявою румункою — величною, мов церква; ба навіть не просто церква, а достеменний храм Святого Франциска — так вилискували золоті оздоби на її сукні. Не довго думаючи, звернувся до неї:

— А от і я, моя гарна росіяночко…

Маскареньяс у циганському вбранні, оздобленому скляними намистинами та бісером, зі святковими сережками у вухах, під мелодійний плач гітари та флейти натхненно вигравав на своєму кавакіньйо. Підхоплений музикою Гульвіса так самовіддано кинувся танцювати самбу, як робив усе, крім хіба що власне роботи. Він кружляв посеред процесії, вибивав закаблуками навпроти мулатки, підступав до неї у вихилясах та обертасах, аж раптом, геть неочікувано, приглушено захрипів і гепнувся долілиць на землю, а з його рота пішла жовта піна. Але гримаса смерті не змогла стерти веселої усмішки запального гультяя, яким він був усе життя.

Його друзі одностайно вирішили, що це все через кашасу, бо чи здатні були чотири або п’ять чарок віскі, спожитих у фермера, зашкодити такому витривалому пиякові як Гульвіса. А та дешева кашаса, що вони пили на Муніципальній площі у барі «Тріунфо» від самісінького відкриття Карнавалу, тобто ще з учорашнього ранку, раптом вдарила йому в голову і звалила з ніг. Але величну мулатку непросто було ошукати. Медсестра за фахом, вона звикла до смерті, бо щодня бачила її в клініці, тому не дозволяла собі так по-панібратському поводитися з нею: підморгувати їй чи танцювати самбу. Вона присіла біля Гульвіси, приклала пальці до його шиї і здригнулась, відчувши як холод пробіг її спиною:

— Боже, та він ж мертвий!

Решта теж кинулися до тіла молодика, мацали зап’ястя, піднімали біляві кучері, намагаючись вловити поштовхи серця. Та все було марно, вони так і не нащупали пульс. Гульвіса назавжди покинув Карнавал Баїї.

2

СПРАВЖНІЙ РЕЙВАХ ЗЧИНИВСЯ СЕРЕД СПОЛОШЕНИХ УЧАСНИКІВ КАРНАВАЛУ ТА ВСЬОГО ВУЛИЧНОГО НАТОВПУ — неврівноважена і романтична вчителька Анете не могла таке проґавити: щосили намагаючись зобразити істеричний напад, вона голосно схлипувала і попереджала, що от-от зомліє. Вся ця гра одного актора була розрахована лише на манірного Карліньйоса Маскареньяса, за яким учителька безнадійно упадала. Анете вважала себе надчутливою особою і вигиналася немов кішка, коли він грав на своєму кавакіньйо. А зараз кавакіньйо мовчало, жалюгідно звисаючи з рук Карліньйоса, немов Гульвіса забрав із собою на той світ останні його акорди.

Звідусіль почали збігатися люди, дуже швидко новина облетіла всі околиці, дісталася Сан-Педро, Сьомого проспекту, площі Кампо Ґранде, збираючи допитливих. Навколо небіжчика скупчився невеличкий натовп зацікавлених, які штовхалися, жваво обговорюючи подію. Із Содре викликали лікаря, а поліцейський вийняв свисток і взявся без угаву свистіти в нього, немовби сповіщаючи все місто, всіх учасників Карнавалу про смерть Гульвіси.

«Так це ж Гульвіса, бідолаха!» — співчутливо вигукнув хтось із карнавального натовпу. Всі добре знали небіжчика: він здавна славився своєю життєлюбною вдачею, підстриженими вусами, бешкетною гордовитістю волоцюги. Його знали і любили там, де можна було випити і добряче розважитися; а тут, так близько до його дому, не існувало людини, яка б про нього не чула.

Ще один учасник процесії, виряджений у мішковину, з великою ведмежою мордою на голові, проштовхавшись крізь юрбу до Гульвіси, нахилився над ним. Зняв із себе маску, відкривши лисину, приголомшене обличчя й обвислі вуса, і пробурмотів:

— Гульвісо, друже, як же це ти так примудрився?

«Що йому могло статися, від чого він помер?» — питалися люди одне в одного. Хтось відповів: «Це все через кашасу», — і мабуть, неможливо було знайти більш слушного пояснення такої наглої смерті. Старенька згорблена бабця окинула його поглядом і підсумувала:

— Такий молоденький, від чого ж він міг померти?

Запитання й відповіді лунали в натовпі аж до приходу лікаря, який схилився над Гульвісою і, обстеживши тіло, остаточно констатував смерть.

«Він жваво танцював самбу, аж раптом, ні сіло ні впало, завалився мертвий», — пояснив лікареві один із чотирьох друзів, умить протверезілий і зніяковілий через свій костюм баїянки, пофарбовані карміном щоки та густо підведені паленим корком очі.

Те, що п’ятеро приятелів були перебрані на баїянок, не мало спричинити глузувань, бо всі вони, і не раз, на ділі доводили свою маскулінність. Вони вирядилися задля сміху, розваги та зі звичайних пустощів, а зовсім не тому, що хотіли бути схожі на жінок чи ще через якісь розпусні й підозрілі уподобання. Дякувати Богові, серед них не було геїв. Навіть Гульвіса жартома прив’язав під білу накрохмалену нижню спідницю чималий корінь маніоки і щокроку піднімав поділ, хизуючись своїм неабияким причандаллям та змушуючи жінок червоніти і пирскати зо сміху. Тепер той величний корінь покинуто звисав між оголених стегон і вже нікогісінько не смішив. Один із друзів підійшов і відв’язав його з пояса Гульвіси. Проте навіть так небіжчик мав цілком достойний вигляд: він мирно помер посеред Карнавалу, на грудях у нього не було крові від кульового чи ножового поранення, і ніщо не псувало його карнавального образу.

Доні Флор та її подрузі доні Нормі, яка енергійно торувала шлях крізь натовп, вдалося прийти майже одночасно з поліцією. З появою дони Флор у супроводі співчутливих кумоньок, які притримували її попід руки, всі відразу зрозуміли, що це Гульвісова дружина, адже вона і не намагалася стримати тужливого лементу та гірких сліз. Її образ доповнювало скуйовджене волосся, затасканий халат і домашні капці. Та вона все одно залишалася красивою молодицею, на яку приємно було глянути: невеличка, міцненька, із золотисто-бронзовою шкірою, прямим чорнезним волоссям, що подекуди аж віддавало синявою, заворожливим поглядом і білосніжними зубами, що ледь виднілися з-під напіврозтулених пухких вуст. Апетитненька, як любив казати Гульвіса в такі рідкісні і, мабуть, саме тому незабутні миті його ніжності. Певно, кулінарні здібності дружини надихали Гульвісу в такі моменти, і він грайливо звертався до неї: «Мій коханий медяничку, моє запашне акараже[4], моя товстенька курочко». І ці виняткові порівняння досить чітко перегукувалися з чуттєвою і домашньою натурою дони Флор, відображалися в скромній чарівливості, що зачаїлася під спокоєм і податливістю її характеру. Гульвіса добре знав її слабкості й умів розбудити ту палахку жагу, контрольовану соромливістю, ту нестримну хіть, що бурхливою пристрастю вирувала у ліжку. Варто було тільки захотіти, і в світі не було чоловіка принаднішого за Гульвісу, і жодна жінка не могла встояти перед його чарами. А скільки разів дона Флор піддавалася його нестримній звабі, хоч би який гнів чи обурення керували нею в той момент. Бо іноді вона ненавиділа Гульвісу і проклинала той день, коли поєднала долю з цією легковажною особою.

Утім зараз, зіткнувшись із такою раптовою передчасною смертю, на дону Флор зійшло приголомшливе запаморочення, вона йшла, порожня від думок, не маючи жодного спогаду ні про рідкісні моменти всеохопної ніжності, ні про дні, сповнені журби, тривоги та самотності, наче з останнім подихом Гульвіса забрав усі свої недоліки, або ж їх і не було на його «короткому шляху в цій долині сліз».

«Недовгий був його шлях у цій долині сліз», — промовив високоповажний професор Епамінондас Соуза Пінто. Вражений і схвильований подією, він поспішив привітатися з вдовою і висловити свої співчуття, перш ніж вона підійде до тіла небіжчика. Натомість дона Жіза, не менш шанована, ніж професор, учителька, не квапилася з такими гучними заявами і, почувши такий висновок, ледь стримала посмішку. Життєвий шлях Гульвіси і справді був недовгий — йому заледве виповнився тридцять один — одначе світ не був для нього долиною сліз, як висловився професор, а радше театром веселого фарсу гріховних спокус, зваб та ошуканства. Проте не все у його світі було таке вже й безтурботне, деякі гріхи завдавали йому чимало клопотів, страждань і занепокоєння: невиплачені борги, опротестовані векселі, поручителі, продовження терміну позик, нотаріуси, банки, лихварі, похмурі обличчя друзів, не кажучи вже про фізичні і моральні муки дони Флор. «Адже, — розмірковувала дона Жіза своєю ламаною португальською (за походженням вона була американка, проте осіла в Бразилії і почувалася бразилійкою, ах! якби ще не ця клята мова, яку їй так і не вдалось досконало опанувати) — якби короткий життєвий шлях Гульвіси був сповнений самих сліз, то це точно були б не його сльози, а дони Флор, і того плачу вистачило б на обох: і на дружину, і на чоловіка.

Хоч така нагла смерть Гульвіси і засмутила дону Жізу, бо вона йому таки симпатизувала, не зважаючи ні на що, адже було в цьому чоловікові щось благородне і привабливе, та навіть зараз, коли він лежить на бруківці площі Другого Липня мертвий у костюмі баїянки, вона не спотворюватиме його істинний портрет, зображаючи святим, не придумає якогось іншого Гульвісу. Так вона пояснила доні Нормі, своїй сусідці і близькій подрузі, від якої, зрештою, так і не отримала очікуваного схвалення. Дона Норма не раз лаяла Гульвісу послідущими словами, давала прочухана, читала йому нотації чи наставляла на праведний путь, а одного разу навіть пригрозила поліцією. Але в цей сумний і тужливий момент вона не бажала згадувати недоліків небіжчика, а всіляко наголошувала і вихваляла його позитивні сторони: природну шляхетність, співчутливість, відданість друзям, незмірну щедрість (надто, коли йшлося не про його гроші), всеохопну радість та нестримну жагу до життя. До того ж доні Нормі, яка взяла на себе клопіт супроводжувати дону Флор і допомагати їй, було зараз не до суворої правди дони Жізи. А дона Жіза отака вже людина: правда для неї була понад усе, навіть якщо її за це картатимуть і вона здаватиметься оточенню занадто жорсткою і безкомпромісною; можливо, таким своїм правдолюбством вона захищалася від власної надмірної довірливості. Дона Жіза згадувала недоліки Гульвіси не для того, щоб покритикувати чи осудити його, ні, він їй подобався і часто вони провадили тривалі бесіди: їй цікаво було збагнути психологію такого цікавого та незвіданого світу Гульвіси, а він натомість, розповідаючи кумедні моменти зі своїх карколомних пригод, крадькома вивчав її декольте, що оголювало пишні веснянкуваті груди. Мабуть, дона Жіза краще розуміла Гульвісу, ніж дона Норма, та, на відміну від неї, не мала наміру виправдовувати жоден із недоліків небіжчика і брехати лише тому, що він помер. Навіть самій собі дона Жіза ніколи не брехала, хіба що коли це було вкрай необхідно. Втім, зараз був не той випадок.

Дона Флор ішла крізь натовп у супроводі дони Норми, яка завдяки тому, що її всі знали, ліктями розштовхувала людей, примовляючи:

— Розступіться, люди добрі, дайте бідолашній пройти…

А на бруківці лежав зблідлий Гульвіса — з холодною посмішкою на вустах, сповнений миру та спокою. Дона Флор якийсь час просто заціпеніло стояла, вдивляючись у небіжчика, немов намагаючись переконатися, що то справді її чоловік, або ж, і це більш імовірно, шукала в собі сили прийняти вже очевидний факт його смерті.

Але це тривало лише якусь мить. З моторошним криком, що наче вирвався з самісінького її лона, кинулася до Гульвіси, припала до бездиханного тіла, почала цілувати його волосся, нафарбоване карміном обличчя, розплющені очі, завзяті вусики і назавжди схололі вуста.

3

БУЛА НЕДІЛЯ, КАРНАВАЛ ТРИВАВ, І ЧИ МІГ ХТОСЬ ВІДМОВИТИСЯ ВІД УЧАСТІ У ПАРАДІ АВТОМОБІЛІВ, чи хтось не хотів веселитися до ранку на тому святі? І все ж чування біля тіла Гульвіси вдалося на славу. «Це справжній успіх», — гордо констатувала дона Норма.

Працівники моргу поклали небіжчика на ліжко в спальні і, тільки згодом сусіди перенесли його у вітальню. У дні Карнавалу в покійницькій було багато роботи, тому працівники дуже поспішали. Поки всі розважалися, вони дбали про померлих — жертв нещасних випадків та бійок. Доправивши Гульвісу додому, вони зняли брудне простирадло, в яке було загорнуте тіло, і вручили вдові свідоцтво про смерть.

Так і лежав Гульвіса в чому мати народила на своєму кованому подружньому ложі, оздобленому прикрасами в голові та в ногах, що його за півроку до заміжжя дона Флор купила на розпродажі вживаних меблів. Зоставшись наодинці з небіжчиком, дона Флор відкрила конверт із висновком лікарів, прочитала його і, не ймучи віри, зажурено похитала головою. Хто б міг подумати? Такий сильний і здоровий на вигляд, такий іще молодий!

Гульвіса часто вихвалявся, що жодного разу в житті не хворів і завиграшки міг вісім днів і ночей поспіль, без сну, провести за гральним столом, випиваючи з друзями або ж бавлячись із жінками. І чи раз дона Флор, як дурна, у цілковитому відчаї вісім днів чекала його вдома? Натомість висновок лікарів лунав, наче вирок: Гульвіса був приречений — виснажена печінка, ламкі кістки, хворі нирки і слабке серце. Він міг померти будь-якої миті, як, зрештою, і сталося. Отак раптово. Ночі в казино, дешева кашаса, оргії, пошуки грошей, щоби знову мати змогу робити ставки… все це випалило з середини цей міцний, квітучий, сповнений жаги до життя організм, залишивши тільки зовнішню видимість сил і молодості. Адже, поглянувши на Гульвісу, ніхто б не сказав, що він безнадійно хворий…

Дона Флор довго дивилася на тіло свого чоловіка, перш ніж покликати сусідів, які нетерпляче чекали, щоб допомогти їй у такій делікатній справі — одягти небіжчика перед тим, як покласти його у труну. Так і лежав він перед нею, як завжди полюбляв лежати в ліжку, золотавий пушок на руках, жмут білявого волосся на грудях, шрам від ножового поранення на лівому плечі. Такий красивий і такий мужній, а який же палкий коханець! Знову гіркі сльози навернулися на очі молодої вдови. Вона щосили намагалася відігнати від себе грішні думки — не гоже про таке думати у день прощання з небіжчиком.

Одначе, дивлячись на випростане голе тіло коханого чоловіка, хоч би яких зусиль докладала дона Флор, вона просто не змогла не згадати, який ненаситний він був у моменти нестримної пристрасті. Кохаючись, Гульвіса не визнавав жодного одягу, навіть легкого простирадла, яким сором’язливо прикривалася дона Флор. Соромливість — це взагалі було не про нього. Він умів кохатись. І це було справжнім святом всеохопної радості та свободи, якому він віддавався сповна і самовіддано, з особливим ентузіазмом та вмінням, що могли засвідчити жінки найрізноманітніших класів і прошарків. Якийсь час після весілля дона Флор дуже соромилась і ніяковіла, коли Гульвіса знімав з неї усе, перш ніж взяти у свої обійми:

— Де ти бачила, щоб кохалися в нічній сорочці? Навіщо тобі ховатись? Кохатися — це ж святе діло, яке Господь придумав у раю, ти про це не знала?

Він поволі скидав з неї весь одяг, торкався і цілував кожен сантиметр її тіла, пестив витончені вигини, голубив потаємні впадини її тендітної плоті і милувався таємничою грою світла і тіні. Соромлячись, дона Флор намагалася прикритися, проте Гульвіса, сміючись, зривав з неї простирадло, оголюючи повні красиві груди, пружний живіт і звабливе лоно. Вона була для нього цяцькою, нерозкритим пуп’янком троянди, що розквітала з кожною ніччю насолод. Ніч за ніччю дона Флор долала свою сором’язливість і, покірно віддаючись цьому розкішному сластолюбству, ставала чимраз сміливішою й палкішою коханкою. Втім, вона так і не змогла цілком позбутися власної ніяковості та сорому, тому щоразу Гульвісі доводилося завойовувати її знову і знову, адже, щойно оговтавшись від шалених і палких обіймів, вона знову ставала скромною і соромливою дружиною.

Тільки залишившись наодинці зі своїм покійним чоловіком, дона Флор остаточно зрозуміла, що тепер вона вдова, що ніколи більше не побачить Гульвіси, як і не зомліє від насолоди в його обіймах. З тієї миті, як трагічна звістка про загибель її чоловіка почала передаватися з вуст в уста і дійшла до неї, аж до прибуття катафалка дона Флор була немов в туманному сні і сон той був поганий, і водночас якийсь бентежний: приголомшлива новина, сповнений сліз шлях до площі Другого Липня, мертве тіло її коханого чоловіка, співчутливий натовп, який будь-що намагався розрадити її і подбати про неї, нелегка дорога до пустого дому мало не на руках дони Норми і дони Жізи, розради професора Епамінондаса і Мендеса. Все це сталося так стрімко і ґвалтовно, що у дони Флор навіть не було часу усвідомити смерть Гульвіси.

З місця події тіло померлого забрали в морг, а дону Флор і на секунду не залишали на одинці. Цієї карнавальної неділі вона раптом стала центром уваги не лише своєї вулиці, але й усього кварталу. І доки не привезли до її пустого дому померлого Гульвісу, загорнутого в брудне простирадло, доки не вручили їй маленький барвистий вузлик із костюмом баїянки, доти до дони Флор не припинялося безперервне паломництво сусідів, знайомих і друзів, які висловлювали щирі співчуття, втішали і підтримували її. Дона Норма і дона Жіза геть забули про свої буденні клопоти, і без того закинуті через карнавал, і повністю доручили їх виконання покоївкам. Вони ані на крок не відходили від дони Флор, намагаючись передужчити одна одну у виявах підтримки та розради.

А на вулиці вирував Карнавал, сунув люд у химерних костюмах, танцюючи або даючи вистави. Гучно грали оркестри, дзвеніли тамбурини та маракаси, гупали барабани. Час від часу дона Норма, не в змозі більше боротися з собою, визирала у вікно, перекидалася жартами зі знайомими перебраними учасниками карнавалу, розповідала про смерть Гульвіси, аплодувала оригінальному костюму або дотепній витівці. Іноді, коли щось їй особливо подобалося, вона кликала дону Жізу. Під вечір, коли у супроводі юрби, яка кружляла самбу, на вулицю вийшли «Сини моря» зі своєю винятковою постановкою, навіть дона Флор, ледь стримуючи сльози, підійшла до вікна, щоб поглянути на них; тих найочікуваніших, найцікавіших «Синів моря», що про них газети писали як про безумовно найкращу процесію баїянського карнавалу. Не показуючись натовпу, дона Флор визирала з-за широких плечей дони Жізи. А дона Норма, геть забувши про пристойність, а про небіжчика і поготів, захоплено зааплодувала.

Так тривало весь день, від самісінької новини про смерть Гульвіси. Навіть дона Нансі, гонорова аргентинка, яка недавно оселилась на цій вулиці, дружина похмурого власника фабрики керамічних виробів Бернабо, відкинувши свою пиху, висловила співчуття доні Флор (показавши таким чином, що вона приємна і вихована особа) і запропонувала їй допомогу, обмінюючись із доною Жізою власними міркуваннями на тему швидкоплинності та непевності нашого життя.

Як ми бачимо, дона Флор справді не мала часу усвідомити свій новий стан і прийняти такі гіркі зміни у житті. І тільки коли Гульвісу привезли з моргу і голого поклали на подружнє ложе, де стільки разів вони пристрасно кохали одне одного, тоді і саме в той момент дона Флор усвідомила смерть свого чоловіка і сповна відчула себе вдовою. Ніколи більше він не оволодіє нею на цьому кованому ліжку, не зніме сукню і комбінацію, не кине простирадло на нічний столик, оголивши найпотаємніші закутки її тіла, не припаде вустами до кожної клітинки, змусивши її тремтіти від нестримної насолоди.

«Ніколи вже!..» — подумала дона Флор, до горла підступив клубок, підкосилися ноги, тільки тепер вона зрозуміла, що це кінець. Стояла мовчки, без сліз, без емоцій, далека від дійства, що відбувалося надворі, одна віч-на-віч зі смертю. Лише вона і схололе Гульвісове тіло, вона і повна відсутність її чоловіка. Їй більше не доведеться чекати його до світанку, ховати від нього гроші, отримані від її учениць, спостерігати за його залицяннями до найкрасивіших з них, терпіти побої, коли він напивався й був без настрою, і червоніти від пекучих кпин їхніх сусідів. Їй не доведеться більше коритися його жагучому бажанню, сповна відкриватись його палким дотикам, забувши про сором заради торжества любовних утіх. Клубок у горлі душив її; дона Флор раптом відчула пекучий біль у грудях, ніби її пронизав гострий кинджал.

— Флор, чи не пора його одягати? — почула вона наполегливий голос дони Норми з вітальні. — Скоро почнуть сходитися люди…

Вдова відчинила двері. Була серйозна і мовчазна, холодна і стримана, жодних сліз чи стогонів. Самісінька на світі. Зайшли сусіди, щоб допомогти їй. Сеу Вівалдо з похоронного бюро «Квітучий рай» особисто привіз їй труну, запропонувавши її вдвічі дешевше від реальної ціни, адже Гульвіса був його давнім партнером за гральним столом. Зі знанням справи він допоміг одягнути покійника, перетворивши молодого і легковажного гуляку на солідну особу. Дона Флор була присутня при цьому і не промовила жодного слова, не зронила жодної сльозинки. Вона була сама на цьому світі.

4

ТІЛО ГУЛЬВІСИ ПОКЛАЛИ В ТРУНУ І ПЕРЕНЕСЛИ ДО ВІТАЛЬНІ, де з крісел уже спорудили відповідну підставку. Сеу Вівалдо привіз також багато квітів — безкоштовний дружній вияв уваги від працівників похоронного бюро; дона Жіза витягла з букета фіолетову скабіозу — символ скорботи — і вклала її до схрещених рук Гульвіси. Сеу Вівалдо такий вчинок видався безглуздим: померлому варто було би вкласти у руки принаймні якусь гральну фішку… І коли б замість карнавальної музики і сміху знадвору раптом долинув шум, як під час партії в рулетку, хриплий голос круп’є, стукіт фішок, нервові вигуки гравців, було б не дивно, якби Гульвіса раптом прокинувся, струсонув за плечі свою смерть, характерним порухом руки змахнув із себе всі неприємності, що його переслідували, встав із труни і поставив ту фішку на своє улюблене число «17». А нащо йому здалась ота фіолетова скабіоза? Скоро вона зів’яне, висохне і жоден круп’є не прийме її.

Сеу Вівалдо, затятий прихильник карнавальних дійств, затримався тієї неділі на роботі, він відкрив похоронне бюро, тільки щоб оформити смерть свого найкращого друга Гульвіси. Якби на його місці був інший небіжчик, Вівалдо не став би псувати собі свята, хоч би що йому казали.

Втім, смерть Гульвіси змусила не лише Вівалдо змінити свої карнавальні плани. Всю ніч до труни покійного сходилися попрощатися люди. Приходили, зокрема, тому що Гульвіса належав до бідної гілки знатного роду Ґімараенсів. Один із його предків був сенатором штату і відомим політичним лідером. Інший його дядько, на прізвисько Чімбо, кілька місяців обіймав посаду помічника поліційного інспектора. Цей дядько був одним із небагатьох Ґімараенсів, який визнавав Гульвісу за родича і виклопотав для нього в префектурі місце відповідального з догляду за садами: посада доволі невибаглива, з копійчаною зарплатнею, якої навіть не вистачало, щоб посидіти в «Табарисі». Чи варто і казати, як ставився до своїх обов’язків молодий муніципальний службовець: він не проінспектував жодного саду, а на роботі з’являвся, тільки щоб отримати свою мізерну платню. Або ж виманити у шефа поручительство за векселем чи позичити у колег зо двадцять або з п’ятдесят тисяч реалів. Сади його взагалі не цікавили, він не збирався витрачати час на якісь там дерева чи квіти, навіть якби зникли всі сади міста, він би й не кліпнув. Гульвіса був нічним птахом, за гніздо мав гральний стіл, а квітами для нього були, як слушно підмітив сеу Вівалдо, — фішки та колоди карт.

Зрештою Ґімараенсів, які прийшли попрощатися з Гульвісою, можна було порахувати на пальцях однієї руки, й усі вони намагалися якнайшвидше ушитися. Решта відвідувачів, а таких було чимало, прийшли поглянути на Гульвісу, всміхнутися від приємних спогадів, сказати йому востаннє «прощавай». Усі вони любили Гульвісу, прощали його божевільні витівки та цінували за його добре серце.

Одним з перших того вечора прийшов святково вбраний (бо потім мав відвести своїх гарненьких доньок на танці до розкішного клубу) командор Селестино, португалець за походженням, банкір і експортер. Він не пройшов квапливо повз труну — так, як би навідався лише задля годиться, а затримався у вітальні, згадав добрим словом Гульвісу, обійняв дону Флор і запропонував їй свою допомогу. Звідки у такої поважної особи, як сеу Селестіно, таке ставлення до дрібного чиновника префектури, завсідника другосортних кабаре, гравця, який ніколи не вилазив із боргів?

Ой і вмів Гульвіса замакітрити світ, такого майстра зуби заговорити треба було ще пошукати! Одного разу йому вдалось переконати цього успішного португальця підписати поручительство на кілька тисяч реалів. Проте Гульвіса ніколи не забував про борги, як і про терміни погашення векселів, банківських або виданих лихварями. Просто у нього не було чим розрахуватись. От він і не платив. Попри те, кількість заборгованостей чимраз росла, як і кількість поручителів. І як йому тільки це вдавалося?

Проте Селестино не наступив двічі на одні й ті ж граблі і вдруге вже не дав Гульвісі поручительства. Одначе й надалі іноді позичав Гульвісі і сто, і двісті, і навіть п’ятсот реалів, коли той приходив до нього без копійки за душею, запевняючи, що сьогодні неодмінно зірве банк. Утім, були і такі, що ручалися за Гульвісу по кілька разів — так, ніби він і не протермінував жодного векселя або ж мав солідний банківський рахунок. Гульвіса зачаровував їх своїми манерами, своєю драматичною переконливою бесідою.

Гульвісі не раз вдавалось обвести довкола пальця самого Зе Сампайо, відлюдькуватого і нетовариського чоловіка дони Норми, власника взуттєвого магазину в Нижньому Місті, цілковиту протилежність своєї дружини, який попри все і далі його поважав і позичав гроші. Навіть після того прикрого випадку, коли Гульвіса взяв у нього в борг кілька пар найвишуканіших дорогих туфель і, не гаючи часу, перепродав їх за безцінь магазину-конкуренту в присутності приголомшених реалізаторів Сампайо, бо, бачте, йому терміново знадобилася невелика сума готівкою для гри в підпільну лотерею.

Проте Сампайо знайшов виправдання негідному вчинку Гульвіси і вибачив йому.

Того ж вечора завжди веселий та безтурботний Гульвіса розповів Зе Сампайо, як усю ніч йому снилася дона Жіза, яка перетворилася на страуса і ганялася за ним безкраїм степом, а він ніяк не міг збагнути, чи то була спроба любовних ігрищ посеред густих зелених трав — так хтиво виблискували її розпусні очі, чи то вона хотіла його заклювати своїм могутнім дзьобом. Гульвіса прокидався у холодному поту і відганяв від себе той жахливий сон, потім знову засинав, змушуючи себе думати про щось приємне, проте вперта вчителька й далі мчала за ним із розкритим зажерливим дзьобом і хтиво вилискувала безсоромними очима. Якби ж дона Жіза була своєї звичайної зовнішності, Гульвіса не став би тікати, а залюбки пристав на домагання тієї бісової ґрінги[5] з її дурнуватим акцентом і любов’ю до філософії. Оскільки ж дона Жіза була вкрита страусиним пір’ям, йому нічого не залишалось, окрім як ганебно тікати. Вранці, після ночі таких жахіть, Гульвіса прокинувся неймовірно втомлений від постійної біганини, весь в холодному поту, так ще й без копійки за душею. Він обнишпорив увесь будинок, проте намарне: напередодні забрав у дони Флор усі гроші, навіть дріб’язок. Тоді вирішив позичити у когось зі своїх давніх знайомих, але марно — останнім часом він аж занадто зловживав довірою кредиторів. І ось, проходячи повз «Каза Стела», успішну взуттєву крамницю Зе Сампайо, з численним і розмаїтим асортиментом взуття, його осінило: можна тимчасово долучитися до цієї прибуткової взуттєвої справи, перепродуючи за безцінь взуття, і це був чудовий спосіб швидко роздобути невелику суму грошей.

У нього могла і не виникнути така геніальна ідея, нечесна і недоладна на перший погляд, проте дуже спритна та прибуткова, якби не той страус уві сні, який в реальності приніс йому таку чималу поживу і він виграв солідну суму завдяки вирученим за взуття коштам. Сповнений вдячності за розуміння, він гідно зайшов увечері в крамницю Зе Сампайо і в присутності приголомшених реалізаторів сплатив вартість придбаного вранці товару, потім зі сміхом розповів про свою винахідливу витівку і запропонував Зе Сампайо випити з цієї нагоди. Той відмовився, проте він не гнівався на Гульвісу й надалі підтримував із ним дружні стосунки і продавав йому взуття з десятивідсотковою знижкою або ж у кредит.

У кредит видавалась йому тільки одна пара і лише після того, як Гульвіса погасить попередню заборгованість.

Те, що Зе Сампайо прийшов попрощатися з Гульвісою, послугувало ще вагомішим доказом доброго ставлення до нього, хоч і візит цей був дуже короткий. За останні десять років він уперше відвідав таку церемонію, бо завжди гидував похоронами, прощаннями, панахидами та поминками. Зе Сампайо не раз діставав прочухана від дони Норми за те, що відмовлявся йти з нею на ці сумні церемонії:

— Ганьба тобі, Сампайо, коли помреш, навіть не буде кому твою труну винести…

Він кидав на неї лютий погляд, проте не відповідав, а лише закусував великий палець правої руки — так він робив завжди, щоб не сперечатися з розлюченою дружиною.

Отож попрощатися з Гульвісою прийшли такі поважні особи, як Селестино, Зе Сампайо, його родич Шимбо та архітектор Шавес, доктор Баррейрос — вагома постать у правосудді, та поет Годофреду Фільйо. Прийшли також його колеги з префектури, що всім їм Гульвіса заборгував невеликі суми. Очолював цю групу відвідувачів, вбраний у чорне, велемовний та урочистий, високоповажний директор із догляду за парками та садами міста. Зібралися попрощатися з Гульвісою сусіди — від бідного до багатого. Були і друзі, такі ж затяті завсідники казино, кабаре, гральних кубел і веселих будинків розпусти: Мірандау, Курвело, Пе де Жеґе, Валдоміро Лінс і його молодший брат Вілсон, Анакреон, Кардозу Пероба, Ариґоф і П’єр Верже з його соколиним профілем… Деякі з них, як, скажімо, доктор Жіованні Ґімараенс — лікар і журналіст, якого важко було зарахувати до тієї чи тієї категорії, він був близький як до вельмож так і до простолюдинів, усіма шанований і невідомий водночас.

Поважні особи з усмішкою згадували Гульвісу, його хитрі витівки, зухвалі махінації, його труднощі і невдачі, злети і падіння, його добре серце, товариськість і хороше почуття гумору. Таким його запам’ятали й сусіди: життєрадісний, вільнодумний і розкутий. Інші теж завзято домальовували те, чого не було насправді, приписуючи дрібниці та деталі до його подвигів або і вигадуючи їх; так легенда про хвацького Гульвісу народжувалася безпосередньо над його ще непохованим тілом, незадовго після його смерті. Навіть сам доктор Жіованні Ґімараенс вигадував цілі історії його пригод, так вміло зображаючи деталі, що неможливо було відчути тієї невловної межі між правдою й брехнею.

— Якось, чотири роки тому, пам’ятаю, це ще був березень, я зустрів Гульвісу в «Трьох Герцогах», саме коли він ставив на своє улюблене «17». Він був одягнений у дощовик, під яким зовсім не було одягу, отак і стояв майже голяка. З’ясувалося, він заклав усі свої речі: піджак, штани, сорочку, спіднє, тільки би йому дозволили зіграти. Раміро, іспанський скнара з «Сімдесяти семи», хотів собі забрати тільки його штани і піджак — бо на біса йому вицвіла сорочка з засмальцьованим комірцем, затерта краватка чи заяложені старі труси? Проте Гульвіса втелющив йому навіть шкарпетки, залишившись стояти голяка. Він так солодко вмовляв, що Раміро — а ви ж знаєте того звіра — позичив йому майже новий дощовик: не йти ж йому було голому в «Три Герцоги»…

— І що, він виграв? — нетерпляче запитав Артур, син сеу Сампайо і дони Норми. Цей юний гімназист був палким шанувальником Гульвіси і слухав розповідь журналіста з роззявленим ротом.

Доктор Жіованні поглянув на юнака, зробив невеличку паузу і широко всміхнувся.

— Та де там… Уже на світанку, ставлячи на своє улюблене «17», він програв навіть той дощовик іспанця й пішов додому, ледь прикриваючись газетою… — голосно зареготав доктор; хто, як не він, умів так вдало оживити бесіду.

Саме в той момент зайшов друг Гульвіси Робату; побачивши його, журналіст іще більше зрадів:

— О, прошу, цей точно не дасть мені збрехати… Робату, а пам’ятаєш той вечір, коли Гульвіса йшов додому голий, тільки газетою прикриваючись?

Робату був не з тих, хто довго обдумував відповідь; він окинув поглядом усіх, хто зібрався в кухні, переконався, що його не почує невтішна вдова, та, не довго думаючи, відповів:

— Голяка, прикрившись газетою? Звісно пам’ятаю. — відкашлявся Робату і, даючи волю уяві продовжив: — То ж була моя газета… Здається, це сталося в домі Однозубої Еуніси; пригадуєш, окрім нас з тобою і Гульвіси, були ще Карліньйос Маскареньяс, Женнер і Віріату Танажура… Ми тоді цілісіньку ніч безпросвітно пиячили і добряче тоді нажлуктилися…

Насправді Робату був цілковитою протилежністю Гульвіси. Його не вабила гра і не лякала робота: він мав репутацію уважного і компетентного майстра, не кажучи вже про золоті руки, вправні в найрізноманітніших галузях. Він виготовляв зубні протези, ремонтував радіоприймачі та радіоли, робив світлини для документів, усе, за що він брався, кипіло в його руках. Природна допитливість дозволяла йому дати раду з будь-якими приладами. Але істинною пристрастю Робату була поезія з правильним розміром і багатими римами (досконалі вірші); його стихією були казино, бари та кабаре, де він зустрічав світанки в приємній компанії інших вправних літераторів та їхніх гарненьких прихильниць і натхненних муз, декламуючи оди, волелюбні вірші, ліричні поеми та любовні сонети — все його власного авторства. Він сам якось проголосив себе «Всесвітнім королем сонетів» і побив усі рекорди; у його літературному доробку було двадцять тисяч вісімсот шістдесят п’ять сонетів, шістнадцятискладових і олександрійських віршів. Невеличка залисина вже помалу поїдала його густу темну шевелюру, але не зменшувала симпатії до нього.

Щойно він підхопив розповідь, і перед очима всіх присутніх Гульвіса постав мов живий. Такий він і закарбується у пам’яті юного Артура: голий, ледь прикритий газетою «А Тарде», героєм забороненого і такого захопливого світу.

Так і лилися одна історія за іншою, а дона Норма, дона Жіза, Режіна та інші жінки подавали тим часом каву з тістечками, чарки з кашасою і фруктовим лікером. Сусіди добре подбали про те, щоб нічого не бракувало в день прощання з Гульвісою.

Поважні відвідувачі, розсівшись в їдальні, у коридорі, біля вхідних дверей, сміючись та жартуючи, згадували добрим словом веселу вдачу Гульвіси. Його партнери по іграх та приятелі по чарці стояли у вітальні біля тіла померлого і, приголомшені, згадували його мовчки. Заходячи в дім, вони підходили до дони Флор, співчутливо й водночас зніяковіло потискали їй руку, ніби були відповідальні за витівки Гульвіси. Багато хто з них не був знайомий з доною Флор, ба навіть уперше її бачив. Вони лише чули про неї і знали, що Гульвіса не раз забирав у дружини всі-чисто гроші, навіть відкладені на щоденні потреби, щоб зіграти у «Паласі», «Табарисі», «Абайшадиньйо», у притонах Зезе Менінгіта чи Абіліу Мокеки, в численних підпільних гральних закладах міста і навіть в гральному домі негра Паранаґуа Вентури, який давно вже зажив поганої слави, адже від самого його заснування там вигравав лише круп’є.

Лиховісною, темною особистістю був цей негр Паранаґуа Вентура. На ньому висіла купа заяв у поліцію, ціла низка обвинувачень, щоправда, так остаточно і не доведених. Усі знали Вентуру як грабіжника, ґвалтівника та зарізяку, його судили за вбивство, але радше через слабкодухість присяжних, аніж через відсутність доказів, виправдали. Вентурі приписували ще два вбивства, — не беручи до уваги жінку, яку посеред білого дня він намагався зарізати на схилі Сан-Міґель, але за волосинку до смерті їй вдалося втекти. У кубло Паранаґуа навідувалися лише професійні шулери, шахраї, кишенькові злодії, ошуканці та пройдисвіти — всі, кому вже нічого було втрачати. Ніде правди діти, клієнтом того притону іноді був і Гульвіса з його мізерними грошима та веселим сміхом, ба більше, він був одним із обраних, кому вдавалося в цьому закладі вигравати: час від часу Паранаґуа дозволяв це своїм улюбленцям.

Прийшли також попрощатися з Гульвісою майже всі учениці дони Флор, зокрема й випускниці. Всі вони прагнули поспівчувати та розрадити шановану та обізнану, добру та бідолашну викладачку. Що три місяці на курси приходили нові охочі опанувати загальну кулінарію (ранкові заняття) і баїянську (вечірні заняття). На стіні магазину на Сьомому проспекті в красивій рамочці висів диплом дони Флор і перелік усіх її випускниць. Серед них — слухачка найпершої групи дона Оскарлінда, дипломована медсестра, працівниця Португальської клініки, струнка, метка особа, яка просто обожнювала точити ляси та плести інтриги. Саме вона зажадала вивісити диплом і перелік випускниць, зібрала на це гроші, знайшла художника, який погодився все оформити на добровільних засадах, домовилась із власником крамниці, одне слово, зчинила добрячий переполох. Не здатна витримати такого тиску, дона Флор поступилася і вже навіть не пропонувала як художника свого брата Ейтора — автора вивіски для школи, коли та ще була на Ладейрі-до-Алву, — який зараз, на жаль, мешкав у Назаре-дас-Фариньясі. Хай там як, але дона Флор з гордістю читала вивіску, де великими літерами було написано:

КУЛІНАРНА ШКОЛА «СМАК І МИСТЕЦТВО»

А внизу, курсивом:

ДИРЕКТОР ШКОЛИ — ФЛОРІПЕДЕС ПАЙВА ҐІМАРАЕНС

У ті рідкісні дні, коли Гульвіса прокидався раніше, ніж зазвичай, і залишався вдома, він крутився серед учениць, заважаючи належно проводити заняття з кулінарії. Зібравшись навколо дони Флор, пустотливі та граціозні дівчата записували рецепти, де точно вказувалося кількість креветок, пальмової олії, м’якоті кокосового горіха, королівського перцю; вчилися чистити рибу, готувати м’ясо, збивати яйця. Гульвіса втручався в процес зі своїми двозначними непристойними жартами, і дівчата мало не падали з реготу.

Майже всі вони були соромітниці. До своєї наставниці ставилися дуже доброзичливо і навіть улесливо, проте це не заважало їм задивлятися на Гульвісу. Він весь час стовбичив на кухні, вальяжно розвалившись у кріслі або ж примостившись на сходинці біля порогу, і нахабно та зарозуміло розглядав дівчат. Погляд його ковзав від ступень до колін, відтак до стегон і зупинявся на грудях. Дівчата соромливо опускали очі, проте Гульвісу це жодним чином не бентежило.

На практичних заняттях дона Флор з ученицями готували різні страви: від квашенини до різноманітних солодощів. Гульвіса ліз зі своїми порадами, масно жартував, поїдав усе найсмачніше, загравав із гарненькими дівчатами, а якщо котрась наближалася до нього, давав волю рукам.

Дона Флор нервувалася, відволікалася, клала не в тих пропорціях вершкове масло, розтоплене для кукурудзяного пирога з медом, і молила Бога, щоб Гульвіса нарешті забрався з дому, нехай уже повертається до своїх злощасних ігор чи шахрайських витівок, тільки би дав ученицям спокій.

Сьогодні, у день прощання з Гульвісою, всі дівчата, оточивши дону Флор, втішали її та співчували. І лише дрібненька Ієда з личком норовистої дикої кішки насилу стримувала сльози, й на мить не відводячи погляд від покійного Гульвіси. Дона Флор відразу ж зауважила цю надмірну тугу, і серце її болісно защеміло. Невже між Гульвісою та Ієдою щось було? Правда, вона нічого такого підозрілого не помічала, та хто б міг гарантувати, що вони не бачилися поза школою і не завершили свій флірт в якомусь дешевому готельчику? Після скандалу з кокеткою Ноемією Гульвіса начебто перестав упадати за ученицями. Втім, він був занадто хитрий і обережний, тож, цілком можливо, чекав на цю безпутницю на розі і вони ще довго грайливо гомоніли. А яка жінка могла встояти перед його чарами? Уважно стежачи за Ієдою, дона Флор помітила, як тремтять її вуста. Не залишалося жодного сумніву, що то була чергова коханка її чоловіка, ах, Гульвісо, мав би ти совість…

З усіх Гульвісиних витівок доні Флор найдужче допікав його зв’язок із незайманою розпусницею Ноемією, а належала вона до порядної сім’ї та ще й була заручена, яка ганьба! Втім, дона Флор не хотіла згадувати цю сумну історію зараз, востаннє вдивляючись в обличчя Гульвіси. Тепер усе це залишилось у далекому минулому: та негідниця вийшла заміж і поїхала зі своїм Альберту, «талановитим журналістом», таким молодим, а вже рогатим. До того ж одразу після заміжжя та дівка дуже споганіла і погладшала.

Коли вся ця історія якимось дивом благополучно закінчилася, Гульвіса пригортав дружину в теплому ліжку і стиха промоляв: «Тільки ти ніколи мені не набриднеш, решта жінок — то таке, задля розваги». Прощаючись із Гульвісою, оточена безліччю співчутливців, дона Флор не хотіла згадувати ту давно забуту історію, як і намагалась не звертати уваги на жести та погляди маленької Ієди, яка заледве стримувала сльози, силкуючись не видати своєї таємниці. Втім, хіба тепер, коли Гульвіса помер, мали значення ці з’ясування, розслідування чи обвинувачування? Він заплатив за все занадто дорого, пішовши, сповнений сил і молодості! Бідолашна дона Флор усе пробачила своєму чоловікові і не бажала більше зводити з ним порахунків.

Опустивши голову, вона перестала спостерігати за дівчиною й уявила, як, лежачи на кованому ліжку, Гульвіса пестить її, дону Флор, шепочучи їй на вушко: «Решта жінок — то таке, для розваги. Тільки ти ніколи мені не набриднеш, моя квітка базиліку, тільки ти». — «Що він вважав за розвагу?» — раптом захотіла дізнатися дона Флор. Шкода, що вона ні разу так його про це й не запитала, хоча навряд чи йшлося про щось хороше. Вона посміхнулася. Решта жінок просто для розваги, лише вона, дона Флор, — квітка в його руці; квітка з обірваними пелюстками.

5

НАСТУПНОГО ДНЯ, В ПОНЕДІЛОК, О ДЕСЯТІЙ РАНКУ ТІЛО ГУЛЬВІСИ ВИНЕСЛИ З ДОМУ. Похоронна процесія була така велелюдна і мальовнича, що жодне карнавальне видовище не могло до неї дорівнятися.

— Поглянь лише… ну бодай у вікно… — заохочувала дона Норма свого чоловіка, який і чути не хотів про те, щоб іти на кладовище. — Ти просто визирни і побачиш, як ховають людину, яка з усіма вміла підтримати хороші стосунки. Нікого не цурався, як оце ти… Авжеж, він був не ідеальний, мав свої недоліки, був легковажний, азартний, не мав ані ламаної копійки за душею, й усе ж… Ти лише подивись… Скільки народу прийшло, скільки хороших людей… І це в день Карнавалу!.. А коли помреш ти, Зе Сампайо, нікому буде навіть твою труну з дому винести…

Зе Сампайо не відповів і не підійшов до вікна. Лежачи на ліжку в старій піжамі, зі щоденною газетою в руках, він лише легенько зітхнув і встромив великого пальця в рот. Маючи хворобливу уяву, він страшенно боявся смерті, тому не любив відвідувати лікарень, ходити на поминки чи похорони; а тоді чоловікові здавалося, що в нього ось-ось станеться серцевий напад. Це відчуття виникло відколи дружина повідомила, що Гульвіса помер від розриву серця. Зе Сампайо всю ніч промучився у холодному поту в очікуванні серцевого нападу і крутився в ліжку, хапаючись за лівий бік грудей.

Дона Норма, накинувши на своє розкішне каштанове волосся чорну жалобну шаль, суворо мовила:

— Не знаю, як у тебе, але якщо на моєму похороні не буде бодай п’ятисот осіб, вважатиму, що життя прожито даремно. Щонайменше п’ятисот…

З її слів можна було зробити висновок, що Гульвіса прожив життя не марно, бо пів-Баїї прийшло провести його в останню путь; навіть сам негр Паранаґуа Вентура покинув своє похмуре лігво і прийшов на похорон у білому накрохмаленому костюмі, у чорній краватці, з жалобною пов’язкою на лівій руці і з букетом червоних троянд. Він приготувався нести труну і, поспівчувавши доні Флор, висловив те, про що в той момент думали всі; це була найкоротша і найпрекрасніша надгробна промова, виголошена над тілом Гульвіси:

— Він був класний хлопець!

ЛІРИЧНИЙ ВІДСТУП

КОРОТКИЙ ЗАПИС (НЕПОТРІБНИЙ, НА ПЕРШИЙ ПОГЛЯД) ПРО ПОЛЕМІКУ НАВКОЛО АВТОРСТВА АНОНІМНОЇ ПОЕМИ, ЩО ПЕРЕХОДИТЬ ІЗ ВУСТ В УСТА, ІЗ ГЕНДЕЛИКА В ГЕНДЕЛИК, В ЯКІЙ ПОЕТ ОПЛАКУЄ СМЕРТЬ ГУЛЬВІСИ І ДЕ НА ПІДСТАВІ КОНКРЕТНИХ РЕЧЕЙ ТАКИ ВІДКРИВАЄТЬСЯ СПРАВЖНЄ ОБЛИЧЧЯ НЕВІДОМОГО БАРДА

(декламує видатний майстер Робату Фільйо)

НІ, ЦЯ ЛІТЕРАТУРНА ТАЄМНИЦЯ НЕ ЗАЛИШИТЬСЯ НЕРОЗГАДАНА і не стане ще однією химерною заковикою світової культури, над якою століття потому ламатимуть голови вчені, науковці та біографи, філософи і критики; вона не стане предметом досліджень та дипломних, темою для здобуття наукових ступенів на інститутських кафедрах, насолодою і розвагою для викладачів. Вона не буде новою Шекспірівською головоломкою, якщо не брати до уваги маленьку, незначну, загадкову подію — смерть Гульвіси, яка сповна надихнула автора на створення цього твору.

У літературних колах Салвадора давно не вгаває полеміка, хто ж із поетів міста написав «Елегію про смерть Валдоміро-дос-Сантос Ґімараенса, або ж Гульвіси, як його називали близькі та друзі»? Суперечка на цю тему швидко перетворилася на скандал, стала приводом для сварок, епіграм і навіть стусанів. Проте ці суперечки та ворожнеча, факти і вигадки, ствердження й заперечення, обвинувачування та мордобої спалахували переважно біля шинквасів, де за кухлем холодного пива збиралися вечорами невизнані молоді таланти (обливали брудом та спопеляли всю літературу та мистецтво, що існували до цього нового рішучого покоління, покликаного ощасливити людство); були там і нудні низькопробні писаки з їхніми каламбурами, дражнилками та величними цитатами, які запекло саботували будь-який прогрес; і ті, й ті — безбороді генії та неголені белетристи — були одержимі спільною пристрастю: читати вголос власні творіння, яким, на їхню думку, судилося здійснити переворот у бразильській літературі, якщо на те буде воля Божа.

Хоча ці дебати точилися в межах штату Баїя (зауважте, всього штату, а не тільки його столиці, адже таке відбувалося в усіх великих містах: наприклад, у літописах Академії літератури Ільєуса є запис про вечір, присвячений цьому питанню) і не поширювалися на додатки до газет чи в журналах, а їх провадили лише усно, проте щойно мова заходила про дону Флор та двох її чоловіків, а Гульвіса безумовно, був головним персонажем, героєм першого плану — тема відразу викликала загальне зацікавлення.

Героєм? Чи негідником і мерзотником, який змушував страждати невинну жінку, а саме дону Флор, віддану та вірну дружину? Це вже інше питання, не пов’язане з літературною дискусією, що нею переймалися поети і прозаїки, і, вочевидь, іще складніше та серйозніше. І саме ви повинні дати відповідь на нього, якщо терпляче дочитаєте цю книгу до кінця.

В елегії, звісно, Гульвіса поставав беззаперечним героєм, буквально піднесеним до небес: «ніхто і ніколи не буде такий близький до зірок, гральних фішок і карт, мартоплясом і чарівником». І якщо для елегії — що стала предметом полеміки — не знайшлося місця на сторінках літературних часописів, то це геть не тому, що вона на це не заслуговувала. А все через такого собі Одоріку Тавареса, впливового поета, що до його думки дослуховувалися в літературних кулуарах (адже він контролював дві газети і радіо), який, прочитавши машинописний примірник елегії, скрушно похитав головою:

— Ех… жаль, що її не можна опублікувати…

— Якби вона була принаймні не анонімна… — зауважив інший поет, Карлос Едуарду.

Той Карлос Едуарду, гарненький юнак, знавець старовини, був партнером Тавареса в його темних мистецьких справах: вони разом скуповували старовинні лики святих. Літератори-невдахи і найпалкіші молоді автори, які не мали жодної надії надрукуватися в недільному додатку Одоріку, обвинувачували його і Карлоса Едуарду в тому, начебто вони ховають у себе ікони, розп’яття та церковне начиння, що їх, мовляв, краде з церков ватага злодіїв, очолювана типом із сумнівною репутацією Маріо Краво, який, до слова, був другом Гульвіси і його приятелем по чарці. Худий і вусатий Краво був надзвичайно спритний. Він збирав запчастини, листи заліза, елементи зламаних авто і, розклавши цей мотлох особливим чином, немовби створював сучасну скульптуру. Відомі знавців мистецтва та двоє поетів називали це безумовним проривом у сучасному мистецтві, а самого Краво — видатним революційним художником. Утім, це окрема тема, якої ми все ж не зачіпатимемо, як і не визначатимемо справжньої вартості тих витворів чи творчості Краво загалом. Задля інформації зауважимо, що згодом критики возвеличили його творчість і роботами зацікавились іноземні поціновувачі. Але на той момент Краво ще не здобув визнання як концептуальний митець, а лише як початківець, і знали його лише завдяки сумнівній причетності до декорування ризниць та вівтарів.

Кажуть, Гульвіса теж брав участь (бо йому конче потрібні були гроші) в таємній нічній прощі до старовинної церкви, яку очолював єретик Маріо Краво. Пограбування церкви зчинило тоді бурхливий переполох, адже одна з викрадених речей — ікона Святого Бенедикта — належала самому Агостіньйо-да-П’єдаде і ченці не змовчали про крадіжку. Зараз це цінне полотно зберігається в одному з музеїв на півдні країни, куди воно потрапило, якщо вірити пліткам літераторів, з ласки цих двох компаньйонів, любителів ліричної музи та побожної торгівлі.

Того ранку, ще до сніданку, вони сиділи в редакції, розмовляючи про святих та ікони з їхніми ликами, аж Карлос Едуарду вийняв із кишені примірник елегії й дав її прочитати поетові Одоріку.

Нарікаючи на те, що її не можна опублікувати, «і не через анонімність автора, бо можна підставити будь-який псевдонім…», а саме з цензурних міркувань, Таварес іще раз повторив: «Дуже шкода…» — і вголос зачитав:

У жалобі всі гравці та негритянки Баїї.

Потім поцікавився в свого друга:

— То як, ти впізнав автора?

— Гадаєш, це він? Трохи схоже, втім…

— Та це ж очевидно… Ти тільки послухай: «У всіх казино запала хвилина мовчання, схилено прапори у борделях, повії зайшлися плачем».

— Мабуть, таки він…

— Мабуть?.. Та немає жодних сумнівів. — І, засміявшись, додав: — Старий соромітник…

Утім, відомі літератори не поділяли його впевненості. Авторство елегії приписувалось різним поетам, як знаним, так і початківцям. Звучали імена Сосіженеса Кости, Карвальйо Фільйо, Алвеса Рібейру, Еліу Сімоенса, Еуріку Алвеса. Водночас багато хто вважав імовірним автором Робату. Бо чи став би він так натхненно і проникливо цитувати:

З ним канув світанок на місяці верхи…

Ніхто не міг збагнути, як Робату міг декламувати чужі вірші, в їхніх колах так не було заведено; проте вони забули про щедру вдачу «короля сонетів», про його вміння захоплюватися, возвеличувати й аплодувати творчості інших.

Успіх елегії й полеміка довкола неї народилися в будинку розпусти Карли, «тлустої Карли», досвідченої, депортованої з Італії професіоналки, занадто освіченої як для свого ремесла (хоча в ньому вона перевершила всіх своїх приятельок, що підтверджував Нестор Дуарте, тутешній інтелігент, який побував у багатьох країнах і його вважали людиною обізнаною). Начитавшись Д’Аннунціо, Карла божеволіла від поезії. «Романтична, як корова», — так охарактеризував її вусатий Краво, з яким вона свого часу була близька. Карла жити не могла без драм і пристрастей: її коханці належали до богемних кіл, переходячи від одного до іншого, зітхаючи та стогнучи, вмирала від ревнощів, зводила д’горі великі блакитні очі, зітхала на повні груди, вигинала розкішні стегна. Гульвіса теж колись був домігся її уваги і йому так само дещо перепало від щедрот тлустої Карли, проте вона віддавала перевагу поетам, і часом сама висловлювалася віршами «ніжною мовою Данте, натхненно та окрилено», як уміло лестив Робату.

Що четвергового вечора Карла влаштовувала щось на зразок літературного салону в своїх просторих апартаментах. У неї збиралися не лише представники богеми — поети і художники, а й поважні особи, як от суддівський чиновник Айроза. А також повії з її борделю, які аплодували віршам і сміялися з масних анекдотів. Пригощали всіх винами та солодощами.

Очільниця дійства керувала процесом, лежачи на заваленому подушками дивані, вбрана у грецьку туніку або ж обвішена коштовностями на кшталт афінянки з журналу мод чи голлівудської єгиптянки, немов щойно вийшла з опери. Поети декламували свої вірші, обмінювались натхненними фразами, епіграмами, перекидались дотепними жартами та каламбурами; суддівський чиновник безапеляційно видавав якусь прописну істину, яку плекав цілий тиждень у перервах між роботою. Кульмінаційний момент вечірки наступав, коли господиня піднімала з подушок своє неосяжне білосніжне тіло у фальшивих коштовностях і тонким голоском, що так дисгармонував зі статурою цієї монументальної жінки, декламувала італійською свої солодкаві вірші, оспівуючи кохання до недавнього чергового обранця. Саме в цей момент Краво та інші грубі матеріалісти, користуючись напівтемрявою апартаментів, що забезпечувала краще сприйняття поезії, і нехтуючи загальним піднесеним духом, нахабно чіплялися до дівок, прагнучи задовольнити свою пристрасть із розпусницями, оминувши касу борделю. Наприкінці вечора після поезії всі зазвичай переходили до непристойних анекдотів. Це був зірковий час Гульвіси, Джіованні, Мірандау, Карліньйоса Маскареньяса, а надто Лева, архітектора-початківця, сина іммігрантів, худого і довготелесого немов жирафа чолов’яги, що мав жартів — хоч лопатою греби, до того ж він умів завжди доречно і дотепно їх розповісти. Чоловік мав російське прізвище, яке всім важко було вимовити, тому дівулі називали його просто Лев-Срібний-Язик, можливо, за його неперевершені жарти. Атож, можливо.

На одному з таких «елегантних вечорів чуттєвості й інтелігентності» Робату продекламував своїм чуттєвим проникливим голосом елегію на смерть Гульвіси, прокоментувавши її кількома зворушливими словами про небіжчика, друга кожного, хто відвідував цей «чарівний осередок кохання та поезії». Також він зауважив, що автор елегії віддавав перевагу «туманному мороку анонімності на противагу сліпучому сонцю популярності та слави». Примірник елегії перепав Робату з рук близького друга Гульвіси, офіцера військової поліції, капітана Кризостому. Одначе й він не зміг відповісти, хто ж істинний автор елегії.

Багато хто стверджував, що вірші вийшли з-під пера самого Робату, проте він так вперто це заперечував, що згодом у місті, а надто серед богеми, не було поета, кому б те авторство не приписували. Проте знайшлися й такі, хто не вірив Робату, вважаючи, що він відмовляється від авторства зі скромності, й надалі вперто наполягали на своєму. Дехто й досі вважає Робату автором тих строф.

Одного разу суперечка з цього приводу сягнула точки кипіння і, попри всі етичні та літературні переконання, спалахнув справжній конфлікт, що закінчився мордобоєм. Це сталося, коли гострий на язик поет Кловіс Аморім, цмулячи смердючу сигару з Меркаду-Моделу[6], таврував своїм отруйним жалом усіх підряд і бовкнув, що бард Ермес Клімако ніяк не може бути автором тих злощасних віршів, оскільки у нього на це забракло б як таланту, так і елементарної грамотності.

— Клімако? Не меліть дурниць… Та він же насилу кілька слів до купи зліпить, гептаметр[7], не більше. Теж мені поет….

Як на зло, саме цієї миті Клімако зайшов до бару в своєму незмінному чорному костюмі, дощовику і з парасолькою. Він підняв парасолю і розлючено кинувся до кривдника:

— Матері ж твоїй в печінку…

Вони люто зчепилися, обдаровуючи один одного прокльонами, стусанами та ляпасами; переважав у цьому герці Аморім, який і в поезії, і фізично був сильніший за Клімако.

Ще одна кумедна історія, про яку не варто забувати, сталася з поетом, автором кількох тоненьких зошитів віршів, якому не дуже компетентні особи теж приписували авторство елегії. Спершу він категорично це спростовував, та що наполегливіші ставали шанувальники, то менше опирався поет і врешті-решт почав заперечувати так ніяково і боязко, що всі його слова сприймалися радше як скромне підтвердження.

— Та то він автор, тут без варіантів — говорили ті, хто бачив, як він, потупивши очі, невпевнено потирає руки і шепоче собі під ніс:

— Що схожа та елегія на мої вірші, то схожа. Втім, її таки не я…

Він завжди наче й заперечував своє авторство, та водночас сперечався з кожним, хто приписував її комусь іншому. У таких випадках він зі шкіри пнувся, доводячи хибність такої гіпотези. Коли ж якийсь упертюх і далі наполягав, висуваючи ті чи ті аргументи, поет рішучо і таємничо цідив крізь зуби:

— Це ви мені намагаєтеся довести?.. Та хто, як не я, знає істину…

Щоразу, чуючи, як декламують елегію, він уважно стежив за текстом і поправляв, якщо якесь слово було змінено, ревниво оберігаючи кожну строфу, немов ця поема справді вийшла з-під його пера. І лише згодом, коли стало відоме ім’я справжнього автора, йому довелося розлучитися з незаслуженою славою. Тоді він почав паплюжити елегію, заперечувати всі її переваги чи красу, називаючи «гівняними віршиками для хвойд».

Завдяки активній полеміці елегія набула шаленої популярності, її читали, заучували напам’ять, декламували в барах на світанку, коли кашаса пробуджувала найшляхетніші почуття. Поети міняли прикметники та дієслова, іноді плутали і ковтали цілі строфи. Проте, навіть спотворена, залита кашасою чи валяючись на підлозі в кабаре, елегія підносила Гульвісу до небес.

Хоч би хто був автором цих рядків, він відобразив загальний настрій того маленького світу, в якому з юності мешкав Гульвіса, ставши згодом його своєрідним символом. Елегія була справжнім дифірамбом молодому гравцеві. Якби Гульвіса почув стільки похвал та співчуття на свою адресу, то не повірив би власним вухам. За життя він жодного разу не здобувся на такі возвеличення. Навпаки, весь час був змушений вислуховувати докори, поради та проповіді з приводу його недолугого життя й численних недоліків.

Утім, поблажливе ставлення до його злодіянь і уславлення буцімто «переваг», що зробили з Гульвіси майже героя і легенду, тривало недовго. Через тиждень після його смерті все почало ставати на свої місця. Думку консервативних кіл, що дбали про пристойність і мораль, висловили пліткарки та сусідки, протиставивши її анархічному та негідному панегірику Гульвісі, оспіваного волелюбним збіговиськом завсідників борделів і казино, які всіляко намагалися порушити духовні підвалини суспільства.

Так виникла ще одна захоплива проблема, наче бракувало хвилювань через елегію. Втім, ім’я автора нарешті встановлено і воно навічно увійшло в золотий фонд вітчизняної літератури.

Через кілька років після смерті Гульвіси поет Одоріку дістав у подарунок від автора примірник «Брудних елегій» — окрім нього, така честь випала ще двом, — чудове подарункове видання, накладом сто примірників, з автографом автора та ілюстраціями Салазанса Нету. Одоріку обернувся до Карлоса Едуарду і простягнув йому цю безцінну книгу.

Вони обидва сиділи в тій же редакційній кімнаті, де колись разом зачитували та обговорювали елегію. Тільки тепер це були поважні, багаті та шановані пани, власники величезних колекцій і нерухомості.

Одоріку пригадав:

— Чи я тобі не казав? Це таки його елегія. — З тією ж посмішкою на вустах і тими ж словами підсумував: — Старий соромітник…

Карлос Едуарду щиро, проте з гідністю, засміявся і замилувався унікальним виданням. На обкладинці вирізьбленими по дереву літерами красувалося ім’я поета: Годофреду Фільйо. Повільно гортаючи сторінки, Карлос Едуарду, трохи навіть заздрячи, думав: «Це ж якими безпросвітними вулицями і закутками, якими туманними доріжками і стежками, якими запашними гірськими манівцями треба було тинятися цьому волоцюзі Гульвісі та знаменитому, видатному поетові, щоб між ними завирував такий рідкісний цвіт дружби?» Міркуючи над цією загадкою, Карлос Едуарду торкався до сторінок, немов пестячи ніжну шкіру жінки — хтозна, можливо темношкірої, наче оксамитова ніч? Четверту з п’яти елегій, що увійшли до збірки, було присвячено смерті Гульвіси: «Синя фішка, забута на килимі».

Отже, як і заповідалося, цю загадку було розгадано. Проте виникла нова, і чи вдасться коли-небудь із нею впоратися?.. Тобі, любий читачу, і надається можливість збагнути таємничу містерію Гульвіси.

Хто він, той Гульвіса? Який його істинний портрет? І що це взагалі за особа? Обличчя його було зігріте сонцем чи огорнуте тінню? Був це блазень із елегії, класний хлопець, як сказав про нього Паранаґуа Вентура, чи просто плюгавий пройдисвіт, невиправний вимагач і поганий чоловік, як вважають сусідки і знайомі дони Флор? Хто ж таки має слушність: побожні парафіянки церкви св. Терези чи завсідники «Табаріса», де «котиться кулька рулетки, тріщать колоди карт, кидають кості і роблять останню ставку»?

II

ПРО ПЕРШИЙ ПЕРІОД ВДОВУВАННЯ, ЧАС ЖАЛОБИ ТА ПРИХОВАНОЇ ПЕЧАЛІ, ПРО СПОГАДИ ПРО ВСІ ПОМИЛКИ ТА МРІЇ, ПРО ЗАКОХАНІСТЬ І ОДРУЖЕННЯ, ПРО ПОДРУЖНЄ ЖИТТЯ ГУЛЬВІСИ ТА ДОНИ ФЛОР, ПРО ФІШКИ, ГРАЛЬНІ КОСТІ Й ТРИВАЛЕ СПОДІВАННЯ, ТЕПЕР УЖЕ БЕЗНАДІЙНЕ (І ПРО НАДОКУЧЛИВУ ПРИСУТНІСТЬ ДОНИ РОЗИЛДИ)

(під акомпанемент скрипки Едґара Коко, гітари Кайммі та чарівної флейти доктора Валтера да Силвейри)

КУЛІНАРНА ШКОЛА «СМАК І МИСТЕЦТВО»

КРАБОВА МОКЕКА[8]

(рецепт дони Флор)

Теоретичне заняття.

Інгредієнти (на 8 персон): склянка не розбавленого водою кокосового молока, склянка пальмової олії, кілограм крабів.

Для заправки: три зубчики часнику, сіль за смаком, сік лимона, коріандр, петрушка, зелена цибуля і дві ріпчасті, півсклянки солодкого оцту, перець, півкілограма помідорів. Згодом: ще чотири помідори, цибулина, перець.

Практичне заняття:

Натріть на тертці кілька цибулин, розтовчіть часник у ступці: цибуля і часник зовсім не смердять, зовсім, це, шановні, просто найдухмяніші овочі. Наріжте дрібно коріандр, петрушку, кілька помідорів, трохи зеленої цибулі і додайте половинку солодкого перцю. Вимішайте все з оливковою олією і дайте цій ароматній суміші настоятися. (Ці дурепи вважають цибулю смердючою, та що вони тямлять в істинних чистих пахощах? Гульвіса любив сиру цибулю, тому його цілунки обпікали).

Цілі краби слід гарненько промити в лимонній воді: так, щоб вимити весь бруд, але не позбавити їх запаху моря. Потім їх слід один за одним занурити в соус і викласти на сковороду. Залишки соусу обережно вилити на краби, але повільно, бо страва дуже делікатна.

(Ах, це ж була найулюбленіша Гульвісина страва!)

Візьміть чотири добірних помідори, солодкий перець, цибулину, наріжте все це кружальцями і красиво розкладіть на тарілці. Краби повинні настоятися зо дві години і як слід увібрати в себе соус. Потім поставте сковорідку на вогонь.

(Гульвіса завжди сам ходив купувати краби у свого постійного продавця на ринку…)

Коли краби будуть майже готові, додайте кокосового молока, і вже перед тим, як зняти їх з вогню, полийте пальмовою олією.

(Він щохвилини куштував соус, ніхто не мав такого витонченого смаку.)

Це найвишуканіша, найніжніша страва; хто зуміє її приготувати, може достоту вважати себе досконалою кулінаркою. Та якщо відчуваєте, що не впораєтеся, краще не беріться взагалі, адже не кожен має вроджений кулінарний хист.

(Це була найулюбленіша страва Гульвіси, ніколи більше не подам її до свого столу. Ніколи більше не вчепиться він зубами у краба, а губи його не пожовтіють від олії. Ах… ніколи більше він не поцілує мене! Ніколи більше не обпече моїх вуст своїм пекучим від сирої цибулі поцілунком!)

1

НА СЬОМИЙ ДЕНЬ ПО СМЕРТІ ГУЛЬВІСИ У ЦЕРКВІ СВЯТОЇ ТЕРЕЗИ ВІДБУЛАСЬ ЗАУПОКІЙНА СЛУЖБА, ЯКУ ВІДПРАВЛЯВ ДОН КЛЕМЕНТЕ НІҐРА; під куполом храму мерехтіла блакитно-прозора зоряниця, її світло линуло від моря, над яким височіло святилище. Церква нагадувала корабель, готовий відчалити від берега, — звідусіль лунали схлипування й співчутливий шепіт, адресований доні Флор, яка уклякла перед вівтарем, вся в чорному, у мереживній, позиченій у дони Норми, мантильї, що прикривала її волосся, заплакані очі та вервицю в молитовно складених руках. Одначе присутні перешіптувалися, співчуваючи їй не через втрату чоловіка, а тому, що свого часу вона його здибала. Схилившись перед вівтарем, дона Флор нічого не чула, немов у церкві не було нікого, крім неї, священика та духу покійного Гульвіси.

Перешіптування старих вівтарних щуриць, які ненавиділи сміх і радощі, піднімалося вгору разом із димом ладану і вже ставало загрозливим:

— Цей відступник і на молитву не заслуговує…

— Та якби не ця свята жінка, то, либонь, вечірку замість заупокійної влаштували, з танцями і всіма наслідками…

— Його смерть для неї справжнє звільнення…

Навіть дон Клементе, промовляючи біля вівтаря молитви зі стародавніх книг за душу покійного Гульвіси, всією своєю впокореною плоттю відчував у чарівливій атмосфері щойно зародженого світанку злісне вторгнення, демонічну присутність Люцифера або Ешу[9], радше таки Ешу, який упевнено розгулював собі під куполом. Чому вони не дають Гульвісі спочити з Богом? Дон Клементе добре знав небіжчика. Гульвіса любив прийти на монастирське подвір’я поговорити; вмощувався на кам’яну огорожу і розповідав різні історії, що не завжди були доречні серед святих стін, проте священик завжди уважно вислуховував його, адже цікавився і намагався зрозуміти життя кожного.

У коридорі між нефом та ризницею було споруджено щось на зразок вівтаря, де красувався вирізьблений з дерева ангел — скульптура невідомого автора XVII століття, — який дуже нагадував Гульвісу. Здавалося, Гульвіса був моделлю для скульптора: той же невинний і водночас безсоромний, ніжний і зухвалий вираз обличчя. Ангел стояв навколішках перед скульптурою святої Клари, пізнішої роботи у стилі бароко, і простягав до неї руки. Якось дон Клементе повів Гульвісу до вівтаря, щоб показати ангела; йому було цікаво, чи помітить той схожість? Побачивши ангела, Гульвіса розсміявся.

— Що тебе так розвеселило? — запитав священик.

— Нехай простить мені Господь, отче… Але чи вам не здається, що ангел клеїться до святої?

— Що, що він робить? Та що ти таке кажеш, Гульвісо?

— Ви мені, отче, вибачте, але в цього ангела обличчя зальотника… Він зовсім не схожий на святого… Погляньте лише на його очі… який хтивий погляд…

Повернувшись до вівтаря і піднявши руки для благословення, священик знову почув злісний шепіт: злий дух досі витає посеред нас! Ах, ці нечестиві вуста! Буркотливі, завше всім незадоволені баби! Жалюгідні і скнаристі старі діви на чолі з Розилдою, «Хай простить їм Господь, бо нескінченна є доброта його!»

— Скільки та бідолашна натерпілася від нього. Вона їла хліб, замішаний дияволом…

— Та їла, бо сама хотіла, хто їй винен… Чи не казала я їй і не раз… Якби не була така вперта, то послухалася б старшу… Я зробила все, що могла…

Так просторікувала дона Розилда, мати дони Флор, яка в своїх безкінечних напучуваннях радше скидалася на мачуху.

— Але ж ця красуня вперлася рогами… От — Бог свідок, — навіть чути нічого не хотіла, все робила по-своєму… І до кого притулилася, де собі прихисток знайшла…

Промовивши це, вона подивилася в той бік, де молитовно вклякла її сестра дона Літа, і додала:

— Замовляти панахиду для цього пройдисвіта — це все одно, що жбурляти гроші на вітер або ж набивати кендюх священику…

Дон Клементе махнув кадилом, пустивши пелехи ладану проти смердючого диявольського духу, що виходив із уст богомолок. Він зійшов з вівтаря, зупинився перед доною Флор, лагідно поклав руку їй на плече і сказав так, щоб його почуло це злісне, отруєне, трухляве збіговисько:

— Навіть грішні ангели знаходять собі місце поруч із Богом, у його благодаті.

— Ангел… Та будь він проклятий!.. Він був істинний виплодок пекла… — просичала дона Розилда.

Дон Клементе, ледь згорбившись, попрямував через неф до ризниці. У коридорі він зупинився перед ангелом, споглядаючи цю дивну скульптуру, де невідомий художник майстерно зобразив одночасно і грацію, і цинізм. Що відчував він тоді, що хотів втілити в цьому образі? Сповнений земних пристрастей, ангел розпусним поглядом пожирав бідну святу. «Хтиві очі, — як зауважив тоді Гульвіса, — нахабна посмішка, безсоромний вираз обличчя». Точнісінько як у Гульвіси. Такої схожості дон Клементе ще ніколи не бачив! Та чи не помилився він, дон Клементе, поспішивши долучити Гульвісу до благодаті Господньої?

Він підійшов до вибитого у кам’яній стіні вікна і глянув на подвір’я монастиря. Тут зазвичай Гульвіса сідав на огорожу, біля ніг його хлюпало море, по якому снували вітрильники. Тоді він казав:

— Якби Господь був всемогутній, отче, то зробив би так, щоб «17» виграло дванадцять разів поспіль. Оце справді було б чудо із чудес! Я прийшов би тоді сюди і засипав усю церкву квітами…

— Господь не грає в ігри, сину мій…

— Тоді, отче, як він може знати, що добре, а що погано. Його не проймає та агонія, яку відчуває гравець, коли бачить, як крутиться кулька рулетки, коли він ризикує останньою фішкою і серце його от-от вистрибне з грудей…

І довірливо, немов про секрет, відомий лише йому і священику, Гульвіса питав:

— От звідки Господові таке знати, отче?

Тим часом дона Розилда, стоячи на паперті, пасталакала далі:

— Викинуті на вітер гроші… Ніяка заупокійна не врятує того волоцюгу. Бог справедливий!

Із глибини церкви, попід руку з доною Жізою та доною Нормою, вийшла Дона Флор у мантильї, що приховувала її згорьоване лице. У блакитному і прозорому ранковому повітрі плив храм, немов кам’яний корабель.

2

ЛИШЕ ДО ВЕЧОРА КАРНАВАЛЬНОГО ВІВТОРКА ЗВІСТКА ПРО СМЕРТЬ ГУЛЬВІСИ СЯГНУЛА Назаре-дас-Фаріньяса, де жила дона Розилда в домі свого одруженого сина-залізничника, отруюючи життя невістці, яку перетворила на свою рабиню. Не гаючи часу, вона вирушила в Баїю післякарнавальної Попільної середи[10] — такої ж нудної, як і сама дона Розилда, якщо вірити її зятю, Антоніо Мораїсу. Він завжди казав про неї: «Це не жінка, а післякарнавальна Попільна середа, вона вбиває будь-яку радість». Прагнення якомога менше спілкуватися з тещею, безсумнівно, було однією з причин, чому Мораїс уже кілька років жив у передмісті Ріо-де-Жанейро. Вправний механік, він прийняв запрошення свого друга і подався шукати щастя на півдні, де досягнув неабияких успіхів. Навіть під час відпустки він волів не з’являтися в Баїі, «поки ця мегера отруює там повітря».

Утім, дона Розилда не відчувала ненависті ні до Антоніо Мораїса, ні до невістки. По-справжньому вона ненавиділа тільки Гульвісу, і ніколи не могла пробачити доні Флор її заміжжя — результату підлої змови проти авторитету і рішень дони Розилди. Щодо старшої дочки Розалії, то хоч дона Розилда і не була в захваті від її вибору, але не перешкоджала почуттям молодят і не була проти їхніх заручин. Із зятем та з невісткою вона не знаходила спільної мови, бо за своєю природою просто не могла не докучати ближньому, і якщо не сперечалась із кимось, то почувалася порожньою і нещасною.

Гульвісу ж вона зненавиділа ще відколи він залицявся до її доньки, розставляючи тенета брехні та зваб, у які заплутував дону Флор цей осоружний претендент на її серце. Вона навіть імені його не могла чути. «Була б у нас справжня поліція, цей негідник давно сидів би у в’язниці», — повторювала вона щоразу, як їй нагадували про зятя, цікавлячись, як у нього справи, чи переказували вітання.

І коли вона вряди-годи навідувала дону Флор, то перетворювала свої візити на справжнє пекло і мучила її розмовами про шахрайські витівки Гульвіси, про його розпусні походеньки та безперервні скандали.

Ще стоячи на борту пароплава, вона розчахнула свої гидомирні вуста і прокричала доні Нормі, яка на прохання дони Флор зустрічала її:

— Нарешті той проклятущий відкинув ратиці!

Пароплав причалював, набитий нетерплячими пасажирами з клунками, кошиками, торбами, всілякими пакунками і сумками з фруктами, маніоковим борошном, картоплею, солодким маніоком, вудженим м’ясом, капустою і гарбузами. Спускаючись трапом, дона Розилда не переставала викрикувати:

— Цьому каторжанському виродку давно пора було на той світ!

Дона Норма розгубилася. У присутності дони Розилди вона завжди знічувалася так, аж земля пливла з-під ніг. З самого ранку співчутлива сусідка прийшла в маленьку гавань, готова підтримати і підбадьорити згорьовану тещу, сподівалась побачити її в жалобі і в сльозах, надіялася побідкатися разом на непевну долю: сьогодні людина жива і сповнена енергії, а завтра вже лежить в труні…

Вона б вислухала її скарги, втішила дону Розилду, порадила б скоритися волі Господа, який відає, що творить. А потім вони, мати і близька подруга дони Флор, обговорили б, як тепер жити вдові, яка зосталася сама-самісінька на білому світі, а ще ж така молода. Ось до чого готувалася дона Норма. Усі її жести, слова, рухи — все було винятково щире і співчутливе: її поведінка не мала жодної показовості. Дона Норма звикла перейматися долею всіх, хто її оточував; вона була за своєрідну швидку допомогу для сусідів, які приходили в її дім, найкращий на вулиці (якщо не брати до уваги дім аргентинця Бернабо, власника керамічної фабрики, до слова, — аж занадто розкішний), щоб позичити грошей з нагоди якогось свята, солі, перцю чи навіть дещо з її одягу, щоб покрасуватися на святі:

— Доно Нормо, мама просила позичити у вас горнятко пшеничного борошна для пирога. Вона потім вам віддасть… — казала Аніна, молодша дочка доктора Івеса, який жив неподалік. Його дружина, дона Еміна, співала арабські пісні, акомпануючи собі на роялі.

— А хіба ж твоя мама не була вчора на ринку? Але ж роззява!.. Одного горнятка вистачить? Приходь іще, як не вистачить…

Або ж негреня з дому дони Амелії кричало своїм пронизливим голосом:

— Доно Нормо, господиня звеліла попросити у вас чорну краватку-метелик сеу Сампайо, бо краватку сеу Руаса міль поїла…

Іноді приходила дона Різолета і драматичним, із придихом, голосом благала:

— Нормінья, Бога ради, допоможи мені…

— Що сталося, жінко?

— Якийсь п’яний сів біля мого дому, і я не можу увійти, що мені робити?!

Дона Норма йшла туди і, впізнавши того халамидника, всміхалася:

— Так це ж Бастіо Кашаса, людоньки добрі… Агов, Бастіо, вставай дорогенький, відіспишся онде в гаражі за будинком…

І так увесь день: хтось просить позичити грошей, хтось допомогти вгамувати чергового божевільного, хтось — доглянути хворого. Ще дона Норма безкоштовно робила уколи, конкуруючи з лікарями й аптекарями, не кажучи вже про ветеринарів: кішки з усіх околиць сходилися, щоб у темних закутках її дому народити кошенят, бо знали, що там вони і їхній виплодок будуть у теплі та безпеці. Окрім цього, дона Норма поширювала зразки лікарських засобів, що їх видавав їй доктор Івес, кроїла сукні та моделювала одяг — у неї був диплом кравчині, писала листи за неписьменних служниць, давала поради і вислуховувала скарги, допомагала організувати весілля, була хорошою свахою, словом, залагоджувала найрізноманітніші проблеми. Дні поспіль вона отак збувала у клопотах і не раз чула від Зе Сампайо:

— Що ж ти літаєш, мов ошпарена, навіть телевізор не подивишся… — і приречено запихав до рота великий палець.

Добросерда дона Норма готувалася щиро обійняти згорьовану дону Розилду, підтримати і втішити її. А та поводилася так абсурдно, ніби зятева смерть була для неї якимось святом. Ось вона спускається трапом, тримаючи в одній руці стандартний пакет добре висушеного ароматного борошна з Назаре-дас-Фариньяс і кошик, де полохливо борсаються придбані на борту пароплава краби; в іншій руці — сонцезахисна парасолька і валіза. То ще добре, подумала дона Норма, що та валіза невелика, отже, вона тут ненадовго, а отой маленький дерев’яний баульчик вона зазвичай бере, коли їде на кілька днів. Дона Норма поквапилася їй назустріч, щоб допомогти і скорботно обійняти, висловивши співчуття: вона ні за що на світі не відмовилася б від виконання свого сумного обов’язку.

— Співчуваю вам…

— Співчуваєте? Мені? Е ні, дорогенька, прибережіть для інших свої ввічливі балачки! Як на мене, то він давно міг би вже піти на той світ, тож не відчуваю жодної втрати і про його смерть анітрохи не шкодую. Нарешті знову можу вільно зітхнути і сказати, що в моїй родині немає виродків. Але яка ганьба, хіба ж ні? Теж мені, знайшов коли померти — посеред Карнавалу, ще й у карнавальному костюмі… ніби навмисне…

Вона зупинилася перед доною Нормою, поставила на землю валізу, кошик, пакунок і, з голови до ніг змірявши її поглядом, не втрималась від шпильки:

— Не хочеться лестити, та ви, скажу вам, добряче погладшали… Справжня сучасна красуня, така собі пухкенька, просто не дівка — золото, приємно глянути, тьху-тьху, щоб не зурочити…

Дона Розилда поправила кошик, з якого намагалися втекти краби, і продовжила у тому ж дусі:

— Оце я розумію: жінка не повинна ганятися за мінливими модними тенденціями… Погляньте лише на тих божевільних, які морять себе голодом, щоб схуднути, а потім від сухот лікуються… А ви…

— Та невже, доно Розилдо?! А я вже була подумала, що хоч трохи схудла… З такою суворою дієтою, як у мене… Вже місяць не вечеряю, вже й забула смак улюбленої квасолі…

Дона Розилда зміряла її критичним поглядом:

— Ой, щось не схоже, дорогенька…

Узявши речі, вони попрямували до підіймача Ласерди. Дона Розилда не вгавала:

— А як там сеу Сампайо? Далі тільки й валяється у ліжку? У житті не бачила такого лежня. Як старий пес, їй Богу…

Доні Нормі не надто сподобалося таке порівняння, і вона лагідно спробувала заперечити:

— Нічого не вдієш, такий уже вдався…

Однак дона Розилда не схильна була прощати людських ґанджів:

— Та Боже збав!.. Мати такого нахабного чоловіка, як у вас, це кара небесна, чесне слово. Ось мій, наприклад… царство небесне моєму Жилю… Певна річ, він був далеко не святий і не якийсь особливий… Та порівняно з вашим… Ах, люба моя, кажу вам: я б на вашому місці точно не витримала… Чоловік, який нікуди не виходить, ніде не буває, впирається і завжди стирчить перед телевізором…

Дона Норма спробувала повернути розмову до головної теми: зрештою, дона Розилда втратила зятя і саме тому приїхала в Баїю. Про цю трагічну подію і слід було говорити, до такого спілкування дона Норма і готувалася:

— Флор досі дуже згорьована і пригнічена. Їй стільки всього довелось пережити…

— Бо вона незграба і розтелепа. І завжди така була — як не моя дитина, їй Богу. Мабуть, у батька вдалася. Ви не знали покійного Жиля? Не хочу набивати собі ціну, але за господаря в домі завжди була я. Бо ж він був ні риба ні м’ясо, ні каптан ні ряса — все доводилося вирішувати мені. А Флор — таке ж як і її таточко, таке ж слабодухе і безвольне; інакше хіба ж змогла б вона стільки часу терпіти свого чоловіка?

Дона Норма зробила висновок, що якби покійний Жиль не був таким тюхтієм, він би точно не зміг довго терпіти своєї дружини, і поспівчувала тяжкій долі батька дони Флор. А самій доні Флор тепер світили постійні візити матері і, — хтозна? — а раптом вона вирішить переїхати до овдовілої дочки, порушивши теплу і дружню атмосферу, що панувала в їхньому кварталі.

За життя Гульвіси візити дони Розилди до дони Флор були на диво короткі, вона намагалась якнайшвидше наговорити на зятеву адресу паскудств і вчасно, поки не з’явився той бісів негідник зі своєю вульгарщиною, вирушити додому. Доні Розилді ніколи не вдавалося взяти над ним гору, вона не здатна була навіть роздратувати Гульвісу, який, щойно побачивши тещу, вибухав веселим сміхом і поводився так, ніби вона була для нього найдорожчою і найбажанішою гостею:

— Ви тільки погляньте, хто до нас завітав! Моя люба теща, моя друга матуся, серденько моє золоте, моя милосердна голубонька! А як там ваш язичок, добре підгострили? Сідайте сюди, моя пресвятая матінко, поруч зі своїм коханим зятечком, покопирсаймося разом у смітті Баїї…

І він вибухав гучним і завзятим сміхом, як цілком задоволена життям людина. Якщо його не засмучували прострочені векселі, нескінченні борги, постійний брак грошей і вічні пошуки їх на гру, то невже теща могла зіпсувати йому настрій? Вона ще до заміжжя дони Флор ненавиділа майбутнього зятя за його незмінно добрий гумор і за ставлення до неї.

Розлючена, вона покидала поле битви під гучний веселий регіт Гульвіси і відігравалася на Доні Флор, всіляко ганьблячи її позаочі на жвавих пліткарських посиденьках:

— Ноги моєї більше не буде в цьому триклятому домі, бісова дочко! Атож, залишайся зі своїм щеням отим… чоловіченьком, нехай він і далі ображає твою матір, яка виплекала, вигодувала тебе своїм молоком… Я йду, бо ще, не дай Боже, поб’є мене… А я, на відміну від тебе, зовсім не люблю ходити у синцях!..

Здавалося, дзвінкий сміх Гульвіси переслідував її навіть на вулиці, лунав у кожному закутку, і від його глузувань у дони Розилди голова йшла обертом. Якось вона була вкрай ошаліла, забувши про свій статус скромної вдови, і просто посеред залюдненої вулиці обернулась до вікна, з якого реготав її зятьок, і жбурнула в нього мало не цілою в’язкою бананів, оскаженіло сиплячи при цьому зневажливими та лютими словами:

— На тобі, скотиняро така, встроми собі їх сам знаєш куди!..

Це обурило перехожих, високоповажного професора Епамінондаса, наприклад, чи красуню дону Жізу.

— Геть не здатна себе опанувати… — осудливо промовив професор.

— Якась істеричка… — підтримала його вчителька.

Попри те, що дона Норма добре знала дону Розилду і не раз була свідком її лютих сварок, попри те, що вона вже звикла до її єхидства та уїдливості, пропри все це, стоячи там, у черзі до підіймача, дона Норма дивувалася.

Вона уявити не могла, що відраза тещі до зятя може сягнути таких масштабів; навіть після його смерті дона Розилда не сказала про небіжчика жодного співчутливого слова — нехай і нещирого, просто щоби підтримати розмову. Навпаки, вона не вгавала:

— Тут аж дихати стало легше після того, як сконав той пройдисвіт…

Дона Норма більше не могла стримуватися:

— Ну як можна таке казати! Ви, мабуть, дуже зла на Гульвісу?

— Ще б пак! А хіба нема з чого злитися? Волоцюга без копійки за душею, п’яниця ще й гравець… І воно влізло у нашу сім’ю, замакітрило голову моїй дочці і забрало нещасну з рідного дому, щоб жити на її гроші…

Звісно, він був п’яниця, гравець, нероба і поганий чоловік, міркувала дона Норма, але ж як можна так ненавидіти людину після її смерті? Хіба ж не личить, із поваги до мертвих, забувати всі їхні гріхи? Та дона Розилда була геть іншої думки:

— У нього язик повертався називати мене старою каргою, він ніколи не ставився до мене з повагою, насміхався… Обдурив мене, обвів довкола пальця, пошив мене в дурні, заподіяв мені купу неприємностей… І це я маю забути все тільки тому, що він мертвий і на цвинтарі? Лише тому?

3

ВІДІЙШОВШИ У КРАЩИЙ СВІТ, ПОКІЙНИЙ ЖИЛЬ, ТОЙ БЕЗХРЕБЕТНИЙ ТЮХТІЙ, покинув свою сім’ю у дуже скрутному, майже безвихідному становищі. У цьому разі фраза «відійти у кращий світ» мала аж ніяк не переносне, а дуже навіть пряме значення. Хоч би що чекало його в таємничому потойбіччі — рай, сповнений променистого світла, солодкої музики та ангелів, чи похмуре пекло з киплячими казанами, вологий лімб, вічне поневіряння у сидеричних колах, а може, і просто небуття, — будь-який із цих варіантів був кращий за його подружнє життя з доною Розилдою.

Худий і небалакучий, чимраз змарніліший і мовчазніший, сеу Жиль утримував сім’ю, продаючи не надто ходові товари, — це приносило скромний дохід, якого заледве вистачало на щоденне існування: буденні витрати, оплата квартири на другому поверсі на Ладейрі-до-Алву, одяг дітям; а також потурання буржуазній чваньковитості дони Розилди з її примхливими забаганками, прагненням жити у розкоші, як найзаможніші сім’ї, з її заповітною мрією потрапити у світські кола і належати до них. Доні Розилді здавалися огидними більшість її сусідів, обділених, на її думку, долею — продавці, державні службовці, касири та кравчині. Вона зневажала цих плебеїв, які не вміють приховати своєї бідності, цуралася їх, пихато поводилася з ними, вважаючи, що потрібно виявляти повагу лише «респектабельним родинам» — про це вона не раз казала покійному Жилю, спіймавши чоловіка на гарячому, коли він смакував пивце в компанії Казузи Безодні, лотерейного маклера і вимагача, якого вважали філософом і чи не найлегковажнішою людиною в кварталі. Прізвисько Безодня йому дали не випадково, Казуза любив випити, і його ненаситну горлянку можна було порівняти лише з безоднею.

Чому ж сеу Жиль не бажав спілкуватися з доктором Карлосом Пассушем — затребуваним лікарем, з інженером Вале — впливовою особою в секретаріаті Транспортного відділу, з телеграфістом Пейшоту — літнім паном, який збирався на пенсію, досягнувши неабияких висот у поштовому відомстві, з молодим журналістом Насіфе, який отримував чималий прибуток від «Сучасного торговця» за, якщо вірити рекламі, «невтомний захист інтересів баїянської комерції»? Насправді всі ці люди були сусідами Жиля і належали до кола «респектабельних сімей»… Недорікуватий Жиль не вмів навіть друзів обирати; якщо він не сидів із Безоднею в «Чудовій місцині», то грав біля дому Атенора Ліми в триктрак або в шашки, і це, либонь, була єдина радість у його житті. Цього Атенора Ліму, комерсанта з Табоане і одного з постійних Жілевих клієнтів, можна було б зарахувати до «респектабельних» сусідів, якби не його зв’язок, що про нього всі знали, з негритянкою Жувентиною, яка спершу служила у Ліми. Тепер вона весь час сиділа біля вікна, мала власну прислугу, словом, поводилася нахабно і зухвало, а її гучні передрачки з доною Розилдою чула вся Ладейра-до-Алву. А недолугий Жиль, всівшись просто на тротуарі брудної вулиці, люб’язно вітався з тією простолюдинкою, наче то була дружина священика чи судді.

Зусилля дони Розилди подружитися з впливовими людьми були марні: з сімейством Коста — нащадками помітного політичного діяча і власниками величезної плантації в Матата (іменем цього знаного політика було названо одну з вулиць, а його онук Нелсон став видатним банкіром і промисловцем); з сімейством Марінью Фалкау з Фейра-де-Сантани, в крамниці якого Жиль замолоду стажувався (сеу Жоау Марінью позичив йому грошей, щоб він міг переїхати до столиці), з доктором Луїсом Енріке Діас Таварес, директором відділу, що всі вважали його розумахою і який публікував свої статті в газетах, — його ім’я вона вимовляла з особливою гордістю і щоразу нагадувала про свій з ним родинний зв’язок: «Це мій кум, хрестив мого Ейтора».

Перебираючи ці солідні знайомства та ганячи Жілевих приятелів, вона драматично запитувала співрозмовників, сусідів, вулицю, місто і весь світ: чим же вона так завинила перед Богом, за що він покарав її чоловіком, не здатним забезпечити достойного життя, відповідного до її походження і кола друзів? В одних комерсантів справа процвітала, зростала клієнтура, продажі і вони отримували вагомі премії. Купували собі будинки або ж земельні ділянки, щоб потім будувати особняки. Інші навіть могли дозволити собі таку розкіш, як автомобіль, — наприклад, їхній хороший знайомий Розалву Медейрос, родом зі штату Алаґоас, який лише кілька років тому прибув із Масейо з порожніми руками, а тепер он їздить на власному «студебекері». Цей Розалву так запишався, що одного дня, проїжджаючи вулицею Чилі, не впізнав дону Розилду і мало не збив, коли вона з люб’язною усмішкою кинулася назустріч машині, щоб привітати успішного чоловікового колегу. Хоч як це дивно, той не лише її перелякав, а ще й, різко засигналивши, вилаяв:

— Що, на той світ закортіло, гадина колюча?!

За якихось три-чотири роки цей нахаба завдяки своїй хитрості та харизматичності заробив на фармацевтичних товарах на автомобіль, вступив до Баїянського тенісного клубу, зблизився з багатьма політиками і багатіями, словом, перетворився на важливу персону і он як задер носа! Дона Розилда скреготіла зубами: ну що ж їй робити з цим йолопом Жилем?!

А Жиль із зразками своїх товарів — шнурками, підтяжками, накрохмаленими комірцями і манжетами — волочився пішки або ж їздив трамваєм; він спеціалізувався на товарах, що давно вийшли з моди, обмежуючись старими магазинчиками з дріб’язковим крамом і вузьким колом клієнтів із передмість. Він не вмів вийти з цього замкненого кола і все життя тупцював на місці. Ніхто не вірив у його здібності, а сам він і поготів.

Якось він зрозумів, що втомився від постійних нарікань і скарг дружини, усвідомив, що всі його старання не приносять ані радості, ані результату. Порту, його шваґер, чоловік Літи — Розилдиної сестри, теж зі шкури ліз, щоб заробити на життя уроками креслення й математики в державному ремісничому училищі Паріпе. Щодня Порту їздив туди потягом, прокидаючись удосвіта і повертаючись пізно ввечері. Проте щонеділі він блукав вулицями міста зі своїми пензлями та фарбами, малюючи яскраві міські пейзажі, і це миле хобі дарувало йому стільки радості, що ніхто ніколи не бачив, щоб він був у поганому настрої або ж нудьгував. І одружився не на Розилді, а на Літі, бо, на відміну від сестри, вона була свята жінка, від неї ніхто ніколи не чув лихого слова ні про людину, ні про будь-яке живе створіння.

Жилеві не щастило навіть у шашках і нардах. Атенор Ліма сідав із ним грати, тільки якщо не було сильнішого партнера; а щодо сеу Зеки Серри, чемпіона кварталу, то він, навіть щоб просто вбити час, ні за що не погоджувався на такого нецікавого, посереднього та неуважного партнера. До того ж дона Розилда зажадала, щоб Жиль раз і назавжди перестав спілкуватися з Казузою Безоднею, який нещодавно вийшов із в’язниці і досі перебував під слідством, отже — дуже потребував співчуття, підтримки та опіки. І Жиль, наче та полохлива курка, оминав місця, де міг здибатися з Безоднею, покірно виконуючи наказ дружини.

Так і не досягнувши успіху в своїй жертовній праці, одного холодного і вологого зимового дня він підхопив пневмонію, хоч і в легкій формі — «навіть не двостороннє запалення легень», як іронічно зауважив д-р Карлос Пассос, — і покинув цю грішну землю. Тихо і мирно, стримано і несміливо покашлюючи. Будь-хто на його місці легко подолав би недугу, що була не надто загрозливіша за грип. Але Жиль втомився, о, як же він втомився! — так втомився, що йому, щоб померти, не захотілося чекати серйознішої і небезпечнішої хвороби. Менше того: про тяжку, престижну, важливу хворобу, а надто про дорогу, модну болячку — з тих, що про них писали в газетах, — він і мріяти не наважувався. Йому цілком достатньо було звичайної пневмонії. А тому, ні з ким не попрощавшись, він покинув свою тілесну оправу і поринув у вічний спокій.

4

УЖЕ ДАВНО ДОНА РОЗИЛДА ОСОБИСТО КОНТРОЛЮВАЛА ЇХНІЙ СІМЕЙНИЙ БЮДЖЕТ, щотижня видаючи чоловікові з комісійних, що він заробляв як торговий представник, кілька монет на трамвай і на сигарети «Ароматні» — з розрахунку пачка на два дні. Але відкладених грошей заледве вистачило на похорон, жалобне вбрання і витрати на поминки. Виручки від останніх чоловікових операцій майже не було, хіба якісь жалюгідні копійки, тож дона Розилда залишилася з сином-гімназистом і двома маленькими доньками — Флор допіру стала підлітком — без жодних засобів до існування.

І хоч дона Розилда була така як була — сувора, різка, свавільна і непривітна, — проте мала і позитивні якості. Рішуча і вольова, вона зробила все, щоб її діти здобули освіту, доклала максимальних зусиль, щоб утриматися в тому становищі, в якому їх покинув Жиль, і спромоглась не докотитися до халупи на Ладейрі-до-Алву або ж брудної кімнатки на Пелорінью.

З усією притаманною їй одержимістю дона Розилда зубами вчепилася в ту квартиру. Переїхати звідти в дешевше житло означало б для неї остаточно впасти в очах суспільства. Вона будь-що мала організувати все так, щоб Ейтор закінчив принаймні середню школу, знайти йому роботу, а також видати заміж дочок, і видати вдало. А щоб цього досягти, не можна було опускати рук, поринути в злидні або ж виставляти їх напоказ, утративши честь і сором. Адже понад усе на світі дона Розилда соромилася бідності, ах!, вона соромилася її так, що прирівнювала до злочину, що заслуговує на сувору кару.

Дона Розилда мала залишитись у квартирі на Ладейрі-до-Алву за будь-яку ціну. Так вона і пояснила зятеві, коли той приніс позичити їй заощадження дони Літи (слід віддати доні Розилді належне — незабаром усі ці гроші вона повернула у повному обсязі). Її не влаштовував ані будинок, який можна було винайняти казна-де, проте за помірною ціною, ані пристосований до життя підвал на Лапіньї, ні квартирка з двох кімнат у Портас-до-Кармо. Вона немов приросла до Ладейри-до-Алву, хоча за цю квартиру їй доводилося не надто дешево платити, надто овдовівши, не маючи жодних засобів для існування — ні великих, ні малих.

Звідти, з широких балконів другого поверху, вона могла дивитися на майбутнє з упевненістю: не все ще було для неї втрачено. Вона змінила свої попередні плани на життя, проте так і не відмовилась від своїх забаганок. Якби відразу опустила руки, покинувши впорядковану, добре вмебльовану квартиру з килимами та гардинами і переїхавши в будинок, що, наче вулик, набитий злиднями, їй назавжди довелося б розпрощатися з усіма своїми надіями і мріями. Тоді Ейтор стояв би за прилавком бакалійної крамниці, у кращому разі — магазину, й усе життя гибів на касі, та й дівчат спіткала би така ж доля, або ж іще гірше — подалися б кельнерками в бари та кафе терпіти зухвале ставлення господарів і відвідувачів, а звідти пряма дорога в бордель і на панель. Залишаючись у своїй квартирі, жінка ще могла опиратися цьому загрозливому майбутньому. Покинути її для дони Розилди означало здатися без бою.

Ось чому вона відмовилася від пропозиції Атенора Ліми взяти Ейтора на роботу. І навіть не вважала за потрібне довго сперечатися з Розалією, коли та заявила, що хоче влаштуватися секретаркою на рецепцію успішної фотостудії «Фото Elegante» на Байша-душ-Сапатейруш, де Андрес Ґутьєррес, смаглявий іспанець із підстриженими вусиками, вдосконалювався у найрізноманітніших виявах фотомистецтва: від миттєвих світлин три на чотири сантиметри для посвідчень особи і стандартних карток («готові через добу») до «незрівнянних кольорових портретів, справжніх шедеврів», зокрема групових знімків із хрестин, весіль, першого причастя та інших урочистостей, достойних пожовклої вічності у сімейних альбомах. Хоч би що ви побажали сфотографувати, на обрії відразу виникав Андрес Ґутьєррес зі своїм фотоапаратом і зморшкуватим помічником-китайцем вельми підозрілого вигляду і невизначеного віку. Ходили чутки — дійшли вони, звісно, і до дони Розилди, завжди охочої попліткувати про Андреса, його «Фото Elegante», його помічника і сферу їхньої діяльності, — начебто китаєць у запечатаних конвертах їхнього виробництва продає надзвичайно натуралістичні листівки «мистецького ню», що мають нечуваний успіх. Як стверджували пліткарки, для таких фото за якихось тисячу реалів позували бідні і легкодоступні молодиці. До того ж вони ще й задовольняли Андресові примхи, і хтозна, можливо, і примхи його китайця. Чого тільки не пасталакали про те фотоательє. Тому й не дивно, що дона Розилда накинулася на доньку, коли та наївно і захоплено повідомила їй про пропозицію іспанця:

— Ще раз таке почую і шкуру з тебе здеру… відгамселю, що боків не залатаєш, тварюко невдячна…

Андресу вона пригрозила буцегарнею, перелічивши всіх своїх «впливових» знайомих: як бодай іще раз підгребе до її дочки, то хай начувається, розпусний галісійський кнуряка, дона Розилда усе розповість поліції…

Андрес теж був не з тих, хто дасть собі в кашу наплювати, нахабний і запальний, як усі іспанці, він не поступався доні Розилді в зухвалості. Почав з того, що галісійським кнурякою, до того ж рогатим, був не хто інший, як батько дони Розилди; а він, Андрес, співчуваючи становищу сім’ї після смерті сеу Жиля, ґречного і доброго чоловіка, який, без сумніву, заслуговував на кращу дружину, вирішив запропонувати роботу дівчині, заледве знаючи її, з єдиним наміром допомогти, і що отримав натомість? А натомість біля дверей його студії реве оця істерична корова, та ще й погрожує, вигадуючи всілякі нісенітниці і підлі наклепи! Якщо вона негайно не заткне свою вигрібну яму, себто паскудний писок, то нехай краще відразу котиться під три чорти і то швиденько, бо він — поважний, законослухняний громадянин, справний платник податків і нащадок стародавнього андалуського роду — нікому не дозволить називати себе кнурякою… Байдужий до цієї суперечки китаєць копирсався сірником у своїх довгих закручених нігтях, про які чого тільки не вигадували балакучі пліткарки…

Правдою чи брехнею були ті захопливі історії про фотостудію, — дона Розилда не для того ростила доньок, виховувала їх і давала освіту, щоб вони потрапили в лапи якогось Андреса Ґутьєрреса, андалусця, галісійця чи китайця, біс його зна, хто він там насправді… Доньки були тепер єдиним важелем, що за його допомоги вона хотіла змінити хід своєї долі і підвищити свій суспільний статус. Вона не приставала на жодну пропозицію прилаштувати Розалію і Флор, хоч робили їх із найкращими намірами. Дона Розилда не бажала виставляти напоказ своїх дівчат і наражати їх бодай на щонайменшу небезпеку. Місце порядної дівчини — в сім’ї; її мета — заміжжя, так вважала дона Розилда. Дозволити донькам стати за прилавок нікчемної крамниці, піти працювати касиркою в кінотеатр або стати секретаркою стоматолога означало б визнати власну бідність і капітулювати; це було однаково, що всім показати свою огидну, гнійну, смердючу виразку! Нехай дівчата працюють, але вдома, набуваючи навичок, необхідних для нареченої або ж заміжньої жінки. І якщо досі ці навички — як і саме заміжжя — були просто важливою складовою планів дони Розилди, то тепер вони посіли основне, пріоритетне місце.

Поки сеу Жиль був живий, дона Розилда мріяла дати синові вищу освіту, вивчити його на лікаря, адвоката або ж інженера. Докторське звання і університетський диплом допомогли б йому долучитися до еліти, засяяти серед сильних світу цього. Докторський перстень на пальці Ейтора мав стати ключем, що відімкнув би перед ним двері вищого світу, цих далеких і недосяжних сфер Віторії, Канели, Ґраси. Братове становище допомогло б і її донькам знайти хороших наречених серед його товаришів із пристойних родин і забезпечило б дівчатам чудове майбутнє.

Жілева смерть майже унеможливила здійснення цього геніального плану. Ейтор тоді ще навчався в гімназії, йому залишалося два роки до закінчення, але вчився він посередньо і змушений був весь час перескладати іспити. А на які кошти їй було оплачувати довгі п’ять або й шість років навчання в університеті? Вона заледве змогла дотягти його до закінчення курсу в державній гімназії Баїї, де навчання було безкоштовне. Після коледжу ж йому не загрожує жалюгідна доля торгового представника, можливо, навіть вдасться отримати місце в банку або — чому б ні? — обійняти державну посаду, що гарантуватиме премії, соціальні гарантії та стабільність, підвищення платні і кар’єрне зростання, можливості, варіанти та інші блага. Цієї мети дона Розилда розраховувала досягти за допомогою своїх упливових знайомих.

Вона вже не сподівалася досягти висот, про які мріяла, не надіялася на докторське звання, на перстень, що свідчив про закінчення університету, — зі смарагдом, рубіном або сапфіром. Шкода, але нічого не поробиш. Її чоловік, цей мамула, своєю ідіотською смертю вкотре поламав її плани.

Зате новий план, що вона так детально склала у дні жалоби, йому вже не вдасться зруйнувати. Цього разу її козирним ключиком, що відмикатиме двері добробуту і комфорту, було заміжжя Розалії і Флор. Видати їх заміж («прилаштувати», як казала дона Розилда) і то якнайвдаліше, за аристократичних юнаків, нащадків багатих батьків, синів полковників-плантаторів або ж за комерсантів — бажано гуртової торгівля — зі становищем, грошима і великим кредитом в банках. І якщо цієї мети вона збиралася досягти, то не могло бути й мови, щоб послати дівчаток на якусь сумнівну роботу, виставляючи напоказ їхню бідність; адже коли дівчина красива, а її квітуча молодість погано прикрита, це може викликати неабиякі гріховні, ниці та непристойні бажання у багатіїв та поважних осіб і, звісно ж, спонукати до пропозицій, але аж ніяк не руки та серця.

Дона Розилда воліла, щоб доньки тихенько сиділи вдома, допомагали їй по господарству і своєю поведінкою підтримували принаймні видимість їхнього забезпеченого життя, себто і надалі справляли враження небідних і добре вихованих наречених. Коли дівчат запрошували в гості до їхніх знайомих на недільні ранкові чаювання або на дружні вечірки, вони були вбрані як з голочки, справжнісінькі благородні паняночки. Ощадлива дона Розилда рахувала кожну копієчку, ледь зводила кінці з кінцями, одначе терпіти не могла нечупарності, навіть у хатньому одязі. Доньки мали бути завжди бездоганно вбрані й готові будь-якої миті прийняти казкового принца, якщо той раптом з’явиться. І для цього дона Розилда не шкодувала зусиль.

Якось Розалію запросили на танці з нагоди дня народження старшої доньки впливового і заможного доктора Жоау Фалкау в його особняк із кришталевими люстрами, столовим сріблом і кельнерами у фраках. Серед запрошених — винятково вишуканий контингент, суцільні вершки суспільства, багатії й аристократи світу цього. І Розалія стала справжньою сенсацією того свята, її вбрання виявилося найрозкішнішим, аж привітна господиня дона Детінья не втрималася від похвали:

— Яка ж ви гарненька, Розаліє… Ну просто лялечка, красуня…

Вона і справді мала вигляд заможної вишуканої аристократки. Тимчасом на вечорі були присутні шляхетні дівчата, яким пощастило належати до місцевої знаті — лікарів і бакалаврів блакитної крові, держслужбовців і банкірів, крамарів і комерсантів. Матовий, блідий відтінок ніжної шкіри метиски, Розалія, здавалося, була найясніша серед цих чарівних баїянок, які вражали всіма відтінками смаглявості, — між нами кажучи, можна сміливо стверджувати, що на цьому вечорі були присутні найвитонченіші метиски і найпрекрасніші «білі» мулатки!

Дивлячись на Розалію, так елегантно вбрану, ніхто б і подумати не зміг, що сукню, яку всі так вихваляли, Розалія з доною Розилдою пошили власноруч, та й не лише сукню, а й решту аксесуарів, зокрема, вони перетворили старі зношені туфельки на новий сатиновий витвір мистецтва. Крім багатьох інших своїх талантів, Розалія мала хист чудово кроїти і шити, плести і вишивати.

Дівчата без сторонньої допомоги, а лише завдяки власним здібностям і залізному керівництву дони Розилди давали раду з усіма життєвими труднощами, Ейтор і далі навчався в коледжі, закінчуючи курс, вони вчасно платили за квартиру, за радіоприймач і нову плиту, ще й спромагалися відкладати на придане, весільні сукні, серпанки, гірлянди, адже постільна та спідня білизна і комбінації вже лежали у скринях.

Увесь цей крам дівчата ладували самі. На своїй швейній машинці на педалях Розалія шила на замовлення, викроювала сукні, вишивала витончені блузки. Флор готувала закуски і солодощі для сімейних свят і невеликих урочистостей: днів народжень, перших причасть. Якщо коником Розалії було шиття, то покликанням молодшої сестри була кухня. Здавалося, Флор має природжений хист готувати. Змалку вона навчилася пекти тістечка та виготовляти делікатеси, весь час крутилася біля плити, переймаючи таємниці кулінарного мистецтва у тітки Літи, чудової кухарки. Дядько Порту, Літин чоловік, окрім живопису, любив іще смачно попоїсти. Він обожнював каруру[11] і сарапател[12], життя б віддав за фейжоаду[13] і вправно стушковане овочеве козідо[14]. Спершу Флор навчилася пекти пиріжки з м’ясом і рибою, потім почала брати замовлення на комплексні сніданки та обіди, згодом навчилася сама складати рецепти і почала давати уроки кулінарії. І врешті-решт відкрила власну кулінарну школу.

Так вони і тягнули лямку — одна кроїла і шила, цілісінький день сидячи за швейною машинкою, інша — поралась у кухні біля плити, а дона Розилда справно керувала всім цим процесом. Жили скромно, розмірено, в очікуванні, коли на якомусь святі чи під час прогулянки з’являться раптом мандрівні лицарі, напаковані грошима і пишними титулами. Першою, під руку з нареченим, під вінець піде Розалія, а слідом за нею наречений поведе Флор, і обидві під звуки весільного маршу попрямують до вівтаря й увійдуть до кола сильних світу цього. Розалія — перша, бо вона старша.

Дона Розилда пильно вдивлялась у кожного, хто виникав на горизонті, очікуючи принца, всього у золоті, сріблі та діамантах. Іноді вона впадала у справжній відчай: а що, коли казковий принц так і не прийде? Адже саме пора йому з’явитися, не може ж вона все життя чекати, та й дівчата вже мріють про наречених. Он Розалії уже двадцять, а вона і далі невтомно крутить свою швейну машинку і, зітхаючи, поглядає у вікно — коли ж нарешті прийде по неї той герцог, граф чи барон? Це нестерпне чекання так затягнулося, аж Розалія вже мимоволі почала надумувати, як вона залишиться старою дівкою, а потім стане озлобленою, смердючою, буркотливою баберою, на що жартівливо натякав добрий дядько Порту, кепкуючи з аристократичних забаганок дони Розилди.

Часто Розалія мріяла, як зустріне судженого на вечірці, дорогою до тітки в Ріо-Вермельйо, на ранковому сеансі в кіно, за кермом автомобіля або ж — одягненого в біле з голови до ніг — на недільній регаті; він марився їй то веселим студентом, то серйозним ученим з товстими фоліантами під пахвою, то танцюристом, який хвацько виконував химерні па аргентинського танго, то романтиком, що млосно зітхає під звуки нічної серенади.

Дона Розилда теж чекала, і її нетерпіння посилювалося: коли, коли ж він з’явиться, той довгоочікуваний зять, мільйонер, лорд або лицар, доктор наук у чорній шапочці чи комерсант із Нижнього Міста, той какаовий або тютюновий плантатор, власник магазину чи бодай якоїсь маленької крамнички, або ж хоча б якийсь спітнілий ґринґо-бакалійник? Коли він нарешті з’явиться?

5

ОТАК ВОНИ І ЧЕКАЛИ… ТИЖНІ, МІСЯЦІ, РОКАМИ, ЗАВЖДИ НАПОГОТОВІ, ошатно вбрані, в охайній квартирі, а той жаданий лицар усе не з’являвся, як не з’являвся і молодий аристократ із Барри чи Ґраси, ні син какаового плантатора-полковника, ні успішний комерсант, ані галісієць, який розбагатів, важко працюючи на складах і пекарнях. Зате з’явився Антоніо Мораїс, власник ремонтно-механічної майстерні, майстер-самоук, у своєму робочому, чорному від мастила комбінезоні. З’явився він дуже вчасно, тому дівчата його з радістю прийняли. Розалія вже всі сльози виплакала, змирившись із долею самотньої старої дівки, а дона Розилда вже не мала сил цьому опиратися. Звісно, це не той зять, про якого вона мріяла, не зводячи очей із доньок, поки одна сиділа за швейною машинкою, а друга стояла коло розпеченої плити. Але з певних міркувань вона не могла більше протистояти загрозливому гніву і зухвалим витівкам своєї Розалії, отієї — кров із молоком — дівки, яка у її двадцять (з гаком) років щосили рвалася заміж.

І хоча Антоніо Мораїс не був ані багатий, ані впливовий, усе ж він працював не на когось, а мав власну, хоч і невелику, майстерню з постійною клієнтурою і заробляв достатньо, щоб утримувати сім’ю — дружину і дітей. Доні Розилді довелося змиритися з долею. А що було робити, як доля не залишала їй вибору?

На той час Ейтор за сприяння свого хрещеного доктора Луїса Енріке вже почав працювати на Залізниці Назаре і переїхав у Реконкаву[15], лише час до часу навідуючись у Баїю. На тій роботі перед ним відкривалися привабливі перспективи і доні Розилді не було чого за нього хвилюватись. Як і за Флор, яка успішно викладала кулінарне мистецтво дівчатам і жінкам, заробляючи гроші і здобуваючи репутацію хорошої викладачки. Тепер усі домашні витрати оплачувала переважно вона, тому що Розалія свої гроші витрачала на сукні, черевички і мережива — їй треба було дбати про зовнішність.

Антоніо Мораїс уперше помітив Розалію на денному сеансі в кінотеатрі «Олімпія»; того дня, крім двох фільмів і серіалу, власник кінотеатру сеу Мота вніс у програму виступ кількох зірок відомих театральних колективів, які гастролювали по провінціях і саме були проїздом у Баїї. Поки «Мірабел, чуттєва варшавська мрія», немолода вже, поважна полька, втомлена від війни, сцени і будинків розпусти, вертіла кістлявим задом на радість молодому поколінню, що проходило там школу життя, Антоніо Мораїс звернув увагу на дону Розилду та двох її дочок, які сиділи на сусідніх із ним місцях: Розалію у піднесеному очікуванні і Флор з її розкішними грудьми та стегнами.

Механік одразу ж відвернувся від пошарпаної «варшавської мрії», яка завзято вигиналася перед публікою. Грайливі очі Розалії зустрілися з його покірним поглядом. Вийшовши з кінотеатру, Антоніо дійшов услід за матір’ю і доньками до самісінької їхньої квартири на Ладейрі-до-Алву. На мить Розалія з’явилася на балконі і легенько всміхнулася йому тремтячими вустами.

Наступного дня по обіді Антоніо Мораїс млів у любовній знемозі, тиняючись по Ладейрі-до-Алву, час до часу зупиняючись навпроти будинку дони Розилди. Розалія, зачаївшись, обнадійливо дивилася на нього з вікна. Блукаючи то вгору, то вниз вуличкою, механік очей не зводив з її балкона і насвистував пісеньок. Через деякий час Розалія у супроводі Флор вийшла з дому. Непевним кроком Антоніо підійшов до них.

Дона Розилда, яка завжди була насторожі, помітила легкий флірт між ними ще в суботу у кінотеатрі. Зрозумівши, що охоплена пристрастю Розалія її не послухає, дона Розилда вирішила озброїтись інформацією про цього молодика. З’ясувала, що його добре знає сеу Атенора Ліма, який охоче розповів їй про хлопця тільки хороше: Антоніо Мораїс — вправний механік, майстер на всі руки, дуже працьовитий і має власну майстерню в Ґалес. У дев’ять років хлопчик втратив батьків під час автокатастрофи і залишився сам-самісінький, проте він не приєднався до Капітанів піску[16], життя на вулиці теж його не вабило. Він попросився помічником у майстерню негра Пе де Пілау, чудового механіка, зростом вищого за собор. У майстерні хлопчисько працював до сьомого поту, брався за будь-яку доручену роботу, ретельно вивчаючи цю справу. Сталої зарплатні не отримував, але йому дозволяли ночувати в майстерні і брати чайові, часто досить навіть щедрі. Він самотужки навчився читати і писати, у сеу Пе де Пілау перейняв ремесло, а вже юнаком, на свій страх і ризик, Антоніо спробував сам братися за дрібний ремонт. Мав спритні руки і ясний розум: не існувало секретів у роботі автомобільних моторів, що йому їх не цікаво було розгадати. Звісно, він не має ні освіти, ні статків, утім жоден механік не може з ним зрівнятися. У нього є свій стабільний заробіток і навряд чи доні Розилді вдасться знайти кращого чоловіка для Розалії, бо ж і вона не принцеса і не власниця какаових плантацій — немов ножем відрізав Ліма своїй пихатій і сварливій сусідці.

Інші знайомі підтвердили цю інформацію про Антоніо, і дона Розилда, порадившись зі своїм кумом д-ром Луїсом Енріке — який зажив слави мудреця і завжди давав тільки слушні поради — ретельно зважила всі «за» та «проти» і вирішила на користь механіка.

Авжеж, це не той зять, про якого вона мріяла, не принц блакитної крові з повними золота скринями. Та принаймні в його жилах текла благородна кров — його далеким предком був принц африканського племені Обітіко, який свого часу переїхав в Баїю рабовласником; проте з часом до благородної крові домішалася плебейська кров деградованих португальців і голландських купців, завдяки чому на світ і з’явився цей мулатик — симпатичний смаглявий хлопчина з приємною усмішкою. Не було в нього і повних золота скринь; заощаджених механіком грошей не вистачило навіть на невеличкий будиночок. Зате Розалія шаленіла від жагучої пристрасті і навіть чути не хотіла про сумнівне походження й убогі заощадження Антоніо, тож доні Розилді нічого не залишалось, як відступити перед доччиним бунтарством та агресією: Розалія зухвало відповідала матері і дратувалася через будь-яку дрібницю. І ось, під час п’ятого чи шостого вечірнього візиту, дона Розилда зауважила, що у накрохмаленому білому костюмі, капелюсі набакир і напастованих до блиску черевиках Мораїс мав пречудовий вигляд.

Закохані саме горнулись одне до одного, ніжно дивились одне одному у вічі, тримаючись за руки, мило шепотіли всілякі дурниці, аж раптом із холодної тіняви сходів своїм інквізиторським їдким голосом до них звернулася дона Розилда:

— Розаліє, доню, може ти познайомиш мене зі своїм залицяльником?

Тремтячим від страху голосом, ковтаючи слова Розалія представила зніяковілого Мораїса матері, яка, не церемонячись, одразу ж накинулася на нього:

— Моя дочка не фліртує з чоловіками наліво і направо, не підморгує їм на кожному кроці, за ручку з коханим сама не ходить, не для того я її виховувала, щоб вона розважалася з усякими галайдами.

— Але ж я…

— Той, хто хоче спілкуватися з моєю донькою, повинен спершу озвучити свої наміри.

Антоніо Мораїс запевнив дону Розилду, що в нього лише серйозні наміри щодо Розалії, що він уже не якийсь хлопчисько і не збирається нікого обманювати. А потім із готовністю та виваженістю дав відповіді на весь ретельно спланований допит дони Розилди, яка з перших вуст переконалася в достовірності отриманої про нього інформації, особливо стосовно доходів від майстерні.

Дона Розилда врешті схвалила їхнє спілкування, й механіку було офіційно дозволено приходити вечорами до них на ґанок, де відтепер Розалія чекала на нього, сидячи на стільці. Дона Розилда з вікна ревно пильнувала сімейну честь: не на втіху різним гульвісам виховувала вона своїх дочок. Тому, щойно Мораїс ледь торкався тремтячою рукою до ніжної дівочої долоні, зверху відразу чулося докірливе кахикання дони Розилди:

— Розаліє!

Тому не дивно, що механік поквапився з заручинами, бажаючи якомога швидше отримати повну свободу дій і звільнитися від цього нестерпного контролю. Тепер наречений став частіше бувати в їхньому домі, ходити з Розалією в кіно на недільні ранкові сеанси, куди з ними незмінно вирушала Флор, яка повинна була пильно стежити, щоб закохані не цілувалися і не горнулися одне до одного; дона Розилда вимагала максимальної поваги до доньки. Але Флор не була підлою нишпоркою; чудово розуміючи і підтримуючи сестру, вона відверталась спиною від неї і майбутнього шваґра, поринала з головою у фільм, жувала цукерки і не звертала жодної уваги на закоханих, охоплених пристрастю палких поцілунків.

Як до, так і після заручин дона Розилда намагалася поводитися якомога люб’язніше, щосили приховуючи не надто світлі сторони свого кепського характеру. Їй будь-що треба було видати доньок заміж, а з Розалією й чекати вже не було коли, бо ж дівчат на виданні було хоч греблю гати, а юнаків сильно бракувало. І дона Розилда прекрасно розуміла, що видати доньок заміж — нелегка справа. До того ж майже всі її знайомі вважали, що механік — хороший варіант. А дона Ельвіра, мати трьох набурмосених, тілистих незайманок, приречених на довічну безшлюбність, навіть підсилала їх свататися до Мораїса. Ті шерепи обступили бідолашного, відверто і багатообіцяльно посміхалися йому, але затягнути Мораїса в ліжко їм не вдалося. До того ж, міркувала дона Розилда, Мораїс працьовитий і вихований, тож після одруження його не важко буде прибрати до рук, щоб слухався любу тещу. Втім, тут вона помилялася: зять згодом її ще не раз здивує.

Яка насправді людина дона Розилда, механік дізнався лише після весілля. Вони вирішили всі разом оселитися на другому поверсі будинку на Ладейрі-до-Алву — дуже зворушливе та економне рішення: менше витрат іще й уся сім’я вкупі, адже здавалося, що ні Мораїс, ні дона Розилда й уявити не можуть, щоб жити окремо. Розалія була категорично проти цих безглуздих задумів, нагадуючи, що «сім’ю створити — своє гніздечко звити», але як могла піти проти солодкої ідилії матері та коханого?

Утім, не минуло й півроку після медового місяця, як з дони Розилди поперла її справжня сутність, і невдовзі зять уже казав знайомим: «Хіба лише Христос зміг би витримати життя поруч із доною Розилдою, та й то мав би спершу спробувати, бо, либонь, і Спасителю терпіння забракло».

Так і переїхали молодята туди, де дідько каже «добраніч», у Кабулу, далеко за місто. Мораїс волів їздити, стоячи на одній нозі в переповненому трамваї, що волочився, немов черепаха, та ще й протягом свого нескінченного шляху час до часу сходив із рейок, а тому весь час запізнювався; волів виходити з дому вдосвіта, щоб встигнути до відкриття в майстерню, розташовану поблизу Ладейра-дос-Ґалес; він ладен був жити в дрімучому лісі, де шипіли отруйні гримучі змії, панували Ешу і вільно блукали стежками містичні духи кандомбле[17], завдаючи людям усілякого лиха; він був згоден на будь-що, аби тільки не під одним дахом із тещею. Що йому якісь гримучі змії чи Ешу!

На другому поверсі будинку на Ладейрі-до-Алву залишилася квітнути лише юна Флор — чарівна дівчина з ніжним личком, високими грудьми і пишними стегнами — і дона Розилда, яка ставала чимраз уїдливіша й скаженіша. Після від’їзду Розалії всі свої надії і сподівання вона покладала лише на молодшу дочку; Флор була її останнім козирем у боротьбі за високе становище у суспільстві, в якій вона стільки разів зазнавала поразки.

Попри все, дона Розилда не втратила силу духу, не похитнулось її неухильне бажання піднятися вгору соціальною драбиною, що вела б її у світ багатіїв. Безсонними ночами (часто вона не могла заснути, вибудовуючи нові стратегії) дона Розилда твердо вирішила, що її молодша донька не дістанеться ще одному якомусь Мораїсу. Для Флор вона обере достойного чоловіка, справжнього аристократа, дипломованого лікаря або ж багатого комерсанта. Дона Розилда готова була чіплятися зубами і нігтями, щоб відвоювати той її останній бастіон. Такого, як із Розалією, вона більше не допустить. На відміну від Розалії, Флор була слухняна і розсудлива, її не лякала перспектива засидітися в дівках, вона не базікала щомиті про заміжжя і не обурювалася, коли мати заборонила їй фліртувати з пересічним службовцем, продавцем із крамниці дріб’язку і португальцями, які торгували в хлібному магазині. Вона спокійно корилася, не здіймала галасу, не замикалася в спальні, погрожуючи самогубством, як це робила Розалія, коли дона Розилда, дбаючи про її майбутнє, забороняла навіть щонайневинніше кокетство. І ось результат — Розалія заміжня за цим нікчемою, навіть не комерсантом, а простим механіком, робітником! Який жах! Та його становище у суспільстві ще нижче за їхнє! І нехай він хороший майстер, нехай непогано заробляє, нехай — хороший чоловік для її дочки, але річ у тім, що з ним Розалія не лише не піднялася вгору по суспільній драбині, а й опустилася ще нижче, завдавши чималих клопотів доні Розилді, яка, звісно ж, розраховувала зовсім на інше. О ні, з Флор усе буде інакше, більше дона Розилда так не помилиться.

Поки дона Розилда виношувала плани і будувала стратегії, Флор ставала дедалі відомішою викладачкою кулінарного мистецтва, зокрема баїянської кухні. Флор змалечку розвивала Богом даний талант, іще в дитинстві вона шаруділа рецептами і гримала баняками, переводила сіль, цукор і продукти на різноманітні соуси. Вона весь час діставала замовлення на баїянські страви, її часто просили допомогти приготувати ватапу[18] і ефо[19], мокеку[20] і шіншін[21] як для найбільших свят, так і для сімейних вечорів у тітки Літи й Дороти Алвес, де збиралося багато гостей, тому їжі готували з запасом. Згодом про талант Флор дізнавалося дедалі більше людей, до неї приходили по рецепти, а багатії запрошували до себе додому з проханням навчити готувати ті чи ті особливо складні страви, заправки та соуси. Дона Детінья Фалкау, дона Ліжія Оліва, дона Лаурита Таварес, дона Івані Силвейра та інші «впливові» сеньйори, дружбою з якими дуже пишалася дона Розилда, рекомендували її своїм подругам, тому Флор не сиділа склавши руки. Саме одна з цих вельмишановних пані подала ідею започаткувати школу, де проходитимуть теоретичні та практичні заняття, вона ж зголосилася платити за це, запевнивши Флор, що то достойна винагорода за працю чудової викладачки й до того ж хорошої подруги, а не оплата послуг кухарки. До таких улесливих хитрощів вдавалася Луїза Силвейра, знатна сержипійка, надзвичайно винахідлива і дворушна особа.

Але попри те, що школу вже було відкрито давніше, справжні уроки Флор почала давати лише після від’їзду Розалії й Мораїса в Ріо-де-Жанейро. Механік вирішив, що відстань між Кабулою й Ладейрою-до-Алву недостатня, і зажадав, щоб їх із тещею розділяв океан, — так сильно він зненавидів дону Розилду, цю «мегеру» або, як він любив казати, «цю чуму, війну і голод!».

Школа процвітала. Навіть пані з елітних районів Канели, Гарсії і Барри приїжджали опанувати секрети солодкої оливкової й пальмової олій; однією з перших зголосилася дона Маґа Патерностро, заможна, впливова пані, натхненна пропагандистка кулінарних талантів Флор.

Час збігав, спливали роки, а Флор не поспішала створювати сім’ю; дона Розилда вже починала турбуватися з цього приводу, адже її донька давно вже була не юна дівчина. Флор лише знизувала плечима і думала тільки про школу. Приїхавши якось до них у гості з Назаре, Ейтор — а його художні здібності завжди були очевидні — намалював кольору вивіску і повісив її на балконі:

КУЛІНАРНА ШКОЛА «СМАК І МИСТЕЦТВО»

Ейтор колись прочитав був у газеті чималеньку статтю про відкриття школи «Знання і мистецтво», засновану таким собі Анізіу Тейшейру, який нещодавно повернувся зі Сполучених Штатів. Замінивши у цьому модному словосполученні слово «знання» на слово «смак», він адаптував його відповідно до захоплень сестри. Поруч із вигадливими літерами красувалось елегантне тріо схрещених ложки, виделки та ножа, що вдало доповнювало загальну концепцію задуму. (Якби цей «витвір мистецтва» було створено нині, Ейтор цілком міг би влаштувати виставку своїх полотен і продати деякі з них за добрі гроші. Втім, у ті далекі часи залізничний службовець міг розраховувати хіба на похвалу матері, сестри та однієї з учениць Флор, дівчини з променистими очима на ім’я Селеста.)

Грошей, які Флор отримувала за уроки, цілком вистачало, щоб утримувати помешкання, а також на скромні витрати маленької сім’ї, усілякі побутові дрібнички і, звісно, їх відкладали на придане і на майбутнє весілля. Але насамперед ці заняття заповнювали час Флор і хоч трохи звільняли її від необхідності вислуховувати постійні нагадування дони Розилди про те, чого їй коштувало виростити і виховати двох доньок, і безперечно, про те, що Флор потрібно щонайшвидше знайти такого чоловіка, який витягнув би їх звідси, з тієї Ладейри-до-Алву, у краще, багате життя елітних районів Барри, Ґраси і Віторії.

Одначе, здавалося, Флор геть не цікавило ні кохання, ні заміжжя. На вечірках вона танцювала то з одним, то з іншим юнаком, вислуховувала компліменти, привітно всміхалася, та й по тому. Не зворушили її й пристрасні благання студента-медика, веселого паранайця, любителя розважитися і пофліртувати. Флор була байдужа до його залицянь, хоча дона Розилда так і загорілася: нарешті студент, майже бакалавр, шукає прихильності її дочки.

— Та не подобається він мені… — рішуче заявила Флор. — Якийсь наче пес коростявий…

Ані вмовляння, ані сварки розгніваної дони Розилди не змусили її змінити думку. Дона Розилда вже почала панікувати: невже повториться історія з Розалією, невже Флор така ж уперта, як її сестра, і сама обере собі нареченого? Дона Розилда звикла вважати, що у молодшої доньки характер покійного Жиля й вона будь-що підкориться материній волі, а Флор, бачте, і знати не хоче цього студента, який, до слова, незабаром закінчує університет, а його батько — відомий латифундист із Пара, власник пароплавів і островів, каучукових лісів і какаових плантацій, диких індіанських племен і довжелезних річок. Так це ж справжня, повна золота скриня! Дона Розилда вирішила дізнатися про нього більше і, вислухавши відгуки кількох знайомих, уже уявила себе власницею неосяжних просторів Амазонії, керуючи і віддаючи накази селянам-метисам та індіанцям. Нарешті з’явився той казковий принц, не марними виявилися її сподівання, не дарма вона стільки для цього пожертвувала. Вона припливатиме в Баїю на кораблі, а власники елітних будинків Барри і котеджів Ґраси всіляко їй догоджатимуть, улещуватимуть і підлабузнюватимуться.

Але Флор зі своїм ніжним округлим личком, матовою шкірою, милими ямочками на щоках лише здивовано дивилась на матір і втомлено та манірно повторювала:

— Не подобається мені цей хлопець… Він огидний, як самі злидні…

«Та що вона з біса собі понавидумувала? — сердилася дона Розилда. — Та вона поводиться так, ніби у шлюбі головне любов і краса, невже вона думає, що такі претенденти, як Педро Боржес, у чергу ставатимуть до неї на Ладейрі-до-Алву?»

— Люба моя царівно-королівно, любов приходить, коли люди починають жити разом, коли з’являються спільні інтереси, діти. А спочатку — головне, щоб не було огиди. Може, він тебе чимсь образив?

— Ні, боронь Боже. Він, мабуть, хороша людина. Та я вийду заміж лише за того, кого щиро покохаю… А Педро геть некрасивий… — Флор тонула у любовних романах із «Жіночої бібліотеки» і мріяла про небагатого білявого юнака, відважного і вродливого.

Із піною на вустах від люті дона Розилда так пронизливо заверещала, що відгомін їхньої суперечки було чути всім сусідам:

— Некрасивий, бачте! Та яке це взагалі має значення? Краса чоловіка, дуриндо ти безпросвітна, не в зовнішності, а в характері, в його соціальному статусі, в багатстві. Ти коли-небудь бачила, щоб заможний та й був непривабливим?

От дона Розилда нізащо не проміняла би цього некрасивого Боржеса (та не такий уже й огидний він був: високий, міцний, щоправда, з трохи грубуватим обличчям) на цілу юрбу зухвалих молодиків із Ріо-Вермельйо, у яких і в скрині пусто, і в кишенях не густо. Доктор Боржес — дона Розилда наперед присвоїла йому цей титул — не просто достойний юнак, що відразу видно з його манер, а ще й родом зі славетного сімейства з Пара, до того ж дуже багатий. Дона Розилда з’ясувала, що їхня резиденція в Белені — це справжній палац, де самих лише слуг з десяток осіб. Десяток, чуєш ти, недолуга, самовдоволена, вередлива нікчемо! Там усі підлоги і сходи — з мармуру. З мармуру! І, драматично простягнувши вперед руки, дона Розилда промовляла:

— Та де ж ти бачила, щоб заможний та й був непривабливий?

Флор усміхалася і на щоках знову красувалися її чарівні ямочки; заміж вона не квапилася і впевнено заперечувала матері:

— Ви, мамо, так кажете, ніби я якась дама, яка чоловіків за статками оцінює… Не подобається він мені і край!..

Боротьба за Педро Боржеса між роздратованою і щоразу все більш розлюченою доною Розилдою та її донькою, яка була спокійна, ніби нічого й не сталося, досягла свого апогею під час випускного балу Педро, куди він їх запросив.

Задля такої урочистої події дона Розилда вирядилася просто бездоганно: вся в блискучій тафті, набундючена, немов гордовита пава, з вишуканими воланами на рукавах й іспанською діадемою у волоссі вона мала досить смішний вигляд. Зате у Флор, вбраній у неперевершену ніжну мереживну сукню, того вечора відбою не було від кавалерів. Вона не пропустила жодної кадрилі, проте так і не подала найменшої надії новоспеченому випускникові.

Навіть тоді, коли напередодні від’їзду в далеку Амазонію Педро прийшов до них з візитом і, щоб справити краще враження, взяв із собою батька. Батька звали Рікардо; це був величний кремезний дядько з гучним, громоподібним голосом. На кожному пальці красувалося по кілька перснів — дона Розилда мало не зомліла, коли побачила стільки коштовних каменів. Один із них — величезний чорний діамант, який, мабуть, коштував щонайменше п’ятдесят тисяч реалів, о Матір Божа!

Рікардо розказував про свої володіння, про приручених індіанців, про каучукові плантації, словом, різні цікавинки з Амазонії. Потім розповів, який радий, що його син нарешті вивчився на доктора. І додав, що тепер лише мріє побачити сина у щасливому шлюбі з порядною, скромною і простою дівчиною; її гроші їх не цікавили, мовляв, заощаджено предостатньо; сказавши це, він заворушив пальцями і мерехтливий блиск діамантів осяяв вітальню. Він мріяв про невістку, яка подарує йому внуків, а ті заповнять веселим криком і теплом ту холодну розкіш мармурового палацу в Белені, де старий удівець Рікардо самотньо жив, поки Педро навчався. Отак розповідаючи, старий очей не зводив із Флор, немов очікував від неї слова, жесту чи бодай привітної усмішки (бо якщо це було не сватання, то дона Розилда тоді нічогісінько не тямила у таких речах). Дона Розилда тремтіла від емоцій та хвилювання: нарешті настала та благословенна мить, ніколи доти вона не була так близько до своєї мети… Вона дивилася на свою нікчемну доньку, очікуючи її скромної, проте впевненої згоди. Одначе та лише байдужо промовила:

— Я не сумніваюся, що знайдеться красива і порядна дівчина, згодна вийти заміж за Педро. Мені б лише хотілося, щоб весілля відбулося в Баїї, тоді б я все приготувала для банкету.

Педро Боржес, анітрохи не образившись, сховав куплену наперед золоту каблучку для заручин, а старий Рікардо кашлянув і змінив тему розмови. Дона Розилда відчула, що їй стає зле, вона задихається і її серце ось-ось вискочить із грудей.

Несамовитіючи з люті, вона вийшла з вітальні, боячись, що зомліє. Вона щиро зажадала смерті цій невдячній свинюці, яка ж вона ідіотка, це ж треба бути матері рідній таким ворогом, клята дурепа! Як вона наважилася відмовити докторові — тепер уже й справді докторові, — багатому юнакові, майбутньому власнику островів, річок, індіанців, мармурових особняків, коштовних перснів?! Та як вона посміла?!

Нездоланна стіна ненависті й ворожнечі, фатального нерозуміння та глухої злоби постала би між матір’ю й дочкою, назавжди об’єднавши їх і назавжди відокремивши одна від одної, якби невдовзі після Боржесового від’їзду на обрії не показався Гульвіса. Ах, порівняно з титулами, становищем, багатством і везінням Гульвіси — про що дона Розилда дізналася від нього самого і від кількох його друзів — Педро з усіма його маєтками, мармуровим палацом із десятком слуг і просторими землями, був просто жебраком.

6

ВІТАЛЬНО ВКЛОНИВШИСЬ, МІРАНДАУ З ОБЛИЧЧЯМ, СПОВНЕНИМ ПРИХИЛЬНОСТІ ТА СИМПАТІЇ, попросив у дони Розилди дозволу і сів біля неї на один із солом’яних стільців, розставлених по периметру зали. Вічний студент («постійний», виправляв він, коли йому нагадували про сьомий рік навчання в Школі Агрономії) витягнув ноги й акуратно розправив складку на штанях. Дивлячись на пари, які вигинались майже в акробатичних па аргентинського танго, він схвально всміхнувся: жоден танцюрист не міг зрівнятися з Гульвісою, жоден, то ж благослови його, Боже, і бережи від лихого ока, благаю! Мірандау був забобонний, але це не заважало цьому світлому мулатові в його двадцять вісім років мати репутацію послідущого ледаря і найпопулярнішої особи в борделях і гральних закладах Баїї.

Відчувши, що дона Розилда дивиться на нього, він обернувся, чарівливо всміхнувся і, окинувши її критичним поглядом, з жалем констатував: «Шарму позбавлена, до вжитку непридатна». І йшлося не про вік: Мірандау вже давно вніс у свій неписаний кодекс взаємин із жінками параграф, у якому йдеться, що зрілість у жодному разі не перешкода, інакше фатальних помилок не оминути. Жінки, яким уже перебігло за п’ятдесят, часто зберігають чарівну молодість і здатні до чудових перетворень та непередбачуваних рекордів. Він це знав із власного досвіду, тож зараз, дивлячись на вцілілі руїни дони Розилди, згадав величну пишноту Селії-Марії-Пії-дос-Вандерлей-і-Прата. Ця тендітна жінка була дамою з вищих прошарків суспільства, проте мала воістину шалений темперамент і не знала ніяких заборон і перешкод. У свої, як вона стверджувала, шістдесят із гаком років, будучи достоту ненаситною, вона невпинно наставляла роги, цілі хащі рогів, своєму чоловікові та коханцям. Маючи онучок бальзаківського віку і правнучок на виданні, вона залишалася палкою і нестримною коханкою, милосердно вдовольняючи (ще й як милосердно!) потреби молодих студентів. Мірандау примружив очі, щоб не бачити жінку, яка сиділа поруч, — цей скелет, до якого страшно доторкнутися й від якого нікуди не дінешся, — і щоб легше було згадати гаряче лоно і незабутній темперамент Селії-Марії-Пії-дос-Вандерлей-і-Прата і банкноти у п’ятдесят й сто тисяч реалів, що їх вона — вдячна, багата і щедра — тихенько засовувала йому в кишеню піджака. Але ж хороші були часи! Мірандау, першокурсник Школи Агрономії, допіру починав пізнавати науку, любощі, життя і Марію-Пію-дос-Вандерлей, облиту з голови до ніг справжніми французькими парфумами.

Мірандау розплющив очі й оглянув залу, йому так хотілось знову вдихнути незабутній аромат Маріїних парфумів; але поруч сиділа мерзенна шкапа — справжня відьма з зіпсованими зубами, обвислою шкірою і гулькою на голові, — яка уважно вивчала його своїми короткозорими очима. Стара потвора, від якої вже тхнуло тліном, духом підгнилого м’яса; Мірандау подумки вдихнув аромат парфумів, що досі зберігався в його пам’яті — ах, шляхетна Вандерлей, де ж ти зараз, моя шістдесятилітня красуне? Цій старій вочевидь не властиве милосердя, на яке ти була така щедра.

Але він був вихованою людиною й пишався цим, тож вічний студент не забув усміхнутися доні Розилді. Але ж яке страшидло, стара шкапа, висохла ропуха, якась таранька пересушена, фу, навіть уявити гидко… попри це Мірандау поводився ввічливо і ґречно з цією виснаженою матір’ю сімейства, поважною вдовою. У глибині душі він був порядною людиною, просто збився на манівці в гральних закладах та будинках розпусти. До того ж зараз у Мірандау був хороший настрій.

— Весела вечірка, авжеж? — звернувся він до дони Розилди, починаючи свій історичний діалог.

На всіх його гулянках завжди було одне і те ж. Спершу — приплив всеохопної, бурхливої радості. Світ здавався йому досконалим і неперевершеним, а життя легким і безтурботним. У такі хвилини він міг усе зрозуміти, всьому радів, легко знаходив контакт навіть із таким опудалом, як його сусідка. Він ставав дуже люб’язний, товариський, без угаву фантазував і вигадував щось цікаве. Забував про те, що він бідний студент, «вічний, спраглий до знань студент», як він сам себе називав і жив у цьому образі постійно, — натомість входив у роль молодого, успішного юнака, вдатного агронома і завзятого ловеласа. Він любив розповідати всілякі історії й робив це бездоганно, майстерно змальовуючи колоритні типажі і гостросюжетні ситуації. І не просто розповідав, а захоплено ділився кожною з таких історій, і йому не раз казали, що він цілком міг би стати відомим письменником.

Та якщо вечірка затягувалася, то до ночі весь його оптимізм і хороший настрій кудись випаровувалися і до кінця гулянки Мірандау починав нарікати на свою долю, безжально ганити себе і критикувати, згадуючи дружину — безневинну жертву його деградації, чотирьох дітей, які залишилися без їжі, і всю родину, якій загрожує виселення, поки він марнує життя в гральних кублах і борделях. «Я жалюгідний розпусник, ница падлюка». Таким був цей простий і порядний хлопець, коли його мучила совість. Утім, ця друга сутність Мірандау проявлялася досить таки рідко і тільки після дуже затяжних пиятик.

Проте зараз, о пів на дванадцяту ночі, на вечірці у майора Пержентино Піментела, відставного офіцера військової поліції штату, Мірандау був усім задоволений і сповна налаштований на душевну бесіду з доною Розилдою. Він щойно від пуза наївся, скуштувавши всі страви, а деякі навіть по кілька разів. Столи гнулися від усіляких баїянських наїдків.

Ватапа і ефо, абара[22] і каруру, мокека з крабів, креветок і риби, акараже і акаса[23], шіншін, рис із вудженим м’ясом і перцем, а крім того, гори смажених курчат та індиків, свинячі окости і смажена риба для тих недоумків, які ще не оцінили смак олії денде (Мірандау, набивши повні щоки їдла, запевняв, що не перевелися на цьому світі плюгаві добродії, здатні на будь-яку ницість). Цю неймовірну кількість їдла рясно запивали алуа[24] кашасою, пивом і португальським вином. Уже багацько років майор щороку влаштовував таке свято, дотримуючись суворої клятви вшановувати традиції кондомбле, відколи божества ориша врятували йому дружину, якій загрожувала смерть через камені в нирках. Він не жалів грошей, які цілий рік заощаджував і з радістю витрачав за один вечір. Отже, Мірандау наївся до гикавки — він любив попоїсти, а ще більше любив випити — і зараз, ситий, ледь дихаючи від такої кількості їдла й алкоголю, він жадав лише цікавої бесіди, що добре сприяє травленню.

У залі вирувало аргентинське танго під чудову музику Жоаузіньйо Наварро, найвідомішого піаніста Баїї. Деякі жителі з особливо витонченим музичним смаком, як, скажімо, суддя Кокейжо, вмикали радіо, тільки щоб послухати композиції у його виконанні. І чи, бува, не його гра на світанку в «Табарисі» змусила всіх забути про втому? Було дуже важко його запросити на приватні вечірки, адже часу на такі аматорські дрібниці він зовсім не мав. Одначе майорові він не міг відмовити і завжди приймав його запрошення, оскільки колись давно старий не раз ставав йому у пригоді.

Мірандау доброзичливо поглядав на пари, які кружляли у танці, аплодував неперевершеній грі Жоаузіньйо, всміхався сусідці і запевняв, що на цій вечірці немає фасонистіших юнаків, ніж він і Гульвіса. Потрапити на свято майора Тиририка (як прозвали хвацького Пержентино хлопчаки з Ріо-Вермельйо) вважалося майже непосильною місією, так, це нелегка справа і вдасться там опинитися чи ні було метою не одного парі. Мірандау був на сьомому небі від щастя: нарешті їм із Гульвісою вдалося подолати бар’єр, споруджений майором, нарешті важкі, замкнені на ключ дубові двері, що відчиняються лише перед запрошеними близькими і давніми друзями родини, розчахнулися й перед ними. Більше того, їх обох прийняли з розкритими обіймами майор і дона Аврора, його дружина, яка ще прискіпливіше за майора стежила, щоб їхній дім відвідували тільки гідні і шановні гості. А на вулиці жвавий натовп роззяв, які гідно програли парі та з гіркотою визнавали свою поразку, коли Гульвіса і Мірандау, перекинувшись кількома словами з майором Тиририкою, під гучні вигуки дони Аврори увійшли в будинок. І як же їм це вдалося?

Мірандау зітхнув, погладжуючи своє вщерть набите черево і блаженно всміхнувся. Повз нього протанцював Гульвіса, обіймаючи гарненьку пухкеньку мулаточку, справну дівку — кров із молоком! — бо ж хлоп не пес, на кістки не кидається — з виразними зеленими очима, ніжною бронзовою шкірою, розкішними стегнами і принадними грудьми.

— На диво доладна краля, неймовірна красуня. — Мірандау вказав на дівчину, з якою танцював його друг.

Старе опудало насторожилося, розправило свої всохлі груди і войовничо відказало:

— Це моя донька!

Мірандау не знітився.

— О, тоді мої сердечні вітання, сеньйоро. Відразу видно, що це порядна дівчина і з хорошої сім’ї. А мій друг…

— Хлопець, з яким вона танцює, — ваш друг?

— Чи мій це друг?! Та найкращий, сеньйоро, він мені за рідного брата…

— І хто ж він, дозвольте дізнатися?

Мірандау випростався в своєму кріслі, витяг із кишені напахчену хустинку, витер піт із масивного чола, а на його вустах розтяглась вдоволена усмішка, адже понад усе на світі любив вигадувати кумедні історії:

— Дозвольте мені спершу відрекомендуватися: доктор Жозе Родріґес де Мірандау, інженер-агроном, помічник інспектора в Головному Управлінні… — сердечно простягнув він руку доні Розилді.

Долаючи останній напад сумнівів, дона Розилда окинула співрозмовника ворожим поглядом. Утім, кмітливий Мірандау своєю відкритою привітною усмішкою вмів усунути будь-яку неприязнь, будь-яку недовіру і завойовувати прихильність будь-якого супротивника, навіть такого злісного і злоязикого, як дона Розилда.

7

Парентеза про Шимбо та Риту де Шимбо

ЯКОСЬ, КОЛИ ВЖЕ СПАДАЛИ СУТІНКИ, А ПОВІТРЯ БУЛО НЕСТЕРПНО ВАЖКЕ ВІД ПЕКЕЛЬНОЇ ЛІТНЬОЇ СПЕКИ, сиділи Гульвіса та Мірандау в барі «Аламеда» на Сан-Педро за першою того дня чаркою кашаси. Вони гучно обговорювали і планували, як краще збути святковий вечір у Ріо-Вермельйо, аж раптом у дверях закладу показалося зашаріле обличчя де Шимбо, отого знатного Гульвісиного родича, якого напередодні призначили на посаду помічника інспектора чи пак другої за важливістю особи в поліції. Спеціаліст із реєстрації шлюбів і син впливового політичного діяча, Ґімараенс анітрохи не поважав батькового консервативного аскетизму і нехтував будь-якими правилами пристойності; цей далекий кузен Гульвіси, родом із знатного і багатого сімейства, був легковажним шибеником, любителем гулянок, азартних ігор і розпусних жінок, словом, — справжній, відчайдушний гультяй. Останнім часом він трохи стриножив коней, хоч це і суперечило його невгамовній натурі, але чого не зробиш заради посади. Втім, не судилося йому довго на тій посаді протриматися, все-таки він надав перевагу свободі і був готовий заради неї пожертвувати навіть найсоліднішим титулом.

Спершу знехтував роботою в Бельмонте, місті, де народився й виріс і де очолив муніципалітет, звісно ж, не без сприяння його батька — сенатора і відомого землевласника, який організував так звані «вибори». Він покинув цю принадну посаду і авторитарний титул, відмовившись від почесних обов’язків і чималих привілеїв, бо занадто дорогою ціною довелося йому платити за них. Жителям Бельмонте, бачте, замало було його адміністративних талантів, вони зажадали від можновладця ще й моральності, а це вже було занадто.

Ці чортові верескуни здійняли грандіозний скандал тільки через те, що Шимбо, керуючись своїми сміливими та прогресивними переконаннями, перевіз із Баїї кількох веселих дівиць, щоб хоч якось розважити монотонне буття маленького провінційного містечка і самому не знидіти від тої самотності. Серед тих дівиць була і Рита де Шимбо, чарівна королева бурхливих ночей у «Табарисі». Своїм прізвищем де Шимбо вона завдячує тривалому, пристрасному зв’язку з Ґімараенсом, оспіваному богемними митцями у прозі та віршах. Вони сварилися, кляли одне одного, розходилися назавжди, а через кілька днів мирилися, щоб насолодитися безтурботною ідилією та палкою пристрастю. Тому Рита і додала до свого прізвища де Шимбо, як дружина бере собі чоловікове прізвище. Дізнавшись, що він став мером, всеохопним володарем міста, вершителем доль беззахисного населення, вона надіслала йому телеграму, в якій висловила бажання розділити цю владу зі своїм коханим. Адже найвища насолода, про яку можна було тільки мріяти, — це насолода владою, тож хтива Рита зажадала негайно її скуштувати. Шимбо, по зав’язку ситий самотніми ночами в Бельмонте, прочитавши про нестримне бажання тієї палкої жінки, відразу ж наказав привезти її.

Шимбо здобув незалежність і солідний статус очільника муніципалітету, правителя Бельмонте, тому Рита де Шимбо просто не могла заявитися до нього, як проста смертна — адже вона була його фавориткою, справжньою королівською куртизанкою. Тому вона взяла з собою свиту з трьох красунь, дуже різних, але однаково чудових: Зулейка Маррон, примхлива, розпусна мулатка, яка вміла так вихляти стегнами, що створювались затори і захоплено озиралися пішоходи; Амалія Фуентес, загадкова, схильна до містики перуанка з м’яким, приємним голосом, ну і Зізі Кульюдинья, розкішна спокусниця, тендітна і золотава, мов пшеничка. Одначе цю невеличку чарівну процесію — соромно зізнатися! — бельмонтинці не лише належно не привітали, а ще й узяли на кпини, до того ж не самі лише тамтешні дами, а й кавалери. За винятком хіба що певних прошарків населення — безвусих студентів, кількох нероб і просто охочих гульнути — жителі містечка поставилися до красунь з підозрою і відверто уникали.

Згодом Риту де Шимбо бачили опівночі на балконі муніципалітету; та насилу трималася на ногах і на все місто викрикувала лайки, запас яких у неї був невичерпний. Пішов поголос, начебто старий комерсант Авраам, уже дідусь, кинувся всім на посміх до Зулейчиних ніг, тринькаючи спадок своїх онуків на розваги з коханкою; Береко, поштовий службовець, незіпсований і цнотливий юнак, закохався в Амалію Фуентес і, розгледівши її безгрішну та релігійну натуру, запропонував їй руку і серце, чим дуже розчарував свою консервативну та забобонну рідню. Скандал сягнув апогею, коли Кульюдинья стала мрією всіх гімназистів, їхньою королевою, їхнім прапором запеклої битви та чистим ідеалом. Дійшло до того, що чарівна блондинка, ніскілечки не соромлячись, ходила вечорами по Бельмонте в оточенні гімназистів, а поет Сосіженес Коста присвячував їй сонети. Яка ганьба для всього міста!

Навіть зарозумілий вікарій під час проповіді своїм пронизливим голосом обвинуватив Шимбо у його гріховній поведінці. Він назвав цих принадних дівиць «приблудними столичними повіями», «бісовими блудницями»… Бідні дівчата! З цією проповіддю священик звернувся до натовпу парафіян під час недільної меси, обвинувативши Шимбо в тому, що він перетворює тихий Бельмонте на Содом і Гоморру, руйнує теплі домашні вогнища, розбиває сім’ї і що бідолашному містечку дуже не пощастило мати за очільника такого розпусника, «Нерона в кальсонах». Маючи чудове почуття гумору, Шимбо лише посміявся з уїдливісті падре. Дівчата розплакалися, Рита де Шимбо закликала до помсти, а адміністративний секретар Міґел Турко, екзальтований сирієць, знаний підлабузник, палко відданий Ґімараєнсам, запропонував поквитатися з вікарієм, пославши двох горлорізів відлупцювати його і заодно навчити хороших манер.

Шимбо витер Риті сльози, подякував сирійцю за відданість і, заплативши двом найманим убивцям, які втекли з Ільєуса, відпустив їх. На перший погляд, Шимбо тільки здавався безтурботним та легковажним, насправді ж він був обережний, спритний стратег із неабиякою політичною далекоглядністю. Він добре уявляв собі, як відреагував би старий сенатор, якби він, Шимбо, оголосив війну Церкві і побив священика, бажаючи помститися за трьох блудниць. До того ж у падре були особисті причини ненавидіти його. Назвавши Шимбо «Нероном у кальсонах» він натякав на ту ніч, коли шанований глава муніципалітету в самих трусах утікав через усе місто після того, як вікарій упіймав його на гарячому в обіймах наївної Марикоти, старанної наймички, покірної овечки вікарія, яка служила йому не лише в кухні але й у спальні.

Тому Шимбо нічого більше не залишалося, крім як зібрати своє невелике майно, взяти з собою ображених гостей і попід руку з Ритою де Шимбо попливти на найближчому пароплаві в Баїю, відмовившись від високої посади, гонорарів, почестей і відрахувань від підпільного грального бізнесу. Бельмонте осиротів, втративши вмілого адміністративного керівника і столичних красунь. Після себе Шимбо залишив відремонтовану пристань, добудовану школу і підправлений цвинтарний паркан, а дівиці залишилися приємним спогадом, який іще довго тривожив спокійний сон Бельмонте.

У Баїї Шимбо отримав прибуткове місце службовця в управлінні юстиції, де ніхто за ним більше не стежив і не контролював кожен його крок. Він знову занурився в нічне життя міста і його походеньки вирували в «Табарисі» (де знову зійшла на трон Рита де Шимбо), в «Трьох Герцогах», у будинку розпусти Карли та Гелени Бейжа-Флор. Батько-сенатор час до часу відривав його від бурхливих пригод і виконання скромних обов’язків секретаря з реєстрації шлюбів, щоб використовувати в своїх політичних маневрах, що гарантували б йому становище в суспільстві та всілякі вигоди, отримати які було мрією багатьох, тільки не Шимбо, все, про що він мріяв, — це вільне безтурботне життя людини, яка живе як сама собі знає.

Причиною поваги Шимбо до Гульвіси були навіть не їхні далекі й, до слова, вельми сумнівні родинні зв’язки, а радше любов до рулетки і кабаре. Почувши якось, як хтось обізвав був Гульвісу злидарем і захребетником, він одразу ж улаштував його в префектуру на посаду інспектора садів, мовляв, «кожен Ґімараєнс повинен мати свою нішу в суспільстві».

— Серед Ґімараєнсів ніколи не було захребетників…

У цьому і полягала вся чарівність протиріч Шимбо, такий зовсім не керований жодними конвенціями та протоколами з одного боку, а з іншого — він був людиною з глибокими родинними почуттями і ревно дбав про цілісність могутнього клану Ґімараєнсів.

Якось, ідучи в управління поліції, на вулиці Сан-Педро, Шимбо зустрів Гульвісу і Мірандау. Стомлений життям Шимбо був одягнений, наче людина, яка прямує з похорону чи весілля: накрохмалений комірець, метелик, камізелька, ціпок із золотою ручкою. Вбраний у темний вечірній костюм того спекотного лютневого дня, Шимбо понад усе на світі мріяв про ковток добре охолодженого пива.

— Нас порятує хіба полярна буря… — мовив Гульвіса, обіймаючи свого родича-покровителя.

Шимбо проклинав долю, не добираючи слів: «Мало того блядського життя, то ще й робота повне лайно… теж мені… пердолитися за губернатором на всі церемонії, на всі ці смердючі, гнилі збіговиська…» А бачили цю його форму португальського командора? Сьогодні ввечері, з огляду на свої повноваження, він мусить супроводжувати губернатора на медичний факультет коледжу, куди його запросили на урочисте відкриття національного конгресу акушерів. І щоб його дідько вхопив… на курвину маму йому всі оті промови, тези, аргументи чи дискусії про пологи, викидні та аборти! Проголосивши це, Шимбо залпом вижлуктав гальбу пива, надіючись утамувати спрагу та злість на батька з його одвічною манією використовувати його для своїх політичних маніпуляцій…

До того ж — хіба не халепа! — конгрес відкривається саме в той вечір, коли майор Пержентино Тиририка з Ріо-Вермельйо, про якого вони напевно ж чули, влаштовує свято. Колись Шимбо зробив майору послугу, звільнивши на його прохання одного розбишаку, і ось тепер майор будь-що хоче йому віддячити. Кажуть, бали у Тиририка справді приголомшливі: там ніколи нічого не бракує, ані їжі, ані розваг, ані, тим паче, випивки. І його, Шимбо, чекають там як почесного гостя, тільки уявіть!

— Натомість я мушу слухати медичні балачки про пологи… Батько не оминає жодної нагоди втулити мені якесь вигідне дільце…

І чому сенатор не дасть йому спокою, якщо перед цим старим сатрапом сам губернатор тремтить? Загорілись очі в Гульвіси, всміхнувся Мірандау, Шимбо щойно відчинив перед ними двері слави дому майора Пержентино.

8

ТОГО ВЕЧОРА ПЕРЕД ДОМОМ МАЙОРА ЦІ ДВОЄ БИЛИСЬ ОБ ЗАКЛАД ІЗ РЕШТОЮ ТАКИХ ЖЕ НЕРОБ, що вони потраплять на бал і їх зустрічатимуть як найбажаніших гостей. Вони й справді проникли туди і їх зустріли як почесних гостей, адже Гульвіса відрекомендувався майорові та доні Аврорі як племінник помічника інспектора, заявивши, що той не зміг приїхати; Мірандау ж, за його словами, був особистим секретарем Шимбо.

— Мій дядько, доктор Айртон Ґімараєнс, був змушений супроводжувати губернатора на конгрес акушерів. Та позаяк він у жодному разі не хотів знехтувати вашим запрошенням, то попросив мене і свого секретаря доктора Мірандау замінити його. Дозвольте відрекомендуватися — доктор Валдоміро Ґімараєнс…

Майор відповів, що зворушений таким люб’язним вчинком інспектора, який висловив свої вибачення через племінника, йому дуже шкода, що той не зможе особисто приїхати на бал, оскільки майор планував підняти тост за його здоров’я, й запевнив, що вони з дружиною раді бачити в своєму домі друзів інспектора. Він уже простягнув було Гульвісі руку, як Мірандау, натхненний ввічливістю господаря, вирішив піти ще далі:

— Даруйте, майоре, що втручаюся, та, правду кажучи, сьогодні представляти помічника інспектора високої честі удостоєний я, доктор Жозе Родріґес де Мірандау, доцент Агрономічного інституту, помічник доктора Айртона… А мій друг Валдоміро, хоча він і племінник Шимбо, проте представляє, власне, не його, а сеньйора губернатора…

— Губернатора? — вигукнув майор, отетерівши від такої честі.

— Так і є, — підтримав приятеля Гульвіса, — коли губернатор почув, що помічник інспектора просить свого племінника і секретаря представляти його на вашому святі, він попросив мене (адже я служу в канцелярії його величності), обійняти «його хорошого друга Пержентино і переказати вітання його чарівній дружині».

Майор і дона Аврора, яких так і розпирало від гордості, провели цих щонайпочесніших гостей у дім, відрекомендували їх присутнім, веліли наповнити їхні келихи вином і подати найкращі страви.

Приголомшені друзяки Гульвіси і Мірандау відмовлялися вірити своїм очам. Що ж такого мали придумати ці два нахаби, щоб їх так гостили? Ще жодного разу нікому з їхнього кола не вдавалося переступити порогу омріяного дому майора, який запрошував лише обраних друзів. Для майора це було питанням честі. Він не раз повторював, присягаючись: «Жоден пройдисвіт не потрапить на моє свято, хіба тільки через мій труп!» І справді, ті спритники, які попри поліційну охорону проникали на бали чи навіть на прийоми в урядовий палац і до доктора Клементе Маріані, щороку зазнавали поразки у майора, хоча порівняно з тими імпрезами прийом у його домі був звичайною, пересічною вечіркою. Одначе нікому з пройдисвітів не вдалося взяти цієї неприступної фортеці.

Хоча — це перебільшення. Едіо Ґантоіс, метикуватий студент, і згадуваний уже Лев-Срібний-Язик, той іще хитрун, якось примудрилися проникнути на бал майора і втриматися там майже півгодини; втім, коли присутність чужинців виявили, їх виганяли стусанами і ляпасами, м’язистий Едіо намагався битися з гостями, а здоровань Лев — навкулачки з майором.

Як вони так легко вознеслися, а після тріумфу так ганебно осоромилися? Це зовсім інша історія, проте варто її послухати, щоб іще чіткіше оцінити всю винахідливість витівки Гульвіси та Мірандау. Тоді саме до Баїї прибув на гастролі дуже розрекламований екстравагантний концертмейстер з Росії, який вигравав на пилці-ножівці, дуже простому і далеко не музичному інструменті, не гірше ніж на найвишуканішому роялі. Газети називали його «росіянином із магічною пилою». Отож в Едіо була стара пила, а у Лева — чудернацьке ім’я. Обидва полюбляли пригоди, тому, загорнувши пилу в папір і перехиливши для сміливості кілька чарок кашаси, вони заявилися в будинок майора, відрекомендувавшись як російський музикант і його імпресаріо.

Майор Тиририка нюхом чув, що діло нечисте, у нього було завжди якесь шосте чуття на всіляких пройдисвітів. Варто було йому тільки побачити Лева та Едіо, як внутрішній голос забив у всі дзвони. Та гості, почувши, що прибув «росіянин із магічною пилою», були у захваті від можливості послухати його чудернацьку гру. Мовчки і покірно, хоч сповнений сумнівів, майор відчинив двері й дозволив шахраям увійти. Весь вечір він вирішив не зводити з них очей. Самозванці прихилили пилу до вішака, і майор відразу ж відзначив, як вони кинулися до столу, повного наїдків та напоїв. Перезирнувшись із доною Авророю, якій вся ця історія теж здалася надто підозрілою, майор — за підтримки нетерплячих гостей — зажадав, щоб концерт розпочався негайно. А частування опісля. Хоч як намагався Едіо своїми балачками викрутитися і відтягнути неминучий провал, йому не вдалося перенести виступ. До того ж через якусь небачену метаморфозу Лев немов відчув приплив якогось дивного натхнення і так реалістично ввійшов у роль, аж, здавалося, сам переконаний, що він російський концертмейстер. Він не змусив себе довго вмовляти і під бурхливі овації й вигуки присутніх узявся за стару пилу. Його аристократичний вигляд — зігнуте над пилкою худе довге тіло, скуйовджена шевелюра, спрямований вдалечінь погляд, справжнісінький тобі маестро — на якусь мить похитнув навіть майора і дону Аврору. Та щойно він торкнувся кавовою ложечкою пили, як всім без винятку стало ясно, що їх розігрують, — про це потім розповідав сам Едіо. Проте Лев не здавався, він дедалі більше і більше входив у роль, вдавав із себе артиста і наполегливо гатив ложкою по пилі. Але господар будинку, його дружина та гості не оцінили належним чином його завзятість та високе мистецтво.

Майор і кілька його друзів, які терпіти не могли таких витівок, вирішили провчити цих нахаб. Їхній шлях до дверей був довгий і воістину епічний, Едіо і Лев пам’ятатимуть його до скону. Вони йшли під лавиною стусанів і ляпасів, кулаків та копняків, спотикаючись і падаючи. Дона Аврора поривалася видряпати їм очі, але майор викинув їх надвір просто у притихлий натовп (слідом полетіла пила, яка, впавши на бруківку, жалібно дзеленькнула і замовкла).

Із Гульвісою й Мірандау нічого такого не сталося: ні в майора, ні в дони Аврори не виникло й натяку на підозру. Вони від пуза нагостилися й добряче випили, адже їх пригощали найкращим, що було на столі. Тепер Гульвіса вальсував, а Мірандау розмірковував, чи варто йому від імені Шимбо підняти тост за майора та дону Аврору. Він ледве стримав сміх, коли дона Розилда запитала про хвацького молодика, кавалера її доньки. Бажаючи справити ще ефектніше враження, Мірандау відповів запитанням на запитання:

— Хіба майор вас не познайомив?

— Ні, я якось не помітила, коли він увійшов.

— Тоді, шановна сеньйоро, я залюбки вас проінформую. Цей молодик — доктор Валдоміро Ґімараєнс, племінник доктора Айртона Ґімараєнса, помічника поліцейського інспектора, онук сенатора…

— Тобто, славнозвісний онук сенатора Ґімараєнса, про якого всі тільки і говорять?..

— Саме так, сеньйоро. Це племінник саме того всемогутнього, найвпливовішого політика, мого хрещеного…

— Він вас хрестив?

— Авжеж, Гульвісин дід — мій хрещений.

— Гульвісин?

— Це його прізвисько ще з дитинства. Він улюблений онук сенатора.

— Він що, студент?

— Хіба я вам не казав? Він уже закінчив університет, дипломований адвокат. Службовець канцелярії губернатора, великий муніципальний чиновник, інспектор…

— Податковий інспектор? — ця інформація перевершувала всі найсміливіші мрії дони Розилди.

— Ні, люба сеньйоро, він перевіряє гральний бізнес. — І пошепки Мірандау додав: — А це, між нами кажучи, набагато прибутковіша справа, що приносить навіть страшно сказати який щомісячний прибуток, не кажучи вже про всілякі милі дрібниці… Крім того, зараз він іще й закріплений за канцелярією губернатора…

У пориві великодушності, Мірандау поцікавився:

— До речі, сеньйоро, у вас бува нема якогось бідного родича, який зараз шукає роботу? Бо якщо є, то ви кажіть, досить просто назвати його ім’я… — він глибоко вдихнув і, задоволений собою, гордо продовжував: — От зараз він собі танцює, так? Але не дивуйтеся, якщо на наступних виборах він стане депутатом…

— Але ж він іще такий молодий…

— Ну а як ви хотіли?.. Йому ж он на роду написано купатися, мов сир у маслі, от він і живе як у Бога за пазухою і всі шляхи його трояндами всипані. — Цього вечора поетична душа Мірандау тріумфувала, йому здавалося, що своїми ліричними відступами він здатен до сліз розчулити навіть саму дону Аврору, цю холоднокровну зміюку з Ріо-Вермельйо.

Дона Розилда примружила свої короткозорі оченята, немов засліплені жовтим полум’ям марнославства. Жоаузіньйо Наварро закінчив своє танго химерними акордами, а Гульвіса і Флор уже всміхалися одне одному. Дона Розилда здригнулася: ще ніколи не бачила доньку такою щасливою, а вона, будьте певні, знала Флор як облуплену. «Ну а він, — мучилася вона у здогадках, — невже він теж на гачок попався?» Обличчя Гульвіси випромінювало невинність, простакуватість та щирість. Дона Розилда згорала від хвилювання. О святий Боже, невже це він, той багатий і знатний зять, посланий їй небесами?! Навіть іще багатший та видатніший за Педро Боржеса із його неозорими землями і натовпами слуг. А тут сам онук сенатора, наближений до уряду, та й сам майже як той уряд. «О, пресвята Богородице з Капістоли, допоможи мені! Змилуйся, Господи, наді мною, здійсни те очікуване диво, і я боса піду в процесії омивання[25] з квітами і глечиком чистої води».

Коли в залі з’явився майор, дона Розилда чемно подякувала співрозмовникові й, підійшовши до господаря дому, вказала пальцем на кількох гостей, які спілкувалися в кутку зали, — Гульвісу та Флор, дону Літу і Порту. А Мірандау, спостерігаючи за діями того старого опудала, подався по пиво.

— Майоре, відрекомендуйте мені, будь ласка, того юнака… — попросила дона Розилда.

— А хіба ви з ним іще не знайомі? Це ж родич доктора Айртона Ґімараєнса, помічника поліцейського інспектора, мого хорошого друга… — і самовдоволено додав: — Для близьких друзів він Шимбо… Він сам мені колись сказав: «Пержентино, клич мене просто Шимбо, хіба ж ми не друзі!» Дуже приємна і порядна людина… Якось він зробив мені велику послугу… — майор говорив голосно, явно хизуючись своєю дружбою з інспектором.

Дона Розилда потиснула юнакові руку, а Флор представила їх одне одному:

— Моя мати, доктор Валдоміро…

— Для друзів — Гульвіса.

— Доктор Валдоміро — під протекцією нашого видатного губернатора. Він працює в його канцелярії…

— Губернатор дуже цінує вас, майоре. От навіть сьогодні він казав мені: «Обійми мого друга Пержентино, мого щирого друга»…

Майор просто танув від вдоволення:

— Красно дякую, докторе…

Порту, який почувався вочевидь незручно поруч із такою поважною особою, зауважив:

— Дуже відповідальна та ще й яка висока посада…

— Ну що ви… Я ще навіть не знаю, чи залишуся в канцелярії, — скромно відказав Гульвіса.

— А чому? — поцікавилася дона Літа.

— Мій дід, — вів далі Гульвіса, — сенатор…

— Сенатор Ґімараєнс… — тихо додала дона Розилда.

Гульвіса всміхнувся їй своєю наймилішою усмішкою, а потім сумно глянув на Флор, свою чарівну партнерку:

— Дід хоче, щоб я переїхав у Ріо, пропонує мені там посаду…

— І ви погодитеся? — загорілись смарагдові оченята Флор.

— Насправді мене тут ніщо не тримає… Точніше, ніхто… Я такий самотній…

Флор ледь чутно зітхнула:

— А я яка самотня…

З вітальні покликали майора; він весь час був на ногах, розважав публіку, як і належить воістину гостинному господареві.

Незабаром з вітальні долинули оплески і чийсь голос закликав до тиші  — доктор Мірандау хотів виголосити тост за господарів цього свята. Вистрілило шампанське, а корок злетів аж до стелі.

Усміхнені Гульвіса і Флор теж пішли послухати промовця… «Виступом Мірандау, — сказав Гульвіса, — не варто нехтувати». Дона Розилда, дивлячись, як вони попід руку попрямували до вітальні, вже не в змозі стримувати радості від тієї ідилії, промовила:

— Чи вони ж не ідеальна пара? Хіба ж вони не створені одне для одного? Втім, на все воля Божа…

— Бійся Бога, жінко! Вони ж допіру познайомилися, а ти вже весілля вимальовуєш! — Літа похитала головою: сестра геть з глузду з’їхала в гонитві за багатим нареченим для доньки.

Дона Розилда випнула свої всохлі груди, окинула зарозумілим поглядом недовірливу Літу і, сповнена нездійсненних сподівань, попрямувала до вітальні, звідки лунав оксамитовий, пом’якшений пивом голос красномовного доповідача. Гучними оплесками привітали гості початок тосту, а Мірандау відважно продовжував:

— «На нетлінних сторінках історії, пані та панове, блискучими золотими літерами буде викарбувано почесне ім’я майора Пержентино, людини безмірних чеснот та заслуг, — на цих красивих порівняннях голос Мірандау ледь затремтів, — а також ім’я його видатної дружини — гідної оздоби нашого суспільства — дони Аврори, справжнього ангела… так, так, дорогі пані та панове, чистого і невинного ангела, вірної дружини, відданої й покірної, як бронзова діва…»

Посеред наповненої гостями зали стояв той пройдисвіт Мірандау з келихом шампанського в піднятій руці і полонив усіх, включно з господарями дому, своїм красномовством. Майор блаженно всміхався; його вірна дружина, «віддана, як бронзова діва», смиренно опустила очі: ще ніколи свято в їхньому домі не було таким урочистим.

— «…дона Аврора — неземна істота, воістину свята, створіння Боже…»

На очах створіння Божого бриніли сльози.

9

ЛЮБОВНА ІНТРИЖКА ФЛОР І ГУЛЬВІСИ ТАКИ ЗАКІНЧИЛАСЯ ОДРУЖЕННЯМ, втім, як з’ясується згодом, без заручин, отже, всупереч загальноприйнятим звичаям і традиціям, що їх свято дотримуються в усіх шанованих родинах. Їхній роман був чітко поділений на два кардинально різні етапи. Перший, спокійний і променистий, можна було б класифікувати як рожево-мрійливий, він перебігав чітко і зрозуміло, все відбувалося за спільною згодою, панувала всеохопна, якась навіть святкова злагода. Другий етап — тривожний, розгублений, з постійними переслідуваннями і зустрічами крадькома, для нього характерна була ненависть і ворожнеча, що, зрештою, перейшли у відкриту війну. Спершу дона Розилда перевершила сама себе, демонструючи виняткову люб’язність і лояльність й в усьому потураючи молодятам. А потім її немов підмінили — спостерігати за цим було хоч і цікаво, проте не надто приємно — вона аж пінилася від люті, зневаги та бажання кривавої помсти. Тепер дона Розилда готова була на все, тільки б не допустити шлюбу доньки з цим негідником — «покиддю, чиряком, недолюдком». Такими ганебними словами вона називала Гульвісу, якого ще донедавна вважала найкращим парубком Баїї, найвигіднішим нареченим, вродливим і харизматичним, щедрим і розумним, відповідальним і мужнім.

Від того балу в майора Тиририки, коли Мірандау ввів дону Розилду в приємну оману своєю заплутаною розповіддю, що несподівано підтвердилася, вона не тямила себе від щастя майже два місяці. За ці незабутні дні обійшла всю Ладейру-до-Алву і прилеглі до неї вулички, відвідала геть усіх, від негритянки Жувентини, яка зображала з себе знатну сеньйору, до доктора Карлоса Пассоса, який відбою не мав від клієнтів. Дона Розилда не вважала за потрібне мовчати про своє майбутнє впливове суспільне становище, наближеність до уряду та до вищих кіл, до яких і належав Гульвіса, залицяльник її доньки. Та понад усе вона хизувалася його елегантністю, чарівністю, красномовством і поставою. Гульвіса був для неї божеством, кумиром, і дона Розилда аж зі шкури вибивалася, догоджаючи хлопцеві, намагаючись сподобатися йому, щоб урешті-решт підкорити Гульвісу.

Одне курйозне непорозуміння внесло певну плутанину в тотальне засліплення дони Розилди. Серед шкільних подруг Флор була дівчина на ім’я Селія, з бідної сім’ї, некрасива і до того ж кульгава. Так-сяк вона насилу закінчила педагогічне училище і отримала диплом учительки з правом викладати в державній початковій школі. Кілька місяців боролася за це місце, але не змогла навіть потрапити на прийом до директора Департаменту освіти. Дона Розилда співчувала їй і допомагала, чим могла. Можливо, тому що порівняно з цією нещасною дівчиною вони з Флор здавалися справжніми багачками. Вона уважно вислуховувала скарги Селії на її важке життя, на несправедливе начальство, плітки про чиновників і подробиці інтимного життя тих «вампірів-освітян». Вишкіривши свої почорнілі, гнилі зуби, Селія шипіла, що роботу отримують лише обрані, які погоджуються провести вечір-другий у домах побачень, от шльондри! Порядні ж дівчата приречені протирати шкіряні крісла приймальні. І Селія стільки там насиділася, що стала справжнім експертом у злих плітках про чиновників, завідувачів відділів, не кажучи вже про директора департаменту освіти — хоч він був і міфічний персонаж, та ця невдаха знала про нього все: які має звички, статки, вподобання, чи любить дружину і дітей, хто його коханка, — ніщо не пройшло повз її пильне вухо, хоч на прийом до нього так і не прорвалася.

Якось, іще на початку роману Флор і Гульвіси, охоплена відчаєм Селія — термін призначення вчительок на вакантні посади от-от мав закінчитися, — завітавши до дони Розилди, випадково познайомилася з Гульвісою. Дона Розилда хотіла, щоб дівчину взяли нарешті на вакантну посаду, та ще більше їй кортіло увиразнити перед сусідами престиж і авторитет її майбутнього зятя, який розпоряджався всіма вакансіями й орудував в адміністрації штату. І цим-от престижем, цією впливовістю дона Розилда користуватиметься на власний розсуд, так, як їй заманеться.

Безперечно, заплутавшись у тенетах брехні, вдова помилялася щодо становища доньчиного кавалера, проте розхвалюючи знайомим його легку вдачу і добре серце, вона мала слушність: будь-яке страждання було Гульвісі ненависне і здавалося несправедливим. Тому, коли дона Розилда розповіла йому історію Селії, драматизуючи деталі та перебільшуючи її каліцтво («навіть якби вона захотіла, все одно не змогла прийняти запрошення цих розпусників із Департаменту освіти»), а потім змалювала лиху долю дівчини, розповівши про гіркі злидні та голод, п’ятьох братів, хвору на ревматизм матір і нічного сторожа батька, Гульвіса перейнявся цією історією й узявся допомогти. Він вирішив поговорити зі своїми знайомими — партнерами по азартних іграх, які мали певний вплив у тих колах, а доні Розилді та Флор заприсягнувся відразу ж наступного ранку прийти на прийом до губернатора і вимагати, щоб директор Департаменту освіти негайно надав Селії місце. Селії тільки треба буде по обіді піти до директора — на той момент її призначення вже буде оформлено.

— Можете на мене розраховувати…

— Можеш на нього розраховувати… — повторила дона Розилда.

Флор лише всміхнулася, бо їй не залежало — матиме Гульвіса високе становище в суспільстві чи ні, навпаки, воліла, щоб він був не аж такий упливовий, а отже — мав менше клопотів. Адже їм не завжди вдавалося бачитися. Іноді днями Гульвіса не озивався, не показувався біля їхньої веранди, а коли нарешті з’являвся, то від безсонних ночей, проведених за роботою в адміністрації, мав стомлений вигляд.

Гульвіса попросив назвати повне прізвище дівчини та інші необхідні дані. Вже вкотре, без будь-яких сподівань, Селія написала на клаптику паперу цю інформацію. Скільки людей вже за неї і просили, і клопотали, та все марно. Чого ж цьому зухвалому пройдисвіту, очевидному шахраю та гультіпаці раптом заманулося влаштовувати її долю? Аж сам падре Барбоза давав їй свою візитку, щоб показала її директорові, і якщо вже навіть це не допомогло, то коханому Флор не вдасться й поготів. Та і хто він, власне, такий? Досить глянути на його вічно пожмакане лице, щоб зрозуміти його ярижницьку сутність. Безнадійно оббиваючи пороги відділу освіти, Селія добряче надивилася на людей і її сповнювала тотальна зневіра та скепсис. Її не тішило ні чуже щастя, ні те, що є люди, які їй співчувають і прагнуть допомогти. Серце дівчини було порожнє і геть зачерствіле, тому коли Селія вкотре записувала дані батьків, рік народження і номер диплома, то нітрохи не сумнівалася, що даремно втрачає час, що все одно цей негідник нічого для неї не зробить. Як же їй остогидли ці самовпевнені, пихаті казкарі зі своїми порожніми обіцянками. Та що було робити? Дона Розилда, немов з глузду з’їхала, до небес возвеличуючи цього вихваляку, — докторе Валдоміро, може те, докторе Валдоміро, може се, — то що ж їй залишалося, крім як знову напроситися на обід до цієї навіженої старої? А стосовно самого Валдоміро, то достатньо було глянути на нього, щоб зрозуміти: цей тип обдурить Флор і його мов вітром знесе.

Насправді Селія була несправедлива до Гульвіси, бо щоб їй допомогти, він обійшов того вечора всі гральні заклади, але бідолаху двічі спіткала невдача: мало того, що все програв, так іще й не зустрів жодного впливового друга, якому міг би розповісти про нещасну долю вчительки і поклопотати за неї. Ні Джіованні Ґімараєнс, ані Мірабо Сампайо, ні навіть його тезка Валдоміро Лінс так ніде і не показалися, ніби крізь землю провалилися, покинувши рулетку, бакару та блек-джек на ласку долі. Гульвіса блукав так до пізнього вечора і найвпливовішою особою, яку він зустрів, був Мірандау, тож зрештою все закінчилось тим, що вони вирушили повечеряти чудовим сарапателем до Андрези — дочки Ошума і хресної студента-агронома.

— Не дівка, а торба з клопотом… — розповідав Гульвіса історію Селії, поки вони йшли до негритянки Андрези. — Кривонога, кульгава, вся якась всохла чи що, так ще й така нефартова…

Мірандау порадив Гульвісі не журитися, мовляв, є люди, які тягнуть за собою невдачу за невдачею і нема на це ради. А сумувати зараз з цього приводу і поготів не варто, бо ще апетит зникне, а Андрезин сарапател уся Баїя знає, сам доктор Годофреду Фільйо її хвалить, а він, до слова, ого який поціновувач. А цю справу можна залагодити і завтра. Зрештою, ця невдаха вже стільки чекала, що за один день нічого їй не станеться. А щодо Андрезиного сарапатела, то як там було у віршах маестро Годофреду?

І здогадайтеся, кого вони зустріли в гостях у негритянки? Годофреду власною персоною. Смакуючи Андрезину вечерю, він щедро розсипав компліменти, вихваляючи як страви, так і саму господиню, цю «вправну красуню, королівську пальму, ранковий бриз, статую на носі корабля». Андреза, гордо і велично всміхаючись, товкла перець для соусу.

— Лише погляньте, хто тут! — привітався Мірандау. — Мій безсмертний вчитель, знімаю капелюха перед вашою геніальністю.

— Краще зніми капелюха перед цим чудовим сарапателем, — розсміявся поет, тиснучи юнакам руки.

Вони сіли за стіл, і Андреза вмить зауважила заклопотаний вираз Гульвісиного обличчя. Зазвичай цей дотепник весело жартував і був душею товариства. А сьогодні? Що ж з ним сталося, що змусило його так спохмурніти?

— Гульвісо, в чому річ, скинь тягар з душі, поділися з нами, хоч би що тебе мучило. — Андреза в жовтій сукні, в браслетах і намистах дуже скидалась на чарівну негритянську богиню. — Розкажи, мій білявчику, не журись, твоя негритянка тут, вона готова вислухати тебе, розрадити і втішити.

Скатертина зі столу пахла пачулями, а підлогу вкривало ароматне листя пітанги. Смакуючи сарапател і попиваючи нерозбавлену кашасу, Гульвіса докладно розповів про поневіряння нещасної Селії. Негритянка розчулилася і, поклавши руку на свої розкішні груди, щиро поспівчувала дівчині, яка так страждала, бідолашна, від своєї кульгавості і від голоду. І не ледащо ж якесь — працювати рветься, а влаштуватися не може. Невже Годофреду, що його вірші так часто друкують у газетах, та й сам він не останній чиновник, невже він не замовить за неї словечка і нічого для неї не зробить? Вуста Андрези затремтіли, Гульвіса правду каже — як можна веселитися, коли твій ближній страждає від тяжкої недолі? І нащо їй розповіли цю сумну історію? Тепер вона не всміхнеться, доки не впевниться, що дівчину взяли на роботу. Поет Годофреду пообіцяв поклопотати за неї — хтозна, може, йому щось і вдасться зробити для Селії. Завтра… Точніше, сьогодні, але в другій половині дня, адже вже починає світати, Годофреду постарається з’ясувати, що для неї можна зробити… Він не сказав, що директор Департаменту освіти — його родич і близький друг і що поетове прохання неодмінно буде виконане. Поет узагалі не любив хвалитися і навіть власні поеми публікував лише вряди-годи. Просто він хотів, щоб Андреза знову всміхалася, адже без її усмішки вечір став такий сумний, а світ порожній і холодний.

Тому, коли наступного дня Селія без будь-якої надії на успіх, шкандибаючи своєю кривою ногою сходами вгору, переступила поріг приймальної кабінету директора Департаменту освіти, її приголомшила привітність секретаря його величності, який раніше поводився з нею сухо і відсторонено.

— А я чекав на вас, доно Селіє. Мої вітання, от саме зараз отримав ваше призначення, яке вже, до речі, підписане…

— Га? — наче торбою по голові прибита, вичавила Селія. — Моє що?!

Секретар спокійно та запопадливо розставив усі крапки над «і»:

— Ваше призначення… Директор підписав його відразу, як прибув… Вочевидь, дуже впливова особа клопоталась про вас… Це була одна з останніх вакансій, решта вже всі давно зайняті… А взагалі, моя вам порада, негайно вирушайте до директора школи і представтесь йому.

Селія так і зробила, а потім, зібравши всю свою нещасну сім’ю, вирушила в будиночок на Ладейру-до-Алву подякувати господині. Вона переповіла слова секретаря щодо «вочевидь дуже впливової особи» і дона Розилда повторила їх, насолоджуючись, смакуючи кожним звуком, немов куштувала солодкий смак влади. Від задоволення дону Розилду пройняв незрівнянний трепет: правду кажучи, вона і не сподівалася на такий швидкий та позитивний результат. Так швидко виконуються лише прямі розпорядження губернатора. Так, так, доню, самого губернатора, отже, Гульвіса справді має неабиякі зв’язки в уряді.

Новина про призначення Селії швидко облетіла всенький квартал, і коли ввечері прийшов Гульвіса, надіючись побути наодинці з Флор, його звідусіль гаряче вітали сусіди, мало не влаштовуючи на його честь маніфестації. Його дуже здивували всі ці вдячні обійми, дифірамби та захоплені вигуки дони Розилди, яка диким вереском уславляла його заслуги. Після безсонної ночі Гульвіса весь день проспав і геть забув про негаразди бідолашної вчительки. «О! — вигукнув він. — Які дрібниці, нема за що і дякувати!»

Поет таки дотримався слова, що він давав радше Андрезі, ніж йому, Гульвісі. Але як зізнатись, як розвіяти цю облуду? Хіба ж дона Розилда та її сусіди чи бідолаха-вчителька з її виснаженими, похмурими і нечупарними родичами, які прийшли висловити йому свою вдячність, здатні зрозуміти заплутані та несповідимі шляхи, якими часом доводиться простувати? Хіба ж вони повірять, що своїм призначенням Селія має дякувати не йому, а старій чорношкірій кухарці Андрезі, яка попри ще більші, ніж у Селії, злидні, завжди весела та всміхнена, у своїй дерев’яній халабуді на морському узбережжі Аґуа-дос-Менінос подає сніданки морякам і вантажникам?

Про цю історію швидко дізналися в місті, і на Гульвісу з усіх боків посипалися прохання: менш ніж за тиждень їх надійшло аж вісім. Кандидати на найрізноманітніші посади — від водія трамваю до фінансового інспектора — всі вони застрибали перед доною Розилдою і, перш ніж іти в управління, прямували на Ладейру-до-Алву. Просили навіть за місце ризничого в церкві Консейсау да Прайя, що незабаром нібито мало звільнитися, хоча цього ніхто не знав напевне. Навіть якби Гульвіса був одночасно губернатором і архієпископом, то навряд чи йому вдалося впоратися з усіма цими проханнями.

10

ДОНА РОЗИЛДА НАСОЛОДЖУВАЛАСЯ СВОЄЮ ЗНАЧУЩІСТЮ Й НЕЗРІВНЯННИМ СМАКОМ СЛАВИ, а Гульвіса на затіненій веранді насолоджувався дотиками до пружних грудей Флор, смакував боязкий і водночас жагучий присмак її цілунків. Відкривав їй світ заборонених насолод, про який вона досі навіть не здогадувалася, щодня чимраз більше і більше завойовуючи її тіло, долаючи побоювання та соромливість, вивільняючи її приховану пристрасть. Флор пашіла від потягу і бажання, всередині все палало нестримним вогнем, проте вона докладала всіх зусиль, щоб не втратити голови. Та з кожним днем відчувала, що дедалі менше контролює емоції, що вже не має сил опиратися, жадаючи віддатися цьому зухвалому загарбнику, який заволодів уже майже всім її нестримним тілом, що палало в пекельній лихоманці, від якої не було ліків, ой не було.

Але ж і нахабний був той Гульвіса! Він не освідчувався їй в коханні, не зізнавався про свої високі почуття, як і не просив дозволу бачитися. Замість промовистих слів та гучних фраз Флор вислуховувала лише двозначні натяки на сороміцькі наміри. Через кілька днів після їхнього знайомства під час свята в Пержентино вони, повертаючись від тітки Літи, піднімалися по Ладейрі-до-Алву, і Гульвіса, який ішов на крок позаду, прочитав вивіску кулінарної школи, схилився до вуха Флор, наче збирався прошепотіти їй якийсь милий комплімент.

— Кулінарна школа «Смак і Мистецтво»… Смак і мистецтво… — повторив він майже пошепки, і його вусики тремтливо залоскотали вухо дівчини. — Ах! Як же хочеться мені тебе посмакувати… — це була не випадкова гра слів, а прямо і відверто висловлені наміри Гульвіси.

Флор ніколи ще такого не чула, вона й гадки не мала, що юнак може отак ось залицятись. І чому вона відразу не прогнала Гульвісу?

Флор була не з тих дівчат, які годинами просиджували біля вікна та безсоромно підморгували юнакам чи кокетували в кожному затіненому закутку вулиці. Навіть найсміливіші її залицяльники не отримували нічого більшого за боязкий поцілунок, як от Педро Боржес, якому заледве вдалося торкнутись губами її щоки — про щось більше не могло бути й мови. Якщо якийсь зухвалець простягав руку, щоб її обійняти, Флор спалахувала від обурення й гніву і проганяла нахабу, адже вона вірно берегла себе для того єдиного, якого справді полюбить. От йому, її обранцеві, вона вже ні в чому не відмовить; і таким обранцем виявився Гульвіса, тому дівчина і не прогнала його, як проганяла інших: ввічливо, без скандалу, проте категорично та неухильно.

Не прогнала Флор Гульвісу і після другої зустрічі, наступного дня після балу в майора Тиририка, хоча, власне, на балу вони провели разом лише кілька годин. Того дня Флор із подругами пішли поспостерігати за карнавальною ходою, де до них підійшов Гульвіса і став позаду. Всміхаючись, подружки відійшли в бік, щоб не зруйнувати очевидну мить зізнання в почуттях (боязке воно буде чи палке — залежало насамперед від темпераменту залицяльника; дехто, наприклад, волів зізнаватись у листі, вдаючись, якщо треба, до вказівок з книги «Порадник закоханим»). Дівчатам уже було не до карнавалу, вони без упину теревенили про поведінку хлопця: він ані на мить не відходив від Флор і був на карнавалі її постійним кавалером. Без сумніву, ось зараз він їй зізнається, а це насправді був дуже важливий крок: дівчині належало або відразу погодитись, або ж їй потрібен був час, зазвичай день, на роздуми. Флор одразу попередила подруг, що змусить Гульвісу кілька днів помучитися, та дівчата засумнівалися, що їй таке до снаги.

Але хлопець і на думці не мав зізнаватися; про що тільки не плелось у їхній жвавій розмові, а й справді, цей Гульвіса то ще той зайдиголова! І ось коли дві карнавальні групи-суперниці зустрілися біля церкви св. Анни, Гульвіса, скориставшись скупченням людей, притиснувся до неї ззаду і, обхопивши руками груди, жадібно поцілував її в шию. Флор лише здригнулася, стуливши повіки, вона повністю віддалася на поталу його діям, завмерши від страху і насолоди.

Ці перші зустрічі, хоча між закоханими так і не було ніякого офіційного зізнання, були воістину незабутні. Щоліта під час місцевих свят Флор гостювала у тітки Літи і дядька Порту, яких дуже любила. У лютому кулінарна школа зазвичай була закрита.

Цього разу другого лютого Флор вирушила помилуватися процесією на честь Ієманжі. По хвилях мчали вітрильники з квітами і дарами для покровительки вод і течій, заступниці від шторму та негоди, яка сприяла вдалому рибальству та оберігала життя моряків. Флор подарувала Ієманжі гребінець, парфуми та химерний перстень. Живе Ієманжа на пагорбі в Ріо-Вермельйо, в каплиці, що височіє над океаном.

Разом з іншими дівчатами з цього кварталу Флор розважалася, беручи участь у всіх святкових розвагах: вранці — морське купання, по обіді — урочиста хода до маяка Барри і в Армараліну (іноді навіть в Пітубу); потім жваві й виснажливі репетиції карнавальної процесії, пікніки в Ітапуї у домі доктора Натала, друга дядька Порту, або ж — на озері Абаєте, де співали під гітару і запускали конфеті. Увечері прогулювалися по Ларґо-де-Сантана чи на Марикіті, серед барвистих та строкатих яток; і якщо хтось зі знайомих не організовував у себе танців, то вони іноді і без запрошення вривалися в дім, лякаючи господарів і збуваючи вечір уже в їхньому колі.

Дім Порту, повитий квітучою лозою, стояв на Ладейра-де-Папаґайо, потопаючи в ніжному ароматі акацій. Щонеділі дядько Порту любив прогулятися зі своїм другом, сержипійцем Жозе де Доме, таким же любителем живопису і дуже сором’язливою особою. Прогулюючись, вони завжди обирали якесь мальовниче місце і малювали будинки тих околиць або чарівні пейзажі. Якихось два роки тому, коли Розалія й Антоніо Мораїс переїхали в Ріо, Флор, якій було самотньо і сумно, відчула незбагненний потяг до цього зрілого, хоч на вигляд він був молодший, ніж на свої сорок років, худорлявого кабоклу [26]. Одного разу, подолавши зніяковіння, Жозе запропонував Флор написати її портрет; тло було яскраво-жовтих і помаранчевих тонів, що вигідно відтіняло матове обличчя Флор. «Яка несусвітня маячня! А, зрештою, чого ще можна чекати від цього недоумка», — заявила дона Розилда, побачивши яскраві кольори на полотні. Образотворче мистецтво вона визнавала лише у вигляді хромогравюр із календарів. Проте Жозе де Доме так і не вдалося завершити портрет. Флор повернулася на Ладейру-до-Алву, і хоча й обіцяла позувати щонеділі, так жодного разу не приїхала: дівчина теж не змогла належно оцінити роботу митця. Набагато більше їй подобалися його усмішки і його самотність, але це почуття не переросло у закоханість, бо хіба ж це закоханість, оті довгі мовчанки та швидкі погляди, коли Флор позувала. Швидше це було ефемерне захоплення, що тривало кілька літніх днів, але так і не подолало зніяковіння художника. Наступного свого приїзду в Ріо-Вермельйо Флор знову привітно зустріла дядечкового друга, але такої чарівності, як попереднього разу, вже не було, тож вони поводилися так, ніби нічого між ними не сталося. Незакінчений портрет Флор і досі висить в ательє художника на четвертому поверсі старого будинку на Ларґо-де-Сантана; якщо б вам захотілося його побачити, то наберіться мужності й підніміться тими старезними сходами.

А з Гульвісою все настільки інакше… Він накрив нестримною лавиною, підкорив своїй волі і вирішив її долю. Під кінець свята в Ріо-Вермельйо, цих кількох прекрасних днів, які так швидко промайнули, Флор зрозуміла, що жити не зможе без Гульвіси, без його жартів, запальних веселощів та шаленої присутності. Вона слухалася його в усьому: на вечірках не танцювала ні з ким іншим, гуляла з ним попід руку на святковому ярмарку, а коли місто огортали вечірні сутінки, спускалася на берег моря, щоб у чорноті ночі цілуватися з Гульвісою до знемоги, трепетно завмираючи, коли його лагідні руки піднімали її сукню і блаженно пестили її стегна і сідниці. Чи могла б дона Розилда уявити, що її донька така податлива та вільнодумна? Та й сама вона заплющувала очі на ці очевидні крайнощі його сміливого залицяння, подекуди такі неконтрольовані, що навіть далеко не безгрішна Літа здивовано зауважила:

— Тобі не здається, Розилдо, що Флор занадто багато дозволяє цьому хлопцеві? Вони всюди разом, ніби вже заручені, й не скажеш навіть, що знаються лише кілька днів…

Дона Розилда обурено заперечила:

— Не зрозумію, якого милого ти причепилася до хлопця… Авжеш, він багатий, посідає певне становище в суспільстві, от про нього і ходять усілякі плітки. Але тобі, що від нього треба?.. Бачу, ви з Порту вже добряче наслухалася того вашого видатного митця? А самі, либонь, тільки й мрієте одружити його на Флор. І не надійтеся, свою дочку я точно не віддам за ті старі злидні. І чим тільки Гульвіса вам не догодив? Не бачу нічого поганого в тому, що він залицяється до Флор, тим більше, їй давно вже пора заміж. А тепер, коли сам Господь, почувши мої молитви, послав нам такого вигідного нареченого, ви з Порту створюєте проблему на рівному місці й обвинувачуєте хлопця в усіх смертних гріхах… Дай мені спокій, жінко, і залиш свої вигадки при собі…

— Та чого ти роз’єрепенилася? Нічого поганого я не сказала… Це ти завжди була занадто вимоглива і вважала, що всі дівчата повинні бути цнотливими невиннятами. Згадай, як іще недавно, варто було тобі побачити, що якесь дівча гуляє з хлопцем попід руку, ти вже називала її пропащою… А зараз тебе наче підмінили, Флор он геть від рук відбилася…

— То по-твоєму, вона пропаща? Так? Кажи, не соромся.

— Що ти вигадуєш? Ти ж знаєш, що я так не думаю!

— А я знаю, що роблю, вона — моя донька і, дасть Бог, цього року вони поберуться… — сказала дона Розилда, закінчуючи суперечку.

— Дай Боже, дай Боже…

— Так і буде, от побачиш… І перестань потішатися, просто ви не злюбили за щось Гульвісу от і казитеся…

Але це було не так. Навпаки, своєю харизмою і багатою фантазією Гульвіса спершу був зачарував усіх на Ріо-Вермельйо, а потім і на Ладейрі-до-Алву. Дона Літа і Порту вже встигли з ним здружитися і справді вважали його чудовим чоловіком для Флор. Щодо дони Розилди, то вона, здавалося, тільки й жила тим, що думала як би догодити його бажанням та виконати щонайменші забаганки.

А забаганка у Гульвіси була тільки одна: залишитися на самоті з Флор, обіймати, долати спротив та сором’язливість і зрештою заволодіти нею. Плутаючись у хтивих оковах своїх бажань, Гульвіса чимраз сильніше втягувався в цю гру і прив’язувався до дівчини: до її смарагдового, сполоханого погляду, до боязкого, цнотливого тіла, що пристрасно палахкотіло. Зокрема його полонили м’якість і жіночність Флор, затишок, що вона випромінювала, особлива тиха чарівність і ніжний спокій вразили Гульвісу до глибини душі.

З дитинства він ріс без сім’ї: мати померла при пологах, а батько занадто швидко зник із його життя. Гульвіса прийшов на цей світ у результаті випадкового зв’язку сина дрібних буржуа та покоївки; батько, далекий родич знатних Ґімараєнсів, опікувався ним, доки не знайшов собі дружину, а одружившись, поквапився спекатися байстрюка, якого його набожна жінка зі священним обуренням називала «дитям гріха». Гульвісу влаштували в інтернат, де він із горем пополам довчився до останнього класу, хоча так його і не закінчив, безтямно закохавшись у матір свого приятеля — доладну сорокарічну красуню, дружину комерсанта з Нижнього Міста, яку тоді вважали чи не найдоступнішою повією вищого світу, — пристрасну натуру з відповідною поведінкою.

Це була дуже романтична історія. У дні батьківських відвідин красуня тихо зітхала і млосно дивилася на Гульвісу, поки він тинявся довкола неї подвір’ям, похмурий і зажурений, немов в’язень, безнадійний в’язень у в’язниці для підлітків. Вона пригощала його цукерками і печивом, які привозила для сина. А Гульвіса потайки дарував їй орхідею, вкрадену з оранжереї священика. В один із батьківських днів (перша неділя кожного місяця), що ними Гульвіса так ніколи і не скористався, бо по нього ніхто ніколи не приїжджав, вона відвезла його погостювати в свій маєток на Ларґо-да-Ґраса і відрекомендувала чоловікові:

— Однокласник нашого Зезіто, сирота, не має сім’ї.

Трохи пришелепкуватий Зезіто розводив якихось гризунів, і коли його привозили з інтернату, весь день збував у підвалі будинку зі своїми вихованцями. Скориставшись тим, що комерсант ліг подрімати після смачного обіду, сеньйора повела Гульвісу в швейну кімнату, почала цілувати, пестити і врешті оволоділа ним. «Хлопчику мій, о мій гімназисте, мій слухняний учню, тепер я твоя вчителька, ох, ти мій цнотливчику», — гаряче шепотіла вона і справді взялась його навчати. І навчала ще й як! У хлопця прокинулась пристрасть, груба і нестримна. Вона казала, що нікого ще так не любила, цинічно і переконливо запевняючи, що Гульвіса її перший коханець і вона мріє утекти з ним в якийсь затишний куточок і насолоджуватися їхнім безмежним коханням. Шкода лише, що він навчається в інтернаті…

— А якби я втік з інтернату, ти б зі мною жила?

І того ж вечора він утік з інтернату і подався до неї, щоб звільнити з лап того «буржуазного звіра», який змушував її так страждати і принижував своєю близькістю. Винайняв жалюгідну кімнатку в якомусь злиденному пансіоні, купив хліба, вареної болонської ковбаси «Мортадели» (він любив «Мортаделу»), дешевого пійла, яке називали вином, і букет квітів. Трохи грошей ще навіть залишилось: друзі, яким він розповів про свою таємницю, на знак солідарності зібрали, скільки змогли, на організацію втечі і на любов. Гульвісу обожнювали

Поважна пані ледь не померла зо страху, коли він увірвався, тимчасом господар дому в сусідній кімнаті колупався в зубах і читав газети. Обурена до глибини душі, вона заявила, що Гульвіса геть з глузду з’їхав, що вона не якась там авантюристка і ніколи не покине своєї домівки, чоловіка і сина, щоб стати коханкою якогось хлопчака, ніколи не проміняє комфорт і суспільне становище на злидні й безчестя. Вона благала Гульвісу схаменутися, повернутися в інтернат, де, можливо, ще не помітили його втечі, а в наступний батьківський день, ох!.. вона йому обіцяє…

Та Гульвіса її вже не слухав, його заполонили гнів і прикра образа за цей підлий обман. Анітрохи не переймаючись присутністю чоловіка в сусідній кімнаті, він схопив жінку свого серця за довге, висвітлене пергідролем волосся й голосно лаючи та обзиваючи нещасну, взявся обдаровувати її ляпасами і стусанами, словом, здійняв такий галас, що позбігалися не лише слуги та чоловік, а й жителі всієї фешенебельної Ларґо-да-Ґраси. Того дня, як згодом запевняв Гульвіса, він став справжнім чоловіком, раз і назавжди навчений гірким досвідом.

Ця скандальна історія вивела сімнадцятирічного Гульвісу в нічне життя міста, де він згодом познайомився з відомим шулером Анакреоном, який здавна славився своєю витонченою грою. Недосвідченому юнакові годі було і мріяти про кращого наставника, який би втаємничив його в тонкощі гри у покер, блек-джек чи рулетку. Насправді Анакреон був не лише видатним гравцем, а ще й мав добре серце, такий собі Дон Кіхот. Під час короткої зустрічі з батьком Гульвіса навідріз відмовився повернутися в інтернат, а негідник Ґімараєнс під цим приводом відмовив йому в батьківському благословенні і будь-якій грошовій підтримці: у нього, мовляв, немає коштів утримувати шибеників. Розбагатівши на жінчиних статках, він став тим іще скнарою і моралістом. До того ж відколи завдяки Гульвісі його прізвище стало згадуватися в соціальних хроніках газетних шпальт, його почали долати сумніви: а чи справді він Гульвісин батько? Покійна Валдета дорікала йому в тому, що він її збезчестив і вона завагітніла. Та чи варто було так свято вірити якійсь там служниці? Вона не знала іншого чоловіка, крім нього, стверджували її подруги, оплакуючи небіжчицю. Та хіба слова тієї голоти, в якої ніколи не було ні хати, ні тину, можуть слугувати доказом? Тож, може, Гульвіса його син, а може, і не його, та й коли то було, хто б це зараз із певністю підтвердив? Єдине, що не потребує підтвердження, це те, що Гульвіса — сучий син і негідник, адже він намагався зґвалтувати порядну жінку, матір свого однокласника, яка прийняла його в своєму домі, як рідного… Вочевидь, Гульвісин батько і справді належав до «гнилої гілки Ґімараєнсів», як запевняв Шимбо, і не успадкував шляхетних традицій цього роду.

Відтоді, остаточно осиротівши, Гульвіса ні до кого не відчував ані теплих родинних почуттів, ані глибокої прихильності. Його життя вирувало між численними коханками різного віку, соціального стану та кольору шкіри, вже не лишилося борделю чи кабаре, де б він не заводив інтрижок із блудницями, не крутив швидкоплинних романів із заміжніми жінками, жодної з яких він не любив по-справжньому і жодна з яких не дарувала йому відчуття повноти і краси життя. Ніколи ще сварка або ж розрив стосунків не затьмарювали його душі, не навертали на думку про самогубство. Він переходив від однієї жінки до іншої, як ходив від столу до столу в гральному залі, якщо улюблене число «17» підводило його.

І тільки зустріч із Флор на святі у майора раптом розбудила у ньому давні мрії про родинне вогнище, домашній затишок, ситий, красиво застелений стіл та чисте подружнє ложе. Досі в Гульвіси не було навіть постійної адреси, бо, не маючи грошей на оренду, він щомісяця переїжджав із одного дешевого пансіону в інший. Та й чи міг викидати гроші на вітер, коли в нього майже не вистачало на гру?

Флор додала нових, незвіданих барв у його життя, з цією дівчиною Гульвіса дізнався, що таке спокій, тепло і ніжність. І він, безперечно, став цінувати це відчуття сімейного затишку.

— Я люблю тебе, крихітко, бо ти така ж тепла й покірна, як домашнє звірятко…

Гульвіса так захопився Флор, що готовий був терпіти навіть її нестерпну матір, достобіса противну, огидну і божевільну баберу. Він купався в щирості і простоті дівчини, зачарований її життєрадісною відкритістю й тихою скромністю. Прагнучи понад усе подолати її спротив, водночас він пишався соромливістю й невинністю Флор. Адже згодом саме йому вдасться подолати ту соромливість і сповна насолодитися її недоторканою цнотою. Гульвісині приятелі почали помічати якийсь дивний, небачений досі блиск у його очах; замріяний, він міг довго стояти біля рулетки, так і не зробивши ставки.

Ось чому його найкращі друзі, як от Мірандау, анітрохи не здивувалися, коли під час карнавалу він танцював у гурті «Щасливі газетярі», що його організували жителі Ріо-Вермельйо, а оформив дядечко Порту. Дівчата і хлопці, перебрані на продавців газет, розмахували «Діаріо да Баїя», «А Тарде», «Діаріо де Нотісіас» і «О Імпарсіал».

Навколо кружляло конфеті, літали стрічки серпантину, лунали пісні, а головне — ніякої кашаси. Словом, усе відбувалося цілком інакше, ніж на всіх попередніх карнавальних святкуваннях за участі Гульвіси, що як починалися в суботу, так у вівторок і закінчувалися. Він долучався до любителів гульбищ, крутився серед розпусниць, танцював посеред вулиці самбу, а під вечір, смертельно п’яний, падав, де стояв; і так чотири дні поспіль.

— Погляньте лише, кого занесло у цей гурт, Гульвіса власною персоною! Ще й з бубоном у руках! Це ж хто міг подумати! — дивувалися перехожі, які звикли його бачити в гучних, веселих, непристойних компаніях. А тут Гульвіса йшов поруч із Флор, обсипаючи її конфеті й обдаровуючи ніжними словами.

Одначе це не завадило йому після опівночі, розпрощавшись із нею, приєднатися до звичного для нього безпутного товариства, горланити пісень і невпинно лигати дешеву кашасу. Він вирушав прямісінько в «Табарис», «Мейя-Луз» або «Флозо». А в понеділок, посилаючись на термінову роботу в губернаторському палаці, тікав о десятій вечора, бо не міг же він запізнитися на бал, де Андреза та інші блудливі мулатки красувалися в білосніжних ватних перуках, сатинових і оксамитових костюмах придворних дам епохи Марії Антуанетти.

Хоч би яка сильна була пристрасть Гульвіси до Флор, хоч би як віддано він мріяв про сімейну ідилію й тепле домашнє вогнище, він і в думці не мав змінювати свій спосіб життя і зраджувати свої звички. На відміну від Мірандау, якого іноді раптом пробивало:

— Починаю, друже, нове життя… Їй-бо, з завтрашнього дня…

Гульвіса ніколи таке не казав. Авжеж, він був закоханий, він збирався одружитися, але це аж ніяк не означало, що він готовий відмовитися від своїх звичок, ігор, дурисвітства, рік пійла і вуличних колотнеч, куди ж без нього борделі та казино?

11

МОРЕ ТРОЯНД, НЕОЗОРІ ГОРИЗОНТИ, ЧИСТЕ БЛАКИТНЕ НЕБО, МИР І ЗЛАГОДА панували в закоханих Флор та Гульвіси. Аж ось, мов грім серед ясного неба, наче нізвідки налітає буревій, напливають чорні, свинцеві хмари, спалахує кривава війна, кохання Флор і Гульвіси заборонене.

Дещо збентежений усвідомленням власної провини за те, що сталося, — бо хіба ж не він заклав такий ненадійний фундамент оцього карткового будиночка, що не втримався навіть від найменшого подиху небезпеки? — Мірандау, з філософськими нотками у голосі, повчально зауважив:

— Отак завжди… Ну чому в нас немає жодних гарантій? Жодних… Онде навіть мотор вантажівки після ремонту і той отримує на півроку гарантію… А люди? Варто лише подумати, що нарешті все починає налагоджуватися, ставати на свої місця, аж раптом усе летить шкереберть, усе важливе і найдорожче сходить на пси, обертаючись купою попелу на життєвому згарищі…

На думку Мірандау, саме так з Гульвісою і сталося, й не було жодного шансу відновити в очах дони Розилди репутацію чиновника губернаторської канцелярії. Зрештою, це стосувалося й дони Флор… А якого ще ставлення він міг від неї очікувати, коли вона взнала правду? О, Мірандау добре тямився на цих лагідних і покірних дівчатах: варто лише натякнути на зловживання їхньою довірою, як вони гордо задирають носи і стають неприступні.

— І повір мені, дівочий гнів уже як вийде з берегів… — песимістично констатував він.

Нікчема, сволота, негідник, мерзотник! Ні, доні Розилді бракувало нищівних слів, щоб висловити лють на цього покидька й обурення його шахрайством. Ще вчора вона вважала Гульвісу ідеальним нареченим для своєї доньки, називала його мало не святим, возвеличуючи до небес. А сьогодні — радше віддасть доньку за поліціанта, злочинця, довічно ув’язненого вбивцю, лише не за цього виродка. Дізнавшись від сусідів про такі безапеляційні заявочки дони Розилди, Мірандау, якого і так жерли докори сумління, міг усе-таки реалістично поглянути на речі: якщо після цього всього Гульвіса і надалі залицятиметься до Флор, то він геть нічого не тямить у жінках. І шкода, бо Гульвіса, який завжди був при здоровому глузді, зараз засліплений любов’ю, він не хотів зрозуміти, що все вже пропало і нічого більше з цим не поробиш. Мірандау замовив собі вина в барі «Тріунфо»: мав хоч трохи розвіятися.

А Гульвіса і не збирався відновлювати свою репутацію, щоб якось угамувати лють дони Розилди, тієї чортової баби, бісової відьми та ницої лицемірки. Не збирався він і розривати стосунків із Флор, назавжди втрачати її приємну усмішку, спокійну ніжність і пристрасні зітхання. Навпаки, він рішуче надумав одружитися з нею. Зрештою, головне — їхня ніжність, їхнє взаєморозуміння, їхній світ, усе решта — лише дурний жарт. Адже Флор полюбила Гульвісу не за вигадану посаду і суспільне становище, якого він насправді не мав, і тим більше не за гроші, яких у нього теж не було.

Найдужче в цій історії Гульвісу вразило те, що викрила його Селія, його протеже, ця крива дурепа, яка завдяки його втручанню працювала зараз вчителькою. Саме вона здійняла увесь цей ґвалт, докопалася до істини і виказала Гульвісу доні Розилді. Захекана Селія дошкутильгала на другий поверх у такому хвилюванні, що їй аж перехопило подих і заледве могла два слова докупи зліпити, втім, вигляд у неї був аж надто самовдоволений.

Кажете, «великий чиновник»? Та на сходах палацу його ноги зроду не було; єдиний палац, який він справді постійно відвідує, — то це «Палас», притулисько всіх шулерів, розпусників і шльондр… Авторитет, кажете? Та він авторитетний хіба серед найдешевших повій, власниць борделів і шулерів. Кажете, чиновник канцелярії губернатора? Та якби він тільки наважився ввійти до кабінету губернатора, його негайно затримали б і кинули в буцегарню. А як тоді її влаштували викладачкою? Ой, краще взагалі про це не думати, хтозна, до яких махінацій вдався цей каторжний пройдисвіт.

Як же Селії, цій непримітній вчительці початкових класів, вдалося розплутати весь цей клубок брехні, викрити в усіх подробицях той фарс, який Гульвіса розігрував перед доною Розилдою, не викликавши в неї й натяку на сумнів, жодного бажання вхопитися бодай за якусь соломинку в цьому океані брехні? Чим пояснити її завзяття у викритті цього байкаря і дешевого спокусника?

Здивуванню Гульвіси не було меж:

— Це ж треба таке… Я ж нічого поганого не зробив цій дівчині, навпаки…

Хто знає, можливо допомога Гульвіси змусила Селію відчути не лише вдячність, а й образу? У глибині душі вона не могла змиритися, що так глибоко помилялася щодо нього, що її нюх на покидьків і вміння розбиратися в людях так сильно підвели її цього разу; нещасне і жалюгідне життя Селії озлобило її і сповнило заздрощів, от вона і не вірила, що Гульвіса міг їй допомогти… Селія випадково натрапила на слід і почала своє розслідування, аж доки розплутала всю павутину брехні, яку Мірандау почав сплітати ще на святі в майора і яка з кожним днем дедалі нагромаджувалась і збільшувалася, хоча не так Гульвіса був у цьому винен, як звичайний збіг обставин. І лише після того, як Селія акт за актом відновила цей фарс, вона відчула оте нестримне задоволення: отже, не так уже й легко обвести її навколо пальця, отже, є ще в неї ота проникливість і не обдуриш її всілякими побрехеньками про губернатора. Задоволена і щаслива, що їй вдалось вивести шахрая на чисту воду, забувши про кульгавість, Селія злетіла на другий поверх, де дона Розилда і Флор шили придане. «Та то ж звичайнісінький альфонс і жалюгідний дурисвіт, а я, до слова, ніколи в цьому не сумнівалась». Її зазвичай похмуре обличчя сяяло, нечасто випадала в житті така радість, адже почувши погані новини, люди зазвичай клянуть усе, на чому світ стоїть, нарікаючи на нещасну доленьку, а хіба може бути щось прекрасніше, ніж таке неперевершено-бентежне видовище, як чужі страждання?

Для Селії не було. Жоден чоловік ніколи не глянув на неї сповненим жадання поглядом, ніхто ніколи не всміхнувся до неї з любов’ю, а в школі учні боялися її і тікали.

Нестямна від люті дона Розилда погрожувала накласти на себе руки, істерично ридала, благала дати їй води. Але Флор не звертала на матір уваги, вона не чула її стогонів, а лише німо дивилася на Селію.

— Геть звідси, невдячна тварюко, і щоб ноги твоєї не було більше в цьому домі…

— Флор, це ти мені кажеш? Ти серйозно? Але в чому річ?

— Навіть якщо він такий, як ти кажеш, як тобі совісті вистачило так вчинити? Він улаштував тебе на роботу… Дізнавшись таке, могла б і стримати свій язик, але ж як швидко ти забула, що він не дав тобі з голоду здохнути?..

— А чому ти так вирішила? Хто може підтвердити, що це саме він клопотав за мене? Я, наприклад, впевнена, що вирішальну роль зіграв лист падре Барбози…

Флор говорила пошепки, але голос її був сповнений зневаги та презирства:

— Кажу тобі, геть звідси, жалюгідна суко, доки я не відучила тебе пхати носа в чуже життя.

— То й залишайся з ним, заради Бога, він іще не раз тебе зганьбить і виставить на посміховисько…

Обурена людською невдячністю, Селія пошкандибала сходами вниз.

З тієї ж миті між доною Розилдою і Флор розгорілась нещадна війна. Так, саме війна, а як іще можна все це назвати? Почувши, як перед носом Селії гримнули двері, дона Розилда забула про зомління й хороші манери і на повні груди закричала їй вслід, адже потребувала продовження розмови, хотіла ще раз встромити ножа у відкриту рану.

— Селіє! Селіє! Зачекайте, не йдіть…

— Я виставила її за двері… — понуро констатувала Флор.

— Оце твоя вдячність? Людина приходить до тебе з добрими намірами, а ти її виганяєш?!

— Та погань не переступить порогу цього дому, поки я жива…

— З яких це пір ти стала тут командувати?

— Якщо вона ще коли-небудь сюди зайде, то піду я…

Мірандау не помилився, стверджуючи, що викриття Гульвіси викличе у дони Розилди бурю обурення. Втім, він цілком схибив щодо реакції Флор. Певна річ, щасливою від того всього Флор не була і її невдоволення цілком зрозуміле: з якою метою Гульвіса таке вигадував і так нерозважливо брехав? Але вона ні на мить не подумала з ним розійтися. Флор щиро кохала Гульвісу і їй було байдужісінько, який у нього статус, що за посаду обіймає й чи має вплив у політичних колах.

Так вона йому і сказала того ж вечора, коли, всупереч забороні дони Розилди, вийшла побачитися з коханим до найближчого вуличного закапелка. Вона уважно вислухала його, прийняла всі пояснення й тихо заплакала, сказавши, що він «трохи божевільний дурненький красень». Тоді вперше Гульвіса заговорив про свої почуття, про те, як він пристрасно кохає Флор і як хоче з нею одружитися. І цього було цілком достатньо, щоб вона забула про всі неприємності, болючі обмани і нікому не потрібні клопоти, в які він її втягнув.

Саме тому Флор сказала, їм що доведеться трохи почекати. Принаймні місяців десять, поки їй не виповниться двадцять один рік, адже тоді вона досягне повноліття й вийде з-під материної опіки, бо на її згоду сподіватися марно. Ніколи ще Флор не бачила її такою розлюченою й знавіснілою, тому треба було ще добре поміркувати, як організувати зустрічі потайки від материного ока. Адже зараз ті стосунки, що їх раніше так палко захищала дона Розилда, можуть існувати лише в підпіллі: мати категорично заборонила їй будь-які зустрічі з Гульвісою, а його престиж на Ладейрі-до-Алву тріснув, як обруч на діжці. Гульвіса ніжно виціловував дрібні, пекучі сльози, що градом котилися по щоках коханої, не звертаючи жодної уваги на перехожих.

Оскаженіла дона Розилда вже чекала доньку з сирицевим батогом у руках, зробленим колись спеціально для приборкання норовистих тварин і неслухняних дітей. Батіг давно висів собі без діла, хоча свого часу ним неодноразово гамселили невиправного ледаря Ейтора. Та й Розалія свого вхопила добряче, тільки Флор дісталось ним на горіхи лише кілька разів, коли вона була ще зовсім маленька. Зараз батіг красувався на стіні у вітальні, як одвічний символ материнської влади в цьому домі. Варто було Флор переступити поріг, як мати накинулася на неї, щедро батожачи по грудях і шиї, залишаючи на шкірі багряні басамани — красномовний слід війни, що тривала вже понад тиждень.

Флор, не зронивши ні звуку, прийняла удари, лише, як могла, затуляла руками обличчя; вона не зрадила свого кохання. «Доки я жива, він з тобою не одружиться», — люто репетувала дона Розилда. Наступного дня Флор заледве змогла встати з ліжка, побите тіло боліло й пекло, а на шиї багровіла запечена кров. Вчинок дони Розилди обговорювала вся вулиця: негритянка Жувентина, яка зазвичай стежить біля свого вікна за всіма подіями, ділилася деталями з сусідками, а доктор Карлос Пассуш палко засуджував жорстоку систему виховання дони Розилди, хоча і визнавав, що причин для невдоволення й гніву вона мала більш ніж достатньо.

Коли у звичний час Гульвіса показався перед будинком, вікна другого поверху були наглухо зачинені, балкон порожній, а вхідні двері взято на важкий залізний засув. Крізь віконниці з кімнати Флор, що виходила вікнами на бічну вулицю, ледь пробивалося світло. Хтось розповів йому про вчорашню колотнечу, а всезнаючі сусідки доповіли, що дона Розилда замкнула бідолашну Флор у її кімнаті.

Гульвіса погодився з негритянкою Жувентиною, коханкою Атенора Ліми, коли та підсумувала: «Гієна безжальна, ось хто вона, та дона Розилда»; він мовчки вислухав усе, що йому розповіли, попрощався і пішов.

Пішов, щоб повернутися опівночі й розбудити всю Ладейру-до-Алву і прилеглі до неї вулички найніжнішою та найчуттєвішою серенадою, яку рідко почуєш в нашому та й у будь-якому іншому місті. Ті, що її почули, назавжди запам’ятали і зберегли в своєму серці.

Ще б пак! Гульвіса зібрав для Флор найкращих музикантів Баїї. Золоте кавакіньйо довготелесого Карліньйоса Маскареньяса, якого він знайшов у Клариному борделі в ліжку гостинної Маріаніньї Пентельюди. Неперевершена скрипка знаменитого Едгара Коко, з майстерністю якого можуть зрівнятися хіба музиканти з Ріо-де-Жанейро або десь з-за кордону. Плакала флейта віртуоза Валтера да Силвейри, бакалавра в юриспруденції; Гульвіса заледве відірвав його від книжок: недавній випускник готувався до конкурсу на суддівське крісло, розраховуючи незабаром отримати цю почесну посаду. От тоді вже не послухаєш його славнозвісної флейти, що її звуки викликають воістину неземну насолоду. Щодо гітари, то на ній грав юнак, якого всі любили за галантність, веселу вдачу, скромні й водночас шляхетні манери, за його дотепність, витонченість, рідкісні музичні здібності й чудовий, чарівливий голос. Віднедавна його виступи почали транслювати по радіо і він уже здобув заслужені лаври.

Його ім’я — Доривал Кайммі — лунало звідусіль, близькі друзі гітариста наввипередки запевняли, що варто лише видати нові композиції музиканта, як одразу той чорнявий стане знаменитістю. Всі вони були хороші й вірні друзі Гульвіси, з якими він починав свої веселі вечори і зустрічав світанки. Про всяк випадок він іще привів з собою блідого співака кабаре і вже п’яного Мірандау.

На початку Ладейри вони зупинилися на кілька хвилин і всю вулицю зворушили розпачливі, тужливі акорди скрипки Едгара Коко.

Мелодію підхопили кавакіньйо, флейта і гітара, а згодом заспівав Гульвіса і підспівав йому Кайммі. Співак із Гульвіси, звісно, такий собі, проте його надихали заборонена пристрасть, бажання помститися за кохану, розвіяти її журбу, втішити, розрадити музикою і вкотре підтвердити їй своє кохання:

Вечір чудовий і небо радіє,

тиха дрімота спокійно жевріє,

місячним сяйвом змережений гай,

срібним дощем він залитий украй,

предивним дощем…

Тільки ти спиш, і не чуєш

мого співу щем…[27]

Серенада відлунювала вулицею, а з вікон потроху почали визирати зацікавлені заспані обличчя, заворожені музикою й співом Доривала Кайммі. Негритянка Жувентина радісно аплодувала виконавцям, вона підтримувала Флор і Гульвісу, а до того ж обожнювала серенади. Деякі сусіди, розгнівані, що їх розбудили, вже ладні були висловити своє невдоволення, та зрештою спокійно заснули, зачаровані неймовірною мелодією кохання. Доктор Карлос Пассуш був одним із них: лютий, він схопився з ліжка, бо з шостої ранку працював у лікарні, а додому повертався аж о дев’ятій вечора. Та поки ішов до вікна, гнів потроху вщухав і він став підспівувати мелодії, опершись на підвіконня, щоб краще чути музикантів.

Місяцю, світлом твоїм мерехтливим

кохану мою розбуди ти пестливо…

Музики зупинилися на розі вулиці, навпроти вікон Флор, а Гульвіса підійшов ближче до вуличного ліхтаря, щоб кохана могла краще його розгледіти. Звуки флейти доктора Силвейри, мовби здіймалися вгору до її вікна; скрипка Едгара Коко проникала в усі шпаринки зачинених віконниць до кімнати дівчини і вихопила її тремтячу з ліжка. «О Боже правий, та це ж Гульвіса!» Флор підбігла до вікна, прочинила віконниці й омліла: за вікном, під світлом ліхтаря, стояв він — білявий красень із простягнутими догори руками:

Своє втамувати, мов спрагу, бажання —

кохатися з нею жадаю до рання…

Кілька сусідів вийшли послухати серенаду. Казуза Безодня в старій, поношеній піжамі теж вийшов, зачарований дивовижною мелодією і сподіваючись, що хтось із музик таки прихопив із собою плящину.

На балконі другого поверху з тьмяного мороку, мов з порожнечі, з’явилася дона Розилда і люто накинулася на музик, щосили намагаючись перекричати серенаду:

— Волоцюги! Дармоїди!

Але пісня залунала ще гучніше, а голос Кайммі здіймався вище неба:

Й співаю… а жінка, яку так безтямно кохаю,

все спить і не чує, як серце палає…

Звідки взяла Флор таку червону, ледь не чорну троянду? Гульвіса впіймав її на льоту. Це була воістину чудова ніч для закоханих, у небі мерехтіло ніжне срібло місяця, в повітрі витали аромати розмарину, а вся вулиця підспівувала серенаду для замкненої у кімнаті Флор:

Там високо в небі місяць гуляє,

в глибокій задумі крізь зорі блукає

і спокоєм тихо усе мерехтить…

Дона Розилда вискочила на вулицю в засмальцьованому халаті, розпатлана і люта, з усією своєю ненавистю накинулася на друзів Гульвіси:

— Геть звідси! — пронизливо лементувала вона. — Я викликаю поліцію, у суд на вас подам, собаки приблудні!

Вона з’явилася так раптово, що на якусь мить музики збилися з ритму і перестали співати. Дона Розилда тріумфально випросталася й переможно постала посеред онімілої вулиці:

— Вшивайтеся звідси, лайдаки, я сказала!

Утім, це була лише коротка мить її тріумфу. Знову залунала флейта доктора Силвейри, наслідуючи хлопчаче улюлюкання і сміх, наче кепкуючи з дони Розилди.

Іяйє, мене ти пусти

до неї ладейрою тою зійти…[28]

А потім Гульвіса впевнено попрямував до своєї майбутньої тещі й неймовірно граційно і майстерно розчепірився у знаменитому «крабику»[29]. Знавісніла від несподіванки та обурення дона Розилда в паніці відступила і з останніх сил видерлася до себе на другий поверх.

Серенада залунала знову і розлилася по всіх закутках Ладейри, і відгомін її бринів аж до світанку. Їй підспівували добряче підпилі перехожі, аплодував нічний сторож, потім з’явилася пляшка, що її так чекав Казуза Безодня. Співали Гульвіса і Кайммі, співав Женнер Августо, доктор Валтер співав своїм густим басом, співав нічний сторож, який усе життя мріяв виступати на радіо. Вся вулиця співала серенаду для Флор, яка у сяйві місячного світла визирала зі свого вікна в прозорому мереживному пеньюарі. А внизу стояв Гульвіса — галантний кавалер із червоною, ледь не чорною трояндою у руці — символом їхнього кохання.

12

РЯТУЮЧИСЬ ВІД ЗАБОРОН ТА МАТЕРИНИХ ПЕРЕСЛІДУВАНЬ, ФЛОР втекла з дому, знайшовши притулок у Ріо-Вермельйо в тітки Літи та її чоловіка Талеса Порту, де ніхто та ніщо не заважало їй бути разом із Гульвісою.

Спершу Порту вагався: йому не хотілось ускладнювати і без того непрості стосунки з тією зарозумілою й владною доною Розилдою; на відміну від неї Порту був добродушним і спокійним чоловіком. Йому подобалося тихе врівноважене життя у своєму куточку, він любив свою скромну роботу й обожнював живопис. Крім того, Дона Розилда вже раз була накинулась шулікою на них із Літою під час карнавалу, коли вони висловилися проти роману племінниці з Гульвісою. Тоді ще для дони Розилди Гульвіса був достойний руки її доньки, вона вважала його нареченим, якого сам Бог послав і якому, як вона тоді стверджувала, хіба що німба бракувало, щоб у святі записатися. Порту вважав дону Розилду впертою лихою дурепою, що корчить із себе бозна яку сеньйору; не хотів мати з нею нічого спільного. Але куди подінешся, якщо до тебе приходить згорьована племінниця у супроводі серйозного та поважного юнака, який цілком усвідомлює свій вчинок і його наслідки? Закохані відразу ж зізнались у непоправному: Гульвіса зірвав із Флор вінок, а це означало, що вони — хоче того дона Розилда чи ні — негайно мають обвінчатися, дарма, що нареченій іще не виповнилося двадцяти одного року. Тепер тільки шлюб міг урятувати честь дівчини.

Плачучи, Флор благала дядька і тітку пробачити, що вона так ганебно забула про суворі сімейні традиції та сором і поступилася наполегливому коханому, мовляв, це все через дону Розилду та її нице свавілля, бо як можна було заборонити бачитися з коханим, замкнути в чотирьох стінах, наче малу дитину, а вона ж за кілька місяців уже повнолітня. Більше того, мати навіть била її, хто ж витерпить таке ставлення? Зрештою, Гульвіса ж не якийсь там зарізяка, не злодій, що переховується від правосуддя, не бандит пропащий, та й вона, Флор, уже не п’ятнадцятирічна дівчинка, яка нічого в житті не тямить. Бо як квартиру оплачувати, на життя заробляти, то Флор уже доросла, а тут? Після від’їзду Розалії прибутки від їхнього з матір’ю ательє геть зійшли нанівець, дона Розилда майже не мала замовлень, тимчасом як кулінарна школа Флор процвітала, і саме на ті гроші вони з матір’ю жили. Чому ж тоді дона Розилда вважає, що має право все вирішувати сама? Чому нехтує думкою таких розумних людей, як тітка Літа, сеу Атенор Ліма чи навіть сам доктор Луїс Енріке, Ейторів хрещений, якого вона колись так поважала, а тепер і чути про нього не хоче? Талес Порту тільки співчутливо кивав: Флор те кохання геть уже памороки забило.

Ані Флор, ані Гульвіса не бажали миритися з такою ситуацією. Для Гульвіси зараз усе було на кону, це була його вирішальна ставка. Пристрасть до Флор охопила молодика з голови до п’ят, затьмарила розум: для нього не існувало на світі іншої жінки, наче оця — з ямочками на щоках, пухкенька Флор — найкрасивіша, найзвабливіша в усій Баїї, єдина, яка могла вгамувати його голод і спрагу, позбавити його самотності. «Ні, ніколи, хіба як мене звідси вперед ногами винесуть», — заявила дона Розилда, навіть слухати не бажаючи родичів і друзів, які одне поперед одного переказували їй про бажання Гульвіси свататися.

Навіть тітка Літа якось спробувала заступитися за Гульвісу, але дона Розилда накинулася на неї з прокльонами:

— Доки я ще, Богу дякувати, жива, цей негідник не одружиться з моєю донькою. І не тому, що вона заслуговує такої материнської турботи, ні! Але поки я відповідаю за цю невдячну паскуду, за цю гадину колючу, я ні за що не дам своєї згоди. Краще нехай помре, ніж вийде за того волоцюгу.

Літа хотіла заперечити, наводила різні аргументи на користь Гульвіси, намагалася переконати сестру, зломити цю стіну ненависті: любов творить дива, чому ж Розилда відмовляється прийняти зміни, що сталися з Гульвісою, мовляв, він уже зовсім інша людина, проте знавісніла дона Розилда тільки гарчала від люті:

— Досить із нас того горя, що ти заподіяла нашій сім’ї, вийшовши заміж за Порту. Ну гаразд, згодом він виправився, а якби цього не сталося? Якби він і надалі був такий безсоромний? — вона наголосила на останньому слові, ніби обвинувачувала Порту в усіх найважчих гріхах.

Це дона Розилда так натякала на минуле Порту, молодість якого пройшла в театральних колах Ріо-де-Жанейро, в гастролях по всій країні, від міста до міста. Він був одночасно сценаристом і хореографом, а якщо треба було, то підміняв акторів, суфлера, директора і костюмера. Одружившись, Порту взявся за розум і влаштувався на роботу в Баїї, де й осів. Від його кочівного життя зберігся лише альбом із вирізками та смішні анекдоти, і за кожної нагоди він намагався всім той альбом показати, дотепно його коментуючи.

— Ну, але ж, хіба, зрештою, все не налагодилося? — мовила дона Літа, яка в глибині душі пишалася чоловіковим театральним минулим. — Ти ж бачиш, які ми щасливі? І до речі, мене анітрохи не бентежить його робота в театрі. Він ні в кого нічого не вкрав, нікого не обдурив, невинних не спокушав…

— Та що ти мелеш?! Які там невинні, якщо він волочився з самими лише шльондрами? Де було йому тих невинних узяти? І запевняю, робив він це з величезним задоволенням, поглянь лише на його бісові очі…

Добра і привітна, повна протилежність сестри, дона Літа терпіти не могла, коли ображали її чоловіка. Кров ударила їй в голову:

— Знаєш що, дорогенька, тримай свого язика на припоні й не смій більше ніколи обмовляти мого чоловіка, я прийшла сюди не для того, щоб вислуховувати твої паскудства…

Дона Розилда слухняно замовкла, стиха вибачившись. Сестра була єдиною людиною на світі, яку дона Розилда ще поважала і з якою боялася посваритися.

— Я прийшла сюди, бо Флор мені як донька… І якого біса ти не даєш дівчинці вийти заміж, хлопець їй до душі, він її кохає безтямно, чого тобі ще треба? Тільки тому, що він виявився не такий усемогутній, як ти собі надумала?

— Та скільки тобі втовкмачувати, нічого я собі не надумувала, це вони зловживали моєю довірою, негідники! — згадавши про те жахливе ошуканство, дона Розилда знову оскаженіла. — Скажу тобі більше. Краще нам поставити на цьому крапку і ніколи не повертатися до цієї розмови. Доки я за неї відповідаю, не допущу, щоб вона вийшла заміж за цього покидька. Коли їй виповниться двадцять один, якщо ще захоче, хай летить під три чорти і губить себе, скільки їй заманеться. А до того часу я не дам своєї згоди і край.

— Ти сама шукаєш корости, щоб чухатися… Дивись, не наклич біди…

А біда не забарилася. Після невдалого візиту тітки Літи — останньої надії Флор — дівчина вирішила прислухатися до свого серця. Тобто скоритися Гульвісі; а він, озброївшись найвагомішими аргументами, переконував її, що на розв’язання цієї проблеми є лише одна рада, що водночас дасть змогу Флор довести її любов і довіру. Щойно Гульвісі вдалося переконати дівчину, вона відразу ж дозволила йому те, чого він так давно домагався. Одначе, якщо бути відвертими до кінця (навіть при всьому нашому доброму ставленні до Флор і прагненні захистити перед читачами цнотливість і скромність нашої героїні, яка стала жертвою чарівного донжуана), варто таки наголосити, що і сама Флор несамовитіла від бажання й потреби віддатися йому сповна, адже в ній давно палав вогонь, на якому вщент згоріли її сором’язливість і здоровий глузд.

Один із заможних приятелів Гульвіси — Маріо Портуґал, тоді ще легковажний холостяк, дозволив йому пожити в своєму скромному будиночку на околиці Ітапоа. Ніжний бриз бавився гладким чорним волоссям Флор, а сонячні відблиски тендітно тремтіли на її шкірі. Під плескіт хвиль і легкий подих вітру Гульвіса пристрасно притискав Флор, поки його пальці цілунок за цілунком, ґудзик за ґудзиком розщіпали на ній сукню, а коли страх і сором сковували дівчину, він лише стиха запевняв її:

— Повір мені, я не вмію кохатись під простирадлом, а одягненим і поготів. Ну чого ж тобі соромитися, дурненька? Хіба ж ми не для того одружимося? Та й навіть без одруження, кохатися — це божа справа, адже Господь закликав людей кохатися. «Кохайтеся, діти мої, й буде у вас потомство», — казав він і це одна з найсправедливіших його заповідей.

— Благаю, Гульвісо, не гніви Бога… — Флор загорнулась у червоне простирадло. Все у цій кімнаті пашіло пристрастю й збуджувало її фантазію: оголені жінки на стінах, репродукції картин, де фавни бавляться з німфами, величезне дзеркало навпроти ліжка, о, Маріо Портуґал був той іще джентльмен, створив у своїй спальні витончено еротичну атмосферу, з парфумами та прохолодними напоями на столику. У животі Флор затріпотіли метелики.

— Якби ж він не хотів, щоб люди кохалися, зробив би усіх безплідними і діти так би й росли без батька та матері… Ну мила, не будь така, зніми простирадло…

Він ніжно відкинув із Флор те знавісніле червоне простирадло і перед ним постало її смагляве, налите тіло, що нездоланно вабило на тлі сліпучої постелі. Гульвіса не втримався і захоплено вигукнув:

— Люба, але ж гола ти ще прекрасніша…

— Гульвісо…

Щоб вона не соромилася, він пригорнувся до неї своїм оголеним тілом, а Флор лише млосно примружила очі. Блаженне алилуя прокотилося над морем Ітапоа, лагідний бриз сколихнув акордами любові морський спокій мовчазних риб і русалок, пристрасні стогони Флор підхопили феєрію, що лунала всюди, на землі алилуя, в морі алилуя, в небі і в пеклі алилуя!

Того ранку Флор пішла допомогти доні Мазі Патерностро, своїй колишній заможній учениці, приготувати сніданок на п’ятдесят із гаком персон з нагоди дня народження, а також солодкі столи та вечірні перекуски. Відтак вирушила на побачення з Гульвісою, де і сталося те, що давно мало статися. Дона Розилда думала, що Флор не відходить від плити в дони Маґи, а вона лежала в обіймах Гульвіси в Ітапоа.

Відтоді у Флор було тільки одне на думці: вона всюди шукала привід усамітнитися з Гульвісою в будиночку на пляжі Ітапоа. Часто просила своїх подруг і учениць: «Якщо мама запитає, то кажи, що я була з тобою». Дівчата не відмовлялися, вони любили Флор, а багато хто відверто симпатизував їхній парі. Зазвичай після уроків хтось із дівчат казав:

— Я візьму з собою Флор на вечірку, бідоласі потрібно розважитися…

Збоку могло скластися враження, начебто Флор і справді починає потроху забувати Гульвісу. Дона Розилда тріумфувала: останнім часом Флор уже не була така похнюплена, більше не просиджувала весь час у своїй кімнатці, чекаючи, коли Гульвіса покажеться на вулиці, щоб виглянути у вікно на зло матері, коли той негідник зупиниться побалакати з негритянкою Жувентиною. Ця нахаба і ще кілька сусідок усіляко допомагали закоханим. Дона Розилда наскрізь бачила їхні підступи; нічого, настане день, коли вона відплатить їм сторицею. Флор кидала Гульвісі записки, посилала повітряні цілунки. Тоді дона Розилда не витримувала і починала на чому світ стоїть лаяти доньку та того пройдисвіта. А він лише підсміювався, стоячи на розі вулиці.

Але незабаром дона Розилда помітила деякі зміни: Флор більше не поводилась, як раніше, не співала сумних пісень, не згадувала на кожному кроці паскудне ім’я свого коханого, та й він більше не приходив на їхню вулицю. Флор знову всміхалася, знову казала матері «доброго ранку» і «доброго вечора», відповідала коли дона Розилда зверталася до неї.

Якось на Байша-дос-Сапатейрос Флор випадково зустріла давню подругу:

— Гляди, шануйся… — сказала вона на прощання і по-змовницькому всміхнулася.

Як усміхались і Флор з Гульвісою, сідаючи у таксі — завжди одне і те ж, що належало Циганові, давньому Гульвісиному другові, — і мчали до Ітапоа, міцно тримаючись за руки і крадькома цілуючись. Коли сутеніло, Циган по них приїжджав, їхали вони не поспішаючи, Флор притулялася до Гульвіси, і на його плече спадали її довгі пасма чорного, скуйовдженого морським бризом волосся; заморених солодкою втомою, коханців сповнювала ніжність і єдине, чого вони в такі моменти хотіли найменше, — це розлучатися.

Щоразу Гульвіса дужче і дужче наполягав, ба навіть вимагав, щоб Флор провела з ним ніч; йому вже недостатньо було бути поруч і просто кохатися з нею, йому хотілося, щоб вона засинала в його обіймах, відчувати тепло її подиху, оберігати спокій сну. Флор теж мріяла про ту повноцінну ніч кохання, не обтяжену часовими рамками, що лише сковували палку дівочу натуру.

— Але ж… якщо я не прийду ночувати додому, — сказала вона одного разу ввечері, коли Гульвіса знову благав її залишитися, — …я більше не зможу повернутися до матері…

— А навіщо тобі повертатися? Одружимося — і край. Чому ти не хочеш нарешті розставити всі крапки над «і» й в усьому зізнатися… Не розумію…

— А де я житиму до весілля?

Зійшлися вони на тому, що найкраще Флор буде у тітки Літи і дядька Порту, у них вона почувалась як удома. Отож наступного дня, відразу після занять з ученицями, Флор спакувала речі в дві валізи та баул, замкнула двері своєї кімнати на ключ, поклала його в сумочку і сказала матері, що йде на ринок у Байша-дос-Сапатейрос. Там на неї вже чекав Гульвіса в Цигановому таксі, який знову відвіз їх в Ітапоа, втім цього разу повернувся він із ними лише наступного ранку.

Приятельці, яка зайшла перекинутися кількома словами і забрати своє замовлення, дона Розилда сказала:

— Флор пішла на ринок, скоро повернеться. Слава Богу, вона більше навіть не згадує про цього негідника і взагалі стала набагато спокійніша…

— Скоро і зовсім його забуде… То завжди так буває…

— Та доведеться забути, хоче вона того чи ні…

Довгенько вони теревенили, дона Розилда ще вирішила обговорити нових сусідів, які переїхали з Амарґози й оселилися на їхній вулиці.

— Гаразд, доно Розилдо, мені вже час, раз Флор затримується, піду я тоді. Переказуйте їй вітання.

Залишившись сама, дона Розилда стала чекати доньку. Спершу вона просто трохи непокоїлася, а згодом її вже охопила тривога. До ночі дона Розилда вже точно знала: та дівка геть сказилася й утекла з дому. Вона підважила складаним ножем замок на дверях кімнати Флор і побачила набиті речами валізи та баул. Ах он воно що, та брехунка весь цей час її дурила, вдаючи, нібито порвала з тим пройдисвітом, а сама й далі з ним бачилася. Дона Розилда всю ніч просиділа з батогом у руках. Ох, нехай мені тільки повернеться…

Коли наступного дня по полудні сестра зі шваґром, який, м’яко кажучи, був ні в сих, ні в тих, постукали в двері, дона Розилда зчинила істерику, рвала на собі волосся і кричала:

— Знати її більше не хочу… Ноги її в цьому домі більше не буде… та таким лахудрам місце в борделях…

Доні Літі теж урвався терпець:

— Будь ласкава, притримай язик, твоя донька в мене, а мій дім — не бордель. Якщо тобі взагалі байдуже до щастя твоєї дитини, нехай так — це твоє діло. Але нам із Талесом не байдуже. Тому ми прийшли сповістити, що Флор виходить заміж. Якщо хочеш, — весілля, як годиться, буде тут, в її рідному домі. А ні, то ми з великим задоволенням влаштуємо його в себе.

— Та хвойдам і заміж не треба виходити, вони й так можуть волочиться…

— Послухай, жінко…

Утім, делікатний підхід тітки Літи і докірливе мовчання дядька Порту так ні до чого і не привели. Дона Розилда відмовилася приходити на весілля й тим більше давати згоду на шлюб, нехай ота пропаща сама вибиває дозвіл у судді, щоб усе місто взнало про її ганьбу і безчестя. І хай навіть не розраховують, що вона покриватиме її гріхи і рятуватиме репутацію.

Наступного ж дня дона Розилда поїхала в Назаре до сина, який прийняв її без особливого ентузіазму. Ейтор і сам уже думав одружитися, і єдине, що його стримувало, невисокі заробітки.

Та щойно він заощадить трохи грошенят, то неодмінно одружиться. Вже і наречену приглядів — колишню ученицю Флор, оту, з вологими блискучими очима, на ймення Селеста.

13

ДОРОГОЮ В СОРДЕ, КУДИ ФЛОР ІШЛА ПОДИВИТИСЯ НА БУДИНОК, ЯКИЙ ЗДАВАЛИ В ОРЕНДУ, вона зустріла свою колишню ученицю, дону Норму Сампайо, досить заможну пані, дружину комерсанта з Нижнього Міста. Дона Норма — чарівна, дуже життєрадісна і привітна жіночка з добрим серцем, у чому ми з вами вже мали нагоду переконатися. Вона жила поруч із потрібним Флор будинком.

Дім був досить непоганий, Флор усе сподобалось, адже там можна було й жити, й провадити заняття, до того ж і плата була помірна. Дона Норма запевнила Флор, що це, безсумнівно, чудовий варіант, до того ж власник — її хороший знайомий і очевидно, що він надасть їй перевагу перед іншими наймачами. А вже про це вона подбає, нехай Флор не переймається.

Дона Норма намагалася все зробити, щоб полегшити Флор життя протягом усього цього неспокійного періоду; жінка всіляко втішала і підбадьорювала її. Вона допомагала залагодити всі проблеми й у всьому підтримувала.

Насамперед дона Норма не давала їй зневіритися та занепасти духом. Флор докладно розповіла всю свою сумну історію, а дона Норма зацікавлено розпитувала — їй хотілося знати все до найменших дрібниць від початку до кінця. Флор страждала, їй здавалося, що весь світ дізнався про її, як делікатно висловилася тітка Літа, «поганий вчинок», мовляв, складалося враження, ніби в неї на чолі випалили тавро легковажної розпусниці.

— Послухай, дівчинко, не мели дурниць… Ну от хто знає, що ти йому віддалася? Четверо-п’ятеро людей, ну хай шестеро, від сили, але то вже точно максимум… Та навіть повінчатись у фаті ти собі спокійно можеш, якщо захочеш. Та що кому до того, врешті-решт! Крім того, мати твоя поїхала з міста, от вона справді могла прийти до церкви і влаштувати скандал…

Флор соромилася своєї ганьби, свого негідного вчинку, та що ж уже вдієш. А для дони Норми весь цей гаданий кінець світу не вартий був виїденого яйця.

— Облиш, у наш час кожні дві дівчини з трьох віддаються до весілля, до того ж із найпристойніших родин, моя люба…

Вона навела кілька курйозних і дуже втішних для Флор прикладів. Скажімо, донька університетського професора, хіба ти не чула, як вона перед весіллям узагалі віддалася другові нареченого, розірвала заручини, втекла з ним і таємно обвінчалась? А зараз ота панійка належить до самісіньких вершків суспільства, що про них у газетах пишуть: «Дона така-то влаштувала прийом… і все таке…»? Ну а про суддівську доньку ти теж не чула? Її сторож заскочив на гарячому за маяком у Баррі, де вона — ну ти розумієш — зі своїм нареченим… — добре, хоч зі своїм! Сторож, теж молодець, не здав їх поліції, й то лише тому, що кавалер його підкупив. Правда, потім це не завадило тому сторожеві хизуватися трусиками дівчини, до слова кажучи, розкішними, з чорним мереживом. І навіть попри все це дефіле спідньої білизни, вона не посоромилася вінчатися у вельоні, віночку і білосніжній сукні: жінка мала і хороший смак, і гроші. А ота ціпочка — її батько ще прискіпливіше за дону Розилду наглядав за доньками, не випускав з дому і не зводив із них очей, — так от, хіба ти не чула, як її застукали в кущах з одруженим чоловіком, іще й батьківським кумом? І нічого, згодом вона вийшла заміж за бідняка і під гаслом «що більше, то краще» наставляє йому роги і, віриш, не гребує ні парубками, ні одруженими, ні багатими, ні бідними. «Насправді багато дівчат, люба моя, тільки тому до весілля й не віддаються, бо й гадки не мають про те, яка це насолода, або ж наречений не наполягає. Зрештою, до весілля чи після весілля, яке це має значення?»

Таким чином дона Норма не лише трохи заспокоїла Флор, переконавши її в тому, що не такий уже й великий гріх вона вчинила, а й допомогла придбати все необхідне для створення домашнього затишку, від меблів до різного побутового дріб’язку. Серед них і коване ліжко, оздоблене гравюрою ручної роботи, перекуплене у Жорже Тарраппа, власника антикварної крамниці на вулиці Руї Барбози і — хто б сумнівався — приятеля дони Норми. Жорже Тарраппа виявився дуже привітним високим червонощоким сирійцем майже апоплектичного вигляду; дізнавшись про весілля Флор, він подарував їй набір лікерних чарок. Від себе дона Норма подарувала їй кілька першокласних махрових рушників. Окрім того, вона майже за безцінь продала Флор чудове покривало з блакитного сатину з візерунком у вигляді фіолетових гілок гліцинії та лілій. Цю дорогу річ доні Нормі подарували на весілля її дядько з тіткою, які мешкають у Ріо. Втім, недовірливий Зе Сампайо з першого погляду зненавидів цей подарунок; на його думку, лілові гілки на покривалі занадто нагадували похоронну опону. Через це кляте покривало вони мало не посварилися першої ж шлюбної ночі. Якби дона Норма не згорала тоді від цікавості дізнатися, що буде далі в тих незвіданих просторах любощів, вона б достойно відповіла на помисливість Зе Сампайо, який не заспокоївся доти, доки покривало не зникло з його поля зору назавжди. Ним більше не користувалися, і воно залишилося абсолютно нове. До слова, на вулиці Чилі за таке покривало можна було б вторгувати чималу суму.

Ну і якщо вже зайшлося про покрівці, то варто зауважити, що єдиним внеском Гульвіси в сімейний затишок була клаптикова ковдра — колективний витвір дівчат із борделю Інасії. Всі вони були палкі шанувальниці нареченого, зокрема і сама господиня, мулатка з подзьобаним віспою обличчям, наймолодша, проте чи не найдосвідченіша власниця подібних закладів Баїї. Час до часу Гульвіса опинявся в її ліжку і днями, а то і тижнями міг звідти не вилазити.

Ну хіба ж Гульвіса винен, що його внесок виявився такий мізерний порівняно з заощадженнями Флор, що вона їх накопичувала роками, хіба ж винен, що ті заощадження так швидко закінчилися? Він дуже хотів би взяти на себе всі витрати, принаймні більшу частину, і не жалів задля цього сил. Ніколи ще його друзяки не бачили його таким напруженим і зосередженим за столом казино, проте «17» — його улюблена число — випадало вкрай рідко, складалось враження, ніби його взагалі вилучили. Гульвіса шукав щастя і в рулетці, і в блек-джеку, і в бакарі. Втім, хоч як він старався, все було марно, доля відверталася від нього і йому все ніяк не фортунило. Уже не було в кого позичати, хіба що у власної нареченої, от у неї він і попросив кругленьку суму.

— Бути не може, щоб мені ще й сьогодні не пощастило. До ранку я привезу таку тачку грошей, що ти пів-Баїї зможеш купити, ще й на ящик шампанського для весільного бенкету залишиться.

Утім, Гульвіса так і не приніс ані грошей, ані шампанського. Йому і справді не щастило.

Шампанське було тільки на святкуванні з нагоди укладення цивільного шлюбу, що його влаштували в домі дядька Порту і тітоньки Літи. Талес Порту врочисто відкоркував пляшку, а суддя виголосив промову за здоров’я та добробут молодих. Вінчання теж було скромне і швидке, на ньому, крім тітки Літи і дядька Порту, були присутні лише найближчі подруги Флор та сеу Атенор Ліма (і, ясна річ, дона Норма). Мільйонерка дона Маґа Патерностро прийти не змогла, зате вранці прислала цілу батарею кухонного посуду — дуже практичний і потрібний подарунок. З боку нареченого були присутні директор департаменту парків і садів — у нього невиправний Гульвіса під приводом весілля виманив гроші, як, утім, і в інших своїх колег, — Мірандау зі своєю худорлявою й свіжою, втім уже старіючою білявою дружиною, і Шимбо. Побачивши в церкві помічника поліційного інспектора, Талес Порту зауважив потім доні Літі: «Поглянь, виходить, що не все було брехнею в жарті над доною Розилдою. Принаймні Гульвіса і справді родич Ґімараєнсів».

На прохання дони Норми вінчав молодят дон Клементе — парафіяльний священик церкви святої Терези. Гульвіса скидався на елегантного завсідника кабаре, Флор, уся в блакитному, тихо всміхалася, ледь примруживши очі. Дона Норма так і не змогла переконати її вбрати білу сукню та вельон, тій дуринді забракло духу. Обручки позичили у Мірандау перед самим весіллям. Напередодні в «Табарисі» для Гульвіси зібрали необхідну суму грошей, щоб він зміг розрахуватися за вже наглянуті в ювелірній крамниці Ренота обручки. Та вже за півгодини Гульвіса все до копійки програв у «Трьох Герцогах». Хоча, якби він бодай пішов по ті обручки, то зміг би їх випросити. Ювелір, хоч той іще скнара, не завжди міг встояти перед Гульвісиною наполегливістю і не раз позичав йому грошей. Але після безсонної ночі наречений ледь не проспав власного весілля і вже в останню хвилину примчав по наречену на Цигановому таксі.

Коли вони виходили з церкви, мов нізвідки з’явився банкір Селестино з букетиком фіалок у руці. Він підійшов до Флор — власне, вже до дони Флор, як і належало звертатись до заміжньої жінки. Поцілував їй руку, вибачився за запізнення. Він допіру довідався про весілля й не мав часу купити подарунок, — і непомітно тицьнув Гульвісі кредитку. Гості поспішили привітатися зі знатним португальцем, а найперші поквапилися це зробити Шимбо і дон Клементе.

У дворі монастиря всі попрощалися з молодятами і тільки дона Норма провела їх до нової оселі, на фасаді якої вже красувалася вивіска «Кулінарна школа «Смак і Мистецтво»». Уже на порозі дому дона Флор запропонувала сусідці:

— Заходьте, поговоримо про те, про се…

Але дона Норма лише лукаво посміхнулася:

— Хіба би я геть з глузду з’їхала, — підморгнула вона, показуючи на затягнуте чорними хмарами небо. — Онде ніч скоро, спати вже пора…

Гульвіса не зміг не погодитися.

— Ваша правда, сусідко. Хоча, скажу я вам, для цієї справи мені не потрібен якийсь конкретний час доби та й місце теж не має значення… — підморгнувши доні Нормі, Гульвіса обійняв Флор і пішов з нею коридором їхньої оселі, нетерпляче розстібаючи на ходу сукню дружини.

Зайшовши до спальні, він поклав Флор на блакитне сатинове покривало, нетерпляче зриваючи з неї сукню, взуття та білизну. Оголена, вона випросталася на покривалі, а перші сутінки лагідно огортали її смагляве тіло.

— Благаю! — мовив Гульвіса — Приберімо цю похоронну ганчірку, вона схожа на саван. Принеси краще ту, клаптикову ковдру, на ній ти будеш, як справжня королева. А це ми краще віднесемо в ломбард, за нього нам дадуть купу грошей…

І ось лежить вона на тій строкатій ковдрочці, заціпеніла від страху та сорому, вбрана лише в прозоре павутиння сутінок, заміжня нарешті Флор. Віднині вона не просто Флор, а дона Флор, і Гульвіса її чоловік, чоловік, якого вона сама обрала, всупереч порадам старших, не зважаючи на материну заборону; чоловік, якому вона віддалася ще до весілля, чудово усвідомлюючи, хто він насправді; чоловік, без якого вона не уявляла свого життя. Вона горіла на вогні, яким палали Гульвісині вуста, його пальці спопеляли її лоно, а тіло мліло від пристрасного полум’я жаги. Тепер, коли вони вже стали законним подружжям, Гульвіса, як і належить чоловікові, роздягнув свою дружину і, лежачи поруч на їхньому кованому подружньому ложі, розглядав її з усмішкою. Її красивий чоловік, золотисті волосинки вкривали все його тіло і біляво кучерявилися на грудях, мужній шрам від удару ножем проступав на лівому плечі. Поруч із ним дона Флор здавалася негритянкою, таку смагляву мала шкіру. Оголені були не лише їхні тіла, а й душі, ніжно обіймаючи свою дружину Гульвіса стиха шепотів їй на вушко всілякі солодкі дурниці.

Вони нестримно кохались, аж поки нарешті геть знесилилися. Втомлена від пристрасної знемоги Флор загорнулась у ковдру і солодко заснула. Гульвіса всміхався і лагідно спостерігав за своєю дружиною. Гульвіса, її коханий чоловік, красивий та мужній, ніжний і добрий.

Коли Флор прокинулася, годинник показував другу ночі, а її чоловіка в ліжку не було. Дона Флор обійшла дім, шукаючи його, але Гульвіси ніде не було. Подався таки випробувати долю на гроші, подаровані банкіром. І це першої ж шлюбної ночі! Зціпивши зуби від розчарування й образи, дона Флор припала до подушки і заплакала першими гіркими сльозами заміжньої жінки.

14

СІМ РОКІВ МИНУЛО ВІД ТИХ ПЕРШИХ СЛІЗ, ВИПЛАКАНИХ ДОНОЮ ФЛОР, до тривожного недільного ранку, коли Гульвіса впав мертвий, танцюючи самбу серед перебраного карнавального натовпу. І, як влучно тоді зауважила дона Жіза — а та жінка слів на вітер ніколи не кидала, — хоч усі ці сім років дона Флор оплакувала власні неіснуючі гріхи й справдешні гріхи свого чоловіка, та побачивши бездиханне Гульвісине тіло на площі Другого Липня, вона гірко заридала, либонь, таки не всі ще сльози виплакала. Сльози сорому і страждання, болю та приниження.

Гіркі та пекучі сльози, що лилися здебільшого самотніми, безсонними, довгими ночами очікування Гульвіси додому, ночами, коли здавалося, що світанкова зоря опускається до самісінького пекла. Дощовими ночами, коли струмені води заводили свою тужливу пісню, монотонно барабанячи по дахах, її груди сковував холод, вона тужила за теплим Гульвісиним плечем, за його сильними мужніми обіймами. Дона Флор вслухалася в кожен шелест і не могла заснути від нестримного бажання мати його поруч, бажання, що кровоточило, немов відкрита, задавнена рана. Охоплена тугою, скована крижаною лихоманкою, вона тремтіла від пекучої самотності їхнього подружнього ліжка.

Зате коли він був поруч, — ох!, з Гульвісою холод і смуток відразу відступали. Він запалював у ній те радісне тепло, що здіймалося з її лона, пломеніло червоним рум’янцем на обличчі й усю ніч гріло їхні тіла. Доні Флор було затишно, вона була щаслива і навіть святкова, здавалося, вона щойно перехилила келих вина або чарку лікеру. Близькість Гульвіси п’янила її, як вишукане, витримане вино, і хіба можливо встояти перед його цілунками і ласками? То були воістину нестримні ночі феєричної пристрасті. Але як же мало було таких днів, коли, повечерявши, Гульвіса залишався з дружиною, розлігшись на канапі й поклавши голову їй на груди, слухаючи радіо і розповідаючи різні історії. Його сміливі руки пестили її, збуджували і вони чимдуж летіли до їхнього кованого ліжка, де кохалися до самого ранку.

Таких вечорів ставало чимраз менше… Здебільшого таке випадало, коли Гульвісу раптово охоплювала відраза до того безладного способу життя, й він покидав друзів, кашасу, рулетку на три-чотири дні, а то й на тиждень і сидів удома. Тоді він переважно спав, порпався у шафах, клеївся до учениць і вимагав у Флор кохатися з ним, коли йому заманеться, навіть у найневідповідніший час. Але ж як швидко пролітали ці дні. Легковажний Гульвіса перекидав усе догори дриґом, його бадьорий сміх дзвенів у коридорі, він говорив із вікна з сусідами, слухав, як сваряться дона Норма і дона Жіза, та сповнював весь дім і всю вулицю своїми веселощами. Але ночей, сповнених запаморочливої ейфорії й божевільного захвату, нестримного сміху та їхніх пристрасно сплетених тіл на кованому ліжку ставало дедалі менше. «Моя кокосова цукерочко, мій базиліковий цвіте, пряність життя мого, моє пухнасте звірятко, твоя розкішниця солодша за мед», — чого тільки не шепотів він їй на вушко!

Зате непорівняно більше було інших, безконечних ночей чекання. Дона Флор тоді спала тільки на одне вухо, прокидалася від найменшого шелесту, а то і зовсім не спала, скована гнівом та образою, аж поки десь віддаля долинали його кроки, а потім обертався ключ у замку. З того, як відчинялися двері, вона вже знала, скільки було випито кашаси і чи вдалась йому гра. Тоді вона стуляла повіки і вдавала, що солодко спить.

Іноді він приходив на світанку і вона лагідно зустрічала Гульвісу, оберігаючи його запізнілий сон. На стомленому чоловіковому обличчі жевріла провинна усмішка і, немов немовля, він згортався в клубочок в обіймах дружини. Дона Флор мовчки ковтала сльози, щосили намагаючись приховати, що плаче, — у нього ж і так було досить причин для роздратування: Гульвісині нерви не витримували виснажливої боротьби з нещасливою долею. Він майже завжди приходив напідпитку, а іноді й у смерть п’яний, майже відразу засинав, але спершу таки голубив дружину, шепочучи: «Сьогодні я геть усе програв, моя смаглявочко, але завтра неодмінно відіграюся…» Дона Флор не спала, охоплена бажанням, відчуваючи, як чоловік, притиснувшись до неї, неспокійно здригається; він і вві сні продовжував грати, та й уві сні йому теж не щастило. Так він і спав, промовляючи: «Сімнадцять, вісімнадцять, двадцять, двадцять три», — чотири фатальних для нього числа… Флор спостерігала за чоловіком і уявляла, як він ставить на одне з них і виграє. Вона вже приблизно уявляла, що таке рулетка з її спокусами та власними математичними законами. Так, обіймаючи вдосвіта Гульвісу, вона охороняла його від усього світу, від усіх отих фішок і карт, від круп’є й усього цього невезіння. Вона горнулася до нього всім своїм тілом і зігрівала, немов беззахисне немовля; солодко сопучи, Гульвіса і справді був схожий на білявого хлопчика, на велику дитину.

Іноді він і взагалі не приходив ночувати; дона Флор чекала його весь день і наступну ніч, страждаючи від приниження. Учениці, звісно, помічали її печальний і небалакучий стан, тож намагалися уникати делікатних запитань, побоюючись, що бідолаха просто розплачеться від сорому. Між собою вони осуджували легковажного дурисвіта і його спосіб життя. І як тільки йому совісті вистачало мучити таку хорошу дружину? Та варто було їм побачити Гульвісу, почути його вкрадливий голос і веселі жарти, — вони танули і мліли.

Протягом дня Гульвіса тільки те й робив, що шукав, хто б йому позичив грошей, але здебільшого ті пошуки були марні: в гральних залах у борг не дають, фішки можна отримати лише за готівку. Він обходив банки, переконував керівників і їхніх заступників видати чек; вдавався до хитрощів, вибиваючи в поручителів гарантії, або під страхітливі відсотки кілька сот мільрейсів у скупого лихваря. Весь свій післяобідній час він міг згаяти на скнару, вмовити якого було майже неможливо, і радів, якщо таки вдавалося добитися свого і скупердяй, не маючи більше сил опиратися, брав нарешті ручку й виписував чек. Але дехто, з практичніших міркувань, волів діяти так: щойно Гульвіса приходив із чеком, жертва жбурляла йому зо дві сотні, тільки би позбутися прохача. Через місяць або два той чек уже все одно був би недійсний. Гульвіса рідко вертався з порожніми руками. Замало було простої жадібності, щоб не пристати на його умовляння, потрібно було мати залізну волю, бути геть байдужим до чужого горя, словом, належати до людей безсердечних, як от італієць Ґільєрме Річчі з Ладейри-да-Табуао. Він і став відомим саме завдяки тому, що мужньо опирався Гульвісі впродовж декількох років.

Варто згадати також і про власника книгарні Дмевала Шавеса, багатія, який у ті часи був іще звичайним продавцем. Він довго протистояв Гульвісі, але одного разу той на цілісінький день узяв Дмевала в облогу. Вони разом пообідали, вже наближався вечір, Гульвіса шість годин поспіль наполягав на своєму — Мірандау спеціально засікав час на своєму швейцарському годиннику. Врешті-решт у Дмевала спухли вуха від Гульвісиних благань, і він таки здався:

— Присягаюся, я вперше в житті ручаюсь за когось…

— Що ж, друже, непоганий початок, краще і не придумаєш. Далі все піде як по нотах, от побачиш: хто хоч раз за мене поручився, вже не може зупинитися, входить у смак.

Покинувши приголомшеного вгодованого продавця, Гульвіса помчав у банк: Дмевал сумно схилився над бухгалтерськими паперами, не розуміючи, як його змогли змусити поставити свій підпис на векселі.

Коли вдень і вечорами в «Табарисі» відбувалася гра, Гульвіса навіть вечеряти не приходив. Кидав до рота якусь булочку чи канапку, а вечеряв уже глупої ночі, коли зачинялися всі гральні заклади… Найзавзятіші — він, Джованні, Анакреон, Мірабо Сампайо, Мейя Порсау, негр Ариґоф, елегантний, немов князь із російських романсів, — прямували всією компанією на Рампа-ду-Меркаду[30], на площу Сімох Воріт, до Андрези чи в будь-яку таверну, де подавали каруру в листі, рибну ватапу, холодне пиво і нерозбавлену кашасу.

Траплялося, що він забігав повечеряти додому, де похапцем попоївши, тікав іще перед дев’ятою вечора. Дона Флор остаточно втратила надію, що її чоловік повертатиметься з роботи, як це роблять усі чоловіки, перевдягатиметься в домашній одяг, читатиме газети, обговорюватиме з нею новини і вони разом ходитимуть у гості чи в кіно. Вона вже й забула, коли востаннє була в кінотеатрі! Хіба би дона Норма затягнула її на ранковий сеанс. Чоловік її був дивний, дивний і непередбачуваний, вони місяцями могли нікуди не виходити вдвох. Але щоразу, коли він знімав піджак і послаблював вузол краватки, вона запитувала одне і те ж:

— Ти ж сьогодні вже нікуди не підеш, правда?

Гульвіса незмінно всміхався й незмінно відповідав:

— Я піду, але ненадовго, кохана. Просто вже домовився про зустріч, але я швиденько, от побачиш…

Іноді він заходив додому до вечері, але вже з іншою метою. Це були дні тотальної невдачі: мало того, що він програвав усе до останньої копійчини, так йому ще й не вдавалося роздобути грошей; інтуїція його підводила, керівники банків і чути не хотіли його прохань, ще й поручителів як вітром здувало. У такі дні Гульвіса лютував. Зазвичай із захопленням ласуючи вишуканими стравами дони Флор, у дні невдач він їв мовчки, без апетиту, похапцем і навіть не помічаючи, що саме йому подають. Він крадькома поглядав на дружину, намагаючись визначити, який у неї настрій і чи почує вона його прохання. Бо приходив до неї з однією метою: випросити грошей. Він і так завжди у неї позичав і, ясна річ, боргів не повертав ніколи. Щоразу дона Флор поступалася й давала йому якийсь мізер, хоча частенько їй і самій бракувало грошей. Це були дні його занепаду, дні коли Гульвіса був грубий і жорстокий, а від його чарівності й галантності не залишалося й сліду.

Варто було їй лише глянути на Гульвісу, як вона відразу ж здогадувалася про його наміри. За всі ці роки дона Флор уже знала його як облупленого: ходу, лукавий блиск очей, коли він поглядав на якусь красуню з числа її балакучих учениць чи на декольте дони Жізи, або й просто — на перехожих панянок. Гульвіса не пропускав жодної спідниці, хіба би жінка, яка траплялася на його шляху, була геть потворна.

Отак щоразу пополудні Гульвіса вирушав шукати гроші на ставки, і вже від результату його пошуків залежатиме — прийде він додому вечеряти чи ні, буде лагідний чи грубий і похмурий. Повечерявши, він знову прямував назустріч своїй похмурій долі. Похмурій? Навряд чи це врочисте слово пасувало до Гульвісиної вдачі та його безтурботного життя. Його життя можна було назвати нічним, утім аж ніяк не похмурим. Гульвісі зовсім не личили темні та понурі відтінки, що ними недоброзичливці полюбляють змальовувати гравців.

У Гульвіси не тремтіли руки, коли він робив ставку, і його зовсім не мучило сумління після безсонних ночей. Щоправда, його охоплювало тривожне хвилювання, коли він стежив за кулькою рулетки, серце вистрибувало з грудей, але це було приємне хвилювання. Жодного разу він не думав про самогубство, на нього не сходило каяття, ніколи не чув він голосу розуму. Гульвіса не знав усіх тих жахів, від яких гинуть азартні гравці. Шкода, звісно… Та що поробиш, якщо так воно є? Неможливо було уявити Гульвісу таким собі романтичним героєм, який не в змозі боротися з лихим фатумом, зневажає себе, хоче пустити кулю в чоло на вході в казино, але не може набратися духу.

Така була його планида, напружена і брутальна, як у справжнього мачо, жоден слабак не витримав би цієї щоденної боротьби, щохвилинної вечірньої напруги. Для Гульвіси удари підступної долі ніколи не були катастрофою чи якимось невиправним нещастям. Його життя було різноманітне й веселе і завжди знаходився хтось, хто погоджувався позичити йому грошей. Неймовірно, скільки людей зазнали його впливу. Можливо, у такий спосіб вони насолоджувалися ризиком, не відвідуючи казино, адже, згідно з загальноприйнятою думкою, не кожен дозволить собі так низько впасти. Гульвісі ж доля дарувала бурхливі емоції.

Так сталося й того злощасного серпневого вечора: Гульвіса намагався вициганити грошей у дони Флор, а вона не давала, бо й у самої залишалося зовсім трохи на домашні витрати, — в результаті вони посварилися і чого тільки не наговорили одне одному. Врешті дона Флор таки не витримала, жбурнула йому ті жалюгідні тридцять мільрейсів і, взявши їх, Гульвіса переможно попрямував до дверей, мовляв, нехай знає, хто в домі господар. В «Абайшадиньйо», де саме грали у французьку рулетку, він поставив десять мільрейсів на своє улюблене число, аж раптом… Раптом його число виграло — хочете вірте, хочете ні! — чотирнадцять разів поспіль. І Гульвіса, оточений схвильованим натовпом, робив і робив ставки, здавалося, він не думає припиняти і вічно ставитиме на своє улюблене число. Дізнавшись про це, Мірандау, як божевільний, примчав з іншої зали, де грали в рондо, і крикнув Гульвісі:

— Друже, вгамуйся дітей своїх ради, так не може щастити вічно!

У Гульвіси дітей не було, тож зупинятися він не збирався, але Мірандау дітей мав, тож він прикрив фішки руками і, відштовхнувши Гульвісу, витягнув його звідти. І правильно зробив: Гульвісине улюблене число більше не випадало, тож хоч він вийшов з гри і проти своєї волі, зате у виграші.

Того вечора вийшов із казино з туго набитими кишенями і відразу ж згадав кинуті зопалу слова ридаючої Флор: «Мені ж ти нічого не позичаєш, правда? Та що тут скажеш, ти взагалі нічого не вартий і ні крапельки мене не любиш», — тому Гульвіса вирішив повернутися додому раніше і з подарунком. І не з якоюсь там абищицею, а з дорогим намистом, каблучкою, браслетом, коштовним каменем. Але де було купити той розкішний подарунок, якщо все вже зачинено? Мірандау запропонував пошукати щось вартісне в публічних домах. Дівчата іноді отримували дорогі подарунки від фермерів з плантацій какао чи поміщиків, а деяким навіть вдавалося щось зібрати і, покинувши своє ремесло, вони відкривали салони краси або невеличкі крамнички. Мірандау навіть знав двох, які вийшли заміж і стали цілком порядними жінками.

Вони вирушили на пошуки, обходячи кабаре, розважальні заклади, готелі та пансіони, і всюди, куди заходили, пригощали пивом, вином та коньяком усіх охочих випити. Звісно ж, Гульвісиним коштом. Вони оглянули десятки прикрас, але то були жалюгідні й дешеві брязкальця з кольорового металу чи латуні з різнобарвними скельцями, — тимчасом поночіло.

«Я будь-що мушу прийти додому раніше, — думав Гульвіса, — адже як сюрприз, то сюрприз». Гульвіса поспішав, уявляючи, як зрадіє дона Флор, коли він повернеться до опівночі та ще й із подарунком. Але це мав бути справді вартісний подарунок, вишуканий, а не те казна-що, яке можна купити у вуличних торговців. Нарешті вони знайшли те, що шукали, та ще й недорого, на Ладейра-де-Сау-Міґел, у «будуарі» — як пишно висловився Мірандау — пані Клодетти, підстаркуватої куртизанки, яка жила за рахунок нечисленної, проте постійної клієнтури, привабленої її французьким походженням.

Бірюзове намисто невимовної блакиті до глибини душі вразило Гульвісу та Мірандау. Тендітна оправа зі щирого золота надавала прикрасі первинної краси. Стара куртизанка міцно затиснула намисто в жмені, мов захищаючи фамільну прикрасу, і розповіла по секрету, що привезла це намисто з Європи, і його свого часу носила матінка пані Клодетти і бабця, тому для неї воно достоту безцінне. Тільки солідна сума може змусити її розлучитись із коштовністю, що нагадує навіки втрачений світ дитинства, її Лотарингію. Так, тільки за великі, дуже великі гроші. Звісно, що «le petit Vadinho, le pauvre»[31], ніколи не матиме такої суми, а якщо колись і матиме, то навряд чи він витратить ці гроші на жіночі прикраси. Але ж, пані, чого варті для Гульвіси гроші? Навіть програвши все до останньої копійки, він шукає їх лише для того, щоби знову спробувати щастя в рулетці. Гульвіса жбурляв повними жменями з напакованих кишень, аж доки там майже нічого не лишилося; оченята пані Клодетти спалахнули жадібним вогнем, з-під тонн пудри і крему обличчя цієї мумії затремтіло, коли вона побачила грубі купюри.

Таксі Цигана привезло Гульвісу під його дім за двадцять хвилин до опівночі. Дона Флор ледь устигла задрімати, як у спальню ввірвався Гульвіса, зірвав ковдру, що прикривала оголене тіло дружини, поклав на її тремтливі груди намисто і, всміхаючись, мовив:

— А ти не хотіла позичити мені грошей, дурненька… — і все, що залишалося в нього в кишенях, а це трохи більше двох конторейсів, Гульвіса демонстративно висипав на їхнє коване ліжко.

І чи можна назвати «гіркою» долю людини, на обличчі якої не згасала усмішка, навіть якщо не щастило виграти?

Можливо, з погляду дони Флор доля Гульвіси й була похмура; з погляду дружини, яка ночі не досипає в очікуванні свого чоловіка. Отак і жила дона Флор, чекаючи його з ночі у ніч усі сім років заміжжя, сім років її власного життя. А скільки сліз було пролито за ці сім років, але ж і яка пристрасть палала на їхньому подружньому ложі; ніжністю й ласкою намагався обдарувати її Гульвіса за всі довгі години гіркого нестерпного та принизливого чекання. Якось дона Жіза, опираючись на свої невичерпні знання в царині психології, психоаналізу, психографії та інших американських витребеньок, пояснила доні Флор, що вона одружена з винятковим індивідуумом, — винятковим не у тому значенні, що дона Флор звикла вкладати в це слово, себто, величний, найкращий; зовсім ні! Доні Жізі йшлося зовсім не про це: винятковими вона вважала людей, які не вписувалися в рамки нудних усталених суспільних норм. Чи здатна дона Флор зрозуміти його і бути з ним щасливою? — неодноразово зауважувала дона Жіза, без сумніву хороша подруга, проте надто вже вчена і гостра на язик.

Дона Флор просто хотіла, щоб у неї було все як у людей, і чоловік щоб був не гірший за всіх. Хіба ж він не працював у муніципалітеті, куди його влаштував багатий родич, доктор Айртон Ґімараєнс, знаний як Шимбо? Вона мріяла, щоб Гульвіса приходив з роботи з газетами під пахвою, з пакетом печива чи кокосових ласощів. Вечеряв би, коли належить, перед сном гуляв із нею попід ручку, насолоджуючись легким вечірнім вітерцем і мерехтливим сяйвом місяця. А потім вони кохалися б і засинали в обіймах одне одного, а не робили б це, коли йому забандюриться.

Але в них усе було навпаки: Гульвіса приходив додому, коли заманеться, а то й узагалі ночував абиде чи, незалежно від часу, місця та погоди, розважався з повіями. З дружиною він теж кохався, не зважаючи ні на годину, ні на місце, не переймався чи не зайнята бува Флор і чи має охоту. У них вдома панувала тотальна анархія, Гульвіса тинявся вечорами, не попереджуючи дружину, де він і коли повернеться, й вона лежала на своєму кованому ліжку в безкінечному очікуванні, страждаючи від туги, ревнощів та приниження. Чому інші чоловіки зважають на своїх дружин, поважають їх, а Гульвіса нехтує нею? Чому він не такий, як усі? Чому не можна жити спокійно, безтурботно, розважливо, без пліток і без цього безкінечного очікування? Чому?..

Поступово все це — очікування, рулетка, кашаса, тижні самоти, крики, лайки та образи — стали для дони Флор звичними, та вона не могла звикнути до цього цілком, не могла змиритись і, мабуть, не змогла б до смерті.

Утім, не вона померла перша. І відтепер, ох!, як же це прикро, відтепер їй нема на кого чекати, нема на що сподіватися, нема кого любити. Гульвіса назавжди пішов з дому, і дона Флор раптом усвідомила, що тягар її страждань просто нестерпний. Більше не вистрибуватиме серце з грудей на кожен звук з вулиці, більше не дослухатиметься вона до п’яних кроків за вікном, до тихого скреготу ключа в замку, до акордів далекої серенади. Далекої і пристрасної серенади. Іноді Гульвіса будив її піснею під акомпанемент скрипки і кавакіньйо, гітари і флейти, труби і мандоліни, як тоді, на Ладейрі-до-Алву, коли вона вперше дізналася про свого коханого все: і те, що в нього ні копійки за душею, і що він ніякий не чиновник, а шахрай, вимагач, п’яничка, розпусник і гравець.

15

ЗАРАЗ, ВИПРОСТАВШИСЬ НА КОВАНОМУ ЛІЖКУ, ДОНА ФЛОР НАМАГАЛАСЯ НЕ СЛУХАТИ БАЛАКАНИНИ дони Розилди, яка, стоячи біля дверей, жваво дискутувала з доною Нормою. Флор щосили намагалася відтворити ланцюг минулих подій, смакуючи деталями, знову занурюючись у призабутий спів її коханого, у зворушливу серенаду тоді, на Ладейрі-до-Алву. Так вона прагнула заповнити порожні години її животіння і заспокоїти згорьоване серце, адже їй уже не було на кого чекати. Тепер вона мала тільки світ спогадів, світ, у який хотілося поринути навіки, у той приємний прихисток, де ще тліли жаринки, притрушені попелом невмирущого бажання. Раптом вона мовби опинилася за товстою стіною, що оберігала її від усіх тих ницих сусідських перешіптувань, пліток, чуток та коментарів про неї як про тепер уже вдову, стіною, що гарантувала їй безпеку часткової відсутності у цій жорстокій реальності. Спершу здавалося, що в її венах тече лише смуток і жалоба, вона ніяк не могла прийняти і змиритися з тим, що ніколи більше не побачить Гульвіси, ніколи більше не відчує його поруч, отут, із нею. І це «ніколи» триватиме вічно.

Під акомпанемент приглушеного лементу дони Розилди і ледь чутної серенади, що лунала в її серці, дона Флор занурювалась у відгомін минулого: тієї ночі вона підійшла до вікна щойно почула перші акорди. Її тіло аж гуло від материних побоїв, а на шиї багровів кривавий басаман, вона почувалася нікчемним, вибитим, потоптаним ганчір’ям, а її серце взялося попелом від образи та несправедливості. Аж раптом побачила Гульвісу, який підіймався їхнім узвозом крізь тьмяне світло ліхтаря, з простягнутими до неї руками. Впізнала вона і його друзів: унікальний і незрівнянний голос Кайммі, Женнера Августо, який при місячному сяйві здавався ще блідіший, ніж завжди, впізнала і неперевершену гру Карліньйоса Маскареньяса, Едгара Коко, доктора Валтера да Силвейри і Мірандау. А потім вона кинулася шукати ту незвичайну, майже чорну троянду, що напередодні зрізала в садку тітки Літи. Все її життя перевернулося з ніг на голову, все, що відбувалося, не вписувалося в жодні рамки контролю, хоча, як і раніше, вона перебувала під тотальним впливом залізної авторитарності дони Розилди. Здавалося, ця музика додавала їй сил і сміливості. Флор упіймала себе на думці: вона навіть зраділа, що Гульвіса виявився лише дрібним службовцем префектури, обіймаючи жалюгідну посаду, а те, що він невиправний гравець, її і геть не обходило.

Щоночі, виснажена безсонням, дона Флор згадувала ті вечори, залиті місячним світлом, напоєні ніжністю та ласкою, намагаючись заглушити розпач, в який занурювалася щоразу, коли розуміла, що Гульвіса вже ніколи не розпалить того тліючого бажання в її лоні, ніколи вже вона не зриватиметься ночами, чуючи знадвору серенаду і дослухаючись, чи то бува співає не її чоловік.

Часом Гульвіса переходив усі межі: або кілька ночей поспіль не ночував удома, або, як тоді, відразу після одруження, програв усі гроші, відкладені на сплату оренди, а їй нічого не сказав, і якою ж брехункою була вона тоді в очах господаря. Воліючи будь-що загладити свою провину і шукаючи примирення, Гульвіса всіляко намагався догодити, коли Флор ігнорувала його, не розмовляла, не помічала його, так ніби й не мала чоловіка.

Тоді він метушився, крутився довкола неї, нашіптував компліменти, обіцяв піти кудись разом, приставав до неї, тільки б домогтися бажаної близькості. Та Флор була непохитна, засівши в окопах образи та приниження. У такі моменти Гульвіса готовий був на найбільші жертви: піти з нею в кіно чи в гості до дони Маґи, або до Ейторового хрещеного — доктора Луїса Енріке; всі вони давно вже запрошували їх. Іноді він приводив музикантів під її вікно і співав серенаду, зігріваючи сон дружини і вражаючи всю вулицю. Щоправда, серенада його була вже без чарівних акордів Доривала Кайммі та доктора Валтера да Силвейри. Кайммі переїхав у Ріо, де виступав на радіо і записував платівки, відомі виконавці співали його самби та приморські пісеньки. А доктор Валтер, не повірите: став суддею в провінції й своєю чарівною флейтою заколисував тепер власних діточок — цілий оберемок синочків і донечок, яких дружина народжувала йому щороку по одному, а то й по двоє. Рідко в наш легковажний час, час вільнодумства та необдуманих вчинків, зустрінеш людину, яка би так відповідально ставилася до своїх обов’язків, як суддя Валтер.

Не стало її Гульвіси, не прийде він до неї більше, ніколи не прийде… Як не стало і його голосу, його щирої усмішки, його лагідних рук, білявого волосся, зухвалих вусиків, нічних марень рулеткою в хмільних передсвітанкових сутінках. Не стало навіть того принизливого та болісного безкінечного очікування безсонними ночами. Все на світі віддала, тільки б знову отак безглуздо страждати, чекаючи свого чоловіка, з тривогою дослухаючись у нічній тиші до його непевних п’яних кроків!

Марно дона Норма благала дону Розилду виявити бодай дещицю співчуття:

— Зрозумійте, що менше говорити при ній про Гульвісу, то швидше вона забуде його. Погляньте, як вона, сердешна, страждає, то чим ви допомагаєте, нагадуючи про недоліки її чоловіка? Та згляньтеся над бідолашною хоч у цьому!

Марно. Вона саме для того й приїхала, щоб допікати дочці своїми докорами, нагадувати про силу-силенну недоліків Гульвіси — ось який був її спосіб втерти сльози, що на них, на її думку, небіжчик не заслужив. Вона не переставала повторювати: його смерть може тільки потішити й аж ніяк не засмутити. Щойно переступивши поріг, вона вкотре висловила свою думку так, що її почула вся вулиця: дону Розилду це не обходило.

Але дурно вона старалася: дона Флор ніколи не зможе забути Гульвісу. Не забуде вона його недоліків і ганебних учинків, а солодких митей і поготів… митей їхнього тепла, смішних словечок, упевненої мужності, з якою він брав її, та мужньої слабкості, коли він горнувся до неї, шукаючи захисту в її ніжності.

У доні Флор ниділо болісне, сливе фізичне страждання, що межувало з цілковитою апатією до життя. Безпросвітну внутрішню порожнечу вона намагалася заповнити повсякденними турботами; втікала в ці дріб’язкові клопоти, щоб стримати гіркі сльози і хоч якось змогти жити далі. На сьомий день після панахиди вона відновила заняття в кулінарній школі. Спершу учениці утримувалися від звичних для душевної атмосфери їхніх занять жартів, кпин та глузувань, а просто зосереджено схилялися над гарячою плитою. Проте витримали не довше двох-трьох днів, повернувшись, зрештою, до невимушеного спілкування, яке так тішило дону Флор: їхній жвавий гамір допомагав їй відволіктися, розвіював сивий попіл смутку і тяжких думок.

Не прийшла на заняття лише маленька Ієда з личком свавільної дикої кішки, і це тільки підтвердило підозри дони Флор. Чи соромно їй було глянути доні Флор у вічі, чи страшно опинитись у спорожнілому без Гульвіси домі, осиротілому без його жартів, веселого сміху та зухвалих витівок?

А дарма, могла би приходити, дона Флор не стала б нічого з’ясовувати, обговорювати, а тим більше обвинувачувати її в чомусь. Хотіла дізнатися лише одне: чи не вагітна бува ця негідниця, чи не носить під серцем Гульвісиної дитини?

Дона Флор не могла мати дітей і знала про це. Її лікар, Лоурдес Бурґос, пояснив причину, а доктор Жаїр, підтвердивши діагноз, запропонував зробити нескладну операцію, що, цілком імовірно, подарує їй радість материнства. Але дона Флор відмовилася, тим більше доктор Жаїр не міг гарантувати успішного результату. Ось чому в чоловікових зрадах її найбільше непокоїло народження позашлюбної дитини.

Дона Флор так і не встигла з’ясувати, чи хотів Гульвіса дітей. Мабуть, страх перед операцією перешкоджав їй відверто поговорити з ним на цю тему, хто його зна… Щоправда, дона Флор не раз у нього запитувала:

— Чи не дуже ти страждаєш, що у нас немає дітей?

Може, саме знаючи про її безплідність і страх перед операцією, Гульвіса і приховував своє бажання мати біляву кучеряву дівчинку, схожу на нього, або чорноволосого смаглявого хлопчика, схожого на дону Флор. Якось почувши, як він захоплюється пухкеньким, рожевощоким товстунчиком, переможцем конкурсу серед найздоровіших немовлят року, який тепер дивився на них із настінного календаря, дона Флор знову завела мову на непросту для неї тему:

— Якщо ти хочеш дитинку, я погоджуся на операцію. Доктор Жаїр каже, що вона може бути цілком успішна. Щоправда, жодних гарантій…

Гульвіса слухав її неуважно, занурений у свої думки і, здавалося, взагалі не чув, що вона йому каже. Дона Флор змушена була заговорити голосніше, щоб вивести його з того стану:

— Як не вийде, то не вийде… Але принаймні ніхто не скаже, що ти хотів дитину, а я не зробила все, що від мене залежало… Я подолаю свій страх, ти тільки скажи… — промовила Флор, ковтаючи сльози.

Гульвіса терпіти не міг, коли вона плаче, тому, ніжно провівши долонею по її засмученому личку, всміхнувся:

— Яка ж ти в мене дурненька… Навіщо йти на такі жертви, кладучи себе під ніж? Забудь про цю нав’язливу ідею, я не дозволю, щоб ти дала себе покалічити. І не повертаймося більше до цієї теми.

Бажаючи поставити крапку в цій розмові, він тепло обіймав її, лагідно цілував, ніс на руках через усю кімнату до їхнього подружнього ложа, проте так і не відповів, чи страждає від того, що в них немає дитини, дитини, якої вона не могла йому народити, але це легко могла зробити будь-яка інша жінка… У звичній для нього манері Гульвіса відволікав дону Флор від важких думок.

Чи любив Гульвіса дітей? Ох!, як же він їх любив… Варто було дітлахам його побачити, вони вмить кидали найзахопливіші забавки і мчали назустріч. Гульвіса ніколи не втомлювався гратися з дітьми; тоді він по-справжньому був собою. Мірандау попросив Гульвісу та дону Флор стати хрещеними батьками молодшого з чотирьох його синів; малий змалку обожнював свого хрещеного: щойно його бачив, великий, мов у жабеняти, ротик розпливався в усмішці, хлопчик простягав рученята і, вириваючись від матері, тягнувся на руки до Гульвіси. Вони могли бавитися годинами: Гульвіса імітував крики диких звірів, стрибав, як кенгуру, весело сміявся. То ж як той, хто так любив чужих дітей, міг не хотіти своїх? Але Гульвіса ніколи не зізнавався в цьому дружині, щоб вона не потерпала від страху перед хірургічним втручанням.

Дона Флор лежала на їхньому осиротілому подружньому ложі, і їй допікали докори сумління. Мабуть, не зважаючи на песимізм лікарів, варто було таки ризикнути. Вочевидь вона, хтозна?, повелась на слова дони Жізи, думку якої поділяли багато сусідів і навіть дядько з тіткою. Дона Жіза авторитетно висунула теорію спадковості, щоб заспокоїти безплідну жінку. Навіть тітка Літа, завжди така добра, шукаючи виправдання Гульвісиним витівкам, не раз казала їй:

— Немає злого, щоб на добре не вийшло, доню. От якби ти народила хлопчика, такого ж бешкетника, як Гульвіса? Подумай про це! Господь знає, що творить…

Телес Порту підтакнув дружині:

— Літа правду каже. Щоб жити щасливо, зовсім не обов’язково мати дітей… От як ми, наприклад, у нас же ніколи не було дітей…

Вони і справді щасливо жили, сповна віддаючи себе одне одному: Порту зі своїми недільними пейзажами та дона Літа зі своїми квітами у саду і старим, розгодованим котом, якого вона пестила, мов свою єдину дитину.

Багацько людей у такий же спосіб намагалися втішити дону Флор, але сама вона знаходила в тому лише виправдання свого страху перед операцією, страху, який був, правду кажучи, звичайним егоїзмом.

І ось зараз, під акомпанемент єхидного голосу дони Розилди згадуючи ту далеку ніжну серенаду, вона зізналася собі, що насправді річ не в страху перед операцією. Якби вона так сильно, як Гульвіса, хотіла дітей, то таки наважилась би лягти в лікарню. Але не тужило її серце за материнством, не мріяла вона про залиту дитячим сміхом кімнату. Бо лише Гульвісою жила дона Флор, лише його хотіла бачити в їхньому домі, лише його, її чоловіка та її сина, її «велику дитину».

Наче з туману долинали до неї уривки материної суперечки з доною Нормою:

— Забути його, ось що їй зараз справді потрібно, та погляньте лише на неї — молода дівчина, ще все життя попереду…

— Ніхто її не силував іти заміж за цього негідника… — відрізала дона Розилда.

— Нехай він не виправдав ваших сподівань, але навіщо весь час ганити його ім’я, нащо тривожити небіжчика? Ми, навпаки, повинні будь-що відволікати бідолаху, не давати їй і миті на пекучі спогади, так, вона поновила заняття у школі, але цього мало, вона ж нікуди не ходить, от вийшла б кудись, розважилась, їй неодмінно треба його забути…

Нудне бубоніння дони Розилди знову перервав доброзичливий голос дони Норми:

— Якби ж у них хоча б дитина була…

Дона Флор почула оте — «Якби ж у них хоча б дитина була…», і ця фраза застрягла в її думках. Так, тоді їй було би значно легше… Не почувалась би такою самотньою і порожньою, було б заради кого жити. Надворі, у теревенях сусідок, на месі чи будь-якому святі, на ринку чи в крамниці, скрізь, де опинялася дона Розилда, лунали прокльони на адресу покійного Гульвіси, мовляв, такий він був жахливий, що і слів бракує. І дона Флор затулила вуха, не бажаючи чути тієї заяложеної материної пісні, нехай в її пам’яті буде місце лише любій серцю серенаді. Так і лежала дона Флор на своєму кованому осиротілому ліжку. Ні чоловіка, ні дитини, яка могла би стати їй втіхою.

За прожиті в горі і радості сім років їхнього шлюбу ніщо так не стривожило її, як звістка про те, що начебто на околицях Террейро мулатка Діонісія народила Гульвісі сина. Вона завжди боялася, що він покине її через позашлюбну дитину. Варто було доні Флор дізнатися, що звичні чоловікові походеньки з якоюсь черговою шелихвісткою тривали довше кількох ночей, її серце стискалося від страху, що суперниця народить йому дитину, і перед очима поставала картина, як те дитя простягає до Гульвіси рученята.

Жінок вона не боялася, хоч і ревнувала. «Не переймайся, все це просто задля розваги», — чоловік не виправдовувався, а просто давав зрозуміти, що їй немає чого боятися. А якщо все ж народиться дитина? Дитина — це залізний аргумент, і жодних шансів у дони Флор не залишиться. Вона ладна була крізь землю провалитися, коли дона Динора — і як тільки вона про все знала? — повідомляла, завжди дуже здалеку, а потім щиро вибачаючись, ім’я нової Гульвісиної коханки і подробиці (іноді до найінтимніших деталей!) їхніх стосунків. Доні Флор аж заціплювало, коли уявляла — який жах! — що на світ з’явиться дитина, дитина, що вона її не могла, і найголовніше, не хотіла народити? Тож можете собі уявити, в якому стані була дона Флор, коли одного чудового дня дона Динора прийшла до неї з «останньою» свіженькою новиною про Гульвісу. Мовляв, її чоловік став батьком, а народила йому Діонісія, невимовної краси мулатка, яка була натурницею в багатьох художників (а нещодавно позувала одному відомому модерністу, знаному як Карибе, який на знак протесту проти консервативного суспільства зобразив її в костюмі королеви), вона була окрасою демократичного і дуже відомого будинку розпусти Лусіани Паки у найзалюдненішому районі.

Дона Динора мала тільки добрі наміри, їй і на думку не спадало плести інтриги чи повідомляти Флор усі ці новини з якихось підступних міркувань, їй це було геть не властиво. Просто вона вважала своїм обов’язком донести подрузі інформацію з перших вуст, попередити таку добру і порядну дону Флор, щоб ніхто не сміявся за її спиною.

— Та розпусниця таки народила від нього…

Дона Динора не вдалась до сильнішого епітета. Вона була втіленням ґречності та обережності й страшенно боялася когось образити, навіть ту легковажну та розпусну жінку, яка народила від одруженого чоловіка. «Я не інтриганка, і нікому не бажаю зла», — запевняла дона Динора, і багато хто їй вірив.

Змовкли останні акорди серенади, щез чудовий спів, як зникла та символічна чорна троянда. Лежачи на своєму вдовиному ложі, дона Флор тремтіла, згадуючи тривожні миті, коли остаточно для себе вирішила: ні за що на світі, ніколи, за жодних обставин вона не відпустить Гульвісу, вони завжди будуть разом і вона любитиме його з усіма його недоліками, з усіма іграми, гульками, жінками та позашлюбними дітьми. І згодом вона йому це довела.

16

У НЕДІЛЮ, ЯСНОГО ТА ПРОХОЛОДНОГО ЧЕРВНЕВОГО РАНКУ, ВІДБУВШИ ВІДПРАВУ, З ЦЕРКВИ СВЯТОГО ФРАНЦИСКА ВИЙШЛИ ДВІ ЖІНКИ і рішучо попростували через площу Террейро-де-Жезус у напрямку лабіринту старовинних вузеньких вуличок Пелоуриньйо під акомпанемент сороміцької вуличної самби, яку наспівували малі шибайголови, вистукуючи ритм порожніми консервними бляшанками:

Ох і задок у цієї пані!

Але ж задок у цієї пані!

— Розкішний задок у цієї пані!

Дона Норма, зітхнувши, пробурмотіла подрузі:

— Ще молоко материне на вустах не обсохло, а вони он яке виспівують.

Можливо, це був просто збіг, і на пісню їх надихнули зовсім не дебелі форми дони Норми, та про всяк випадок вона окинула нахаб суворим поглядом, що вмить пом’якшав, коли помітила замурзаного малюка років трьох, який попри своє лахміття та шмарклі, що звисали мало не до колін, весело танцював самбу в центрі їхнього кола.

— Поглянь, Флор, як же воно хвацько витанцьовує, оте чортеня…

Дона Флор глянула на голопузу ватагу. Частина з тих бешкетників порозбігалася велелюдною площею, змішавшись із мандрівними фотографами чи торговцями фруктами, намагаючись поцупити з їхніх кошиків апельсини, лайми, мандарини абощо. Інші аплодували торговцю, який продавав сумнівні чудодійні ліки: на шиї в нього, мов краватка, скрутилася кобра. Ще котрісь жебракували біля церков, налітаючи на багатих прихожан або ж масно жартуючи з сонними дівицями, ще зовсім молоденькими, які блукали сквером, випасаючи вранішніх клієнтів. Усі ці халамидники прийшли на світ випадково, не мали ні батька, ні даху над головою. Ці покинуті діти валандалися завулками, а згодом приречені були приєднатися до Капітанів піску, стати вуличними злодюжками і завсідниками поліційних відділків.

Дона Флор здригнулася. Вона прийшла сюди, щоб узяти немовля, стати йому мамою. Та побачивши покинутих дітлахів, отам на площі Террейро, серце її стислося від жалю: якби могла, то всиновила б їх усіх, а не лише дитину Гульвіси. Втім, Гульвіса і без неї подбав би про свого сина, ніколи б не покинув напризволяще, він не зміг би залишити дитину без допомоги, тим більше свою рідну, плоть від плоті. Він не відмовлявся би від батьківства, а з гордістю привселюдно оголосив про нього.

Щодо цього дона Флор не мала жодних сумнівів, хоча чоловік ніколи про таке не казав: вона знала, знала напевне, що народження малюка стало би для Гульвіси найщасливішою подією в його житті, найбільшим виграшем, найприголомшливішою ставкою і джек-потом. Тому її так стривожили слова дони Динори. Для неї це була найбільша загроза, найгірше, що могло статися. Хоча Гульвіса і так майже їй не належав через свою пристрасть до гри і розваг. Що ж би їй залишилося, якби між ними постали ще й рученята його дитини? Нагуляне, невинне байстря, Гульвісина кровиночка, яку вона не здатна йому народити.

Почувши від дони Динори цю новину, вона геть зневірилась, її огорнув такий апатичний відчай, що навіть дона Норма нічого не могла з цим вдіяти. Завжди рішуча і зібрана, даючи раду будь-якій проблемі, що їй готувало життя, в цій ситуації вона була безсила.

— А що як сказати, що ти вагітна? — їй на думку не спадало нічого мудрішого за цю жалюгідну брехню.

— І що далі? Незабаром він про все дізнається і буде ще гірше…

Рішення знайшла дона Жіза. У неї виникла достойна і до біса практична ідея, ладна залагодити всі проблеми і навіть більше, а раптом? Дона Жіза була справжнім знавцем у царині психології та метафізики. Сам професор Епамінондас Соуза Пінту шанобливо знімав перед нею капелюх, «надзвичайно ерудована жінка», — казав він; а Пінту, до слова, теж не був простаком, він достеменно знав, як правильно розставити всі розділові знаки і навіть безкоштовно коригував тижневик Паулу Насіфе, що видавався невеликим накладом, втім процвітав за рахунок оголошень.

Коли засмучена дона Флор і розгублена дона Норма вирішили порадитися з доною Жізою, та відразу ж знайшла вихід. Своєю жахливою португальською вона виклала свої міркування, мовляв, якщо Гульвіса так сильно хоче дитину і, зважаючи на те, що дона Флор безплідна, не погидував навіть вуличною повією, і якщо дона Флор боїться, що через цю дитину, вона назавжди втратить Гульвісу, то втримати чоловіка можна лише в один спосіб: розшукати це Гульвісине байстря і стати йому матір’ю.

Але в чому річ? Чому так залементувала дона Флор, лаючись, як американська мільйонерка — так висловилася дона Жіза, вражена реакцією сусідки, — і присягаючись, що цього ніколи не станеться і що вона ні за що не прихистить дитину іншої жінки, нахабної підстилки, безсоромної хвойди?.. До чого весь цей скандал? Адже Бразилія, на думку іноземки, тим і відрізняється від інших країн, що тут усі ставляться одне до одного зі співчуттям і розумінням. Це ж така звична річ, коли заміжні жінки виховують позашлюбних дітей своїх чоловіків. Вона особисто знає кілька таких випадків — як у бідних, так і в багатих сім’ях. Не треба навіть далеко йти: їхня сусідка дона Абіґайл, хіба ж вона не виховує доньку свого чоловіка від якоїсь жінки з такою ж любов’ю, як і власних чотирьох дітей? І це чудово! Саме тому Бразилія й припала до душі доні Жізі, тому вона і взяла бразильське громадянство.

А в чому провина сердешного дитяти, які гріхи воно спокутувало? Як можна залишити знедолене маля, плоть і кров її Гульвіси, її чоловіка, на поталу вулиці, голоду, серед злиднів і виразок Пелоуриньйо, без права на освіту та достойне життя. До того ж хіба доні Флор не страшно — а на це є всі підстави, — що Гульвіса залишиться з матір’ю дитини, щоб бути разом зі своїм рідним сином? Якщо ж дона Флор візьме цю дитину до себе, щоб виховувати його, як рідного, хіба ж не буде це найпереконливішим виявом і доказом її любові до чоловіка? Оте дитя, народжене іншою жінкою, назавжди здатне поєднати Гульвісу та Флор, і тоді зникнуть усі її побоювання і страхи щодо чоловіка.

І якщо вже на те пішло, завдяки турботі дони Флор у сім’ї ростиме здорова доглянута дитина, яка стане для Гульвіси джерелом постійної радості, і хто його знає, можливо, це пробудить у ньому відповідальність, змусить змінити спосіб життя, взятися за розум і раз назавжди забути про гру та жінок? Цілком можливо, так воно й буде, адже життєвих прикладів більш ніж достатньо.

Справді, більш ніж достатньо, захоплено підтримала її дона Норма: «Яка ж хитра та мудра ця ґринґо!». Дона Норма негайно посипала прикладами. Візьмімо хоча б азартного гравця й п’яницю доктора Сисеро Араужо з Санто-Амаро-да-Пуріфікасау. Його бідолашна дружина, дона Пекена, пройшла з ним сім кіл пекла. Проте коли вона народила дитину, доктор Сисеро перетворився на справді зразкового сім’янина. А сеу Мануел Ліма, який до безтями закохався в розпусницю… Ну гаразд… правду кажучи, дізнавшись про дитину, він був не в захваті, але поглянь лише, як він змінився, — одружився, став батьком і вірнішого чоловіка годі було знайти…

Словом, виходом із цієї безвиході — так вважала дона Жіза — було всиновити дитину, що в ній дона Флор вбачала таку загрозу своєму домашньому вогнищу; та дитина, мов за помахом чарівної палички, могла гарантувати їй упевненість, Гульвісину любов до неї і дати чоловікові шанс виправитися. Жаль, звісно, — думала дона Жіза, — той перевтілений Гульвіса позбудеться своєї чарівності, своєї загадковості та брутальної дотепності.

Доні Флор мов полуда з очей спала. Її личко сяяло радістю і не в змозі дібрати вдячних слів, вона кинулась обіймати мудру подругу. Вони склали докладний план дій, крок за кроком. А це було не так легко, як здавалося на перший погляд. Якби не дона Норма, дона Флор ніколи б не наважилася навідатися у квартал тих пропащих жінок, де витав дух «найбруднішої розпусти», як полюбляли писати в кримінальній хроніці, на пошуки Діонісії, щоб забрати у неї новонародженого сина й законно його всиновити, зареєструвавши в нотаріальній конторі зі свідками та відповідними записами. Як добра подруга дона Норма відразу ж запропонувала супроводжувати дону Флор. Їй давно вже хотілося на власні очі поглянути на цей квартал і його мешканок, а нагоди задовольнити цікавість досі не випадало.

— Хіба я можу відправити Флор саму в оте лігво розпусти? — докоряла вона Зе Сампайо, коли той, вражений і вкрай спантеличений, незграбно намагався відрадити її від цієї ідеї.

— Я вже не якесь там дурне дівчисько, а поважна доросла пані, ніхто не наважиться до мене клеїтися. — І розповіла про їхні плани Зе Сампайо, який більше не опирався настирливій дружині: — Ми вирушимо туди завтра вранці. Я піду буцімто для того, щоб відвідати свого похресника, онука Жоау Алвеса, а потім попрошу Жоау, щоб він відвів нас до тієї особи. Ти ж знаєш, Жоау — майстер капоейри[32].

Сказали — зробили. У неділю після меси в церкві святого Франциска, де дона Флор поставила оздоблену квітами свічку, щоб усе вдалось, як було заплановано, вони перетнули площу Террейро і зустрілися з негром Жоау Алвесом, чистильником взуття, на його незмінному місці, поруч із медичним факультетом. Навколо нього юрмилися дітлахи, й усі вони — і кучеряве негреня, і мулати, і білошкірі світловолосі малюки — називали його дідусем. Це були його любі онучата-похресники, покинуті діти, які розсипались вузькими заплутаними вуличками між Террейро-де-Жезус і Байша-дос-Сапатейрос. У негра Жоау Алвеса ніколи не було дітей ні від дружини, ні від інших жінок, але він знаходив для своїх похресників хресних матерів, їжу, вживаний одяг і навіть абетки. Жив він неподалік у підвалі з декількома своїми похресниками. Цей суворий на вигляд та лайливий дідуган здавна славився чаклунським хистом. З віконця його підвалу відкривався краєвид на зелену, квітучу долину, тому всі казали, що старий керує барвами та світлом Баїї.

— Погляньте, кого я бачу! Нехай Господь благословить вас, люба кумонько дона Нормо… А як ся має сеу Зе Сампайо? Перекажіть, що я днями зайду до нього в магазин купити кілька пар взуття для хлопців…

Дітлахи обступили подруг, дона Норма підготувалася, в її руках умить з’явився пакунок із цукерками. Жоау Алвес свиснув і мерщій підбігло ще кілька шибеників, а серед них маленький мулатик рочків чотирьох-п’яти. Негр погладив його по голівці:

— Попроси благословення в своєї хрещеної, капоснику…

Дона Норма поблагословила малого і дала йому монетку на десять тостао. Негр поцікавився, яким добрим вітром занесло сюди його куму.

— Що ж, куме, річ у тім, що я хочу попросити вас посприяти в одній дуже делікатній справі.

— Не для моїх шкарубких рук оті ваші делікатні справи…

— Ні ні, я маю на увазі, що ця справа повинна залишитися між нами.

— А тут ніде правди діти: патякати і пліткувати — це не про мене. Слухаю вас, кумонько…

— Чи знаєте ви, куме, таку собі Діонісію? Не впевнена, але чула, що вона живе десь тут.

— І в ласкавої пані є до неї якась справа?

— Особисто в мене немає. А ось у моєї подруги…

Жоау Алвес обміряв дону Флор поглядом з ніг до голови.

— Маєте справу до Діонісії де Ошоссі?

— Мабуть, до неї… Чула, вона дуже гарненька.

Жоау Алвес почухав свою кучеряву потилицю:

— Гарненька? Жартуєте? Ви звісно, кумонько, вибачайте, але вам слід добирати точніші слова. Гарненькою може бути будь-яка білошкіра панянка, але не мулатка, та ще й такого ґатунку як Діонісія. Таких красунь, як вона, у всьому світі з десяток — не більше, та й то треба ще добряче пошукати…

— Це ж та, що недавно народила?

— Точно, тоді вам і справді до неї. Її маля допіру народилося, вона ще навіть до роботи не повернулась…

Дона Флор нарешті спромоглась поцікавитись:

— І яка ж у неї робота?

Жоау Алвес знову окинув її поглядом, але цього разу дещо презирливо, він вочевидь був вражений таким її невіглаством:

— Вона повія, сеньйоро, це її основний заробіток.

Дона Норма не хотіла відволікатися від суті їхньої справи:

— Я так розумію, ви добре з нею знайомі, то чи не скажете, куме, де вона живе?

— А як же мені її не знати, кумонько? А живе вона зовсім поруч, тут, на Масіеле.

— А чи могли би ви, куме, провести нас, моя подруга хоче з нею поговорити, домовитися про одну справу…

Жоау Алвес ще раз пильно оглянув дону Флор і почухав потилицю, ніби все це видавалося йому підозрілим та сумнівним:

— Кумонько, а чом би їй самій не піти туди? Я покажу, в якому будинку живе Діонісія.

— Куме, будьте джентльменом. Невже ви дозволите, щоб жінка без належного супроводу блукала цим кварталом? А раптом до неї якийсь нахаба причепиться…

Ніхто не сумнівався у шляхетності Жоау Алвеса.

— Що ж, я проведу вас, але запевняю, ніхто би вам і слівця кривого не мовив, у нас так не заведено…

Він підвівся і попросив похресників наглянути за ящиком зі щітками.

Жоау Алвес був стрункий, міцний негр років п’ятдесяти з гаком, у його кучерях уже де-не-де поблискувала сивина; на шиї він незмінно носив намисто божества ориша, червону та білу вервиці божества Шанґо і тільки усміхнені очі, обрамлені рясними зморщечками, видавали його пристрасть до кашаси. Підвівшись, Жоау мовив:

— Доно Нормо, дозвольте поцікавитись, а що за справа до Діо у цієї дівиці? — оте «дівиця» прозвучало доволі насмішкувато.

— Нічого поганого, куме…

— Питаю, бо якщо ви з якимись недобрими намірами, то за всієї поваги до вас, кумонько, — знаю, в якому я перед вами боргу, — я туди не піду… Та й нічого у вас не вийшло б: у неї просто всемогутній заступник. — Він торкнувся землі кінчиками пальців, звертаючись до божества — Оке аро Ошоссі! Ніщо не заподіє їй зла, навіть нечестивий ебо буде безсилий і будь-яке відьомство обернеться проти того, хто його вчинить…

— Коли ви візьмете мене на Макумбу, куме? Ви ж знаєте, як я хочу побувати на кандомбле[33]… — це була давня незадоволена цікавість дони Норми.

Так, спілкуючись, вони ввійшли у квартал, де жила Діонісія. Суботні гульбища тривали до світанку, тому не дивно було, що в неділю вранці вулиці були такі порожні. Лише де-не-де на підвіконня спиралися жінки, та вони радше насолоджувалися красою недільного ранку, ніж виглядали чоловіків. Навколо панували тиша і спокій, усе було оповите невагомою, ніби аж церковною, благодаттю.

Дона Норма була геть розчарована — який же нецікавий час вони обрали для свого візиту. Зараз цей квартал нічим не відрізнявся від звичайних сімейних кварталів. До того ж дім Діонісії стояв на початку вулиці, вони тільки перейшли дорогу.

Коли підіймалися вгору хиткими сходами, повз них у темряві прошмигнув величезний пацюк. Звідусіль чулися голоси, уривки фраз, хтось тихо наспівував сумну пісню. Заледве дісталися четвертого поверху, як усе довкола заполонив аромат лаванди — знак того, що в будинку новонароджене маля. Вони зайшли в коридор і зупинилися біля дверей кімнати Діонісії.

Жоау Алвес легенько постукав у двері:

— Хто там? — пролунав теплий спокійний голос.

— З миром, Діо… Це я, Жоау Алвес. Тут зі мною дві сеньйори, вони хочуть з тобою поговорити. Одну з них я знаю, це моя кума Норма, порядна і добра жінка.

— То заходьте і вибачайте за безлад, я ще навіть не встигла поприбирати…

Перший увійшов Жоау, а вже за ним подруги. У тісній кімнатці стояло велике двоспальне ліжко, стара, перехняблена шафа, залізний умивальник, емальоване відро, а з-під ліжка виднівся нічний горщик. Усе сяяло чистотою. На стіні красувалося тріснуте дзеркало та ікона святого Бонфіма, прикрашена стрічками. З вікна, що виходило на подвір’я, лилося м’яке ранкове світло, а від сусідів долинала тужлива пісенька.

Опершись на подушки, до половини прикрита простирадлом, мулатка Діонісія де Ошоссі привітно всміхалася несподіваним гостям. Декольте її мереживного пеньюара оголювало повні груди, до тепла яких горнулося немовля. Велике смагляве немовля. У курильниці під стільцем диміла лаванда, насичуючи своїм запаморочливим ароматом розкладений на стільці одяг новонародженого. Два ящики з-під гасу, обгорнуті шовковистою тканиною, слугували за табуретки. У задньому кутку кімнати виднівся пежі[34] — лук і стріли Ошоссі, зображення святого Георгія-побідоносця, який перемагає дракона, зелений камінь — імовірно, фетиш Ієманжі, та бірюзова вервиця.

— Сеу Жоау, — озвалася мулатка своїм спокійним голосом, — приберіть, будь ласка, зі стільця дитячі речі та покладіть їх у шафу: я приготувала їх, щоб переодягнути малюка після купання. Запропонуйте стілець цій жінці… — вона вказала на дону Норму і, повернувшись потім до дони Флор, з усмішкою сказала:

— А молодша сеньйора нехай вибачає, їй доведеться сісти на ящик.

Схилившись на ліжко, вона стежила, як сеу Жоау виконує її прохання, складає одяг у шафу, подає доні Нормі крісло. Всміхнена і незворушна, Діонісія, здавалося, не виказувала щонайменшої цікавості до непроханих гостей. Кому пощастило побачити цю спокійну, владну й водночас милу жінку, той зрозуміє, чому художник Карибе зобразив її в костюмі королеви на африканському троні.

Випередивши негра, дона Норма взяла сорочину та пелюшки і відчинила шафу, щоб заодно оцінити своїм пильним оком, скільки у мулатки суконь, блуз, туфель і сандалій.

— Візьміть і собі ящик, сеу Жоау, сідайте.

— Та я постою, Діо, мені й так добре.

— Сидячи і не кваплячись, краще бесіда ведеться, сеу Жоау, стоячи важче дійти до порозуміння.

Негр, одначе, вважав за краще стати біля підвіконня, затуливши осяйний недільний ранок. З вікна линула тужлива пісенька і смутною сльозою вмирала на ліжку Діонісії.

У пристрасті закована,

рабою раптом стала я,

коханий мій володарю!

Коли дона Норма і дона Флор сіли, запанувала непевна коротка пауза, яку порушила Діонісія своїм приємним і ніжним голосом. Вона заговорила про те, який сьогодні чудовий день і пошкодувала, що ще не може виходити надвір:

— Важко залишатися вдома, коли вмите дощем сонечко радісно вітає ранок…

Дона Норма підтримала цю невимушену розмову, і вони мило гомоніли про сонце, про дощ, про місячні ночі в Ітапоа чи в Кабулі й так дісталися до Ресифе, де жила сестра дони Норми, яка вийшла заміж за тамтешнього інженера, і де Діо якось теж жила кілька місяців:

— Я більш як півроку тягалася всюди з одним типом, який переховувався від поліції. Цей недоумок замакітрив мені голову, а потім покинув у Ресифе…

Хтозна скільки тривала б ця невимушена світська балачка — обидві жінки полюбляли поточити ляси, — та дона Флор, почувши дзвін церкви Террейро, який сповіщав, що настав полудень, тривожно перервала їхню бесіду:

— Нормінья, ми дуже затрималися, тобі не здається?..

— Не хвилюйтеся, мені дуже приємно погомоніти з вами… — сказала Діонісія.

— Наступного разу ми посидимо довше, — пообіцяла дона Норма. — А сьогодні ми зайшли у справі…

— Я до ваших послуг.

— У моєї подруги, дони Флор, немає дітей, вона не може народжувати і, на жаль, це невиліковно.

— О, таке буває… У вас отой загин матки?

— Щось таке…

— Але ж це лікується. Одна моя знайома, Марильдес, вилікувалася.

— У Флор безнадійний випадок, ми вже були не в одного лікаря.

— У лікаря?! — Діонісія розреготалася. — Лікарі тільки й уміють красиво говорити і нерозбірливо писати. От якщо ви звернетеся до Пайзиньйо, він вам за дві секунди допоможе. Правда ж, сеу Жоау?

Жоан Алвес, ствердно кивнувши, мовив:

— Пайзиньйо? Варто йому кілька рухів над її животом зробити, і народжуватиме щороку.

Одначе дона Норма знехтувала порадою звернутися до знахаря, хоча той мав чудову репутацію. Вона глянула на немовля, яке спало. Чи не краще відразу розставити всі крапки над «і», дізнатися, чи це справді син Гульвіси. Маля було таке темношкіре, геть не схоже на нього. Дона Флор воліла відразу перейти до тієї не вельми приємної частини переговорів і, як усі легкодухи, що опинилися в складній ситуації, занадто голосно і рішуче сказала:

— Я прийшла до вас у дуже серйозній справі, хочу дещо запропонувати і з’ясувати, чи дійдемо ми згоди.

— Що ж, тоді я слухаю вас, сеньйоро, зроблю все, що від мене залежить, щоб порозумітися з вами.

— Цей хлопчик… — почала дона Флор, і відразу ж замовкла, не знаючи, що казати далі.

Дона Норма поспішила їй на допомогу:

— Ви народили всього кілька днів тому?

Діонісія глянула на сина і, киваючи, тепло всміхнулася.

— Так от, моя подруга хоче знати… Річ у тім, що коли вона була при смерті, то дала обітницю, що її первісток стане священиком, якщо святий Бонфім їй допоможе і вона виживе. — Дона Норма не квапилася: вона й сама не була в захваті від цієї придуманої напередодні історії. — І ось Бог почув її молитви і вона дивом одужала.

Мулатка зацікавлено слухала, намагаючись вловити зв’язок між хворобою цієї дівчини, дивом святого Бонфіма та її дитиною. Дона Норма поспішила, бажаючи швидше дійти до суті справи:

— Одначе вона не може мати дітей, а хіба ж можна виконати таку обітницю, не маючи дитини? Тож вирішила всиновити хлопчика, виховати його, а потім віддати вчитися в семінарію. Вона дізналася про вашого сина і навіть не вагалася…

Діонісія м’яко всміхнулася, ти ба якої прихильності удостоїли її синочка. Дона Норма прийняла цю усмішку як за згоду і пояснила:

— Вона хоче всиновити вашу дитину, щоб усе було законно, оформивши потрібний документ у нотаріальній конторі. Ну ви розумієте, щоб усиновити його і виховувати як рідного сина.

Діонісія мовчала, примруживши очі. Чи задумалась вона над проханням дони Норми або ж просто заслухалась сумної пісеньки, що долинала знадвору?

Краще померти

у твоїх обіймах;

краще вже вмерти,

ніж отак жити…

— Краще вже вмерти, — прошепотіла вона, а коли розплющила очі, від її щиросердності й сліду не лишилося, погляд зробився пронизливий і холодний, а замість усмішки біля її вуст проступила зболена складка, що досі жінки її не помічали.

— І чому ж?.. — запитала Діонісія, не підвищуючи голосу. — Чому вона обрала мого сина? Чому саме його?

«Якого ж нестерпного страждання ми завдаємо їй своїм проханням, — подумала дона Норма… — Яка ж мати захоче розлучитися зі своєю дитиною? Навіть найубогіша, хоч би в яких злиднях вона животіла, краще дасть вирвати собі серце».

— Кажуть, ваше маля міцненьке і красиве… І що вам бракує коштів на його виховання…

Якби все це робилося не заради блага дитини, якби йшлося не про Гульвісиного сина, дона Норма ніколи не стала би посередницею у цій непростій справі й точно не зверталась би ні до кого з такою пропозицією. Вона насилу вичавлювала з себе слова. Але чи справді це був син Гульвіси? Та й чим заробляла та Діонісія на життя, теж не варто забувати. Маля було ще темніше за матір, де ж тоді біляві Гульвісині кучері? Дона Норма, зробивши над собою ще одне зусилля, натякнула, що малятко в новій сім’ї не бідуватиме:

— У вас тут у Террейро купа дітлахів, навіть у мого кума Жоау Алвеса — ого скільки похресників, я теж хрестила одного з них. Але ж усі вони голодують, бігають замурзані, жебрають, навіть крадуть… Моя подруга, звісно, не мільйонерка, проте досить забезпечена і подбає, щоб ваш малюк мав інше життя, ніж тут. Із нею він зростатиме ситий і не опиниться у в’язниці за крадіжку чи ще гірший злочин, вивчиться на священика, ходитиме до церкви…

Раптом, немов відчувши та зрозумівши наміри дони Норми, немовля прокинулось і заплакало. Діонісія розщепнула мереживний пеньюар, зручніше пригорнула маля і приклала його до грудей. Вона слухала гостю мовчки, немов зважувала кожен її аргумент. Дона Норма змалювала їй світле майбутнє сина, який зростатиме, оточений комфортом та ласкою, не знаючи біди. Звісно, якій матері буде легко розлучитися з сином, але тільки егоїстка здатна приректи своє дитя на злидні й убоге животіння, коли хороша і добра жінка готова… Дона Флор була саме така: добродушна та щиросердна, кращу навряд чи знайдеш. Діонісія міцно пригорнула вже сите немовля. Повернувшись до вікна, де стояв Жоау Алвес, вона заговорила до нього, ігноруючи жінок, наче вони і не варті були відповіді:

— Бачите, сеу Жоау, як вони ставляться до бідняків? Ця ось, — вона кивком вказала на дону Флор, — сама народити не може, дала бозна-яку обітницю, довідалася, що Діонісія де Ошоссі, у якої здоров’я більше, ніж грошей, народила синочка і сказала своїй подрузі: «Ходімо поговоримо з нею… Ця злидарка ще нам дякуватиме…»

Дона Норма спробувала втрутитися:

— Ні-ні, ви несправедливі до нас…

Непохитним, спокійним голосом, пронизаним болем і материнською гіркотою, мулатка продовжувала:

— Їй забракло сміливості прийти і говорити самій, тому вона завбачливо обрала твою куму, щоб та замовила за неї слівце, була її посередницею. «А знайдімо ту Діонісію, кажуть, її маля здорове і гарне, з нього буде першокласний падре, а та його голодранна мати, от побачиш, віддасть його без єдиного слова, ще й радітиме, що спекалася. А як не віддасть, то та іще дурепа і негідниця, не дивно, що вона не здатна бути ніким, крім хвойди». Отак вони мені тут усе пояснювали, ви й самі чули, сеу Жоау. Вони впевнені, що убогий означає безсердечний, і раз у мене таке нікчемне життя, то яке я маю право виховувати дітей, хай навіть власних…

Дона Норма знову спробувала втрутитися:

— Не кажіть так…

Маля перестало смоктати, смачно відригнуло, й Діонісія встала з ліжка, тримаючи його на руках. Вона випросталась у всій своїй лютій красі величної королеви. Продовжуючи говорити, мулатка неквапливо клопоталася дитиною: помила в емальованій мисці, прибрала брудну пелюшку, присипала тальком і одягла в пропахлу лавандою сорочечку.

— Але вони звернулися не за адресою, я з тих жінок, які здатні виховати своїх дітей так, щоб люди їх поважали, тому не потребую їхньої милості. Нехай він не стане падре, нехай навіть стане злодієм, усяко може статися, але виховувати його буду я, і саме так, як вважатиму за потрібне. Він іще стане ватажком нашого кварталу і з ним ніхто не посміє жартувати, я не віддам його якісь там багачці, яка навіть зусиль не доклала, щоб народити…

Вона всміхнулася дитятку й лагідно звернулася до нього:

— А головне, у тебе є батько, який про тебе подбає.

Почувши це, дона Флор не втрималася; несподівано посміливішавши, вона відчайдушно закричала:

— От тільки його батько — це мій чоловік… Не потрібен мені ваш син, мені потрібен син мого чоловіка… Ви не мали права народжувати йому дитину, хочете з ним волочитися — волочіться, але право на дитину мого чоловіка маю тільки я…

Діонісія похитнулася, ніби їй вліпили добрячого ляпаса:

— Тобто, ви хочете сказати, що він із вами одружений?.. Справді одружений?

Полегшивши цим дивним спалахом люті свою згорьовану душу, дона Флор знову знітилася і безнадійним тоном промовила:

— Так, уже три роки одружений… Пробачте мені, насправді саме через це я вирішила виховати малюка як власного сина, якщо вже сама не здатна народити своєму чоловікові дитину… Одначе тепер я розумію, що правда ваша, пані, виховувати дитину повинна його мати… Та й до чого б призвело моє виховання? Я прийшла тільки тому, що занадто люблю свого чоловіка і боюся, що він покине мене і піде до дитини. Ось чому я прийшла. Та коли вас побачила, зрозуміла, що — з сином чи без нього — він усе одно ніколи вас не покине, пані…

— Ніяка я не пані, я звичайна жінка. Але клянуся здоров’ям мого сина, якби я знала, що Валдоміро одружений, то нізащо не народила б йому сина і взагалі не підтримувала би з ним стосунків, хоча мала намір покинути своє ремесло, оселитись у будиночку і жити з ним, як щасливе подружжя…

Вона закінчувала вдягати дитину. Дона Норма підібрала рушник, атмосфера в кімнаті дещо потепліла.

— Клянуся вам, Валдоміро — мій чоловік, — прошепотіла дона Флор, — усі про це знають…

— Він ніколи мені цього не казав… — Діо взяла сорочечку з рук дони Норми і поклала дитя на ліжко. — Але чому? Чому він нічого мені казав? Навіщо йому було мене отак обманювати? — вона замислилась і вже цілком спокійно, ввічливо і навіть шанобливо звернулася до дони Флор:

— Ви кажете, всі знають, що ви одружені?.. Можливо… Але чому мені досі ніхто про це не сказав? Я ж знаю всіх його родичів, навіть матір…

— Матір Гульвіси? Але ж у нього немає матері, вона померла…

— Як померла? Я знаю її, і його бабусю… Знаю його брата, Роке, столяра…

— Отже, це не мій Валдоміро!.. — і дона Флор радісно засміялася. — О, як же це чудово!.. Нормінья, це ж інший Валдоміро! Я зараз заплачу від щастя…

Діонісія Ошоссі, залишивши дитину на ліжку, закружляла по кімнаті в якомусь ритуальному танці, вона захопила за собою Жоау Алвеса, танцюючи перед пежі й не перестаючи дякувати своєму Ошоссі: «Оке, батьку мій Ошоссі, аро оке!»

— Це інший Валдоміро, мій Валдоміро неодружений, є лише одна жінка його серця — його Діонісія, його мулатка Діо…

Раптом вона зупинилася, глянувши на дону Флор, а тимчасом дона Норма взяла малятко на ручки і стала його колисати.

— Отже, наші чоловіки тезки… Мого так називають, бо він без тями від… — вона замовкла, не закінчивши фрази.

— …від рулетки… І ваш туди ж… — закінчила дона Флор.

— І вам оце наговорили, що я народила йому сина… які ж лихі язики…

Двері відчинилися, і на порозі постав кремезний молодий негр із сяйливою білозубою усмішкою та лукавими бісиками в очах.

— Доброго дня всім…

Усе ще пританцьовуючи, підійшла до нього Діонісія де Ошоссі, ось він тут, біля неї, і геть усі її страхи та сумніви. Простягнувши руки до дони Норми, вона взяла в неї маля і передала своєму чоловікові, його батькові.

— Ось він, мій Гульвіса, водій вантажівки, батько мого сина. — І вказавши на дону Норму та дону Флор, сказала: — Це кума сеу Жоау, а це, знаєш, хто це?

— Та де мені знати?

— Це дружина іншого Валдоміро, теж Гульвіси…

— Мого тезки?

— Саме так… Вона прийшла сюди, бо думала, що я народила від її чоловіка й хотіла взяти малюка на виховання, зробити з нашого синочка падре, — вона розсміялася своїм дзвінким гучним сміхом і вже зовсім спокійно продовжила:

— То як вас звати? Флор? От ви й будете моєю кумою, хрещеною мого сина… Якщо хочете, я підшукаю вам дитину, але свого не віддам, він у мене один, але можу знайти те, що вам потрібно…

— Доно Флор, якщо ваша ласка, станьте нам кумою… — сказав водій вантажівки.

Діонісія передала малюка доні Флор. А за вікном у небі безтурботно літали птахи, повільно сідаючи на карниз архієпископського палацу.

17

НА ПОЧАТКУ ВДОВУВАННЯ, У ЧАС ПЕЧАЛІ ТА УСАМІТНЕНОЇ ЖАЛОБИ, дона Флор ходила вся в чорному, мовчазна, заціпеніла, немов усе, що відбувалося, було кошмаром, і безперервно згадувала сім років свого заміжжя. А довкола неї чимраз більше і більше пащекували пліткарки, заохочені доною Розилдою, вони невідступно переслідували вдову своїм співчуттям і єхидними пересудами. Голоси їхні зливалися в хор, ганячи Гульвісу, ниций хор із доною Розилдою за солістку, якій браво і отруйно, немов зміїне жало, підспівувала дона Динора.

Дона Флор, наодинці зі своєю тугою, цілком поринула в минуле з його радощами і сумом, немов хотіла закарбувати світлий образ Гульвіси, що його тінь іще витала в будинку, особливо в спальні, де вона засинала в його обіймах і де тихо тліли відгомони їхніх любощів.

І що, зрештою, потрібно всім цим жінкам? Усім цим сусідкам, знайомим, ученицям, подругам, її матері, яка приїхала з Назаре начебто підтримати доньку, або й геть стороннім, таким, як дона Енеїде, знайома дони Норми? Ця сеньйора примчала сюди з Шаме-Шаме — ніби не мала ні чоловіка, ні дітей, ні домашніх клопотів — висловити свої співчуття доні Флор, заодно делікатно натякнувши на пригоди Гульвіси. Та кому яке діло, врешті-решт? Навіщо ятрити її свіжі рани, навіщо докидати дров у пригасле багаття її страждань? З якого дива та дона Енеїде довірливо і з лицемірним співчуттям повідомила їй, що добре знає ту злощасну Ноемію, нині огрядну заміжню пані, дружину журналіста (дописувача кількох газет), яка і досі між своїх документів зберігає портрет Гульвіси?

Дона Флор жила спогадами — хорошими і не дуже — вони допомагали їй пережити горе, страшний відчай і порожнечу після смерті Гульвіси. Навіть найненависніші, як от спогади про свою колишню ученицю з її нахабним сміхом і безсоромністю, що змушували її знову переживати образу і приниження, були тепер для неї своєрідною гіркою розрадою, бальзамом, який лікує оте її теперішнє безпорадне страждання. Та й хто, зрештою, переміг, із ким залишився Гульвіса, коли доні Флор нарешті урвався терпець і вона поставила чоловіка перед вибором: або я, або та інша? Так більше тривати не могло, тож коли хоче, нехай котиться з тією своєю неповторною Ноемією під три чорти (та паскуда всюди патякала, що збирається заміж за Гульвісу), але з рішенням нехай не бариться і хутчіш визначиться… І чим це все закінчилося? Кого він тоді обрав?

Ноемія прийшла до неї у школу навчатися кулінарного мистецтва, коли вже була заручена: наречений хотів, щоб його дружина добре готувала. Її майбутній чоловік був той іще сноб, вважав себе вихідцем із вищих кіл, знавцем кіно та літератури і неабияким ерудитом. Він міг цитувати напам’ять твори різних авторів, про все мав власну критичну думку, словом, такий собі геній, який купався у променях слави серед книжкових полиць. А ще вважав, що молода господиня повинна опанувати мистецтво національної кулінарії чи принаймні знати, як підступитись до ватапи та каруру: «Ця міщанка ще пролетаризується». Ноемії ця ідея видалася потішною й вона записалася до школи «Смак і Мистецтво».

Їй, уродженці багатого аристократичного сімейства Ґрасів, видавалося дуже оригінальним бути нареченою такого рафінованого інтелігента. Однак іще оригінальнішим їй здався нахаба Гульвіса з мрійливим, проте лукавим поглядом. Коли аристократичне сімейство і багатообіцяючий геній схаменулися, Ноемія вже встигла де в чому повправлятися з Гульвісою у будинку розпусти Амарилдес. Який же галас здійнявся тоді, і ясно, що до добра він довести не міг. На щастя, розважливість та здоровий глузд нареченого були сильніші за раптову слабкість дівчини; він залагодив ситуацію, як істинний дипломат: нерозважливо було втрачати достоту золоту жилу через якісь невинні витівки. Одначе його добрих намірів і прагнення дійти компромісу та мирно залагодити те непорозуміння було недостатньо, бо Ноемія, пізнавши небачених досі насолод у ліжку, не захотіла, щоб її «легковажна пригода» коли-небудь закінчувалася. Хай під три чорти йде вся її аристократична сім’я разом із невдахою-нареченим, єдине чого жадала Ноемія — втекти з Гульвісою світ за очі. Але цього аж ніяк не хотів Гульвіса. Коли про його пригоду почали пліткувати геть усі, а дона Флор у нападі люті, що з нею траплялося досить рідко, зажадала від нього негайного вибору — вона чи та паскуда, — Гульвіса, не довго думаючи, повернув Ноемію нареченому. Той естет і сноб став для неї ще особливіший, відколи вона оздобила рогами всі його таланти — воістину неповторний екземпляр, де ще такого знайдеш?

«Це все лише задля розваги!» — вкотре сказав їй Гульвіса, коли, доведена до відчаю, дона Флор зажадала, щоб він нарешті вирішив це питання раз і назавжди. Він і на думці не мав тікати з Ноемією, тією навіженою кокеткою. «О, то ще та шльондра, ще й брехуха, яких іще треба пошукати», — заявив він.

Чого ж домагаються всі оті цокотухи? Якого милого дона Розилда, дона Динора, дона Енеїде, яка примчалася сюди зі свого комфортного дому на Шаме-Шаме, та й інші розумниці весь час скімлять тут, біля неї, ніби змовилися? Нащо їм усім тицяти доні Флор у лице невірністю Гульвіси, переконуючи, що гіршого чоловіка годі було й знайти? Хіба ж не отримала вона найкращого підтвердження його любові та відданості? Хіба він обрав не її, а ту елегантну і вишукану багатійку Ноемію, з власним особняком у Ґрасі, чековими книжками та банківським рахунком — як багато дісталось би Гульвісі за того царювання — автомобіль із шофером, коштовності, парфуми, дороге вбрання з Ріо? Одначе з ким він залишився, кому віддав перевагу, коли постав перед вибором? І не помогли їй усі ті чекові книжки, розкоші, автомобіль, що всюди возив би його, одяганки з Ріо, паризькі парфуми, вишукані вислови — mon chéri, mon petit coco, merde, quelle merde[35], що так часто лунали у вищих колах Баїї.

Гульвіса не зважав ані на втрачену невинність дівиці, ні на численні благання: «Та я ж заради тебе знехтувала своєю честю», ні на погрози: «От побачиш, мій батько з-під землі тебе дістане і кине за ґрати», — ніщо не вплинуло на вибір Гульвіси. «Як тобі взагалі могло в голову таке прийти, щоб я та й проміняв тебе на ту шльондру?..» І сповна подбавши про роги для нареченого Ноемії, він віддався любощам зі своєю дружиною. Ох, яка то була ніч, ніч прощення й любові! «Всі вони тільки для розваги, а люблю я лише тебе, Флор, моя базилікова квітко…»

А за словами тих торохтійок Гульвіса був гірший за найгірших у світі чоловіків, а дона Флор — найнещасніша дружина. Тому не годиться їй плакати і сумувати, а слід Богу дякувати за те, що він вчасно звільнив її від тяжкої долі. Попри те, вони співчували доні Флор, бо знали її добре серце, і лише дона Розилда вимагала, щоб донька раділа такому раптовому святу в їхній родині — смерті того негідника Гульвіси. Та хай там як, він був її чоловіком. І все одно її величезна жалоба, глибока скорбота і безпросвітна туга, її закам’яніле розгублене обличчя, її відсутній погляд, звернений у глибини спогадів, — усе це було неприйнятно для тих обмежених пліткарок.

Лише в одному вони були одностайні — й дона Розилда, і дона Норма, і дона Динора, і дона Жіза — справжні подруги і лихі обмовниці: дона Флор повинна якнайшвидше забути неспокійні роки заміжжя, вигнати образ Гульвіси, закарбований у її пам’яті, ніби його ніколи й не було. На їхню думку, та скорбота надто затягнулася. Ось чому вони вважали за обов’язок вагомими аргументами переконати Флор, що Господь виявив своє милосердя, звільнивши її від такого нестерпного тягаря.

Навіть тітка Літа, яка завжди готова виправдати всі Гульвісині витівки, відверто дивувалася:

— Ніколи б не подумала, що вона так довго побиватиметься…

Дивувалася й дона Норма:

— Схоже, вона ніколи його не забуде… З кожним днем її страждання тільки посилюється…

Дона Жіза, опираючись на свої невичерпні знання зі сфери психології, заперечувала песимісткам:

— Це природно… От побачите, мине ще трохи часу і вона заспокоїться, забуде його і знову повернеться до життя…

— Авжеж, так воно і буде… — погодилася з нею дона Динора. — З часом вона зрозуміє, що це сам Господь послав їй спасіння…

Вони ніяк не могли дійти згоди щодо того, як краще допомогти вдові. Дона Норма за могутньої підтримки дони Жізи запропонувала у присутності дони Флор навіть не згадувати про Гульвісу. Решта ж, під завзятою егідою невблаганної дони Розилди — за підтримки дони Динори, яка була неписаним сержантом цього затятого війська — всіляко вправлялися в інтригах, знеславленні та співчуттях, намагаючись у такий спосіб переконати дону Флор у тому, що тепер нарешті вона заживе спокійно і щасливо, в достатку і комфорті. Чи тихо сумуючи, чи голосно плачучи, так чи так вона мусить знайти спосіб забути минуле. Адже Флор іще дуже молода і в неї все життя попереду…

— Чи довго вона горюватиме в статусі вдови, залежить лише від неї… — пророкувала дона Динора, яка, коли йшлося про чуже життя, володіла загостреною інтуїцією, ба навіть божественним даром передбачення. Так, сидячи в халаті у своєму великому домі, успадкованому від іспанського командора, немов у магічному трансі, вона розкладала карти і передбачала майбутнє по кришталевій кулі.

Чому, дивувалася дона Флор, чому жодна з них ні разу не згадала бодай одного хорошого вчинку Гульвіси? Зрештою, попри його шахрайські витівки, він був дуже дотепний, щедрий, великодушний і справедливий. Чому ж вони оцінюють Гульвісу за такими ницими категоріями, чому так зловтішаються над його смертю і проклинають його? Втім, так було завжди. Ще за життя Гульвіси ті лепеті полюбляли прийти з якимось черговим наклепом, мовляв, вони дуже співчувають бідолашній Флор, адже вона щонайбільше заслуговує на порядного, люблячого чоловіка, який належно ставився би до неї, поважав і забезпечував щасливе існування. Однак ніхто з цих ницих пліткарок не покинув своїх справ, щоб із перших вуст їй повідомити про хороший вчинок Гульвіси:

— Скажу тобі по секрету, Флор, тільки ти гляди, щоб Гульвіса не взнав… Він щойно виграв у лотерею кругленьку суму і всі гроші віддав мені, щоб зберегла до твого дня народження, на подарунок… Ця подія буде ще зовсім нескоро, я знаю, проте він боявся витратити їх, і завбачливо доручив мені…

Усі кумасі про це знали, але тільки дона Норма пообіцяла зберігати таємницю. І якби вона могла змовчати всі ці двадцять днів, не порушила своєї обіцянки, дона Флор так ніколи і не дізналася б про благородство свого чоловіка. Інші ж немов язики поковтали, кому ж цікаво пліткувати про приємне! Задля такого ніхто не підхопиться і не вискочить надвір, забувши про все на світі. От якби щось погане… Тоді ляси поточити охочих буде хоч відбавляй, заради цього покинуть роботу, перервуть відпочинок, а дехто і більшим пожертвує. Бо що може бути приємніше, ніж помимрити погану звістку?!

Лише випадковий збіг обставин завадив доні Флор піти від Гульвіси назавжди, коли він вкотре опустився до чергової ганьби. Вона навіть почала збирати речі, маючи намір переїхати до дядька і тітки в Ріо-Вермельйо, де на неї завжди чекала окрема кімната. А спалахнуло все, здавалося б, на рівному місці. Того вечора на вулиці була купа тіток, приваблених її криками і плачем, і вони бачили, як під’їхав Циган, чули його тремтячий голос і були свідками того, як реагував на все це Гульвіса.

Та бодай би одна з них натякнула доні Флор про цю сцену, переказала їй Циганові слова! Де там! Ніхто й не намагався її відрадити, їм таке і на думку не спало! Жодна не заступилася за Гульвісу, ніби вони нічого не бачили і не чули. Більше того, вони всіляко її заохочували покинути чоловіка, вважаючи, що у Флор більш ніж достатньо підстав назавжди зруйнувати їхній шлюб. Навіть допомагали їй пакувати речі.

18

ТОГО ВЕЧОРА, КОЛИ ГУЛЬВІСА ТАК НЕСПОДІВАНО РАНО ПОВЕРНУВСЯ ДОДОМУ, дона Флор одразу ж зрозуміла причину. І що більше вона за ним спостерігала, то більше переконувалась у своїх здогадках, ніколи ще він не був такий мовчазний і стриманий з її ученицями. Сівши в кутку вітальні, дав їм спокійно закінчити практичні заняття — саме готували іменинний торт. Дівчата з нової групи грайливо підсміювалися, не приховуючи цікавості і бажання познайомитися з чоловіком викладачки, про якого вони чули стільки суперечливих пліток. Так, Гульвіса по-своєму був знаменитий і славився репутацією непересічної особи. По закінченню заняття, під захоплені вигуки учениць, дона Флор подала торт і келишки з какаовим лікером власного приготування — вона славилася не лише авторськими соусами, а й яєчними та фруктовими лікерами, — і гордо відрекомендувала свого чоловіка:

— Гульвіса, мій чоловік…

Ні єдиного жарту, не прозвучало жодного масного слівця, нікому й не підморгнув. Гульвіса був серйозний, навіть трохи сумний. Дона Флор добре знала цей стан і боялася цього. Ах, якби ж вона могла затримати учениць до пізньої ночі, якби ж їхня бесіда затягнулася, нехай би навіть від узявся клеїти котрусь із них, тільки б отак не мовчав, ховаючи очі. Ах, якби ж їй вдалося уникнути тієї нестерпної розмови наодинці з чоловіком, чоловіком, який, соромлячись своєї ганьби, ховав провинний погляд. Проте учениці, як дівчата, так і заміжні жінки, швиденько допили свій лікер і попрощалися з господарями дому.

Напередодні дона Ліжія Оліва щедро, справді по-королівському, заплатила за ласощі та закуски, що дона Флор приготувала для велелюдного світського прийому в Сан-Паулу. Вийшовши заміж, дона Флор майже не брала таких замовлень, обмежуючись заняттями з ученицями, але завжди робила виняток для тих, до кого ставилася з особливою повагою. До числа таких дам належала і дона Ліжія.

Гульвіса зазвичай не знав про ці додаткові заробітки, дона Флор відкладала їх на непередбачувані витрати: дорогі покупки, на випадок хвороби та інші невідкладні потреби.

Іноді їй вдавалося зібрати кілька конторейсів, що їх вона переховувала в різних закутках дому. На ці заощадження вона також купувала посуд, побутовий дріб’язок, подарунки на дні народження, виплачувала з них кредит за швейну машинку; значна частина заощаджень йшла також на постійні випрошування Гульвіси позичити йому сто-двісті мільрейсів…

Цього разу Гульвіса, як на зло, втомившись від біганини містом у пошуках грошей, сидів у вітальні, аж у двері постукали. Це був доктор Зителман Оліва — поважний і шанований чоловік, який обіймав не одну відповідальну посаду, — він завітав до дони Флор, щоб особисто віддати гроші від дони Ліжії, й страшенно вибачався:

— Я вже три дні ношу з собою ці гроші… Такого прочухана дістав від Ліжії, коли вона сьогодні дізналася, що вони й досі в мене…

— Ой, дарма ви так, докторе, не варто було хвилюватися… Це такі дрібниці…

— Ну ж бо, сеу Валдоміро, зізнавайтеся, — весело мовив доктор, — що ви таке робите, що ваша дружина щодня все красивішає й молодшає?

Він знав дону Флор іще дитиною, та й з Гульвісою не перший день знався: той час від часу намагався розкрутити його на гроші, але — марно, у цьому сенсі доктор Зителман був непорушний, мов скеля.

— Це від спокійного життя, докторе, від її безтурботного життя. Так-так, з таким чоловіком, як я, не знаєш ані турбот, ані хвилювань… Ось вона та й живе собі на втіху, нічим не переймаючись, не життя, а казка… — Гульвіса весело і легковажно засміявся. Дона Флор теж не втрималась і пирснула від такого нечуваного зухвальства.

Того дня Гульвіса не просив у неї ні копійки. У нього, вочевидь, іще дещо залишилося з попереднього виграшу. Та коли наступного дня він несподівано прийшов перед вечерею з серйозним, сумним, майже понурим виразом обличчя, дона Флор одразу здогадалася, що привело його додому. І поки учениці цмулили лікерчик і ласували тортом, дона Флор, крадькома поглядаючи на свого чоловіка, заприсяглася, що не дасть йому з цих грошей анічогісінько, жодного реала. За ці гроші вона планувала купити новий радіоприймач. Слухати радіо було улюбленою розвагою дони Флор: вона обожнювала самби та пісеньки, танго і болеро, гумористичні програми, а надто літературні передачі про кохання. Разом із доною Нормою, доною Динорою та іншими сусідками вона з тремтливим хвилюванням стежила за долею графині, закоханої в бідного інженера. Тільки дона Жіза, як жінка ерудована, не поділяла їхнього захоплення цією примітивною бульварщиною.

Старий, пошарпаний життям приймач, що був частиною приданого дони Флор, вимагав постійних витрат, адже весь час виходив із ладу: часто в найдраматичніший момент сповнена емоцій сцена просто уривалася. Це були її постійні, проте геть неефективні витрати. Ось чому цього разу рішення дони Флор було непохитне: хай там що, а з цих заощаджень Гульвіса не отримає ні копієчки. Та й узагалі, давно вже пора покласти край цим його канюченням.

Учениці весело розлетілися, щоправда, дещо розчаровані: невже похмурий, замислений тип у кутку вітальні і є отой знаменитий чоловік дони Флор, наполегливий і чарівливий спокусник, відомий на всю Баїю своїм гучним, скандальним романом із Ноемією Фаґудндес да Силва? Правду кажучи, вони відверто дивувались, адже нічого аж такого привабливого в ньому не було, ба більше, він і на йоту не був схожий на легендарного Гульвісу. Нарешті дона Флор залишилася наодинці з чоловіком, віч-на-віч з своїм страхом і дошкульним черв’ячком у серці. Він напружено підвівся з крісла, підійшов до столу і налив собі чарку лікеру.

— О, нічогенький, смачно. Але це дуже підступна смакота, яка м’яко і легко п’ється, а на ранок маєш жахливе похмілля у подарунок і голова тріщить ще дужче, ніж від лікеру з женіпапу[36]…

Невимушено, намагаючись вдавати безтурботність, він підійшов до дружини і ніжно запропонував їй надпити крапельку з його чарочки:

— Скуштуй, кохана…

Але дона Флор відмовилась, як ухилилась і від лагідного дотику його руки, що ковзнула від її шиї до розщепнутого ґудзика на блузі. «Облудник і дурисвіт, поглянь, який мудрий, — спершу приголубить, подолає мій спротив, а потім легко скористається з моєї слабкості». Дона Флор зібралася з силами, згадала всі колишні образи і, твердо вирішивши боротися за свій приймач, звелась, запитавши з гіркотою в голосі:

— Чому ти прямо не кажеш, чого прийшов? Думаєш, я не знаю?

Гульвіса знітився. Він прийшов, бо нічого іншого не залишалося, адже ніде так і не вдалося роздобути грошей. Якби ж його воля! Він і сам цього зовсім не хотів, і був щиро засмучений. Якби ж у нього був вибір!

Гульвіса прекрасно знав, на що дона Флор відкладала ті гроші. Судячи з того, що у вітальні й далі стояв старий пошарпаний приймач, Гульвіса зробив висновок, що сеу Едґар Віртола ще не приходив. Він побачив це, щойно відчинив двері. Однак продавець міг з’явитися будь-якої хвилини зі своїм восьмим дивом світу — портативним ящичком кольору слонової кості, оздобленим хромованим металом, останнім словом радіотехніки, омріяним втіленням поступу в світі хвиль і широт, ватів і кіловатів, здатним зловити такі далекі та незвідані вершини, як радіостанції Японії й Австралії, Аддис-Абеби і Гонконгу, не кажучи вже про Москву з її забороненими і водночас такими привабливими програмами. Дона Флор передала сеу Едґарові записку через Камафеу, музику, який грав на беримбау[37], найкращого друга Вітроли.

Спершу Гульвіса їхав трамваєм, вслухаючись у відчуття сорому і нетерпіння, що його проймало. З одного боку, він поспішав, щоб прийти додому раніше, випередивши продавця радіо (знав, що так воно й буде), а з іншого — все-таки хотів прийти після сеу Едґара, щоб вдома вже не було ані старого приймача, ні грошей щедрої дони Ліжії, грошей, що їх чесною і нелегкою працею заробила його дружина, яка після занять усю ніч поралася в кухні, виконуючи замовлення. Так він і метався між двох вогнів — їдучи трамваєм, ідучи вулицею, заходячи в дім і відчиняючи двері. Якщо сеу Едґар ще не приходив, то передчуття його не підвело. A якщо новий приймач уже на місці, то він точно нікуди більше не піде і весь вечір буде зі своєю дружиною налаштовувати нове радіо, слухати музику і весело жартувати. У такому нелегкому стані повернувся Гульвіса додому.

Ну чому ж той Едґар не прийшов раніше за нього? Тепер у Гульвіси не було вибору.

— Ти думаєш, я кохаю тебе тільки з вигоди?

— Так, лише з вигоди…

Лише з мерзенної, ницої вигоди; дона Флор виструнчилася:

— Чому ж ти не сказав одразу?

Непорушна стіна постала між ними у цей присмерковий час, коли зажурений смуток розливається по горизонту багряно-попелястими барвами, а все навколо повільно згасає у мерехтливих сутінках.

— Якщо ти цього так сильно хочеш, я не марнуватиму часу. Позич мені хоча б двісті мільрейсів.

— Ти не дістанеш від мене ні копієчки… жодної монетки… Як тобі взагалі не соромно просити у мене гроші? Чи ти мені бодай щось повертав, хоча б дещицю твого вже чималого боргу? Ці гроші я віддам лише сеу Едґарові.

— Клянуся, я завтра ж поверну їх тобі, і запевняю: сьогодні вони мені більш ніж просто потрібні, це справді питання життя або смерті, розумієш? Я завтра ж куплю тобі новий приймач і все, що тобі заманеться… Будь ласка, хоча б сто мільрейсів…

— Ані копієчки…

— Будь милосердна, кохана, це востаннє, благаю…

— Ані копієчки… — не відступала дона Флор.

— Послухай…

— Ані копієчки…

— Краще не зли мене! Годі зі мною тут в ігри бавитися, не хочеш по-доброму, будемо вирішувати це інакше…

Гульвіса окинув поглядом кімнату, шукаючи місце, куди б вона могла заховати гроші. І тут дона Флор, як скажена, кинулася до старого приймача, куди між перегорілих ламп вона втиснула гроші. Чоловік кинувся за нею, але вона міцно вхопила купюри і змахнула перед його носом:

— Цих ти не програєш! Тільки через мій труп!..

Її лютий крик розбурхав вечірню тишу. Сполохані сусідки повибігали надвір:

— Це Гульвіса забирає у Флор гроші! Бідолашна вона…

— Скажений собацюра!

Гульвіса кинувся до дони Флор, його очі палали, мозок затьмарився, обличчя спотворила ненависть, ненависть до того, що він робить. Схопивши дружину за зап’ястя, він прогарчав:

— Негайно кинь це лайно!

Вона вдарила його перша: вирвалась і, боячись, що він знову її вхопить, стукнула кулаком у груди, а потім іще й ляпас вліпила. «Курво, ти мені ще за це заплатиш!» — крикнув Гульвіса під верески дони Флор: «Не чіпай мене, негіднику, якщо ще хоч раз вдариш, краще відразу вбий!».

Він відштовхнув її, вона впала на стільці, лементуючи: «Вбивця, мерзотник!». Він ударив її в обличчя. Вдарив раз, другий — чотири ляпаси почули всі навколо. Вражені кумасі дружно почали ще більше жаліти нещасну дону Флор. Дона Норма, навіть не постукавши, увірвалась до них:

— Або ти негайно вгамуєшся, Гульвісо, або я викликаю поліцію!

Здавалося, Гульвіса її навіть не бачив, як не бачив нічого навколо: він стояв із грошима в руках, волосся скуйовджене, в очах застиг німий жах; дона Флор лежала на купі стільців і тихенько схлипувала. Дона Норма підбігла до неї, а Гульвіса вилетів з дому з повною жменею грошей. Побачивши його, сусідки відсахнулися, ніби перед ними постав демон із пекла.

Саме цієї миті під’їхало Циганове таксі. Побачивши друга, Гульвіса всміхнувся: хіба ж поява Цигана не підтверджує вкотре його безпомильної інтуїції? Ще зрання, йдучи вулицею, він раптом відчув цілковиту впевненість, що саме цієї ночі зірве банки в усіх гральних закладах міста, один по одному, починаючи з рулеток Табарису аж до того картярського кубла Паранаґуа Вентури. Ця впевненість чимдалі зростала, переповнювала його, керувала ним, переконавши спершу податися на марні пошуки грошей, а потім, зціпивши зуби, піти додому по гроші дони Флор.

Після того, як він відлупцював дружину, його заполонила невимовна туга, впевненість зникла, а на душі стало порожньо і сумно, Гульвіса вже й сам не знав, куди подіти ті гроші, вони вже були непотрібні. Але на вулиці, побачивши Циганове таксі, його вранішнє передчуття знову наче ожило — страх як не терпілося чимшвидше опинитися біля грального столу й розпочати довгоочікувану гру століття, — тож Гульвіса знову заспокоївся, адже, без сумніву, це було чергове підтвердження невипадковості його прочування. Перед очима промайнуло поле рулетки, кулька, що крутилася по ньому, круп’є, число «17», знервований погляд Мірандау, який незмінно стояв зліва від нього, фішки й уся та захоплива атмосфера азарту. Він уже відчиняв дверцята автівки, аж Циган стрімко вибіг з таксі, ще дужче переполохавши сусідок. У Циганових очах бриніли сльози, і він промовив стиха:

— Гульвісо, друже, немає вже моєї старенької, померла моя матінка… Мені на вулиці сказали… Я пішов, а в неї напад… Кажуть, кликала мене перед смертю…

Гульвіса не відразу допетрав, що намагається донести йому Циган, він ухопив його за плечі: і що за нісенітниці він меле?

— Хто помер? Дона Аґнела? Ти що, здурів?

— Померла, Гульвісо… Три години як померла… моя старенька…

Частенько ще неодруженим, та й після, він ходив у гості (іноді разом із Флор) поласувати фірмовою недільною фейжоадою[38] дони Аґнели, яка жила неподалік від кінцевої трамваю в Бротасі. Ця привітна огрядна жіночка любила його, як рідного сина, прощаючи молодому гравцеві всі слабкості й витівки — чи ж не тому, що Гульвіса, як дві краплі води, навіть біляві кучері такі ж, був схожий на покійного Анібала Кордеала, теж знаного шахрая, її коханця і Циганового батька.

— Викапаний Анібал… І такий же безпутний…

Гульвісі знову перехопило подих, оце так день видався: спершу Флор з її дурнуватою впертістю, тепер Циган замість того, щоб везти його сутінковою дорогою до успіху, приголомшив звісткою про смерть дони Аґнели…

— Але що сталося? Хіба вона хворіла?

— Зроду не бачив її хворою, от їй Богу, скільки себе пам’ятаю… Сьогодні, коли вже виходив після сніданку, то вона прала і співала. У неї був хороший настрій… І треба ж такому статися саме сьогодні, коли я виплачую останній внесок за машину. Вранці ми порахували гроші… Вона віддала мені все, що їй вдалося зібрати за цей місяць, усе до останнього мільрейса, і як же вона раділа, що машина тепер стане цілком моєю, — він замовк, ковтаючи сльози. — Кажуть, вона раптово відчула біль у грудях, ще встигла промовити моє ім’я і впала долілиць… Як же це несправедливо, що мене цієї миті не було поруч, зате я оплачував останній внесок за те бісове авто… Ізидро, власник сусіднього кафе, розшукав мене аж на площі… Я помчав додому… Ох, брате, вона вже лежала бездиханна, холодна, зі скляними порожніми очима… От я й приїхав до тебе, адже після внеску не зосталося ні копійки… Всі гроші — і мої, і її заощадження — пішли на ту прокляту тачку…

Він говорив майже пошепки, чи чули його тоді пліткарки? Чи побачили вони під палючим маревом сонця, як Гульвіса віддав Циганові ті силоміць відібрані в дони Флор гроші й усі свої надії та передчуття того вечора.

— Це все, що в мене є…

— Поїдеш зі мною? Стільки мені всього треба зробити…

— А чому б і не поїхати?

Заледве авто від’їхало, сусідки кинулися в дім дони Флор: посеред спальні стояла валіза, дона Флор пакувала свої речі, а дона Норма намагалася всіляко її відрадити. Жодна з язикатих сусідок не підтримали дону Норму, на їхню думку, дона Флор мала повне право так чинити. Обурені жінки, наче квочки, закудкудакали одна поперед одної:

— Хіба ж це життя? Навіщо так мучитися…

— Давно треба було піти від нього…

— Бити дружину… Слів нема!

Дона Флор так ніколи й не дізналась би про розмову Цигана з Гульвісою, якби не сеу Вівалдо, власник похоронного бюро, завдяки якому дона Флор і почула про смерть дони Аґнели і про те, як Гульвіса розпорядився грошима. Випадково проходячи повз, сеу Вівалдо скористався нагодою, щоб занести їй рецепт смачної каталонської страви з тріски — невимовної смакоти, що йому довелося скуштувати на розкішному обіді в сімейства Табоадасів, де ніколи не подавали менш, ніж вісім-десять страв. Побачивши заплакану дону Флор, він вирішив, що вона засмучена звісткою про смерть бідної дони Аґнели. Сеу Вівалдо сам щойно взнав про це від Гульвіси та Цигана, які замовили в нього труну — звісно ж, він продасть її без жодних націнок. Дона Аґнела була того варта: все життя, попри важку працю, з її вуст не сходила усмішка, це була воістину життєрадісна і прекрасна жінка. А скуштувавши якось із Гульвісою її незабутньої фейжоади…

Тільки після цього дона Динора та решта сусідок, зіставивши факти, слова, жести і передані Гульвісою гроші, начебто виправдали такий його вчинок. Принаймні так вони сказали, а вірити цьому чи ні…

Попрощавшись, сеу Вівалдо пообіцяв прийти скуштувати ту славну іспанську страву, роздобути рецепт якої коштувало йому чималих зусиль: він підкупив кухарку Табоадасів, адже всі знають, як дона Антонієта ревно оберігала свої кулінарні таємниці.

Дона Флор познайомилася з доною Аґнелою в ті незабутні останні дні її дівоцтва, саме напередодні весілля, коли весь пообідній час вони проводили з Гульвісою в їхньому потаємному будиночку в Ітапоа. Легковажний господар, удень зайнятий торгівлею тютюном, увечері та вночі водив туди жінок. Якось через Баїю проїжджала неймовірної краси каріока[39], яка мала час лише по обіді. Гульвіса тоді отримав записку, в якій власник просив його звільнити на той вечір таємне гніздечко.

Сидячи в Цигановому таксі, Флор із Гульвісою обмірковували, куди б їм податися. У кіно не хотіла вона, а вести свою майбутню дружину в дім побачень Гульвіса просто не міг. Відвідати тітку Літу в Ріо-Вермельйо? А що як вони там зустрінуть дону Розилду? Циган запропонував провідати дону Аґнелу, яка не раз казала, що не проти вже і познайомитися з Гульвісиною нареченою. Там вони і провели весь свій післяобідній час за горнятком запашної кави, соромливими цілунками крадькома та приємною бесідою з доною Аґнелою. Праля була просто в захваті від скромної й сором’язливої дони Флор, а тому співчутливо повчала дівчину:

— То кажеш, що ти виходиш заміж за цього навіженого… Нехай Бог тебе береже і пошле терпіння, а його тобі знадобиться чимало, повір. Гравці — то дуже важкі люди, доню. Я більше десяти років прожила з таким, як оце твій… Теж був білявий блакитноокий красень… Гра зовсім занапастила його і він геть усе віддавав туди. Навіть медальйон, що залишився мені від матері, цей божевільний і його продав. Той нахаба програвав усі гроші, а прийшовши додому, кричав на мене, бив…

— Він вас бив? — тремтячим голосом перепитала дона Флор.

— Бив, якщо сильно напивався, ой бив… Але тільки коли добряче перебере…

— І ви терпіли? Я б не дозволила… Жодному чоловікові… — Дона Флор аж спалахнула від обурення. — Ніколи й нікому.

Дона Аґнела всміхнулася: вона вже прожила життя й усе розуміла, а Флор ще така маленька, по суті допіру почала жити. Що вона могла знати?

— А що я могла вдіяти, я так сильно кохала його, він був моєю долею, а про когось іншого я й чути не хотіла. Не змогла б я його отак кинути напризволяще, зоставити самого в такому стані, хто б про нього тоді подбав? Він шоферував, як і Циган, тільки працював на господаря, за відсотки. Так і не зумів зібрати достатньо грошей на власне авто. Все, що я відкладала, він програвав, позичав, де тільки міг. А згодом загинув у катастрофі, залишивши по собі тільки маленького синочка, якого мені довелося виховувати самій… — вона привітно і дещо співчутливо глянула на дону Флор:

— Але ось що я скажу тобі, доню… Якби він знову запропонував вийти за нього заміж, я би погодилась. Він помер, а для мене і далі не існувало інших чоловіків, хоча багато хто залицявся до мене, а деякі навіть заміж кликали. Та кохала я лише його, доню, що було вдіяти, від долі, як то кажуть, не втечеш…

«Я кохала тільки його, а від долі не втечеш…» А що їй, доні Флор, було робити, якщо вона теж кохала? «Норміньє, що мені з цим усім робити?» Розібрати валізи, вбратися в чорне і йти на чування біля дони Аґнели. «Що мені робити, якщо він моя доля, якщо я кохаю лише його?»

Звісно, дона Норма піде з нею. Вона знала, що там усе буде як годиться: сльози, ридання, фіолетові квіти, запалені свічки, співчутливі обійми, молитви, спогади і розповіді про веселі моменти життя дони Аґнели, гаряча кава, печиво та ковток вина на світанку; кращого годі й придумати.

— Я тільки перевдягнуся…

«Що мені робити, Норміньє, як він моя доля? Як же мені кинути його напризволяще, хто ж тоді подбає про нього? Що мені робити, якщо я так сильно його кохаю і не зможу жити без нього?»

19

А ЖИТИ БЕЗ НЬОГО ВОНА І СПРАВДІ НЕ МОГЛА. БО ЯК МОЖНА ЖИТИ, КОЛИ БЕЗ НЬОГО всі дні поглинав морок, похмурі сутінки, крізь які вона вже і не розрізняла, хто живий, а хто мертвий. Стільки барв і постатей було завжди довкола нього, стільки сміху і сліз, гомону, тепла, стукоту фішок, вигуків круп’є. Її спогади оживали, бриніли променями вранішнього сонця й місячного сяйва, перемагали ту всеохопну мряку, у передсмертній агонії якої помирав день.

Отак, скована безсонням, лежала дона Флор на їхньому кованому ліжку геть самотня й покинута, немов пливла в човні спогадів у тихій гавані чи бурхливим морем. В її пам’яті виринали образи, імена, слова, уривки мелодій, потім це все якимось дивним чином складалося в цілісну картинку. Як же хотілося їй розірвати ці окови сталевого зашморгу згуслої навколо неї темряви, що не давала спокійно працювати, відпочивати, жити повним життям. Повним життям, а не тим сірим скнінням, безнадійним борсанням у задушливій трясовині смутку за її Гульвісою. Як вирватися з тих лап смерті, як пройти крізь вузькі ворота оголеного часу? Не вміє вона жити без Гульвіси…

Він і справді був іноді таким негідником, яким вважали його дона Розилда, дона Динора та інші сусідки. Але найчастіше вони були до нього несправедливі, як, утім, і сама дона Флор.

Якось він раптом зібрався до столиці. Дізнавшись про це в останній момент, дона Флор уже готувалася до найгіршого, вирішивши, що чоловік її кидає. Вона не вірила, що він повернеться з Ріо-де-Жанейро з його феєричними вогнями, галасливими вулицями, казино та вродливими легкодоступними жінками. А скільки разів вона чула від нього: «Одного чудового дня я таки поїду в Ріо і ні за що не повернуся звідти. Там істинне життя!»

Справжнє божевілля та ризикова авантюра, та його подорож. Грошей на неї, звісно ж, не було, тож Мірандау вирішив організувати для студентів-агрономів на час канікул «екскурсію навчальними закладами Ріо-де-Жанейро». Разом із п’ятьма своїми колегами він оббігав комерсантів Баїї, й майже всі вони хоч щось та й дали. Вони також вибили ще трохи грошенят у банкірів, промисловців, підприємців, власників магазинів, політичних діячів і членів опозиції. Словом, через декілька днів їм вдалося зібрати чималу суму. Продовжити це їм завадила маленька незручність: довелося тричі змінювати назву делегації, залежно від того, хто з політиків жертвував кошти. Мірандау згодом запропонував таке: розділити зібрані гроші між членами делегації й розпустити її, за умови, що вони розповідатимуть, як відвідали всі навчальні заклади столиці. Одначе п’ятеро студентів одностайно відмовилися: їм понад усе хотілося побачити Ріо (навіть якщо це вже так необхідно, вони були готові відвідати агрономічну школу, галопом пробігши її аудиторіями).

Перед самісіньким від’їздом, коли на руках у них уже були квитки, оплачені Секретаріатом сільськогосподарських робіт штату, — делегація вчетверте змінювала назву і патронат, виступаючи саме під егідою найвеликодушнішого секретаря держави — в одного з шістьох мандрівників почалася страшна лихоманка. Лікар категорично заборонив йому подорожувати, а часу замінити його на іншого студента чи принаймні продати квиток не залишалося.

Гульвіса прийшов на пристань провести Мірандау, аж раптом той запропонував:

— А чому б тобі не поїхати з нами?

— Але я ж не студент!

— Послухай, чоловіче, не був студентом, то станеш ним… Тільки поквапся, пароплав вирушатиме за дві години…

Цього часу вистачало, щоб заскочити додому, спакувати білизну, кілька сорочок і синій кашеміровий костюм, поки Мірандау — чого лише не зробиш заради друга — втішатиме невтішну дону Флор.

Дона Флор і не сумнівалась — він уже ніколи не повернеться. Не така вона вже й дурепа, щоб повірити в цю несусвітню байку про начебто студентську делегацію, що вирушає до столиці з навчальною метою. Як же тоді її чоловік, який ніколи не був студентом, опинився у складі тієї делегації? Єдиним підручником Гульвіси був сонник із докладним тлумаченням усіх сновидінь — незамінна річ для кожного азартного гравця. Це ж очевидно, він просто поволікся за черговою повією, щоб уповні зануритись у безодню столичної розпусти.

І що більше присягався Мірандау святою пам’яттю своєї матері, здоров’ям своїх дітей, то менше вірила вона тій їхній вигадці. Нащо Мірандау, її кум, так підло їй бреше, нащо він так негідно грає на її почуттях, нащо так знущається з неї? Якщо він не поважає її, то навіщо обрав за хрещену своєї дитини? А Гульвіса теж хороший: як уже надумав таки її покинути і втекти з черговою лярвою в Ріо, то май мужність, скажи правду, а не приводь кума з його побрехеньками. «Але ж це правда, кумонько, чиста правда! Клянуся, через місяць ми повернемося, от побачиш». До чого вся ця комедія? Гульвіса більше ніколи не повернеться, вона, як ніхто, в цьому впевнена.

Але він таки повернувся, коли й обіцяв, у складі студентської делегації — про те, що вона таки існує, дона Флор уже знала, бо туди входив старший син дони Синьї Терри, її учениці, який у своєму листі до матері назвав Гульвісу «чудовим приятелем». Він не лише повернувся, а й привіз їй у подарунок відріз дорогого імпортного шовку. Виграв у рулетку, — подумала дона Флор, — втім, це також означало, що він таки не забував і думав про неї у тому вирі гульок, розваг, нічних ігор і пиятик. «Як би я міг тебе забути, кохана, та й поїхав лише тому, що мене попросили, адже делегація могла вирушити лише в повному складі». Відтепер на Гульвісі незмінно був столичний жилет, весь він так і випромінював «вищий» рівень поведінки і без угаву теревенив про свої пригоди та враження від Ріо. Ця поїздка подарувала йому низку цікавих знайомств і він тільки й говорив про співака Силвіо Калдаса чи зірку театру Беатрис Коста.

З Силвіо Калдасом його познайомив Доривал Кайммі в казино на Урці, де Калдас співав свої відомі серенади. Гульвіса був просто в захваті від його простоти та скромності. «Ніколи і не скажеш, що він знаменитість, та й ти сама переконаєшся, коли він сюди приїде. Він сказав мені, що в березні збирається в Баїю, і я пообіцяв, що на його честь ти приготуєш обід із баїянських страв. А він любить смачно попоїсти». З яким же задоволенням приготувала б дона Флор для нього такий обід, якби і справді випала така нагода; вона була палкою прихильницею цього співака і часто слухала його виступи по радіо.

Загорнувши своє прекрасне оголене тіло у подарований витончений шовк, не тямлячись від радості, що Гульвіса повернувся, осяйна дона Флор кинулася в його обійми. Її каяття додало їхнім любощам стільки ніжності: вона сильно недооцінювала свого чоловіка, була несправедлива до нього і поставила під сумнів дії свого «найвродливішого з усіх студентів…»

Дона Флор так ніколи і не дізнається, яких зусиль коштувало Мірандау вирвати Гульвісу з обіймів Жозі й увіпхати його на судно, що вже відчалювало в Баїю. Жозі — так називали красуню-португалку Жозефіну, хористку в «Португальському ревю» Беатрис Кости. Жозі, здавалося, геть збожеволіла від пристрасного кохання до молодого баїянця і він відповідав їй взаємністю. Вони познайомилися, коли делегація студентів, отримавши квитки на спектакль у «Республіканський театр», вирушила після вистави за лаштунки, щоб привітатися з Беатрис і її артистами та хористками. Жозі сподобалася Гульвісі ще на сцені, в образі торговки рибою. Окинувши поглядом сумнівного студента, дівчина всміхнулась Гульвісі, а вже за півгодини вони вечеряли в сусідній таверні, насолоджуючись стравою з тріски. Жозі оплатила рахунок, як, утім, і всі подальші аж до його від’їзду. Дуріючи від розваг у казино та пристрасної португалки, Гульвіса геть забув про день повернення в Баїю й Мірандау довелося докласти чималих зусиль, щоб змусити його отямитися:

— Гульвісо, з мене вистачило сліз куми перед нашим від’їздом, годі вже… Уявляєш, що з нею буде, якщо я повернуся без тебе?

Отож дона Флор ніколи не дізнається про цей факт, як і про те, де Гульвіса взяв той відріз французького шовку. А він не купив його в Ріо, ні, а виграв у покер уже безпосередньо перед прибуттям пароплава в Салвадор, коли члени делегації, не маючи ні копійки в кишенях, почали грати на куплені в столиці подарунки. В одного студента Гульвіса виграв шовковий відріз, в іншого — блискучі лаковані туфлі й дуже модну краватку-метелик у сині горохи. Його ж ставкою — на противагу цим матеріальним благам — була розкішна кольорова світлина Жозі за склом у позолоченій рамі; на цьому фото чарівна шансонетка красувалася на сцені театру в трусиках і ліфчику, з грайливо піднятою ніжкою й веселими бісиками в очах. На звороті фото було старанно виведено: «Палко коханому, любому баїянцю. Сумую, твоя Жозі». Гульвіса сплавив цей портрет своєму попутнику, молодому адвокатові, який мріяв вразити приятелів розповідями і доказами його численних столичних пригод. Тому Жозі, сама не підозрюючи, оплатила дорожні витрати на повернення Гульвіси і сприяла невимовній радості дони Флор. Гладкий французький шовк ніжно зіслизнув з її плечей, оголивши пружні, спраглі пестощів груди.

Як могла вона жити без нього? Вона лише задихалася від його відсутності, маючись, мов у тумані, не здатна загасити вируюче полум’я нестримного, проте вже повік нездійсненного бажання. Чи повернуться до неї знову сонячне світло, полуднева спека, прохолодний ранковий бриз, вечірній вітерець і зоряне небо? Чи захочеться їй знову бачити людей? Ні, не могла вона жити без нього, тож, охоплена нездоланним смутком, занурилась у дивний світ своїх спогадів, прихисток теплий, радісний і чудовий.

Натомість сусідки могли пригадати лише погане: їхні сварки та суперечки, скандали через гроші, ночі, що він їх перебував бозна-де і казна з ким — хоча вибір невеликий: або з жінками, або в гральних закладах. Але ж чому ж вони так швидко забули ті чудові дні, коли Силвіо Калдас приїхав у Баїю, і дона Флор ледь із ніг не падала від втоми, як, утім, і від радості? Вона і тепер достеменно пам’ятає той досконалий тиждень, адже для неї це було справжнє свято, вона була тоді, немов королева свого кварталу, який гудів, мов розтривожений вулик. Її дім був запруджений поважними персонами, по-справжньому шанованими особами, і всі вони стукалися в двері, питаючись дозволу ввійти. Попри те, що Силвіо зупинився в Палас-готелі, весь день він проводив у Гульвіси: тут він приймав гостей і почувався як удома, а до дони Флор ставився, наче до молодшої сестри. Приходили в той період до них і Гульвісині знайомі: банкір Селестино, доктор Луїс Енріке і дон Клементе Ніґра, а також інші відомі громадяни Баїї, спокусившись не лише знаменитими наїдками дони Флор, а й нагодою потиснути співакові руку. То були воістину знатні гості, побачивши яких у дони Розилди від захвату міг би статися розрив серця, та, на щастя, вона була тоді в Назаре-дас-Фариньяс, доїдаючи невістку, яка, як повідомляв у листі Ейтор, нарешті понесла первістка.

Від цього візиту в дони Флор залишилися не лише чудові спогади, а й газетні вирізки. Журналісти, Гульвісині приятелі — Джованні Ґімараєнс, славнозвісний любитель пожартувати і посміятись, а також негр Батиста, справжній поціновувач жіночої краси та смачної їжі — висвітлили цю подію в своїх газетах. Джованні мальовничо розхвалив «неперевершений прийом, що його на честь відомого співака влаштував сеньйор Валдоміро Ґімараєнс, муніципальний чиновник, і його неймовірна дружина дона Флоріпедес Пайва Ґімараєнс, кулінарний талант якої поєднується з винятковою добротою й достойним вихованням». Негр Жоан Батиста захоплювався розмаїтістю страв: «…розкішний стіл вражав вишуканістю та розмаїттям неповторних страв, зокрема делікатесами традиційної баїянської кухні; дванадцять різновидів закусок і щедрий десерт вдало демонстрував багатство нашого кулінарного мистецтва і неперевершене вміння сеньйори Флор Ґімараєнс, дружини нашого передплатника Валдоміро Ґімараєнса, одного з найстаранніших і сумлінних чиновників префектури». Певно, ті два ненажери так щільно понабивали кендюхи, що наспівали купу елегій і мало не до небес возвеличили не лише страви та гостинність дони Флор, а й зобразили Гульвісу старанним, сумлінним і відповідальним чиновником, вочевидь, перегнувши палицю.

Чому підлі пліткарки не пригадають той недільний прийом? Коли в домі від гостей ніде було яблуку впасти, а столи від страв так і гнулися. Сеньйор Кокейжо, судовий чиновник і меломан, виголосив промову, ба навіть елегію на честь золотих рук дони Флор; поет Еліо Сімоенс обіцяв написати сонет, щоб ушанувати кулінарний хист «гостинної господині дому, берегині славних традицій баїянської кухні». Кумасі теж були там, перешіптувалися й усе чудово бачили, і треба ж, геть забули, як усі в один голос захоплено зітхнули, коли Силвіо, взявши гітару, заспівав своїм пристрасним, воістину бразильським голосом. Послухати його на вулиці зібрався величезний натовп, він співав до світанку, а гості, сидячи за пивом чи кашасою, замовляли все нові та нові пісні, й Силвіо радо виконував кожну забаганку.

Однак найтеплішим спогадом для дони Флор були не компліменти щодо її кулінарного хисту, не дописи в газетах, не промови та вірші, ба навіть не спів Силвіо Калдаса, що сповнював простір спокоєм та гармонією; найдорожчим, наймилішим її спогадом була поведінка Гульвіси того вечора. Він не лише оплатив усі витрати (і де тільки взяв стільки грошей? Хоча завдяки своїй харизмі він і не на таке був здатен…), але й не напився, розважав гостей і поводився як привітний господар. А коли співак (і ніхто ж іще навіть не просив його) взяв гітару, щоб піснею віддячити доні Флор і Гульвісі за такий чудовий прийом і назвав її «Флорзинією, своєю сестричкою…», Гульвіса сів поруч із дружиною й узяв її за руку. На очах дони Флор забриніли сльози розчулення.

Як може вона жити без нього? Як звикнути до того, що його немає? Про приїзд свого улюбленого виконавця дона Флор дізналася зі шпальт вечірнього вісника; він виступатиме в «Паласі» й «Табарисі», а також на запрошення мера дасть міні-концерт на площі Кампо Ґранде, щоб усі охочі мали змогу його почути і поспівати разом із ним. Чи знав тоді Гульвіса про приїзд Калдаса, чи планував його запросити?

Коли він кілька місяців тому повернувся з Ріо, ім’я Силвіо Калдаса не сходило з його вуст, здавалося, на інші теми Гульвісі тоді говорити взагалі не хотілося. Хвалився, що обіцяв улаштувати співаку прийом у їхньому домі. Але хто повірить у цю маячню? Знаменитість, що про нього кричать заголовки газет, його усмішка так і сяє з журнальних шпальт, та й за тиждень гастролей у Баїї він навряд чи встигне відбути всі офіційні зустрічі, не кажучи вже про запрошення місцевих багатіїв! Та й навіть якби хотів, чи вистачило б йому часу на обід у домі якоїсь голоти? «Найвідоміші особи з вищого світу організовують банкети на честь великого артиста», — писали газети. Авжеж, дона Флор охоче організувала би прийом, хоч це і не так легко, але вона радо витратила б усі свої мізерні заощадження, заховані у ніжці кованого ліжка, весь свій місячний заробіток і, якби виникла потреба, залізла у борги, щоб достойно прийняти в себе почесного гостя і нагодувати його традиційними розмаїтими стравами їхнього регіону. Вона не сумнівалася, що Гульвіса і справді заприятелював у Ріо з Силвіо, бо співака теж часто бачили в гральних закладах. Але одна річ перекинутися кількома словами за грою, а геть інша — прийняти від них запрошення на обід! Але ж це Гульвіса, хіба для нього існували якісь рамки чи несприятливі обставини? Для Гульвіси не було нічого неможливого, все здавалось йому простим і досяжним. Утім, дона Флор не поділяла його безхмарного оптимізму і зізналася доні Нормі:

— Чергові його небилиці… Треба ж таке вигадати!.. Обід на честь Силвіо Калдаса, ти тільки послухай!

Одначе дона Норма захоплено зітхнула:

— Хтозна, а що як це не вигадка? Це було би просто чудово! Хоча тобі довелося б добряче попрацювати…

Дона Флор раділа і значно меншому:

— Я тішуся вже з того, що зможу побачити його виступ на площі… А ще коли у приємному товаристві… Та і без товариства теж, байдуже…

— За компанію не хвилюйся, я піду в будь-якому разі. Якщо мій Зе Сампайо не захоче, то хай сидить удома скільки йому влізе, піду з Артуро…

У вечірньому випуску новин радіо повідомило, що перший сьогоднішній виступ співака відбудеться опівночі в елегантному салоні Палас-готелю, що сусідує з гральними закладами, а о другій ночі він виступить у «Табарисі» перед баїянською богемою. Почувши ці довгоочікувані новини, дона Флор зрозуміла тільки те, що на Гульвісу цієї ночі годі й сподіватися; доки в Баїї гостює Силвіо Калдас, про свого чоловіка вона може забути. Це ж якщо вони вийдуть із кабаре на світанку, а дорогою іще зайдуть у Сете Портас, а потім на пляж, ну і Рампа-ду-Меркаду ще ж мають гостеві показати…

Дона Флор заснула і наснився їй химерний сон, у якому дивним чином перетиналися Мірандау, Силвіо Калдас, Гульвіса, її брат Ейтор, невістка і дона Розилда. Всі вони були в Назаре-дас-Фариньяс, і дона Флор допомагала вагітній невістці звільнитися від ланцюга, яким та була прикута до свекрушиної парасольки. Газетні статті, повідомлення на радіо, лист від брата, усе це змішалося в суцільну, дуже дивну феєрію сну. Розлючена дона Розилда весь час намагалася випитати, як же це Силвіо Калдас опинився в Назаре, а той відповідав, мовляв, приїхав сюди, щоб разом із Гульвісою заспівати серенаду для дони Флор. «Ненавиджу серенади», — гарчала дона Розилда. Одначе Силвіо взяв гітару, і його ніжний, оксамитовий голос медом розлився над Реконкаву. Дона Флор усміхалася вві сні, слухаючи протяжну тужливу пісню.

Голос співака лунає чимраз гучніше, пісня дедалі ближче, і дона Флор уже не знає — спить вона чи пильнує. Вона підхоплюється з ліжка, накидає халат, підбігає до вікна.

А надворі стоять вони: її Гульвіса, Мірандау, Едгар Коко, Карліньйос Маскареньяс, блідий Женнер Авґусто з кабаре «Аракажу». А поміж них Силвіо під гітару співає для дони Флор:

…під звуки пісні палкої

у такт гітари лункої…

Уся вулиця вибухнула бурхливими оплесками, а в неділю таки відбувся обід, про який потім писали всі газети; а в понеділок увечері Силвіо прийшов до них і готував вечерю сам. Він приніс продукти, надів фартух і подався на кухню; з’ясувалося, співак іще й чудовий кухар. Решту часу він був такий зайнятий, що забігав лише на хвильку й одразу ж тікав. Зате вони всі разом пішли на капоейру. Та з усіх днів того насиченого тижня ніщо не могло зрівнятися зі святом, що відбулось у вівторок, за день до від’їзду Силвіо у Ресифе. Під мерехтливим місячним сяйвом зоряної ночі з трибуни на Кампо Ґранде артист від щирого серця співав для всіх охочих його послухати.

Дона Флор навіть не питала Гульвісу, чи піде він на той виступ: чоловік не розлучався з другом. Сказала тільки, що планує піти туди з доною Нормою та сеу Сампайо, — навіть він, попри вічне бажання побути на самоті, не міг пропустити такої нагоди.

Як же здивувалася дона Флор, коли відразу після вечері під будинок під’їхало Циганове таксі, з якого вийшли Гульвіса, Силвіо та Мірандау. Вони прийшли по неї. «А де ж кума?» — запитала в Мірандау. Той відповів, що його дружина з дітьми давно вже на площі. Поки дона Флор збиралася, друзі пішли випити коктейлю.

Гульвіса і дона Флор сиділи на почесних місцях, призначених для представників влади. Губернатор прийти не зміг, бо захворів на грип, тому біля його дому встановили гучномовець, щоб ця поважна особа разом із дружиною змогла послухати концерт. Біля подружжя Ґімараєнсів сиділи мер з дружиною, шеф поліції з матір’ю та сестрами, керівник Департаменту освіти, командир військової поліції, начальник пожежної інспекції з сім’єю, доктор Жорже Калмон та інші видатні особи. Дона Флор, мов квіточка посеред цієї еліти, всміхнулася чоловікові:

— Ех, шкода, що мама цього не бачить… Вона б очам своїм не повірила. Ми з тобою і серед яких людей…

Гульвіса лише голосно розсміявся.

— Твоя мати, ота стара відьма, ніколи не зрозуміє, що найдорожче на світі — любов і дружба, а все решта — дурниці, заради яких не варто і жити…

Силвіо торкнувся струн, і площею прокотився захоплений гомін. Почувши його голос, оксамитовий голос Силвіо Калдаса у сяйві повного місяця й мерехтливих зірок, у перешіптуванні легкого морського бризу з листям дерев у парку, натовп зачаровано притих: дона Флор, заплющивши очі, ніжно схилила голову чоловікові на плече.

Як могла вона бути без нього? Як їй подолати цю пустелю, розсіяти цей морок, виборсатися з цієї трясовини? Навіщо їй життя без Гульвіси?

20

САМОТНЬО ЗВИВАЮЧИСЬ НА КОВАНОМУ ПОДРУЖНЬОМУ ЛІЖКУ, ДОНА ФЛОР РАПТОМ ЗБАГНУЛА, від чого так болісно крається її серце: ніколи більше так ніжно і тепло не пригорнеться вона до свого Гульвіси; ніколи більше. Немов хтось раптово встромив отруєне вістря їй у груди, вбиваючи бажання виборсатись і насолоджуватися молодістю, знищуючи бажання жити. Так і лежить дона Флор на осиротілому ліжку, немов самогубця. Єдине, що тримає її на цьому житті, — прагнення зберегти спогади. Нащо вона так чекає на нього, якщо все це марно? Чому всеохопна пристрасть роздмухує в ній отой ледь зажеврілий вогонь, не спалюючи зсередини, а повертаючи до життя? Навіщо все це, якщо її мужній і пристрасний коханець більше ніколи не повернеться, не зірве з неї спідницю та блузу, не захоплюватиметься її оголеною жіночністю, не нашіптуватиме їй божевільних, але таких милих її серцю нісенітниць, повторити які у неї і язик не повертається. А його ніжні пальці… Не ковзатимуть вони більше по шиї, грудях, пупковій западинці, щоб розбудити; вуста не припадуть більше до її лона, не розіллється тілом млосний трепет насолоди, не огорне її душу невагоме тепло та втіха. Не буде нічого! Лише й повертатиме її до життя нестримне бажання ніколи все те не забути, закарбувати у пам’яті довіку…

Наче заблудла душа, снує дона Флор холодним і похмурим, як гробниця, домом. Вогкий, затхлий запах іде звідусіль: від стін, від стелі та підлоги, скрізь витає той покинутий холод в очікуванні павуків та павутиння. Могила, в якій заживо похована вона сама і її спогади про Гульвісу. До згорьованої дони Флор завітала дона Норма:

— Не можна так, Флор. Не можна! Вже більше місяця, як він помер, а ти все тиняєшся хатою, як потороча. Раніше твій дім був ошатний, мов лялечка, а зараз, роззирнися, та він же, прости господи, став схожий на могилу, в яку ти сама себе поховала заживо. Не можна так! Візьми ж себе нарешті в руки, життя триває…

Учениці почувалися ні в тих, ні в сих, адже їхній сміх і жарти були такі недоречні. А як інакше підтримати колишню приязну атмосферу занять, веселого, приємного та корисного дозвілля, — передумову такої популярності кулінарної школи «Смак і Мистецтво»; як їм усе це повернути, якщо викладачка, мов із принуки, вичавлює з себе усмішку? Колись, іще за часів свого навчання, мільйонерка дона Маґа Патерностро жартівливо декламувала, стоячи на порозі:

Хай живе школа весела й привітна

і викладачка, що в усмішці квітне…

Відтоді число охочих потрапити до кулінарної школи дуже зросло, адже кожна колишня учениця завзято рекомендувала дону Флор усім своїм подругам: «Вона просто неймовірна, неперевершена на кухні, дуже доступно пояснює, та й просто чудова людина. А які в неї веселі уроки, це без перебільшення — дві години усмішок і жартів, коли час спливає геть непомітно». Іноді дона Флор навіть змушена була відмовляти дівчатам: занадто багато охочих, а набирала вона лише дві групи. Тепер усе змінилося: кілька дівчат покинули навчання, і вже ширилися чутки, що незабаром школа взагалі закриється. Куди ж поділась ота «молода, жвава і весела вчителька»? Де обіцяні анекдоти і сміх? Зараз, коли дівчата посеред заняття починали жартувати, дона Флор мовчки спостерігала за ними відсутнім поглядом, а на обличчі проступала туга. Кому ж захочеться весь час згадувати небіжчика, що його місце на цвинтарі, а не серед живих. Кума дони Флор Діонісія Ошоссі навідалася до неї разом з її бешкетним похресником. Дотримуючи правил етикету, вона з ніг до голови була вбрана в усе чорне, але очі її всміхалися, бо ж минув майже місяць, і це був її останній із трьох жалобних візитів. Жінку приголомшив скорботний і якийсь відсутній погляд дони Флор.

— Кумо, ви маєте примусити себе відпустити його… поховали, та й годі. Якщо не зробити це вчасно, його дух повернеться й занапастить вас…

— Й гадки не маю, як це зробити… Мені лише тоді і легшає, коли я про нього згадую…

— Що ж, тоді зберіть усі спогади про Гульвісу, всі пов’язані з ним миті, і поховайте у своєму серці. Зберіть усе — і хороше, й погане, все, що нагадує про нього, складіть докупи, поховайте в своєму серці і спіть нарешті спокійно…

У кімнату з книжками в руках у просторій літній сукенці, через яку прозирало її веснянкувате міцне тіло, зайшла дона Жіза, й одразу ж накинулася на дону Флор:

— І як оце називається? Довго ще триватиме ця жалобна вистава?

— А що я можу зробити? Я ж ненавмисне…

— Де твоя сила волі? Скажи собі: завтра в мене починається нове життя. І перестань киснути, опануй нарешті себе.

І хор сусідок дружно їй підспівував:

— Тепер, без витребеньок того негідника, вона нарешті зможе стати справді щасливою… Дякувати Господу Богові…

На подвір’ї монастиря, огорнутого безкраїм зеленувато-блакитним маревом моря, дон Клементе Ніґра вдивлявся в скорботне, скуте тугою обличчя змарнілої дони Флор, яка прийшла замовити панахиду.

— Хіба можна так побиватися, дочко? — прошепотів монах. — Гульвіса ж був такий веселий, завжди усміхнений чоловік… Щоразу, дивлячись на нього, я усвідомлював, що найважчий гріх нашого життя — туга; так, саме смуток — ота смертельна отрута, що вбиває повноцінне життя. Що б він сказав, якби побачив тебе в такому стані? Запевняю, йому б це точно не сподобалося, він зневажав усе, що несло печаль. Якщо не хочеш зрадити пам’ять про Гульвісу, радій життю…

І кумасі-пліткарки не вгавали:

— О, так, нарешті, коли той приблуда горить у пеклі, вона може по-справжньому радіти життю.

Тіні дони Розилди, дони Динори, тих святих і праведних сусідок-пліткарок, дони Норми, дони Жізи, дона Клементе і Діонісії Ошоссі, яка мило всміхалася до свого синочка, снували кімнатою, мов у якомусь дивному танці. «Зберіть усі спогади про чоловіка і поховайте їх глибоко в серці». Але тіло її бунтує й усіляко опирається. Здоровий глузд напосідає, погоджується з подругами, визнає їхню слушність — настав час покласти край цій безкінечній агонії, цьому щоденному похованню себе заживо. Та лоно не кориться й відчайдушно вимагає Гульвісу. І лише в спогадах вона отримує те, чого так жадає. Вона знову і знову бачить його спокусливі вусики, привітну усмішку, басаман від удару ножем, чує його зухвалі й такі бажані слова, що він шепоче їй на вушко. Вона б усе віддала, аби лише знову крокувати поруч із ним по життю, підтримувати його в усіх негараздах, і нехай засмучує її своїми безкінечними витівками, нехай робить усе, що заманеться, тільки би знову опинитися в його обіймах, млосно затамувати подих і зомлівати від його цілунку. Але треба жити далі, треба жити, відчинити двері дому, розімкнути зціплені болем вуста, провітрити кімнати і свою підсвідомість, назавжди глибоко поховати в своєму серці спогади про Гульвісу. Хтозна, а раптом їй це вдасться. Адже вона не раз чула, що вдови зазвичай втрачають пристрасні бажання, відмовляються від гріховних думок і нищівного шалу, а так собі й квітнуть сухим безрадісним цвітом. Плотські втіхи, разом зі спогадами про свого чоловіка, вдова ховає якнайдалі в своєму серці. Лише непутящі, ті, котрі, либонь, ніколи не любили своїх чоловіків, плекають воістину безсоромні мрії. Чому ж Гульвіса не забрав із собою в могилу тієї нестримної жаги, чому та невтоленна пристрасть так її пожирає, відчаєм розпирає груди, стражданнями виїдає лоно? Вона повинна назавжди позбутися своєї туги, поховати все, що пов’язано з померлим чоловіком, як хороше так і погане: його часом ганебне до неї ставлення, його зіпсованість, негідні витівки, його веселу вдачу, дотепність і щире серце; забути все, що він виліпив з її податливої покірності, пристрасний вогонь, що не раз спалахував у її серці, як і зболену тугу за божевільним коханням, — усі заборонені бажання, які мучили її, нещасну вдову.

Але спершу нехай вона ще хоч раз, єдиний разочок згадає, як добре гулялося їм удвох, востаннє прихилиться до нього, як колись. Як тоді, за часів дівоцтва, коли вони з Розалією вилискували своїм претензійним елегантним вбранням, розкішним і вишуканим, хоча і зшитим власноруч. Ах, що то була за ніч! Найпрекрасніша, воістину неперевершена ніч її життя, ніч, що вабила незвіданими таємницями любощів. Дивовижна ніч, сповнена страху і захвату, падіння й тріумфу! Довга ніч, що подарувала їй незабутнє хвилювання й у гральному, і в танцювальному залах, усі ті переживання та незабутню радість!

Востаннє зустрітися з ним, поволі, без поспіху. Крок за кроком відновлюючи в пам’яті безкінечний абсурд тієї непроглядної ночі. З дому вони вийшли втрьох: він, вона і дона Жіза. Потім була вечеря, танці, концерт, мулатки і негритянки, які кружляли в танці, рулетка, бакара, втома і ніжність, повернення на Цигановому таксі, як за давніх добрих часів. Гульвіса нетерпляче поцілував її на очах в усміхненої дони Жізи, а потім, заледве перетнувши поріг спальні, жадібно зірвав із неї розкішну сукню, що так і тріснула під могутньою силою його пристрасті.

— Навіть не уявляєш, яка ти сьогодні красива, моя люба, я просто шаленію від тебе. Ходімо, хутчіш… Я кохатиму тебе так, як ніколи досі, я ніколи ще так сильно не жадав тебе, мила… Сьогодні було все для тебе, я догоджав тобі, як тільки міг, а зараз твоя черга…

Лежачи на їхньому кованому ліжку, дона Флор тремтіла… Тієї ночі гіркота стала медом, а страждання — найвищою насолодою; ніколи не хотів він її з такою жагучою пристрастю, ніколи не брав він її так невимовно чуттєво, вона покірно відповідала на всі його нетерплячі пестощі, слухняно мандрувала з ним незвіданими досі шляхами любощів — заквітчаними долинами ласк, затіненими і вологими забороненими лісовими стежками, аж доки він здолав останню перешкоду її соромливості. Ніч, сповнена стидких проникнень у зачинені вузькі закутки її тіла, ніч, коли вона сповна позбулася свого сорому, ах!, дякую тобі!, алілуя! Тієї ночі гіркота стала медом, а страждання — дивною, вишуканою, чарівною насолодою, коли вона віддала себе всю, щоби він прийняв її.

Сталося це в день народження дони Флор, не так уже й давно, в грудні минулого року, напередодні Різдва.

21

Ліричний відступ про негра Ариґофа та красунчика Зекіто Мірабо

ТОГО РАНКУ ГУЛЬВІСА ПРОКИНУВСЯ ПІЗНО, БЛИЗЬКО ПОЛУДНЯ, АДЖЕ ДОДОМУ ПОВЕРНУВСЯ АЖ НА СВІТАНКУ, добряче хильнувши кашаси. Коли голився, зауважив незвичну тишу в їхньому домі. Хіба ж сьогодні немає занять? Він давно запав на одну з учениць — струнку тендітну мулаточку зі смаглявою, золотистою шкірою, яка вже давненько не зводила з нього очей. Гульвіса вже було надумав запросити її на прогулянку, мовляв, залюбки покаже незайману красу безлюдних пляжів, овіяних прохолодою морського бризу. Витончена, тендітна, мов тростинка, Ієда приваблювала своєю мовчазною делікатною скромністю; вона покірно чекала своєї черги. Тоді в Гульвіси був роман із сентиментальною еротоманкою Зилдою Катундою, наймиловиднішою серед трьох манірних сестер. Одначе тим стосункам незабаром мав настати край: красуня стала занадто вимоглива, прагнула ним керувати, стежила за кожним його кроком і навіть ревнувала — це ж яке нахабство! — до самої дони Флор.

Але чому ж таки немає заняття, сьогодні ж не неділя й не святковий начебто день? Вийшовши з ванної, Гульвіса відчув, що в будинку витає немов передчуття якогось свята: дона Норма допомагає Флор на кухні, тітка Літа витирає пилюку, а в його кріслі-гойдалці сидить Телес Порту, читаючи газети і попиваючи лікер. Із кухні на всю вітальню пахне святковими стравами, але яке ж то нині свято?

Гульвіса обожнював празникові збіговиська, багатий стіл, повний дім друзів, недільні посиденьки. Якби він мав трохи більше грошей, то ще частіше скликав би друзів на рабату[40], сарапател, розмаїті закуски та інші делікатеси. Як тільки йому щастило виграти, він одразу ж замовляв фейжоаду, солонину з маніоковою духмяною кашею, не кажучи вже про класичне каруру в день святих Косми і Даміана, а у вересні, в день св. Іоанна, неодмінно ласував канжикою[41]. Але ж чорт забирай, чому сьогодні з кухні так розкішно пахне? З якої нагоди всі ці приготування? На його запитання дона Норма тільки докірливо похитала головою:

— Гульвісо, як у вас язик повертається таке запитувати? Чи, може, ви геть забули, що сьогодні день народження вашої дружини?

— День народження Флор? А який то сьогодні день? Дев’ятнадцяте грудня?

Обурена сусідка не втрималась:

— Гульвісо, та на вас хреста нема… Покажіть краще, який подарунок приготували цій святій жінці…

На жаль, доно Нормо, нічого він не купив, анічогісінько, і цілком заслуговує докорів за таке недбале ставлення, але хіба ж він схожий на людину, яка пам’ятає всі дні народження й заздалегідь вибирає подарунки в магазинах? Шкода, звісно, що він втратив нагоду зробити добру справу, подарувавши дружині щось справді вартісне. Як би зраділа дона Флор! Як тоді, коли він дав доні Нормі чималу виграну суму грошей, щоб до дня народження Флор вона придбала хороший подарунок, «якусь цінну дрібничку і флакон її улюблених парфумів».

Тим більше шкода, адже останнім часом йому особливо щастить — протягом п’ятьох днів він вигравав не лише в рулетку, бакару, кості, а й у підпільну лотерею. Тільки за два останні дні розжився більш як на дві тисячі мільрейсів.

На ці гроші Гульвіса навіть зміг викупити протерміновану позику, врятувавши добре ім’я поручителя, а той хвалько навіть другом йому не був, просто знайомий, з якими вони часто бачились у барах і кабаре. До речі, саме в «Табарисі» той тип погодився поручитися за Гульвісу і підписав вексель терміном на тридцять днів.

Через місяць із гаком його викликали до директора банку, куди надійшов протермінований вексель. Гульвіса відразу ж прийшов, адже дотримувався далекоглядної тактики не псувати стосунків із директорами банків та їхніми заступниками, від яких залежала його доля.

— Маестро Валдоміро, — суворо звернувся до нього сеу Жоржі Таркініо, хоч і колишній, але все-таки приятель, — мені тут передали ваш протермінований вексель.

— Мій? Але ж я нікому не винен… Дозвольте-но глянути…

— Ось він, прошу дуже…

Гульвіса впізнав свій підпис і підпис поручителя.

— Та що ж це ви, сеу Таркініо, на векселі стоїть прізвище поручителя, чому ж ви звертаєтеся до мене… Вам варто викликати Раймундо Рейса і він вам виплатить заборгованість, адже це дуже заможна людина — скотар, плантатор, власник цукрового заводу, має ще адвокатську контору і щороку їздить у Європу… Як на мене, вам слід звернутися саме до нього…

— Безперечно, спершу, як і належить, ми звернулися до нього, то ж поручитель… Одначе він категорично відмовився платити… Тому…

Від такого зухвалого нахабства Гульвіса не втримався.

— То він відмовився платити?! Подумайте лишень, сеу Таркініо, як таких земля носить… Який же це безсовісний шахрай, як з’ясувалося! Тиняється по кабаре, хвалиться своїм багатством: а скільки землі він має, скільки худоби, цукру, і робити може все, що йому заманеться: недавно розповідав, як у Парижі кохався з трьома жінками одночасно, уявіть собі… словом, послухати його, то він мало не мільйонер якийсь. То ж не дивно, люди довіряють йому як порядній людині, а в результаті опиняються на гачку в цього шахрая… А потім спливає така неприємна річ, вексель протермінований, і ви викликаєте мене до себе…

— Гульвісо, будьмо об’єктивні, фактично це ж ви взяли у нього в борг…

— Так то воно так, сеу Таркініо, але скажіть мені на Бога: якщо цей базікало не здатен оплатити вексель, якого ж біса він пропонує мені поруку? От якщо я не в змозі оплатити негайно, він має це зробити? Має. Я був свято в цьому переконаний, тому спокійно робив своє… А тут на тобі… Він вчинив дуже непорядно… Такі ось вчинки і підривають у банків довіру до нас. Якщо людина погоджується бути поручителем, отже, вона готова платити, сеу Таркініо. Та таких, як цей Раймундо Рейс, треба за ґрати за таке шахрайство кидати.

О, сеу Таркініо добре знав, до чого вся ця абсурдна Гульвісина балаканина: він намагався схилити його на свій бік і домогтися відтермінувати заборгованість. Яке ж було його здивування, коли Гульвіса раптом спокійно витягнув із кишені необхідну суму:

— Тепер ви розумієте, Сеу Таркініо, якої шкоди завдав моїй репутації цей негідник? Ніколи не варто мати справу з такими шахраями… А я ж завжди так ретельно обираю собі поручителів… Ну хто б міг подумати, що Раймундо Рейс… Ех, вік живи, вік учись, а все одно дурнем помреш…

Заплативши за векселем, Гульвіса не розорився: йому щастило всі ці дні, як ніколи досі. Весь тиждень він відчайдушно гуляв і веселився.

Але найбільший виграш випав йому напередодні. Вночі Гульвісі наснився сеу Сампайо, та він навіть не заглянув у сонник, а навіщо? — і так ясно, що в лотереї треба ставити на ведмедя; не помилився Гульвіса, як у сотні, так і в десятці чи в груповій грі — всюди випадав ведмідь. Згодом виграш подвоївся у «Табарисі». Гульвіса грав обережно, але впевнено, і весь час вигравав. Не менш спритний був і негр Ариґоф, який майже на світанку виграв у рулетку дев’яносто шість конторейсів за якісь десять хвилин.

Ариґоф виник, мов нізвідки, майже перед закриттям, незадовго до того, як круп’є оголосив останню ставку. Був він трохи понурий, адже йшов саме з «Трьох Герцогів», де програв у ронду останні гроші. Тиняючись гральними закладами, він добрів до «Табарису», останньої пристані у сумному океані зневіри.

«Табарис» був своєрідним райським закутком для азартних гравців, справжньою тихою гаванню в приміщенні готелю «Палас», казино та кабаре в одному флаконі. Тут виступали зірки естради, призабуті актриси і зовсім молоденькі виконавиці, залучені до праці з легкої руки адміністратора сеу Тито, який добирав їх на власний розсуд і був їхнім покровителем. Літніх актрис він жалів, бо чи може бути видовище сумніше, ніж далеко немолода вже актриса без контракту. Молоденьких, які, вочевидь, іще не дотягували до естради, він старанно «навчав» усіх тонкощів мистецтва любові безпосередньо у своєму брудному засмальцьованому кабінеті і дбайливо перевіряв, як вони засвоїли науку; якщо дівчата так і не вийдуть на сцену, стануть першокласними розпусницями, — воно й не дивно, після такої науки. Вночі в «Табарисі» збиралася найрізноманітніша публіка: багаті високопосадовці, пожильці та відвідувачі «Паласу», різна шушваль із дешевих шинків і нелегальних притонів, серед яких і Паранаґуа Вентура, словом, казино приваблювало всіх охочих випробувати долю в грі. До «Табарису» зазирав кожен, у кого ще не дотліла надія щось виграти того вечора, хто зважувався на «а раптом пощастить», хто випробовував останній шанс змінити всеохопну зневіру на успіх.

Ариґоф з’явився саме тоді, коли Гульвіса, оточений піднесеним натовпом, давав свій неперевершений майстер-клас першокласної гри у бакару. Зліва від нього незмінно стояв Мірандау, який час до часу випрошував у приятеля фішку, справа за його грою з цікавістю спостерігали жінки, серед них і сестри Катунди. «Швидше дай же мені фішку, друже, поки заклад іще не закрили», — попросив Ариґоф. Не зводячи з карт очей, Гульвіса недбало витягнув з кишені фішку, навіть не дивлячись, яка її вартість. То була маленька, недорога фішка, всього на п’ять мільрейсів, але негрові більшої й не треба було. Він побіг до рулетки, поставив на «26» і виграв. Потім іще двічі ставив на це число і двічі вигравав. Через десять хвилин в Ариґофа було дев’яносто шість конто, у Гульвіси — дванадцять, не рахуючи конто і трьохсот мільрейсів Мірандау.

Цієї ж благословенної ночі Ариґоф — по-британському елегантний і з претензією на поведінку англійського лорда — відразу ж замовив і оплатив пошиття шістьох костюмів із найкращого білого англійського льону. Також повернув уже досить давній борг у шістдесят мільрейсів Аристидесу Пітанзі, кравцю, пристрасному гравцю в рулетку, який, втім, боявся грати по-справжньому. Скупість не дозволяла йому робити більше однієї-двох скромних ставок за вечір, і він тинявся між столами, переживаючи за ставки інших, підказуючи, на яке число ставити, радіючи чужому везінню й засмучуючись через невдачі.

Аристидес давно вже махнув рукою на цей борг, але побачивши, як ефектно виграв його боржник, а з ним не розрахувався, забув про світські манери і при всіх гравцях і дівчатах зажадав повернути гроші. Звісно, це було дуже принизливо, проте він і оком не змигнув.

— Шістдесят мільрейсів? За костюм?.. До слова, Пітанґо, а скільки у вас коштує замовити костюм із білого лляного полотна?

— Зі звичайного лляного полотна?

— Англійського, найдорожчого, кольору яєчної шкаралупи. Найкращого з усіх, що можна придбати.

— Ну… Приблизно триста мільрейсів…

Ариґоф витягнув із кишені пачку купюр по п’ятсот мільрейсів кожна і простягнув їх кравцеві.

— Тут два конто… Пошийте мені шість нових костюмів, а з цих грошей заберіть і свої шістдесят мільрейсів. Решту я вам даю за те, що ви не полінувалися прийти і привселюдно стягнути з мене борг просто в процесі гри…

Жбурнувши кравцеві гроші в лице, Ариґоф повернувся до нього спиною. А той під насмішки жінок заходився збирати купюри.

О, Ариґоф був той іще джентльмен, а як і кожного джентльмена, його ніщо, крім гри, не цікавило; для цього бідного, мов церковна миша, чорного, аж синюватого, майстра капоейри двері готелю «Палас» були зачинені після того, як одного разу він зчинив там добрячу бійку, коли якийсь виглянсуваний татусів синочок, добряче залившись віскі, побачив бездоганно вбраного в усе біле Ариґофа, розсміявся і голосно викрикнув: «Погляньте лишень на цю мавпу, яка втекла з цирку». Зал було вщент розгромлено, а на обличчі того нахаби й досі красується слід від Ариґофового ножа.

З нагоди приголомшливого виграшу друзі влаштували святкову гулянку під пильним керівництвом Шимбо. За столом були Мірандау, Робату, Анакреон, Пе де Жеґе, архітектор Лев-Срібний-Язик, журналісти Курвело і Жоау Батиста, бакалавр Тибурсіо Баррейрос і, ясна річ, гостинні власники закладу та кілька легковажних спокусниць, яких на бажання сестер Катунд називатимемо артистками. Цих «Богом обдарованих сестер», як назвав їх у своїх статтях Жоау Батиста, народила від різних батьків Жасинта Апанья-о-Баґо. Найстарша була майже негритянка, наймолодша — майже біла, а середня — чарівна мулаточка. Зовні вони геть не були схожі між собою, зате всі як одна — лицемірні й підступні. Співали сестри огидно, зате кохалися неперевершено; цей істинний талант підтвердив Жоау Батиста, який невпинно тринькав на кмітливих сестер усі свої гонорари. Поласувавши кожною, одна за одною, редактор досі не міг визначитися, якій із них віддати пальму першості. Крім того, середня сестра, Зилда, гинула за Гульвісою.

Лев-Срібний-Язик і адвокат, прагнучи лакоминки, хотіли запросити до них у компанію «гонолульських сестер». Але марно. Ці «сестри» не були сестрами навіть по матері й народилися зовсім не в Гонолулу, як стверджували, а в Америці. Обидві були темношкірі, вельми граційні та неймовірно пластичні: тендітна та ніжна Жо нагадувала косулю, а швидка мускулиста Mo — пантеру. У них були приємні голоси і свої примхи: вони не приймали запрошень на прогулянки, вечері, морські купання в Ітапоа, нічні пікніки, а також не сідали за столик до шанувальників і не випивали з ними. Навіть банкірові Фернандо Ґоесові, високому, красивому, елегантному холостяку, в якого грошей кури не клюють, а навколо так і крутяться жінки, не вдалося запросити їх на вечерю; тож він ходив у «Палас», щоб мати змогу просто дивитися на них, смакуючи французьке шампанське. Жо та Mo співали спіричуелс[42] і джазові пісеньки, танцювали, вихиляючи грудьми та сідницями, і ніколи не розлучалися; перед виходом на сцену вони сиділи де-небудь в затишному куточку і, тримаючись за руки, попивали напої з одного келиха. А після виступу піднімалися до себе в номер і ніколи ні з ким не спілкувалися.

Вечеря була розкішна, з винами і шампанським, сестри Катунди щедро обдаровували всіх своїми талантами. За столом панувала всеохопна ейфорія, похмурим був лише молодий бакалавр Баррейрос, який не міг змиритися, що йому дали відкоша «ті огидні чоловікоподібні» американки; напиваючись із горя, він не звертав жодної уваги на те, як запопадливо воркує біля нього товста Карла, обіцяючи розрадити любощами та поезією. Коли подали рахунок, Ариґоф мало не посварився з Гульвісою: той хотів оплатити хоч якусь частину вечері. Негр, у якого цього вечора немов біс вселився, заявив, що сприйме як пряму зневагу та образу його гідності, якщо Гульвіса заплатить бодай один мільрейс.

За неймовірним та воістину рідкісним збігом обставин день народження Флор випав саме на тиждень тотального везіння Гульвіси, він і без того мав намір зробити дружині якийсь вартісний подарунок, а тут ще й така нагода.

— То що ж ви подаруєте своїй дружині? — не вгавала дона Норма.

Гульвіса всміхнувся, немов відповідаючи на її кпини:

— Що я подарую своїй дружині? Все, що їй заманеться… все, чого її душа забажає…

Дона Норма покликала дону Флор: «Чуєш, він подарує тобі все, чого твоя душа забажає», — долинуло в кухню до Флор, і вона вийшла до них, витираючи руки об фартух.

— Це правда, Гульвісо? Все, чого мені заманеться, ти не жартуєш?

— Усе, чого забажаєш…

— І ти від своїх слів не відступишся? Можна замовляти?

— Ти ж знаєш, кохана, якщо вже я обіцяю…

— Тоді запроси мене повечеряти з тобою в «Паласі», — сказала дона Флор.

Її голос злякано тремтів, адже досі Гульвіса відмовлявся знайомити її з другим своїм життям, світом його друзів-гравців; вона знала тільки Мірандау, її кума, єдиного, хто бував у їхньому домі. Декого бачила всього кілька разів, інших знала лише з чуток. Навіть Анакреон, якого так поважав Гульвіса, за сім років був у них разів п’ять-шість, не більше. Не кажучи вже про Ариґофа, який лише один раз зайшов був до них поснідати в неділю. У світі дони Флор були тільки порядні люди — сусідки з вулиці, з району, учениці та колишні учениці, приятелі з Ріо-Вермельйо, Бротасу, які й близько нічого спільного не мали з легковажним світом її чоловіка. Тому Гульвіса ніколи не погоджувався брати дону Флор у свій геть протилежний, ниций та розпусний світ карт і рулетки, адже дружина повинна берегти домашнє вогнище, якого біса їй тинятися в цьому підозрілому середовищі.

— Досить, що про мене пліток більш ніж достатньо, бракувало ще і тебе в усе це втягувати.

Намарно дона Флор переконувала чоловіка, що «Палас» — це осередок зустрічей представників вищого світу. Чому б і їм та й не повечеряти в розкішному залі, не потанцювати під акомпанемент найкращого оркестру штату, не помилуватися виступами зірок радіо і театру з Ріо та Сан-Паулу? Там бувають дами з найфешенебельніших кварталів Ґраси і Барри, вбрані за останнім писком моди, а деякі з них, вочевидь, найвідважніші, навіть грають у рулетку. Кажуть, гральна зала там, наче продовження танцювальної, бо широка арка між ними аж ніяк не виконує своєї прямої функції розмежування.

Чому ж ти так вперто наполягаєш на своєму? Чому, Гульвісо? Дона Флор уже не відчувала тієї грані і балансувала між проханням та вимогою, вдаючись навіть до образ:

— Ти мене не береш з собою, бо боїшся, що я твоїх шльондр там побачу…

— Я не хочу, щоб ти відвідувала такі місця…

Але ж дона Норма ходить із сеу Сампайо у «Палас» щоразу, коли там якась цікава програма? Чи аргентинці, власники керамічної фабрики, вони ж там щосуботи: вечеряють, танцюють, насолоджуються виступами артистів. Але Гульвіса не здавався й, вичерпавши всі аргументи, невизначено обіцяв:

— Колись при нагоді підемо…

І ось та довгоочікувана нагода нарешті випала. Дона Флор не повірила своєму щастю, коли Гульвіса, заскочений важливим для неї подарунком, процідив крізь зуби:

— Що ж, коли це єдине, чого тобі бракує… Колись таки мав настати цей день…

І відразу ж запропонував узяти з собою дядька і тітку, дону Норму з Зе Сампайо і дону Жізу. Тітка Літа подякувала, але відмовилася: дуже хотіла піти, але не мала доречного для «Паласу» вечірнього вбрання. Ще дужче вмирала від нетерплячки дона Норма, але сеу Сампайо був категорично проти: він дуже поважає сусідів і щиро дякує за запрошення, але, на жаль, не може його прийняти, оскільки звик лягати спати о дев’ятій годині, щоб о шостій ранку вже бути на роботі. Але в суботу чи в неділю він піде залюбки. На запитання дони Флор, як він ставиться до того, щоби дона Норма пішла в «Палас» без нього, відповів, що про це годі й думати: він не може допустити, щоб його дружина відвідувала без чоловіка такі двозначні місця, де п’ють, грають і де, крім порядних людей, трапляються пройдисвіти, які не мають ані найменшого поняття про те, що таке повага до жінки.

Одного з тих небагатьох разів, коли доні Нормі вдалося його туди затягнути на виступ якогось французького виконавця (жіночнішого чоловіка сеу Сампайо в житті не бачив, попри те лише жінки від нього і мліли), стався досить прикрий, як на його думку, інцидент. Варто було Сеу Сампайо на хвилину відлучитися, як одразу ж якийсь нахаба підсів до дони Норми, став із нею мило перешіптуватися, запрошував танцювати, захоплювався її вбранням і дивився так, немов перед ним сиділа справжня королева. Сеу Сампайо тільки тому не всипав цьому негіднику перцю, бо добре знав його родину: матір, дону Белінью та двох сестер, добропорядних дам і його постійних клієнток; знав він і самого Зекіто Мірабо, затятого гравця, знаного серед богеми як «красень Мірабо».

Отже, з усіх запрошених погодилася лише вчителька дона Жіза, яка дуже зраділа нагоді послухати «гонолульських сестер» і поспостерігати за гріховним світом гравців із погляду соціології й психоаналізу.

Решта дня дони Флор минула в приємних клопотах: за допомогою дони Норми та дони Жізи вони підбирали для вечора сукню, рукавички, капелюх, черевички і сумочку. З такої особливої нагоди вона хотіла бути найкрасивішою й найелегантнішою серед відвідувачок «Паласу», щоб затьмарити всіх без винятку жінок — і благородних дам у столичних модних вбраннях, і коханок банкірів у паризьких салонних сукнях. Нарешті вона проникне у заборонений світ, увійде в зачинені раніше для неї двері.

22

КОЛИ ДОНА ФЛОР, ТРЕМТЯЧИ ВІД ХВИЛЮВАННЯ, ПІД РУКУ ЗІ СВОЇМ ЧОЛОВІКОМ ПЕРЕСТУПИЛА ПОРІГ готелю «Палас», оркестр за дивним збігом виконував оте старе, але ніколи не старіюче танго, що вони танцювали, вперше зустрівшись у домі майора Тиририки під акомпанемент фортепіано Жоаузіньйо Наварро на святі у Ріо-Вермельйо, у тиждень ушанування святої Ієманжі. Серце дони Флор іще дужче затріпотіло і вона всміхнулася чоловікові:

— Пам’ятаєш?

Зал «Паласу» був занурений у напівтемряву через мерехтливе освітлення строкатих паперових абажурів, не надто естетичне видовище, але дона Флор була в захваті і від напівтемряви, і від столиків з паперовими квітами, і від тих абажурів. Гульвіса роззирнувся, намагаючись зрозуміти, що ж такого мала на увазі дружина: все навколо було йому до болю знайоме, одначе до дони Флор не мало ніякого стосунку.

— Що саме я маю пам’ятати, люба?

— Музику. Це ж те танго, що ми танцювали, коли познайомилися… На святі в майора, пам’ятаєш?

Гульвіса всміхнувся: «А й справді…» — і вони попрямували до замовленого заздалегідь столика біля самого танцполу, неподалік від арки, крізь яку видно було гральну залу. Звідти можна було спостерігати за всім, що відбувалося в «Паласі», — як за танцями, так і за грою. Зараз танцювали тільки дві пари, але всі знали, що у танго з ними ніхто не зрівняється, тож і не наважувалися змагатися. То були сестри Катунди.

Старшу, негритянку, вів високий, романтичний на вигляд, модно вбраний чоловік, схожий водночас на професійного танцюриста й латиноамериканського кіногероя. Згодом Гульвіса дізнався, що незнайомець — то Баррос Мартинс, почесний видавець із Сан-Паулу, багатий, як усі видавці. Який же він був вправний танцюрист; своїми філігранно відпрацьованими, відточеними кроками бездоганно відтанцьовував кожне граційне па цього вигадливого танцю. Наймолодша сестра, білошкіра, танцювала в обіймах Зекіто Мірабо, з отим «красенем Мірабо», якому ледь не втер маку Зе Сампайо через пригоду з доною Нормою. Звівши погляд до стелі і закусивши губу, танцюрист час від часу нервово поправляв непокірну чуприну; гнучкіший баїянець у вправності аж ніяк не поступався Барросові, і кроки його були значно витонченіші, а рухи плавніші: класичне барокове танго.

Гульвіса поспостерігав за танцем, а потім усміхнено простягнув руку доні Флор і, допомагаючи їй підвестися, запропонував:

— Ну що, мила, покажемо цим незграбам, що таке справжнє танго?

— Думаєш, я ще не забула? Так давно танцювала, що, певно, вже й розучилася…

Востаннє дона Флор танцювала більш як півроку тому, коли Гульвіса якимось дивом погодився піти з нею на день народження до дони Еміни. Гульвіса був чудовий партнер, та і дона Флор добре і залюбки танцювала. Однією з головних причин її невдоволення й розчарування було саме те, що вони танцювали разом лише в тих рідкісних поодиноких випадках, коли Гульвіса ішов з нею на вечірки до друзів. А без чоловіка їй навіть на думку не спадало потанцювати з іншим партнером — заміжній жінці, якщо вже випадає нагода з кимось потанцювати, годиться робити це лише за згодою свого чоловіка і тільки в його присутності. От і доводилося доні Флор, поки всі кружляли в танці, слухати плітки кумоньок і допомагати господині. Гульвіса ж танцював, де і з ким йому заманеться: в кабаре і на гафіейрас[43], у «Паласі», «Табарисі» та «Флозо».

Якось їхні сусіди влаштували справжній фестиваль самби, фокстроту, раншейри. Доктор Івес та господиня вечірки дона Еміна спробували було конкурувати з ними — кожен же хоче вирізнитися, — проте згодом відмовилися від цієї ідеї. Насправді вони досить добре танцювали, але, щоб змагатися з доною Флор та Гульвісою, їм просто забракло сміливості.

Але одна річ танцювати на домашній вечірці серед знайомих, і зовсім інша — в залі «Паласу», ще й не просто собі танго, а арабалеро, надзвичайно складне: саме на цей танець сім років тому Гульвіса запросив її вперше в майора Пержентино. Чи не осоромиться вона тепер, до того ж під час цього казкового довгоочікуваного візиту в «Палас»? Дона Флор і не підозрювала, що цей перший раз буде для неї й останнім.

Тільки тепер, утративши Гульвісу назавжди, вона зрозуміла, яка важлива була для неї кожна деталь цієї незвичайної ночі: з моменту, коли вона переступила поріг готелю, аж до найсолодших митей безмежної втіхи, митей розплати за його подарунок, вечір у «Паласі».

Два Гульвісині жести, однаково ніжні та владні, означали для дони Флор початок і кінець цієї казкової ночі. Перший — коли він, усміхаючись, простягнув їй руку, запрошуючи на танго, і другий — коли, згораючи від нестерпної пристрасті, узяв її в свої палкі обійми… Дона Флор іще захоче крок за кроком повернутись у ту незабутню ніч, щоб пережити її сповна, посмакувати кожною деталлю, кожною миттю, знову відчути ту невтоленну радість, страх і насолоду.

На танцювальному майданчику рука Гульвіси обійняла дружину за талію, й вона відчула себе легкою пір’їнкою, що легко рухається в такт музиці. Раптом дона Флор згадала себе молоденьким дівчам, мовчазним, самотнім, боязким, яке щороку в період свят у Ріо-Вермельйо зрізає квіти в тітчиному Літиному саду, невинна мила дівчинка, аж доки від дотику цієї руки спалахнув вогонь у її грудях, доки ці вуста не обпекли її без вороття.

Там, на танцполі, у хвилі ніжного й чуттєвого танго вони здавалися то невинними боязкими закоханими, то пристрасними коханцями. Здавалося, музика перенесла їх не лише у вечір першої зустрічі, першого погляду, першої усмішки, а й в перший смуток, у ці довгі сім років, сповнених любові та страждань. У Гульвісиних обіймах була цнотлива дівчинка і водночас зріла палка коханка. Жодне танго не було таке пронизливе, таке прозоре від ніжності й водночас темне та п’янке від пристрасної чуттєвості. Навіть із гральної зали прийшло кілька охочих поспостерігати за цією красою.

Видавець, завзятий завсідник кабаре Сан-Паулу, Ріо та Буенос-Айреса, та зарозумілий Зекіто Мірабо змушені були визнати себе переможеними і покинути майданчик, давши більше простору пристрасті дони Флор та Гульвіси.

— А що за дама танцює з Гульвісою? — запитували всі одне в одного, і незабаром стало відомо, що «це його дружина, і прийшла вона сюди вперше…». Найкрасивіша з сестер Катунд, згоряючи від ревнощів, скорчила невдоволену гримасу.

Потім вони повернулися до столу, і Гульвіса, замовивши вечерю й вина, відповідав на численні запитання дони Жізи про все у «Паласі» — речі, відвідувачів, — але їхній бесіді завадила сенсація, спричинена появою дони Флор. Звідусіль лунали зацікавлені перешіптування, на неї кидали зацікавлені погляди, і взагалі Флор оточили такою увагою, наче вона була дама з вищого світу, баронеса з Ґраси чи — ой-не-підходьте-навіть — чиясь дорога утриманка з вишуканими світськими манерами.

Від пильних поглядів відвідувачів, від їхньої надмірної уваги у дони Флор голова йшла обертом. Приголомшена і радісна до нестями, вона не знала, що могли б означати ці ковзькі погляди, мимовільні жести; чи то були вияви симпатії, чи зневаги — оті їхні посмішки. Здавалося, вона навіть не чула, про що говорив Гульвіса:

— Йому вже за сімдесят… Він грає лише в бакару і завжди робить ставку в п’ять конто. Якось за один вечір програв більше двохсот конто… Але потім прийшли його діти — двоє синів і та донька-хвойда зі своїм чоловіком — і силою витягли його звідти. Найгірше поводилася дочка, гадина колюча, нацьковувала на батька братів і свого рогоносця-чоловіка… Тепер вони подали на нього до суду, хочуть довести, що старий з глузду зсунувся і більше не здатен розпоряджатися своїми грошима…

Дона Жіза витягла шию, намагаючись краще розгледіти змарнілого, худого, мов тріска, старця, з дивовижно сивим волоссям, який впевнено тримався, опираючись на палицю, обличчя стурбоване, в очах мерехтить жадібний вогник, що, здавалося, лише завдяки йому він досі тримався життя.

— Зрештою, хіба не він виграв і заробив усі ці гроші? — обурюючись поведінкою його рідних, не вгавав Гульвіса. — А діти бодай пальцем об палець вдарили, щоб спробувати щось заробити, чи лише витрачали? Нероби! Вони, бачте, вирішили власного батька запхати до психіатричної лікарні… Я б їм показав, де раки зимують, надто дівці, а потім засадив би їх усіх за ґрати.

Дона Жіза не погодилася з ним, мовляв, такий спосіб життя загрожує серйозними наслідками. На її думку, старий не мав права програвати своїх статків, оскільки його рідні теж, хай там як, мають право на ті гроші…

Лекцію дони Жізи перебив Зекіто Мірабо, який підійшов привітатися з Гульвісою та доною Флор.

— Гульвісо, дозволь відрекомендувати тобі мого друга, він багато чув про тебе і бачив, як ти танцюєш… Дуже важлива персона в Сан-Паулу… — Й обернувшись до незнайомця, відрекомендував йому Гульвісу та його супутниць. — Це славнозвісний Гульвіса, а це… — присутність дони Флор його вочевидь бентежила:

— Словом, він мій хороший друг…

Гульвіса піднесеним голосом, урочисто представив дам:

— Моя дружина та її подруга дона Жіза — американка, справжнє джерело мудрості…

Дона Флор зніяковіла. Немов якась селючка, простягнула кінчики пальців. Видавець, ґречно схилившись, поцілував їй руку:

— Жозе де Баррос Мартинс до ваших послуг. Дозвольте привітати вас, сеньйоро, мені рідко коли доводилося бачити танго в такому чудовому виконанні… Це було неперевершено!

Потім він поцілував руку дони Жізи, а оркестр саме дуже доречно заграв самбу, чоловік запитав:

— Дозвольте запросити вас на самбу? Чи, ви, як справжня американка, віддаєте перевагу блюзу?..

Гульвіса вмить обламав віника видавцеві:

— Та ви що!.. Вона так гарцює в самбі, що і очей не відвести…

— Гульвісо, добирай слова… — всміхаючись, з легким докором мовила дона Флор.

Але дона Жіза і не думала ображатися, вона вийшла попід руку з видавцем на майданчик і хвацько завертіла своїми худими стегнами, ніби намагаючись підтвердити Гульвісині слова. Раптом Гульвісине обличчя спохмурніло, дона Флор одразу ж зрозуміла, чому: одна з трьох мулаток, які сиділи за столиком Зекіто Мірабо, така гарненька, хоч з лиця воду пий, теж завертілася навколо них. Незабаром вона підійшла і виклично глянула на дону Флор, а потім ніжно заворкувала до Мірабо:

— Любий, це ж наша самба. Я чекаю…

Ще раз із презирством зирнула на дону Флор, злісно — на Гульвісу і з ангельською, спокусливою усмішкою до Зекіто:

— Ходімо, негренятко…

Дона Флор намагалася не дивитися на Гульвісу. Запала незручна пауза: примруживши очі, вона повернулася до танцювального майданчика, Гульвіса ж дивився в бік грального залу. Ну чому ж їй так закортіло сюди прийти? — думав він. Гульвіса завжди так вдало цьому опирався. І ось тепер, у день свого народження, замість того, щоб радіти, бідолаха Флор закусує губи, стримуючи сльози. А з цією віслючкою Зилдою Гульвіса ще поквитається. Він нахилився до дони Флор і, взявши її за руку, прошепотів на вушко з такою ніжністю, не відчути якої було просто неможливо:

— Це не те, про що ти подумала, люба. Ти ж сама захотіла прийти сюди, але я казав: це місце не для тебе, моя хороша. Невже ти звертатимеш увагу на цих хвойд і псуватимеш собі настрій через їхні коники? Ти прийшла повеселитися зі мною, тож вважай, що, крім нас, тут більше нікого немає… Хай іде під три чорти ця лярва, у мене нічого з нею немає…

Дона Флор легко повірила цій брехні, адже їй так хотілося вірити! Ковтаючи сльози, жалісливим голосом вона перепитала:

— У тебе справді нічого з нею немає?

— Хіба ж ти не бачиш, що я зовсім не звертаю на неї уваги? Забудь про неї, кохана, ця ніч наша і, коли ми повернемося додому, ти в цьому ще більше переконаєшся… Я навіть не гратиму сьогодні, всю ніч буду поруч із тобою…

Мулатка пропливла повз них у танці, спокусливо притискаючись до красеня Мірабо, який від задоволення, здавалося, впав у якийсь транс, прикусив губу, закотив очі.

— Потанцюємо? — запропонувала дона Флор.

Вони танцювали самбу, пасодобль. Потім їй захотілося відвідати гральну залу, і Гульвіса, який був готовий виконати будь-яку примху дружини, повів її туди. Дона Жіза теж пішла за ними, майже підстрибуючи від задоволення та бажання вгамувати свою пекельну цікавість. Вона ж ні бельмеса не петрала в картярській грі! А як грати в кості — в житті не бачила.

Дона Флор мовчала, немов проникнувши в таємний заборонений храм, куди заказано заходити непосвяченим. І от нарешті їй вдалося там опинитися, у тому загадковому потаємному місці, де її Гульвіса ставав і багачем, і злидарем, і королем, і рабом. Вона завжди стояла по той бік цього нічного життя, цього свинцевого моря, в якому тонули її мрії й тривоги. Ця зала «Паласу» була найбагатшою й найяскравішою столицею цього світу, цієї секти, цієї касти. До неї вели всі заборонені шляхи нічного міста, сюди сходилися з кабаре, гральних закладів і борделів, таємних кубел, окрім місця зустрічей еліти, це був іще й осередок картярів, дешевих жінок, алкоголю та наркотиків (кокаїн, морфін, героїн, опій, марихуана, доні Флор волосся дибки ставало від самого лише розмаїття цих препаратів). А як же впевнено Гульвіса крокував цими гріховними, розпусними шляхами заборон, а вона, боязко підійшовши до рулетки, тільки злегка торкнулася краю цього світу.

У «Паласі» — щонайприємніша сімейна атмосфера і напівморок, кришталеві люстри та першокласний оркестр — вилискують шикарні дами з вищого світу і дорогі утриманки, розважаються плантатори, фермери та цукрозаводчики, богемні юнаки та куртизанки, а поза тим, на перехрестях злиденної, позбавленої мішури ночі, чаїлася остання правда Гульвіси.

Доні Флор досить було швидким кроком обійти гральну залу, щоб розгледіти цю божевільну географію з океаном її сліз, горами та долинами її безкінечного чекання, її вистражданого кохання. Дона Жіза, навпаки, йшла повільно, мов заворожена, вдивляючись в обличчя гравців, у їхні жести та міміку. Один із них, вочевидь, невдоволений, збуджено розмовляв сам із собою. Якби її воля, вчителька ще довго там залишалась би. Але офіціант, на знак поваги до Гульвіси, прийшов повідомити, що вечерю подано і скоро почнуться виступи артистів.

Повернувшись до танцювальної зали, вони зіштовхнулися з Мірандау, який щойно прийшов. Кума в «Паласі»?.. Оце так чудасія! Чи не вирішила вона бува зірвати банк? Сьогодні в неї день народження? Господи милосердний, як же він міг забути! Завтра ж він відпровадить дружину та похресника з подарунком до дони Флор в гості. «Не треба мені подарунків, вистачить куми і похресника», — заперечила дона Флор, звільнивши його від частини обіцянки. Вона сьогодні дістала найжаданіший подарунок від свого чоловіка і вже нічого не хотіла.

Їжа в ресторані була паскудна: рис недосолений, м’ясо взагалі без смаку, одначе Гульвіса не переставав її дивувати: він так зворушливо піклувався про неї, пропонуючи на виделочці найкращі шматочки своєї страви! Дона Флор уже не відчувала ні страху, ні скутості, як на початку вечора.

Раптом світло згасло, а за вмить спалахнуло знову; ведучий Жуліо Морено оголосив про початок концерту. Першими виступали сестри Катунди: співали вони поганенько, зате вельми вправно вихляли грудьми та стегнами:

Я танцюватиму аж до ранку.

Селянка…

Селянка…

Зухвала і граціозна Зилда була найкрасивіша з сестер, мімоза серед них трьох, цієї очевидної істини дона Флор не могла не визнати. Гульвіса ж не звертав на мулаток жодної уваги, зосередившись на десерті. Тепер уже виклик і зневага до суперниці іскрилися в погляді дони Флор; вона взяла чоловікову руку і вони всміхалися й перешіптувалися одне з одним, поки красуні-сестри демонстрували свої принади то в синьому, то в червоному освітленні. Далі виступали «гонолульські сестри», їхній тужний, протяжний спів нагадував стогони чорношкірих рабів, закутих у ланцюги, благання безправних, принижених людей. «Навіть їхні красиві тіла випромінюють смуток», — подумала дона Флор. Спів мулаток Катунд, наче передзвін дзвіночків, як пташиний щебет, мов промінь сонця, їхні тіла дихали молодістю й здоров’ям, а пісні Жо і Mo скидалися на безнадійний, сповнений розпачу крик. Сестри Катунди танцювали, вшановуючи веселих негритянських богів ориша, які прибули з Африки і досі живуть у Баїї. Американські негритянки благально зверталися до суворого далекого бога білих людей, якого нав’язали рабам батогом і побоями. Спів одних бринів радістю, а спів інших був пронизаний розпачливим відчаєм.

— Погляньте на них… Та вони ж коханки… — промовив Гульвіса.

Дона Флор чула про існування таких жінок, але не вірила; та й зараз вірити немає підстав, це все чергові безглузді Гульвісині вигадки.

— Але ж, кохана, хіба ти не чула про чоловіків-гомосексуалістів? Так от, є й жінки, які віддають перевагу жінкам…

— Ох, жаль, — мовив Мірандау. — Такі кралі, а не цікавляться чоловіками…

Дона Жіза підтвердила: «У цивілізованих країнах це досить звична річ». «Та вони, мабуть, просто серйозні дівчата…» — стала на захист дона Флор. Їй хотілося слухати цей щирий і зболений спів, не змішуючи його з особистим вибором цих красунь, ба навіть їхньою долею. То була музика крові, збурена повсталим вогнем.

— Сонечко, я на хвильку відлучусь…

Гульвіса швидко попрямував до гральної зали, покинувши дону Флор наодинці з пронизливим співом.

Спалахнуло світло, пролунали оплески. Дона Флор побачила, як Mo подала руку Жо, й отак, тримаючись за руки, вони зійшли зі сцени в своє гріховне кохання. Видавець із Сан-Паулу знову пішов танцювати, Зекіто Мірабо приєднався до гравців.

Мірандау теж хотілося піти з Гульвісою й Мірабо, але кум попросив його розважити дам, тому він залишився, змушений відповідати на дурнуваті запитання вчительки: от як, скажімо, він міг довести, що гра не спричиняє імпотенції в чоловіків? Люба пані, послухайте сюди: Мірандау майже народився за гральним столом і, запевняю, що він зовсім не страждає на імпотенцією, ба більше, не чув жодного прикладу, що підтверджував би цю версію.

Дона Флор стежила за Гульвісою в гральній залі, як він рухається між столами, робить ставки в оточенні чоловіків і жінок. Раптом помітила, як до нього підійшла Зилда і, ставши поруч, ніжно поклала йому руку на плече, тимчасом як Гульвіса напружено стежив за кулькою в очікуванні урочистої й вирішальної миті. Дона Флор намірилася вже обурено підвестися, відчуваючи, що здатна зчинити скандал, зреагувати — можливо, і безпідставно, — як послідуща розпусниця з підворіття. Аж раптом побачила, як Гульвіса, щойно круп’є оголосив виграш, зауважив той нахабний Зилдин жест, вивільнився з-під її руки, мовив щось різке, і та відразу ж невдоволено забралася.

Гульвіса, зрозумівши, що дона Флор усе бачила, з фішками в руках попрямував до неї. Мірандау, заплутавшись у хитромудрих запитаннях дони Жізи на соціально-економічну тематику, запивав своє невігластво залишками солодкого вермуту.

— Кохана, ще дві-три ставки, і ми підемо, — прошепотів Гульвіса дружині. — Ще зовсім трохи, я вже переказав Циганові, щоб він чекав нас біля входу. Готуйся вдома злетіти в моїх обіймах до сьомого неба… — і хтиво куснув їй вухо, наче вогнем обпаливши своїм палким подихом.

Раптова ненаситна хвиля жадання скотилася по її тілу, й вуста розтулилися в зітханні… Божевільний! А що як хтось бачив? Теревенитимуть потім, який він тиран і безсоромник!

— Поквапся…

Гублячи дорогою фішки, Гульвіса повернувся в гральну залу і знову став на своє щасливе місце біля рулетки, навпроти круп’є. Він стояв, ледь зігнувшись, білявий, із нахабними вусиками та зухвалою посмішкою… Дона Флор очей не зводила зі свого Гульвіси. Зараз вона збирала докупи кожну деталь цього вечора, згадувала кожну хвилину свого життя, проведену з ним, від початку до кінця, намагаючись нічого не проґавити — ні болю, ні радості.

З грального залу Гульвіса подав їй знак, що робить останню ставку, Циганове таксі почекає ще кілька хвилин. «Я більше ніколи не піду з тобою, коханий, на це свято ночі, де крапля гіркоти розчинилася у величезному солодкому морі кохання». Такий він назавжди закарбувався в її пам’яті: за гральним столом, роблячи ставку на своє улюблене число «17». Зібравши всі спогади про свого чоловіка, дона Флор навіки поховала їх у своєму серці. Різко повернувшись на їхньому кованому ліжку, вона заплющила очі й заснула спокійним сном.

23

РІВНО ЧЕРЕЗ МІСЯЦЬ ПО СМЕРТІ ГУЛЬВІСИ, ВІДБУВШИ ЗА НИМ ПАНАХИДУ, дона Флор пішла на квітковий ринок, що на Кабесі. Оце вдруге виходила вона з дому, відколи смерть назавжди забрала її Гульвісу того недільного дня на Карнавалі. Вперше вийшла була — теж на панахиду — на сьомий день після його смерті.

Повертаючись із церкви, дона Флор ловила на собі зацікавлені погляди перехожих. Бармен Мендес кивнув їй з-за прилавка, сеу Морейра, португалець, побачивши її, крикнув дружині, яка клопоталася на кухні: «Маріє, йди сюди, поглянеш на вдову». Кілька чоловіків, серед них і красунчик-аргентинець сеу Бернабо, вклонилися їй, знявши капелюхи.

На розі біля м’ясної крамниці, з-за рундука з ритуальними предметами, її на свій манер благословила негритянка Віторина, а біля дверей аптеки фармацевт доктор Теодоро Мадурейра скорботно вклонився, висловлюючи своє співчуття. Незграбний професор Епамінондас Соуза Пінто, як завжди, кудись заклопотано біжучи з книгами під пахвою, простягнув їй руку:

— Таке життя, люба пані… Нічого не вдієш…

Завсідники барів, покупці магазинів, серед них і Мойзес Алвес, який приїхав по прянощі для своїх славетних страв, виходили подивитися на неї і мовчки їй вклонялися. Різьбяр Алфреду, дядьків Талесів друг, відклав роботу і шанобливо сказав:

— Доброго дня, Флор. Чим я можу вам прислужитися?

Продавці квітів оточили її з усіх боків. Вона купила троянд і гвоздик, пальмових гілок і фіалок, жоржин та скабіоз.

Молодий високий худорлявий негр із соколиним профілем і загадковим виразом обличчя, якого уважно слухали механіки й шофери на стоянці таксі, дізнавшись, хто така дона Флор і для чого вона купує квіти, підійшов і попросив у неї позичити йому кілька квіток. Заскочена дона Флор простягнула йому букет, і він сам обережно вийняв звідти три жовті гвоздики і чотири фіолетові скабіози; хто цей загадковий чоловік і нащо йому ці квіти?

Із кишені піджака він дістав охайну мотузочку і зв’язав нею маленький тендітний букетик.

— Розв’яжіть, як кластимете на могилу Гульвіси. Щоб у спокої був його еґум[44]. — І тихо додав: — Акуабо!

З’ясувалося, це був жрець Діді, славетний чарівник; дона Флор дізналася ім’я цього могутнього віщуна значно пізніше.

Вона ще була в глибокій жалобі, вся в чорному, бо ж лише місяць минув, як помер її чоловік. Крізь вуаль виднілося її обличчя, на якому вже не було стільки скорботи. Так, воно ще було затьмарене смутком, але не розпачем і пусткою.

Вдихаючи чисте прозоре повітря, дона Флор нарешті відвела свій потуплений у землю погляд і мовби прозріла, милуючись довколишнім світом, осяяним ранковим сонцем.

Несучи квіти на могилу свого чоловіка, вона йшла крізь натовп заклопотаних перехожих, які розмовляли, сміялись, а вгледівши її, неодмінно знімали капелюхи чи вклонялися, жестами показуючи свою небайдужість. Звісно ж, вона вдячно відповідала всім, хто хотів її втішити. Флор ішла на кладовище, однак життя брало своє, і вона змушена була повертатися до живих, заліковуючи поволі свої рани.

Але вже ніколи не буде така, як колись, бо разом із чоловіком поховала і частинку свого серця, свої спогади і почуття, бажання, кохання, любощі; тепер вона всіма шанована вдова, вона знову здатна купатися в променях сонячного тепла, відчувати подих вітру; вона може навіть сміятися й радіти. Вона змирилася.

III

ПРО ЧАС МЕНШОЇ СКОРБОТИ, ПРО ІНТИМНЕ ЖИТТЯ ВДОВИ, ЇЇ СКРОМНІСТЬ І ЗАДОВОЛЕННЯ ПОТРЕБ; ПРО ТЕ, ЯК ВОНА, ПОРЯДНА ТА ПОКІРНА, ПОГОДИЛАСЯ НА ДРУГЕ ЗАМІЖЖЯ, КОЛИ ТЯГАР КОЛИШНЬОЇ ВТРАТИ ВЖЕ НЕ ТАК СКОВУВАВ ЇЇ СЕРЦЕ

(з ворожінням дони Динари на кришталевій кулі)

КУЛІНАРНА ШКОЛА «СМАК І МИСТЕЦТВО»

ПЕЧЕНЯ З ЧЕРЕПАХИ ТА ІНШІ ЧУДЕРНАЦЬКІ Й НЕЗВИЧНІ СТРАВИ

Кілька днів тому хтось запитав (здається, це була дона Наїр Карвальйо, бо саме вона полюбляє подавати тільки найвишуканіші та найвигадливіші страви), чим незвичним й оригінальним можна догодити гурману, справжньому шанувальнику кулінарного мистецтва.

Що ж, для такої оказії рекомендую вам справжній делікатес: печеня з черепахи — від дони Кармен Діас, повелительки соусів та спецій, яка довго тримала цей рецепт у таємниці! Можете собі його записати. Якщо не помиляюся, черепаху їдять на свято кандомбле, адже, за словами моєї куми Діонісії, доньки Ошоссі, це улюблена страва бога Шанґо[45].

Крім черепахи, можна також приготувати дичину, особливо рагу з ящірки тегу: в неї дуже ніжне м’ясо з легким присмаком коріандру та розмарину. Якщо маєте можливість, запечіть цілого дикого вепра і подайте, загорнувши його у запашне листя, о! це достоту королівська страва, що пахне волею та сельвою[46].

Якщо ж ваш гість воліє ще вишуканішого наїдку, справжнього non plus ultra[47] його колекції, шедевра, чогось геть виняткового, божественної насолоди, чому б вам не запропонувати йому вродливу молоду вдову, замариновану у власних сльозах туги та самотності, приправлену скромністю й скорботою, розігріту на повільному вогні забороненого бажання, що надає їй потаємного присмаку гріховності?

Скажімо, я одну таку вдову знаю; вона щоночі тушкується на повільному вогні, приправлена перцем та медом, і вже цілком дійшла, щоб її подавати.

Печеня з черепахи

(рецепт дони Кармен Діас, що вона надала його доні Флор, люб’язно погодившись поділитися ним з ученицями)

Беремо черепаху, здавлюємо її з боків до смерті (варварський метод), але так, щоб не пошкодити голову. Підвішуємо її за задні лапи і відрізаємо голову. Так вона повинна повисіти годину, щоб стекла вся кров. Потім кладемо черепаху на спину і відрізаємо лапи, але не викидаємо їх, а лише обережно знімаємо шкіру. Далі виймаємо черепаху з панцира, тельбушимо її — зрізуємо м’ясо, вибираємо лівер (серце та печінку) та яйця (якщо вони є), — а кишки викидаємо. Все це потрібно робити дуже обережно та максимально дбайливо. М’ясо та потрух гарненько промиваємо, солимо, поливаємо оливковою олією зі спеціями, додаємо лимон, часник, цибулю, помідори та перець, ставимо в добре розігріту піч і печемо до золотистої скоринки й вишуканого аромату. Цю страву слід подавати з королівською картоплею, звареною в несоленій воді, або з фарофою[48] й коріандром.

1

ПІВРОКУ ВДОВУВАННЯ ДОНА ФЛОР ДОТРИМУВАЛАСЯ СУВОРОЇ ЖАЛОБИ, надворі і навіть удома ходила тільки в глухих чорних сукнях. Дозволяла собі лише сірі панчохи.

Ось чому учениці (нова, велика і галаслива група), побачивши її якось уранці в білій блузці з темними візерунками, в намисті зі штучних перлів та з підфарбованими губами, натхненно зааплодували вчительці. Одначе мине ще півроку, перш ніж дона Флор дозволить собі в одязі яскраві кольори — зелений, рожевий, помаранчевий, блакитний і червоний, а також новомодні: небесно-блакитний, барвінковий та кольору морської хвилі.

Вона знову стала «веселою вчителькою», такою, як її змалювала у своєму жартівливому віршику багатійка Маґа Патерностро. Насправді ж разом зі спогадами про Гульвісу дона Флор поховала у своєму серці й внутрішню скорботу ще тоді, через місяць після його смерті. З поваги до звичаїв та про сусідське око вона ще вдягалась у все чорне, проте вже віднайшла у собі звичний м’який сміх, добродушність, свою колишню жагу до життя і працьовитість. Іще відчувавсь якийсь задумливий смуток, але це лише додавало їй принадності, чарівливості, призабутої завзятості й натхнення, коли дона Флор знову взялась за свою школу, що після втрати Гульвіси так її занедбала.

Ніколи не промовляла в присутності інших імені свого чоловіка, здавалося, вона вже зовсім оговталася, забула, наче його ніколи і не було; здавалося, що після важких і тривалих роздумів, після її тужливої одержимості вона раптом погодилася з доною Динорою та іншими сусідками, що чоловікова смерть принесла їй тільки довгождане полегшення. Здавалося…

Повернувшись тоді з кладовища, де вона поклала на могилу Гульвіси квіти і букетик від провидця, дона Флор повідчиняла всі вікна в домі, дозволивши сонцю осяяти кімнати і повиганяти тіні та примари. Потім підмела, взяла швабру та ганчірки і почала прибирати.

Дона Розилда зголосилася допомогти дочці, але дона Флор напосілася прибрати так ретельно, щоб вимести з хати все зайве, зокрема і дону Розилду, тож матір було випроваджено в Назаре-дас-Фариньяс, хоча син із невісткою вже почали плекати марні ілюзії, що спекалися її назавжди. Хіба ж овдовіла і невтішна Флор — думали вони — не потребує материної турботи та опіки? Після всього пережитого самотній і беззахисній Флор зараз як ніколи потрібне досвідчене та рішуче материне плече, допомога як у хатніх клопотах, так і підтримка в подоланні всіх негараздів, що її спіткали. Хтозна, може, саме зараз станеться диво, і вони назавжди звільняться від нагляду дони Розилди, матері та свекрухи, хоча останнім часом більше свекрухи, ніж матері… Селеста була більше служниця, ніж невістка, навіть дала обітницю святій Богородиці Скорботній, попросивши в неї заступництва.

Однак їхніх молитов не почуто, мабуть, святий заступник дони Флор був сильніший, а може, їй допомагали язичницькі боги Кету й Ошоссі — ориша її куми Діонісії (а що!). Хай там як, а доні Флор вдалося позбутися дони Розилди, яка перед від’їздом зчинила несамовитий ґвалт, пересварившись з усіма сусідами, які, мовляв, створили навколо неї нестерпну атмосферу.

Як же мучилася вона в тісному доньчиному помешканні, де для неї навіть окремої кімнати не знайшлося, тож бідолаха змушена була спати на розкладачці у вітальні, де дона Флор проводила свої заняття. Та що там казати, для неї навіть шафи окремої не знайшлось, ніде було навіть привезені речі розкласти. Не те, що в сина: великий просторий будинок з усіма вигодами. До того ж у Назаре дону Розилду шанували. Там вона була не просто собі мати сеу Ейтора — заслуженого працівника залізниці вищої категорії й другого секретаря Громадського руху, а ще й одного з найкращих у місті гравців у нарди та шашки (не минули марно зусилля покійного сеу Жиля) і чудового художника-портретиста, — у Назаре вона й сама була чудовою оздобою тамтешнього суспільства, розповідаючи скрізь про свої зв’язки з найповажнішими людьми столиці: Мариньйо Фалкау, д-ром Зителманом Олівою, доною Ліжією; журналістом Насіфе, доною Маґою, підприємцем Нілсоном Костою, і передусім — з її кумом доктором Луїсом Енріке, «світлою головою», гордістю того краю.

А тут — дарма, що це столиця — її донька живе у кварталі, де мешкають люди небагаті або середнього достатку, та й до дони Розилди вони не виявили ні поваги, ні зацікавлення, більше того, її навіть недолюблювали. Близькі доньчині подруги — дона Норма, дона Жіза, дона Еміна, дона Амелія Руас, дона Жасі — нахабно закидають, начебто це вона, рідна мати, своїми докорами, поганим ставленням до небіжчика-зятя й безглуздою ненавистю до нього довела Флор до такого жахливого стану. Ба більше, вони знахабніли вкрай і поставили їй умову: або вона змінить поведінку і перестане паплюжити пам’ять зятя, або нехай котиться під три чорти. Ультиматум їй поставили.

Тільки на зло тим знахабнілим сусідкам дона Розилда вирішила продовжити свій візит, незважаючи на нестерпні умови і неналежне до неї ставлення. (Дона Жасі навіть знайшла для Флор служницю — похмуру та мовчазну Софію, свою похресницю.) Однак цей спротив тривав недовго, і відбувши місячну панахиду за нелюбим зятем, дона Розилда вирішила повертатися, отримавши до того ж через свого кума-доктора звістку про те, що преподобний Валфридо Мораїс призначив її скарбничною ради зі збору коштів на перебудову та реставрацію собору в Назаре. До цієї ради входили дружина судді (президент), дружина префекта (перша заступниця), дружина інспектора поліції (друга заступниця) та інші шановані особи вищих кіл міста Назаре. Дона Розилда вже давно мріяла приєднатися до лав членів адміністративної ради, нехай навіть на незначну посаду, а тут її так неочікувано удостоїли такого почесного місця. Либонь, сам Дух Святий благословив падре Валфридо на його рішення, бо раніше, хоч скільки діймала його проханнями дона Розилда, він завжди відмовчувався.

Скількох сумнівів та вагань коштувало священику це рішення… Аж тут один поважний земляк, до якого той звернувся по солідну пожертву з казни штату, не довго думаючи, заявив, що допоможе лише за умови, якщо дона Розилда отримає посаду у благодійному товаристві. Який ниций шантаж, подумав священик, але змушений був поступитися, бо дуже потрібні були ті гроші, і без втручання доктора Луїса Енріке він не міг пришвидшити бюрократичної тяганини.

Нещодавно дона Жіза, з якою доктор любив часом подискутувати про недосконалість роду людського, сказала йому:

— Якщо дона Розилда негайно звідси не поїде, бідолашна Флор повік не матиме спокою, бо не може навіть побути наодинці з собою і розібратись у всьому, що на неї навалилося… А їй якомога швидше це треба зробити, вона в дуже важкому стані, її одержимість переходить у хворобу, любий докторе, тут тільки психоаналіз допоможе. Сам Фройд наводить схожі приклади…

Дона Норма, з якою вона прийшла, вчасно втрутилася:

— Ви зробите всім нам велику послугу, докторе… Тільки якнайшвидше відправте цю відьму в Назаре, жодних сил більше немає її терпіти…

«Бідний Ейтор, бідна Селеста, бідні діти…» — зітхнув доктор. Але треба було обирати між згорьованою, розгубленою душею дони Флор і подружжям у Назаре, над яким уже кілька років знущалася дона Розилда; він без вагань приніс у жертву свого похресника та його тендітну дружину, хоча в їхньому домі його завжди добре годували і тепло приймали, коли він приїжджав у Реконкаву.

У кожного свій хрест, вирішив він; дона Флор несла свій сім років поспіль, її чоловік був неабияким тягарем. Тому це дуже несправедливо саме зараз, коли вона скована ярмом вдовування, нав’язувати їй матір, цей терновий вінок.

Після від’їзду дони Розилди сусідки майже вгамувалися і вже менше оскверняли світлу пам’ять Гульвіси, дона Норма і дона Жіза рішуче наполягли дати доні Флор спокій, щоб та нарешті повернулася до нормального життя, пройшовши безкраю пустелю самотності. Але після смерті Гульвіси її життя стало значно спокійніше — вічне чекання, страх втратити чоловіка, відчай та безвихідь залишилися в минулому, і дона Флор тепер міцно спала ночами. Усе це закінчилося. Вона лягала порівняно рано, перед сном любила посидіти надворі з доною Нормою й іншими подругами і обговорити всі останні новини, радіопередачі та фільми. У кіно вона ходила з доною Нормою й сеу Сампайо, доною Амелією і сеу Руасом, доною Еміною й доктором Івесом, справжнім поціновувачем ковбойських фільмів. Щонеділі обідала в Ріо-Вермельйо у дядька та тітки: дядечко Порту, як і раніше, захоплювався пейзажами; тітонька Літа, попри невблаганну старість, досі доглядала сад і дбала про котів.

Не захотіла дона Флор приєднатися до веселої та жвавої компанії, яка збиралася грати в карти у дони Амелії, куди приходила навіть дона Енеїде з Шаме-Шаме. Завзяті картярки всіляко заманювали дону Флор, одначе її рішення було непохитне, можливо, покійний Гульвіса розтратив весь азарт їхньої сім’ї, не залишивши нічого для неї. Її підтримував найзапекліший противник карт, власник керамічної фабрики, аргентинець сеу Бернабо, натомість його дружина, дона Нансі, від гри просто божеволіла, чоловік же дозволяв їй розкладати лише пасьянси.

Так і жила дона Флор — розмірено і спокійно; між заняттями у двох групах, а вони ставали чимраз численніші, вона намагалася придумати собі якесь світське дозвілля, наскільки їй дозволяв нинішній статус удови. Справ у неї було не так уже й мало, як могло здатися на перший погляд: вони заповнювали майже весь її час і доні Флор ніколи було сумувати. Не кажучи вже про замовлення на святкові сніданки, обіди, бенкети чи прийоми, від яких вона просто не могла відмовитися; у такі дні дона Флор з раннього ранку пропадала на кухні. Робота ця виснажувала до краплі, адже дона Флор була дуже вимоглива до своїх страв і в кожну вкладала часточку душі.

На підмогу вона взяла собі шістнадцятирічну дівчинку, доньку вдови дони Марії до Кармо, яка, успадкувавши після чоловікової смерті плантацію какао, невдовзі після карнавалу оселилась у верхній частині міста на Ареал де Сіма й одразу ж приєдналася до товариства дони Норми. Вправність смаглявої Марилди обіцяла їй велике майбутнє у царині кулінарії, вона завзято готувала соуси та приправи, здружилася з доною Флор і не відходила від неї ні на крок, уважно спостерігаючи, як та ворожить над стравами. Дона Флор усміхнено дивилася на дівчину, яка літала по дому, наспівуючи пісеньок, на її лискуче волосся, на красиве, хоч і бліде від слабкості та лихоманки обличчя, характерне для багатьох підлітків, які живуть у тропіках; якби Гульвіса був живий, не зарадили б жодні застороги, він ніколи не зважав ані на вік, ані на інші упередження.

Отож можемо дійти висновку, що життя дони Флор було заповнене по вінця, час летів невблаганно й іноді вона навіть не встигала зробити все, що планувала. Після безлічі дрібних справ і занять з ученицями вона була така втомлена, що засинала сном праведниці, щойно її голова торкалася до подушки.

Якщо ж її життя було таке повноцінне, звідки ж тоді це вічне відчуття пустки, ніби все, що вона робить, — марна і нікому не потрібна метушня? Грошей з її скромністю й економністю цілком вистачає для належного життя, ще й за давньою звичкою вдається заощаджувати; живеться їй спокійно і навіть весело, чому ж усе видається порожнім і суєтним?

2

В ОТОЧЕННІ ДОНИ ФЛОР НІКОЛИ НЕ БРАКУВАЛО ПЛІТКАРОК, адже ця справа паспорта не вимагає. Серед охочих поточити ляси були старі та молоді, але пальма першості беззаперечно належала доні Динорі, що її компетентність сягнула таких вершин, аж до неї почали ставитись, як до провидиці.

Ми неодноразово згадували її на сторінках цієї книжки, проте досі нічого не розповіли про неї, й могло скластися хибне враження, що вона несуттєвий персонаж, звичайна собі плетуха з сусідської лавки. Швидше за все, ми не приділяли належної уваги такій видатній особистості, як дона Динора, через нестерпну дону Розилду, яка нарешті повернулася в Реконкаву. Та виправитися ніколи не пізно, адже справедливість має перемогти.

Декотрі вважали дону Динору вдовою командора Педро Ортеґи, багатого іспанського комерсанта, який відійшов у вічність десять років тому. Насправді ж вона ніколи не була заміжня, хоча й не дівувала довго; дуже рано втекла з дому в пошуках захопливого і певним чином яскравого життя, сповненого пікантних пригод. Але тепер — Богу дякувати! — коли вона зустріла свого обранця, годі знайти особу вимогливішу до дотримання правил моралі та етичних норм. У сорок п’ять років, ще до знайомства зі своїм заможним іспанцем, вона вже переживала за власне майбутнє, адже, звиклу до комфорту, ніщо не лякало її так, як бідність.

Дона Динора ніколи не була красунею, але мала щось таке, що приваблювало чоловіків, якусь особливу чарівність, але згодом та чарівність узялася зморшками і десь зникла. І тут їй неймовірно пощастило зустріти командора, «ось він, мій щасливий лотерейний білет», — казала тоді дона Динора своїм подругам. Іспанець забезпечив їй майбутнє і купив будиночок неподалік площі Другого липня, де вона й оселилася.

Хтозна, можливо, через страх постаріти в злиднях, заробляючи на кусень хліба розпустою, дона Динора відразу пристала на умови командора і з вельми легковажної особи перетворилася на взірець пристойності та моралі.

А коли Педро Ортеґа пішов на той світ, доні Динорі було вже за п’ятдесят (точніше, п’ятдесят три) і за вісім років їхнього позашлюбного зв’язку вона ще більше відчула смак чеснот і сімейного життя.

Вдячний командор залишив у спадок вірній подрузі, яка відкрила йому світ незвіданих насолод (це ж треба бути таким йолопом, щоб простояти найкращі роки свого життя за прилавком кондитерської й пізнати лише висохле, закоцюбле тіло дружини, вічно похмурої праведниці): крім будинку — притулку гріховних пристрастей, — він залишив їй акції й державні облігації, а також скромну, проте цілком достатню ренту для того, щоб забезпечити їй спокійну старість, яку дона Динора цілком присвятила пліткам та інтригам.

Тепер їй шістдесят із невеличким гаком: різкий голос, нервовий сміх і промовисті жести. Вона мала вигляд неконфліктної, доброї бабусі, та насправді це була «гримуча змія в пляшці, оздобленій пташиним пір’ям». Так поетично висловлювався про неї Мірандау, який здавна був улюбленою мішенню кумоньок-пліткарок. Уперше цю фразу він сказав журналістові Джованні Ґімараєнсу, коли та благовірна вдова, вся мов зіткана з моральності, поверталася з обіду в дони Флор з нагоди приїзду Силвіо Калдаса. Згодом Мірандау філософськи підсумував:

— Що безпутніша дівиця замолоду, то облудніша в старості. Суміш хвойди і святенниці…

— Оте старе дрантя? Що за одна?

— О, колись то була ще та гріховодниця, мала тоді не лише ім’я, а й прізвисько. А скільки всього про неї розповідав Анакреон, він теж було пив із того глечика. Я впевнений, що і ти про неї чув. Усі колись знали її як Динору-Розкішний-Зад.

— То це вона? Славетна Динора-Розкішний-Зад? Боже праведний!

Усе прекрасне минуще, дійшли обидва висновку, споглядаючи позірну доброчесність у такій огидній подобі: дона Динора була низенька, опецькувата, з короткими ногами, широкозада і головаста… Уся в чорному, як і належить взірцевій удові, на шиї медальйон із фото командора, про якого вона говорила винятково як про свого чоловіка, до того ж єдиного в її житті. Людей на кшталт Анакреона вона вважала виродками; такі люди для неї наче й не існували, вона їх просто навмисне ігнорувала.

Дона Динора ніколи не говорила нічого поганого в лице, паскудила позаочі, а в розмові була чуйна, незлостива і милосердна. Так вона здобула опінію святої та божої. Коли ж викривали якусь її інтригу, вона прикидалася жертвою: хотіла, мовляв, добро людям зробити, а натомість має таку чорну невдячність…

Сеу Зе Сампайо, людина мирна і спокійна, рано лягав спати, пояснюючи це своїми надуманими болячками. Зазвичай перед сном любив погортати свіжі газети і старі журнали (старі журнали і давні альманахи він просто обожнював). Зачувши пронизливий голос дони Динори, він у паніці затикав вуха і стримано, проте обурено, як людина, яка вже не в змозі долати огиду, казав доні Нормі:

— Але ж вона й шльондра, такої сучари ще світ не бачив…

— Облиш, Зе, ти мислиш стереотипно, вона не заслуговує на таке ставлення, це дуже мила і добра жіночка, повір…

Хитра дона Динора зуміла повернути довіру дони Норми навіть після історії з Діонісією, коли її престиж сильно похитнувся. Одначе напустити туману сеу Сампайо було не так просто:

— Добра… Хвойда вона, ось хто. Люба, зроби ласку, подбай, щоби ця курва не припхалася до нашої спальні. Скажи, що я відпочиваю, сплю, вмер урешті-решт… словом, кажи, що хочеш…

Та хіба ж могла дона Норма запобігти інтригам дони Динори? На правах щирої подруги та вільно могла зайти до осель найшанованіших і найзаможніших родин. Бідних вона теж не цуралася, але всіляко наголошувала на своїй соціальній вищості; перша опинялася там, де потребували підтримки, одначе завжди тримала бідолах на певній дистанції. Вона пройшла прямісінько до спальні, прочинила двері:

— Дозволите, сеу Сампайо? — Зе Сампайо ненавидів цю здоровецьку голову, «найбільша макітра в Баїї», ще й ота її кінська щелепа, пронизливий голос і штучна дбайливість. — Знову вам нездужається, сеу Сампайо? Я завжди казала: «Сеу Сампайо, попри його дебеле тіло, має вкрай тендітне здоров’я. Щонайменша дрібничка і він уже лежить у ліжку, оточений ліками». Завжди так казала і казатиму: «Якщо сеу Сампайо не берегтиме себе, одного чудового дня він просто вріже дуба…»

Приголомшеному Зе Сампайо так і кортіло витурити її в шию:

— Помиляєтеся, доно Диноро, я здоровий, як бик…

— Чому ж тоді завжди, як я приходжу, ви в ліжку, чому ж не вийдете до нас, не поспілкуєтеся? Ви ж такий ерудований… Усі знають, що ви лише тому не отримали диплома… Ну, гаразд, ви ж знаєте, людям аби попатякати… Якщо на все це звертати увагу… Я от не зважаю на цю пустопорожню балаканину… Ха, бракувало ще цим перейматися, воно просто в одне вухо влетіло, в інше вилетіло…

Зе Сампайо знав, до чого вона веде: натякала на його юні роки, коли він, сидячи на шиї у батька, жив собі на широку ногу. Батько, розлютившись, перестав давати йому гроші, примусив покинути навчання і відправив працювати в магазин.

— Та хай собі побазікають, доно Диноро, хіба можна до всього так серйозно ставитися…

— Ви теж вважаєте, що не варто перейматися всім, що про нас патякають? Так же? — вона витріщала свої бичачі очі, немов Зе Сампайо віщун, здатний прорікати беззаперечні істини.

— Мабуть, так… — Зе Сампайо кипів із люті. — Але знаєте що, доно Диноро? Єдине, чого я хочу, — це спокою і відпочинку… Щоб мені це хоч трохи вдалося, намагаюся напоумити тих, кому, вочевидь, бракує розуму, але поки що мені це не дуже вдається… Скажу вам більше, мені вже це остогидло… Тож дозвольте…

І, взявши до рук газету чи журнал, він повертався до гості спиною. «Ти, Зе Сампайо, справжнє хамло, — казала чоловікові дона Норма, якій було за нього соромно. — Як у тебе язик повертається так розмовляти з доною Динорою, святою жінкою!..»

Але дона Динора і не думала брати близько до серця слова Зе Сампайо, крім того, вона геть не вважала, що її намагаються витурити. Вона просто змінювала тему розмови:

— Ви вже чули, що сталося з сеу Вівалдо?

От же ж хитра, сам чорт товкачем у ступі не влучить! Вдалось їй усе-таки його зацікавити. Переможений Зе Сампайо відкладав газету.

— Із сеу Вівалдо? Ні. А що з ним, власне, сталося?

— А я вам розповім… Ви ж знаєте сеу Вівалдо, він порядна і добра людина! Ще на ґринґо схожий, такий завжди рум’яний…

До суті справи вона зазвичай підходила здалеку: спершу нахвалювала, потім накручувала інтригу, повідомляла, хто і де хильнув зайвого, хто в гречку стрибнув, іноді звучало навіть ім’я коханки і найчастіше це були поважні пані.

За її словами, Сеу Вівалдо, власник похоронного бюро, геть зневажаючи сакральний дух такого закладу, щосуботи збирав у себе компанію безбожників і там же, просто на трунах і надгробних плитах, вони грали у той ненависний їй покер, ще й розпивали коньяк і джин.

— Хіба ж це не блюзнірство? Хіба не можна знайти на таке інше місце?.. — І після короткої паузи додала: — Чи не думаєте ви, сеу Сампайо, що азартні ігри — це найбільше зло?

Зе Сампайо не думав про це і не хотів думати. Він хотів лише трохи спокою, але дона Динора і далі невпинно тріщала. Питань нема, сеу Вівалдо сумлінний, чесний громадянин, справний платник податків, чудовий чоловік, прекрасний батько, але, погодьтесь, якщо він не перестане грати, то під загрозою опиниться його сім’я, адже, як усі гравці, він рано чи пізно втратить над собою контроль. А там кине дітей напризволяще, піде з дому. Погляньте хоча б на дону Флор. Поки живий був її негідник чоловік, раб отих азартних ігор, як же вона мучилася: а як він до неї ставився, навіть руку підіймав… А подивіться на неї зараз: вільна щаслива жінка, яка може сповна насолоджуватися життям, без будь-яких турбот і хвилювань.

— Якщо вже зайшлося про дону Флор, то чи не здається вам, сеу Сампайо, і тобі, люба Норміньє, що це несправедливо: така чарівна, красива жінка досі в жалобі за тим пройдисвітом? Чому б тобі, Норміньє як найближчій подрузі не поговорити з нею? Що ж до мене, то як ворожка-аматорка я довідаюся її долю по зірках, по кришталевій кулі та по картах.

Аматоркою дона Динора себе називала тому, що не брала грошей за ворожіння: майбутнє вона віщувала безкоштовно лише друзям і знайомим, хоча й стверджувала, що не кожен професіонал може похвалитися таким рідкісним даром, як у неї. Справжнє шосте чуття у неї відкривалося, коли йшлося про різні нещастя, невдачі та негаразди. У цьому вона була справжнім пророком.

Чи ж не вона передбачила мало не за рік із гаком страшний скандал, що вибухнув у сімействі Лейте, тих зарозумілих багатіїв, які відокремилися від усіх високими мурами розкішної вілли на березі моря, на Ладейра-де-Преґіса? І яка різниця — прочитала вона це на засмальцьованих картах чи довідалася з кришталевої кулі, чи відчула своєю диявольською інтуїцією?

Варто було приїхати до них із Ріо невинному ангелу Аструд, вихованці коледжу Святого серця, щоб оселитись у сестри, як на дону Динору, ні сіло ні впало, відразу ж зійшло пророцтво:

— Ох, добром це не закінчиться…

Це у неї вихопилися, щойно вона побачила дівча в автомобілі з її двоюрідним братом, а той брат — доктор Франколіно Лейте — «сатир Франко», як його назвали в дуже вузькому колі друзів — впливовий адвокат, який співпрацював із великими вітчизняними та іноземними компаніями, плантатор і член ради директорів важливих підприємств, і просто благородний та гордовитий пан, який полюбляв хильнути віскі. Сидячи за кермом свого американського спортивного автомобіля, з мундштуком у роті та хустинкою на шиї, адвокат навіть не дивився на перехожих. Зате дона Динора ні на мить не випускала його з поля зору, випитуючи всі подробиці життя тих багатіїв через кухарок, покоївок, економок, садівника та водія. А потім завуальовано, хоча красномовно, промовляла:

— Погано, ой погано це все закінчиться, ось побачите… Хіба ж можна порох отак близько до вогню…

Дона Динора не велася на невинний образ учениці коледжу.

— Це миле створіння з потупленими очима ще нас здивує, то ще та безсоромниця, ось побачите, вона просто чекає слушної нагоди…

Це несправедливе, на перший погляд, передбачення здавалося таким абсурдним, що страшенно обурило Карлоса Бастоса, молодого сусіда Аструд, який, крім того, що ненавидів плітки, ще й був відверто зачарований небесною невинністю дівчини.

— Навіщо так підло оскверняти дівочу чистоту таким брудним дешевим наклепом?..

Коли ж вибухнув скандал і безневинну Аструд на п’ятому місяці вагітності вигнала з дому її розлючена сестра — сатир Франко на той момент уже переситився дівчиною (воістину вишукана і добірна пожива для всього міста), — дона Динора вирішила помститися романтичному Карлосові Бастосу, який досі ще був закоханий в Аструд:

— Що, бевзю, переконався? Мене не обдуриш… Від пліток іще ніхто не вагітнів, а от якщо дівка розчепірює ноги…

Ніщо не могло сховатися від всевидячого ока та собачого нюху пильної дони Динори. Тож сусіди самі почали звертатися до неї, радитися в найособистіших питаннях, просили поворожити на картах і кришталевій кулі, за допомогою яких вона легко дізнавалася про минуле, теперішнє й майбутнє.

І ніхто достеменно не знав — чи справді мала вона магічні здібності, чи була звичайнісінькою дилетанткою і лише поверхово зналася на гороскопах і окультних науках, але факт залишається фактом: дона Динора перша заговорила про новий шлюб дони Флор, варто було вдові відмовитися від суворої жалоби та повернутися до скромного життя без тривог і хвилювань, навіть на думці не маючи вдруге виходити заміж.

Дона Динора пустила чутку про прийдешнє весілля й навіть описала зовнішність нареченого набагато раніше, ніж зайшлося про залицяння й значно раніше, ніж дона Флор зауважила свого майбутнього обранця. Що ж до самого нареченого, то якщо він і мав якісь почуття до дони Флор, то нікому про це не розповідав, та й, мабуть, і собі в цьому не зізнавався. Отже, хочете вірте, хочете ні, але дона Динора рішуче заявила, що наречений буде смаглявий, середнього віку, високий, плечистий, шляхетний, із серйозним поглядом і вишуканими манерами, а в правій руці неодмінно триматиме темно-червону троянду: саме так побачила його дона Динора в кришталевій кулі. Згодом дами і королі, валети і тузи лише підтвердили її передбачення, чесні наміри претендента, його достаток та докторський ступінь.

3

ПРИНЦ І СПРАВДІ БУВ СМАГЛЯВИЙ, АЛЕ НЕ СЕРЕДНЬОГО ВІКУ, не плечистий, не високий, хоча по-своєму шляхетний, красивий і навіть елегантний. Одне слово, за всього бажання він навряд чи відповідав портретові майбутнього нареченого дони Флор, що його дона Динора побачила в кришталевій кулі і розтеревенила про це на всю площу Другого липня, ввівши загін пліткарок у стан нетерплячого очікування.

Делікатний і блідуватий, як зазвичай бувають поети-романтики або ж альфонси, з чорним, гладенько зачесаним волоссям, завжди напарфумлений, із чи то мрійливою, чи то сумною усмішкою на вустах, великими виразними очима, стрункий, вишукано і охайно вбраний. Для змалювання Принца доречні були б найдобірніші означення: «блідо-мармуровий», «меланхолійний», «мрійливий», «вродливий», «з алебастровим чолом і агатовими очима». Йому було за тридцять, хоча на вигляд ледь більше двадцяти; без сумніву, за козир мав отой безпросвітний смуток, що випромінювало його обличчя, млосний погляд і, звісно ж, красномовство — все це було безпрограшною зброєю у його такій цікавій і достоту непересічній діяльності. Відразу ж зауважимо, що спеціалізувався він винятково на молодих вдовах, ретельно розробивши тактику залицяння й уже маючи за плечима чималий досвід.

У колах шахраїв і поліціантів (а де ж, до слова, та межа, якщо вона взагалі існує, між цими двома зовні такими протилежними, а насправді такими схожими світами?) його знали як Принца: так його називали за ґречність, безпосередність і певну гордовитість. Утім, у лагідному затишку борделів його знали під іншим прізвиськом; повії називали його Живі Мощі, воістину містичне наймення, що виникло завдяки його надмірній блідості та сухорлявості. Насправді ж його звали Едуарду і він був одним із найвідоміших та найкрасивіших шахраїв міста. Щодо прізвища, то не варто його і вказувати, адже жодного стосунку до історії дони Флор та двох її чоловіків воно не має.

До того ж сам Принц ретельно приховував своє прізвище; поліція теж не вважала за потрібне його розголошувати, коли справа дійшла до ближчого спілкування з цим елегантним чоловіком. І газети, повідомляючи на своїх шпальтах про його ув’язнення, зазвичай нетривале, теж не називали його прізвища, до невизначеного «такий собі»:

«Вчора на площі Се затримано такого собі Едуарду, знаного в злочинних колах як Принц. Чоловіка обвинувачено в тому, що він обдурив вдову Жульєту Філлол, яка мешкає на Барбалью, пообіцявши одружитися з нею, маючи на меті мати вільний доступ до її дому, щоб привласнити коштовності й гроші довірливої закоханої жінки».

Таку обережність можна було пояснити шанобливим ставленням до сім’ї шахрая, яка у вищих колах Фейра-де-Сантани посідала не останнє місце. Якщо влада, радіо та преса не вважали за потрібне називати Принцового прізвища, то не будемо ж і ми перетворювати нашу розповідь на скандальну хронічку, даючи пліткарям нагоду розважитися й прирікаючи на безчестя поважну та шановану родину. Уявіть, який зчинився би галас, якби дона Динора зі своїм загоном пліткарок довідалася, хто Принцові родичі! Навіть далекі нащадки не відмилися б від ганьби пращурів, «облитих брудом і загрузлих у болоті безчестя» (як би це з властивим йому красномовством охарактеризував професор Епамінондас Соуза Пінто).

Тим часом кумоньки були просто в захваті від ґречності Принца та млосної паволоки на його очах. Навіть дона Динора спробувала швиденько змінити дещо в своєму прогнозі, щоб якнайточніше наблизити портрет майбутнього нареченого до зовнішності Принца. Ось чому всіх так приголомшили вбивчі слова Мірандау, який навідався з дружиною й трьома дітьми до своєї куми дони Флор: «Цей тип — добірний покидьок…»

Елегантний Принц, шпацируючи кварталом, одразу ж ускочив у заплутану й дивну історію. Втім, він не здивувався, адже життя без пригод — не життя.

Подруги дони Флор і кумасі гучно обговорювали віщування дони Динори щодо майбутнього заміжжя молодої вдови, це передбачення облетіло вже всі усюди, аж поки нарешті з’явився меланхолійний та задумливий Принц.

Підсміювалися лише дона Норма, дона Жіза, дона Амелія Руас та дона Еміна, а пліткарки — соратниці дони Динори пильно роззиралися на всі боки, шукаючи серед перехожих того, хто міг би годитися в залицяльники доні Флор згідно з описами віщунки. Правду кажучи, приглядалися не лише кумасі, дона Жіза теж кидала допитливі погляди в натовп, шукаючи «красивого та елегантного чоловіка середніх років». Про дону Норму годі й казати: після похорону Гульвіси всі її молитви були про те, щоб Флор якнайшвидше заручилася й справила весілля. Не скласти ліку щасливим парам, які вона звела, подолавши всі труднощі, усунувши суперників і сумніви, що виникали в процесі, а подекуди ще й спротив батьків. Невдачі вона зазнала лише з Валделоїром Реґом, дуже нерішучим юнаком, якого сватала до милої, проте вже дещо зів’ялої сусідки. Та навіть після поразки дона Норма не втрачала надії видати Марію заміж, можливо, навіть за того ж таки Валделоїра.

Отож подруги та одержимі сусідки дони Флор завзято видивлялися для неї нареченого за портретом дони Динори, яка не поскупилася на подробиці, змальовуючи його зовнішність і характер. Якщо треба було наворожити комусь нареченого, її описи завжди були детальні й дуже красномовні. Вочевидь, саме через це багатослів’я іноді так важко бувало знайти чоловіка, який відповідав би портрету дони Динори. Бо ж спробуй знайти носія стількох чеснот!

Невгамовні пліткарки ретельно вивчили кожного жителя свого ще й сусідніх кварталів, але досі нікого схожого знайти не вдавалося. Бо ж один, скажімо, мав вчений ступінь і гроші, але не підходив вік. Інший був відповідного віку, але не смаглявий і без вченого ступеня, та й за іншими ознаками не пасував. Але кумасі не здавалися, вони невпинно пропонували доні Флор кандидатів, а іноді — про всяк випадок — одразу двох.

Дона Флор із цього тільки сміялася: таку безглузду нісенітницю могла вигадати лише дона Динора, не мала іншої роботи, як чужі заручини та весілля планувати. Дона Флор навіть у думці не мала ще раз виходити заміж, тим більше, ще й року не минуло, як Гульвіса помер, тож вона має гідно продовжувати жалобу, пам’ятаючи про померлого коханого.

За вісім місяців удовування вона твердо вирішила, що більше заміж не вийде. А й справді, навіщо? Їй нічого не бракувало, вона сама собі заробляла на хліб уроками кулінарії; в неї багато хороших подруг і всі вони добре до неї ставляться, оточують увагою, співчуттям і турботою; вона не сумує за чоловічим теплом, адже разом із Гульвісою поховала такі почуття. Тож навіщо ж їй знову виходити заміж?

Із журливою посмішкою, проте впевнена в непохитності свого рішення, вона відкидала будь-які спроби залицянь, а також пропозиції дони Норми і дони Жізи, які, зрозуміло, пропонували їй кандидатів лише з найкращих дружніх міркувань.

Дона Жіза пропонувала професора Епамінондаса Соузу Пінто, немолодого холостяка, який викладав у приватних чоловічих гімназіях граматику, а у вільний час вивчав історію. Вічно кудись квапився, завжди спітнілий, вбраний у засмальцьований білий костюм із камізелькою, у свої майже шістдесят років він був якийсь надто непевний і невизначений; але дона Флор його знала та поважала, і якби їй довелося змінити своє рішення, то навряд чи вона обрала би професора, який так безапеляційно і навіть дещо чванливо висловлювався (а це було занадто для неї, не кажучи вже про його незбагненну легковажність). Дона Флор потішалася з цього: так, їй випала доля вдови, але вона ще не докотилася до того, щоб виходити заміж за такого чоловіка.

Розважалися й подруги дони Флор: дона Норма, яка знала все місто, ніяк не могла визначити, хто ж той наречений із передбачення; дона Амелія все шукала його серед своїх знайомих і дона Еміна, яка щиро змагалася за кандидатуру Мамеда, сирійця, її співвітчизника, антиквара і теж удівця, який хоча і жив по сусідству, але рідко бував у Баїї, бо їздив провінцією, скуповуючи поточені короїдами дерев’яні ікони, клишоногі стільці, надщерблений кришталевий посуд і навіть нічні горщики. Мамед? Та він же страшніший за моє життя, ще гірший за професора Епамінондаса — казала дона Флор.

Навіть дона Енеїде не полінувалася прийти з Шаме-Шаме зі своїм кандидатом у кишені; вона всіляко агітувала дону Флор розглянути як варіант її родича, нотаріуса, який жив десь на берегах Сан-Франциско, сорокап’ятирічного, плішивого, але досить дотепного та заможного чолов’ягу на ймення Алуїзіо. На думку дони Енеїде, він найбільше з усіх відповідав описові дони Динори. І хоча він не мав ученого ступеня, зате у нього була власна адвокатська контора і багато постійних клієнтів, аж доки на свою голову не подався в політику.

Єдиним його недоліком, вважала дона Енеїде, було те, що колись він перебував у цивільному шлюбі, проте в церкві не вінчався. Вжитися з дружиною їм не вдалося, й уже понад десять років тому вони розлучилися. Замолоду Алуїзіо був масоном, безбожником і зневажав церковні обряди, але зараз був уже готовий вінчатися, якби для нареченої це було важливо. А доні Флор, вважала дона Енеїде, цілком достатньо і церковного шлюбу, для багатьох людей лише він і чинний, адже благословення дає сам Господь, натомість цивільний шлюб — це порожня формальність, здійснена суддею. Дона Енеїде вже написала родичеві лист, красномовно звеличуючи красу і доброту дони Флор. «Я ще не звар’ювала, й не хочу ні заміж виходити, ні з кимось знайомитись, а тим більше їхати в той малярійний Сан-Франциско». Дона Флор була обурена: це ж треба, щоб дона Енеїде, яка називала себе її подругою, додумалася запропонувати їй цей ганебний шлюб у вигнанні. Маячня це все, навіть посміятися нема з чого.

Кожен претендент на руку і серце дони Флор мав ті чи ті риси створеного доною Динорою образу. І тільки Принц був зовсім на нього не схожий: він не мав ані грошей, ані вченого ступеня, ні статури, ні зросту, та й вік був не той. Коли він раптом з’явився в їхньому кварталі і став тривожно фланірувати туди-сюди повз кулінарну школу «Смак і Мистецтво», дона Флор прийняла його за залицяльника однієї з молоденьких учениць або ж коханця котроїсь із заміжніх.

Частенько вона бачила, як дівчат приводять до школи попід ручку їхні кохані, а після занять зустрічають і проводжають додому. Знала дона Флор і про те, що деякі заміжні жінки хвацько наставляють роги своїм чоловікам, використовуючи заняття в школі як прикриття для приємніших розваг. Вони пропускали уроки або ж бували тільки на початку заняття, коли дона Флор диктувала рецепти: записували їх у зошит, щоб показати як доказ власної старанності. Насправді ж вони збували час у домах побачень. Ось що відразу ж спало на думку доні Флор, коли вона побачила Принца, який замислено стояв під ліхтарем і безперервно курив; також вона подумала, що це, вочевидь, хлопець однієї з її наймолодших дівчаток, адже й у самого було ще геть хлоп’яче личко.

Але минали дні, тижні, а поруч із ним вона жодного разу не побачила котроїсь зі своїх учениць, одначе він і надалі в різний час, навіть пізно ввечері, незмінно стояв на одному і тому ж місці, дивлячись на її вікна. Тоді дона Флор дійшла висновку, що цього дивного юнака нічого не пов’язує з її ученицями. Якщо це так, до кого ж тоді звернені його погляди і тужливі зітхання?

Марилда! Справді, як же вона раніше не здогадалась? Оскільки дівчина більше часу проводила у Флор, аніж у себе вдома, він зробив висновок, що то її сестра чи племінниця: обидві вони були смагляві, з ніжною матовою, ледь рожевуватою шкірою, такий незвичний відтінок може бути лише внаслідок змішання крові індіанця й білого.

Цікаво, а як сама Марилда до нього ставиться? Приймає його залицяння чи дає йому відкоша? Дівчина, либонь, уже готова до стосунків, через два роки закінчить кулінарні курси і їй цілком можна буде заручатися й виходити заміж. Марилда теж помітила юнака, та відразу ж зрозуміла, що залицяється він не до неї; хто ж так запав йому в серце? Можливо, запальна Марія чи красуні-доньки доктора Івеса, або ж, зрештою, чому не тендітна вчителька Балбіна, хто його знає? Але він завжди стоїть під ліхтарем, а звідти видно лише вікна вітальні дони Флор, де вона, Марилда, засиджувалася допізна, слухаючи радіо і читаючи романи для молодих дівчат. Отже, цей нерішучий і замріяний незнайомець гине за нею?

Спостерігаючи за ним крізь жалюзі, Марилда видихнула: «Красивий!» Вона вже готова була пожертвувати залицянням Месенаса, свого однокурсника, її ровесника. «Елегантний юнак», — погоджувалася дона Флор; іще зовсім молодий, йому десь двадцять три, щонайбільше двадцять чотири роки, ідеальний вік для стосунків. Треба буде все про нього довідатися, з’ясувати, що він робить і де працює. Мабуть, багатий, усе на те вказувало, інакше не міг би годинами стовбичити на вулиці, підпираючи ліхтар, навпроти будинку дони Флор.

Утім, хоч скільки Марилда всміхалася незнайомцю — все марно, — він жодного разу не всміхнувся навзаєм. Вона навмисне виходила прогулюватися людною площею або сиділа в задумі на балюстраді дворика при церкві святої Терези — у місці, наче спеціально створеному для таємних побачень: над головою прозора небесна блакить, попереду темний морський оксамит, а поруч столітні стіни храму і терплячий дон Клементе, завжди готовий благословити вкрадливий поцілунок юних відступників.

Одначе Принц не пішов за нею ні на велелюдну площу, ні до спокійних стін храму, що височів над морем. Він незмінно підпирав ліхтар, ніби його до нього прикували, і тужливо поглядав на вікна кулінарної школи. Отже, якщо не через Марилду страждав той печальний незнайомець, то хто ж, як не Флор, була його пасією?

Такого висновку дійшли подруги дони Флор, сусідки-пліткарки і навіть Марилда, попри свій іще зовсім юний вік і брак досвіду.

— Я думаю, що стоїть він там через вас, Флор.

— Через мене? Та ти з глузду з’їхала!

Кілька днів по тому, коли вони разом із доною Нормою вирушили торгувати на вулицю Чилі, Принц пішов за подругами і сів із ними в один трамвай. Він курив сигару за сигарою й ніжно та любо всміхався доні Флор. Дона Норма ледь не сказилася, коли, помітивши це, подумала, що у дони Флор можуть бути від неї таємниці.

— Ну дуже гарно… Знайшла собі шанувальника і нічого мені не сказала…

— Та я й гадки не маю, хто він такий… Уже давно стовбичить під моїми вікнами. У житті такого нахаби не бачила! Спершу думала, що в нього роман із котроюсь з моїх учениць, але потім зрозуміла, що це не так. Тоді запідозрила Марилду, але і тут помилилася. А вона, сердешна, як засмутилася! Насправді ж я не знаю, що і думати…

Дона Норма докладно вивчала юнака своїм пильним поглядом, хоча їй здавалося, що дивиться вона крадькома і непомітно.

— Але ж поглянь, який красунчик… Тільки, як на мене, занадто вже екстравагантний… — І глянувши ще раз, підсумувала: — Втім, може, я й помиляюся, просто для мене він якийсь аж надто красивий…

— Красивий чи ні, а мене він не цікавить…

Вони вийшли з трамваю, а незнайомець — за ними. Дона Норма вирішила добряче заплутати їхній маршрут, щоб пересвідчитися чи він справді за ними стежить. Жодних сумнівів. Юнак не намагався підійти до них чи заговорити, він тільки ніжно всміхався й мрійливо дивився їм услід, ані на мить не втрачаючи з поля зору. Якщо вони заходили в магазин, він чекав їх біля дверей; якщо повертали за ріг вулиці, він повертав за ними; якщо зупинялися біля вітрини, він зупинявся біля сусідньої. Які ж тут могли бути сумніви?

Кумасі, вмираючи від цікавості, поодинці або групками проходили повз ліхтар, щоб роздивитися Принца. Який же він гарний і який же в нього змучений вигляд! З якою ж надією, ніжністю в очах він вимолює уваги до себе, а яка лагідна у нього усмішка… Усі сусідки були на його боці, підтримували його, співчували і навіть намагалися розпізнати в ньому нареченого, побаченого доною Динорою в кришталевій кулі. Хіба ж не смаглявий і чорнявий, а що як і вчений ступінь має, і грошенята в нього водяться? Стосовно інших прикмет, то, напевно, підвела короткозорість ворожки, через яку молодість їй видалась зрілістю, тендітність — міцністю, бліді щоки — здоровим рум’янцем. Усі вони були переконані, що доні Динорі варто було б іще раз звіритися з кришталевою кулею і картами, щоб розставити всі крапки над «і».

Так дона Динора і зробила на численні побажання піднесених жительок кварталу, через непереборну симпатію й співчуття до Едуарду, Принца Вдів, немов прикутого до ліхтаря навпроти дому дони Флор, своєї чергової гавані, що обіцяла йому питну воду і провіант.

Однак і карти, і кришталева куля знову показали енергійного плечистого чоловіка середнього віку з докторським перснем і бордовою трояндою. Та оскільки, як це зазвичай буває за таких таємничих обставин, образ нареченого був оповитий маревом, і дона Динора не була впевнена, який камінь прикрашає перстень доктора, тому з’ясувати його професію не вдалося. Зате абсолютно впевнено і навіть дещо розчаровано вона заявила, що блідий юнак з-під ліхтаря ніякий не наречений, а також гарантувала, що наречений неодмінно з’явиться, але трохи згодом.

Хоч як старалася дона Динора, схилившись над кришталевою кулею, розкладаючи карти, закликаючи собі на допомогу води Гангу і таємниці тибетських храмів, усе було марно: сили східної магії всіляко перешкоджали Принцові Едуарду (такому собі). Марні були і жертвопринесення голубів, інших пташок і навіть чорного козла за сприяння Діонісії Ошоссі, яка бажала захистити свою куму від злого ока і лиходіїв. Ешу перешкоджав галантному спокусникові, підступному коханцю вдів, який викрадав їхні самотні серця, а заодно і їхні гроші, золото, срібло та коштовності.

4

УСІ ВІСІМ МІСЯЦІВ СВОГО ВДІВСТВА, КРІМ ПЕРШОГО, НАЙСКОРБОТНІШОГО, сповненого горя й відчаю, дона Флор збула в дрібних, невинних щоденних клопотах. Завершення глибокої скорботи ознаменувалося тим, що вона почала відвідувати дядька з тіткою у Ріо-Вермельйо та найближчих подруг, решту часу віддаючи заняттям у школі, виконанню замовлень і теревеням з сусідками. У червні, на Святого Іоанна, вона варила канжику[49], смажила цілі таці памоньї[50] та манауе[51], готувала фруктові лікери. Але для сторонніх її дім було зачинено і на святого Антонія, і на святого Іоанна і навіть на святого Петра, покровителя вдів. Діти, які прийшли поласувати канжикою, розпалили багаття біля її дверей, прийшли також дона Норма, дона Жіза, ще кілька подруг — святкували тісним колом і без жодних розваг. Канжику, памонью і лікер дона Флор готувала для дядька з тіткою, друзів і учениць, щоб пригощати їх на свято кукурудзи.

Через півроку після смерті Гульвіси, у грудні, саме перед тим, як на горизонті показався Принц, вона стала частіше виходити в світ. У вересні, напередодні свята Косми і Даміана, у день поминання померлих, вона зняла з себе жалобу. Свято, як завжди, розпочалося зранку вибухами хлопавок і закінчилося пізно вночі запаморочливим ферободо[52]. Тепер двері дони Флор було відчинено не лише для друзів, але і для сторонніх осіб. За звичаєм, вона приготувала каруру і пригостила кількох сусідів і друзів, виконавши таким чином свій обов’язок перед небіжчиком. Прийшли до неї Мірандау з дружиною й дітьми; Діонісія Ошоссі тільки з дитиною, оскільки її чоловік саме перевозив вантажі між Аракажу, Пенеду і Масейо.

Подруги всіляко намагалися розважити дону Флор: ходили з нею по крамницях, запрошували в кіно і в гості; вона побувала на двох виставах із Прокопіо, коли він був з гастролями в театрі Ґуарані. З доною Нормою і сеу Сампайо вона пішла першого разу, а вдруге вже з доктором Івесом і доною Еміною, й обидва рази сміялася до сліз.

Але іноді вона залишалася вдома, відмовлялася від усіх запрошень, посилаючись на втому від великої кількості замовлень; у такі моменти в неї виникало якесь неприємне відчуття, якого вона не могла ні позбутися, ні зрозуміти: здавалося, ніби вся ця метушня, робота і навіть розваги не могли цілком заповнити її життя, яке раптом стало таке нікчемне і жалюгідне; усе це лише втомлювало її. То була не фізична втома, дона Флор завжди була активна, вона солодко спала ночами; то була якась інша, геть виснажлива втома, що спустошувала її з середини.

Зараз у неї не було жодних підстав для жалю й зневіри; життя її було як ніколи веселе та різноманітне. Вона розважалася, гуляла, в неї знову з’явилося багато приємних клопотів, школа врешті-решт; і попри це час до часу на неї все ж наверталася туга, немов хмара, що затьмарювала сонячний день. У неї було багато друзів, дядько з тіткою, яких вона дуже любила, поруч завжди була Марилда, до якої вона ставилась, як до молодшої сестрички, майже доньки. Дівчина ділилася з нею своїми таємницями і фантазіями, захоплено розповідала, як мріє стати співачкою на радіо. Дона Флор гуляла, слухала всі передачі підряд — від музичних до гумористичних, читала романи для дівчат, які їй рекомендувала Марилда, вислуховувала сусідок, які наперебій пропонували їй женихів. І що б на це сказали самі претенденти, дізнавшись, як ними торгують на цьому новоствореному ринку рабів, детально описуючи їхні чесноти і недоліки, розважаючись і подекуди навіть насміхаючись із них. А й справді, що б вони сказали про сватання, про яке навіть не підозрювали, ще й, зважаючи на те, що кожен із них заочно дістав гарбуза?

— Сеу Раймундо де Олівейра? Це який? Той, що допомагає сеу Алфреду різьбити лика святих? Та ні, Жасі, дай спокій, він, звичайно, людина, дуже хороша, але з вічно понурим виразом обличчя й одержимо прив’язаний до церкви… Давай когось іншого, будь ласка…

Утім, інші їй теж не подобалися. Ті ж, у кого краса поєднувалася з діловими якостями, — як жаль! — уже були одружені, жоднісінького вільного не лишилося, то ж і розраховувати на них не було сенсу. Як от, скажімо, професор Енріке Освалд із Академії мистецтв, родич сімейства Ареалів; Шавес, красень архітектор, який будувався неподалік; Сеу Карлітос Майя, власник не надто солідного туристичного агентства; іспанець Мендес; Сеу Вівалдо, власник похоронного бюро, або ж навіть красень Женаро де Карвальйо, за яким таємно зітхали всі дівчата, бо дона Наїр навіть близько не підпускала їх до свого чоловіка.

Оскільки кожного гіпотетичного кандидата у наречені дона Флор нещадно висміювала, свахи від неї потроху відчепились і більше варіантів не пропонували.

Так і текло життя дони Флор: безтурботно, спокійно і водночас цікаво, — аж раптом на початку літа, на початку спекотного грудня, з’явився Принц і немов приріс до ліхтаря, пустивши корені в бруківку.

Після походу дони Флор і дони Норми по крамницях на вулицю Чилі не лишилося жодних сумнівів у тому, хто ж був натхненною музою юнака. Дона Флор згорала від сорому, ображена пристрастю цього нахаби, ніби вона, забувши про скромність і смиренність, як личить удові, давала йому для цього якийсь привід. Певно, забагато вона всміхається і занадто часто виходить з дому, якщо кожен нахаба може дозволити собі отак стовбичити під її домом і витріщатися на її вікна. Яка ганьба! Але що в нього на думці?

Вочевидь, нічого хорошого, і дона Флор тільки розчаровано зітхала, замикаючи двері та вікна після поради дони Норми бути обачною. Доні Нормі якось одразу не сподобався цей блідий красень, не викликали довіри його юне обличчя, елегантність і облесливість. А раптом вони обидві помиляються? Раптом у нього лише найкращі наміри, і він людина порядна, гідна поваги і навіть руки дони Флор?

Та коли й так, дона Флор зараз цілком задоволена своїм життям і не планує ні вдруге виходити заміж, ані терпіти біля своїх вікон того таємничого залицяльника; вона не належить до легковажних жінок, які плюндрують пам’ять про покійних чоловіків, скидаючи з себе жалобне вбрання в домах побачень.

Дона Норма намагалася настановляти подругу, хіба ж можна було так перейматися тим невідомим юнаком? Принаймні досі він поводився дуже навіть шанобливо: тільки й того, що поглядав на неї і супроводжував, дотримуючись належної відстані. Зрештою, дона Флор уже не маленька дівчинка і нічого страшного немає в тому, що до неї залицятимуться чоловіки, навіть якщо наміри їхні не дуже зрозумілі. Вона красива, самотня жінка, то чому б її не жадати і не домагатися її уваги? Адже у такий спосіб віддають належне її красі і схиляють голову перед її гідністю. Не збирається дона Флор заміж виходити, то й нехай, хоча дона Норма ніколи не зрозуміє такої безглуздої позиції, але зараз не про це мова. Навіщо ображати людину, яка прийшла до неї з щирими почуттями? Чому б увічливо не відмовитися від його залицянь: «Мені дуже приємна ваша увага, однак заміж виходити я більше не збираюся, чого я там не бачила?!»

Дону Флор розважали такі повчання подруги. Та повертаючись додому з магазинів і бачачи, що залицяльник, який увесь час ішов за ними, знову ставав біля ліхтаря, вона обурено зачиняла вікна. Засмучений юнак попереминався з ноги на ногу і врешті-решт змушений був покидати свій пост.

Крізь щілини жалюзі за цією сценою спостерігали допитливі сусідки, й усі вони дружно засуджували вчинок дони Флор. Навіть дона Жіза, яка випадково стала свідком гордовитої відмови дони Флор. Наскільки начитана й освічена була ця жінка, настільки ж наївна і довірлива в щоденному житті. «Ох! — співчутливо вигукнула вона, зауваживши зухвалу поведінку дони Флор. — Бідолашний хлопець мусить страждати від феодальних забобонів і її відсталих поглядів на життя!» Її слова лягли бальзамом на рани упослідженого донжуана.

А бідолашному покинутому юнакові нічого більше й не треба було: там же, на вулиці, у слізному і палкому зізнанні, він відкрив своє серце і повідав американці про свої добрі та чесні наміри, палке кохання й несамовитий розпач. Він відрекомендувався їй Отоніелем Лопесом, тридцятирічним холостяком, комерсантом з Ітабуни, власником мануфактурної крамниці та кількох плантацій какао. Він був такий самотній і понад усе мріяв одружитися з дівчиною, яку щиро покохає. До столиці штату він приїхав трохи розважитися, але випадково побачивши дону Флор, закохався з першого погляду, мало глузду не втратив від своїх почуттів, а зараз не може собі уявити, як житиме далі, якщо вона не вислухає його. Він знає, що дона Флор — достойна вдова і порядна жінка, цього йому цілком достатньо, решта його не обходило. Якщо вона бідна, тим краще: його прибутків цілком вистачить, щоб вони жили в злагоді і достатку.

Шахрай одразу ж зачарував дону Жізу, адже Принц був надзвичайно ввічливий, вражав хорошими манерами; він вивідав у неї про дону Флор усе, що його цікавило. Те, скажімо, що дона Флор небагата, до мільйонерки їй дуже далеко, проте і бідною її назвати не можна. Завдяки заощадженням від занять і без чоловіка, який програвав усі її заробітки, вона потроху встає на ноги і навіть відкладає, от лише не зрозуміла, бідолашна, що гроші краще покласти у банк під відсотки або ж вкласти у якусь справу, а не вдома тримати, хоча дона Жіза вважає, що життя з часом і цього її навчить. Завжди надмірно відверта дона Жіза, яка не вміла тримати язика на припоні та ще й обожнювала покритикувати чужі помилки, назвала такі дії дони Флор відсталістю, а на додачу сказала: «Одного дня вона дограється і якийсь злодюжка пронюхає про гроші й обкраде її. Ото матиме науку!»

Яким же це треба бути негідником, заперечив їй Принц, щоб обікрасти таку добру, порядну і безкорисливу вдову. Для нього ж така проста і безпосередня дружина — це найзаповітніша мрія. Отак розмовляючи, дона Жіза розповіла йому про всі коштовності й прикраси дони Флор: і про французьке бірюзове намисто, і про старовинні золоті сережки зі справжніми діамантами — єдина дорога серцю тітки Літи річ, окрім котів, саду та чоловікових акварелей. Оскільки сама тітка Літа ніколи не надягала тих сережок, то й постановила залишити їх у спадок племінниці, вирішивши віддати їх доні Флор, щоб та могла носити їх, коли заманеться. Віддала, проте не подарувала, адже то було єдине, що вони мали на чорний день: на випадок тривалої хвороби чи пожежі, чи ще якогось лиха. Бо хто від цього застрахований?

Спілкування закінчилося тим, що дона Жіза пообіцяла замовити за Принца слівце, щоб його було вислухано і почуто. Також пообіцяла будь-що вмовити дону Флор прийняти того псевдоітабунця бодай задля того, щоб в очі відмовитися від заручин і заміжжя. А Принцу більшого й не треба було: щодо свого красномовства та чарівливості він не сумнівався, адже ще жодного разу не зазнав поразки. Нехай лише йому дадуть можливість висловитися, тоді заручини таки відбудуться, отже, грошенята вдови від нього нікуди не дінуться, адже ще жодна жінка не встояла перед його чарами.

Того вечора після занять Марилда ввімкнула у вітальні дони Флор світло, радіо, відчинила вікно: наполегливого залицяльника під ліхтарем уже не було. Марилда гукнула дону Флор і показала порожній тротуар.

Дона Флор переповіла, як вона вигнала цього нахабу, демонстративно зачинивши вікна перед його носом. Розповідаючи цю історію, вона крадькома глипала на вулицю. Глибоко в душі вона була трохи розчарована: яке ж це кохання, якщо чоловік здається перед першою ж перешкодою? Навіть Педро Боржес свого часу робив усе можливе, щоб домогтись її уваги. А яка вона з ним була жорстока! Листи повертала, від подарунків відмовлялася, грубіянила, а він уперто наполягав на своєму і навіть прийшов до неї з обручками. Оце було справжнє кохання! А цей, бачте, пішов, щойно перед ним зачинили вікна…

Ніби ненавмисне, дона Флор кілька разів підходила до вікна і задоволено відзначала, що не помилилася з висновками: незнайомець більше не приходив.

Перед сном дона Флор байдуже знизила плечима: що ж, так то й так. Якщо вона справді не планує знову виходити заміж, то чи варто цікавитися шанувальником, що його почуття такі непевні? Таке марнославство не прикрашає жінку в її становищі.

Уперше за весь цей час вона не заснула міцним, благодатним сном. Лежачи з розплющеними очима, дона Флор болісно міркувала. Якщо бути відвертою, чи й справді вона така невідступна в своєму небажанні виходити заміж і щасливо жити самотньою, не наважуючись на нову шлюбну авантюру? Безперечно! Вона так вирішила і край! Не варто про це й думати, не лише сумніватися. Вона була така переконана в правильності свого рішення, так щиро насміхалася над кандидатами в наречені, яких невпинно пропонували їй подруги та сусідки, над доною Динорою, яка пророкувала їй шлюб із достойним та заможним сорокарічним чоловіком. Аж тут раптом вона втрачає сон через якогось бевзя, який стовбичив під її вікнами?

Наступного дня, рано вранці, схвильована дона Жіза забігла до дони Флор, щоб докладно переповісти розмову з псевдокомерсантом з Ітабуни. Вона ледь дочекалася ранку, а вчора, хоч би як хотіла, але прийти не змогла, бо тричі на тиждень вечорами викладає інтенсивний курс англійської мови, а це дуже втомлює і виснажує немолоду дону Жізу.

Після безсонної нічки невиспана дона Флор слухала її неуважно, тамуючи головний біль. Це вона має його прийняти і вислухати наміри і пропозиції? Але який у цьому сенс, якщо вона вирішила більше не виходити заміж? Тільки даремно гаяти свій час. Дона Жіза розпиналася, переконуючи її, наводячи безліч аргументів на користь закоханого молодика, закликала її до розважливості й урешті таки вмовила поки що не відмовляти йому остаточно. З поваги до подруги дона Флор пообіцяла добре подумати і не проганяти залицяльника. Потім прийшла дона Норма, яка хотіла позичити дріжджів на пиріг й охоче долучилася до бесіди. Багатий комерсант із Ітабуни? Ви тільки погляньте, яка ж оманлива буває зовнішність і як можна помилятися в людях… Дона Норма сприймала його, як порожнє місце, а він насправді серйозна і солідна людина, добре забезпечений і вихований, чудовий претендент. Але ж такий змарнілий і блідий, а те його обличчя…

— Флор, ти мені, звісно, вибач… Може, тобі це буде неприємно… Та невже колір його обличчя не нагадує тобі дитячого лайна?..

Увечері Принц знову мов приріс до ліхтаря, він радісно всміхався і очей не зводив з вікон дони Флор. Зауважив, що кілька разів дона Флор промайнула з кокетливим бантиком у волоссі, і сприйняв це за хороший знак. Того вечора учениці дони Флор зауважили, що їхня зазвичай спокійна та усміхнена викладачка нині якось незвично стурбована. Втім, це можна було пояснити: дона Флор страшенно погано спала, у неї розколювалася від болю голова, а серцебиття було таке нестримне, що, здавалося, серце от-от вистрибне з грудей. Дона Даґмара, жвава і вродлива торохтійка, спостережлива і гостра на язик учениця, лукаво зауважила:

— Схоже, у вас вдовина мігрень, люба моя, так буває, коли не вистачає чоловічого тепла в ліжку, але не переймайтеся, від неї є чудові ліки — заміжжя…

— Заміжжя? Та боронь Боже…

— Не хочете заміж, то й не треба… Ви ж знаєте, що ці ліки можна приймати і без заміжжя. Хай там як, цьому дому явно бракує чоловіка, — і дона Даґмара весело розреготалась.

Слідом за нею зайшлася сміхом уся група. Дона Флор відчула, що червоніє, немов злодійка, яку заскочили на гарячому, або ж брехуха, яку щойно викрили. Невже, забувши про гідність і скромність, що личать достойній удові, вона своєю поведінкою показала, як їй бракує тепла, як вона, немов вулична дівка, ладна віддатися першому-ліпшому? Невже через її веселі жарти над сусідками-свахами і віщуваннями дони Динори склалося враження, начебто її розбирає нетерплячка кинутися в ліжко з чоловіком або коханцем? Але ж це несправедливо, вона була достойна і порядна вдова, таких іще пошукати!

Отакий неспокійний і тривожний видався цей день. Дона Флор щосили намагалася не підходити до вікна, навіть щоб покликати дону Норму або Марилду. Тепер вона знала, що сама в усьому винна, їй ніколи досі так не кортіло виглянути на вулицю, здавалося, ніби щось манило її звідти. Яка ганьба!

Саме тому, коли дона Амелія прийшла запросити її на французький фільм, що став відомим і популярним завдяки відвертим реалістичним сценам, вона з радістю погодилася, аби тільки знову не мати довгої безсонної ночі. Після кінотеатру дона Флор зазвичай засинала як убита, дрімаючи ще в трамваї. Добрі сусіди, крім фільму, не могли придумати нічого кращого, до того ж про ту стрічку багато писали в газетах і гаряче обговорювали. Дона Еміна була від фільму в захваті, а доктор Івес обурювався, вважаючи стрічку суцільною порнографією! Дона Норма прицмокувала від задоволення, згадуючи деякі сцени: «…там таке, люба моя, от, наприклад, біля озера, коли він пристрасно зриває з неї сукню, впивається в її оголені груди і вони нестримно кохаються просто на очах у перехожих, їй байдуже, що вона гола, її груди напинаються насолодою, пипки тверднуть, а навколо тільки й чути її блаженні стогони…». Марилда обурювалася, що її не пустили на цей фільм, заборонений для юнаків і дівчат, молодших вісімнадцяти років. Фашистське насильство над молоддю.

Коли вони кудись ішли з сеу Руасом, то зазвичай запізнювалися: фільм уже почався, йшли титри, а в переповненому залі було темно. Вони насилу знайшли свої місця в різних рядах залу, віддалені одне від одного. Місце дони Флор було десь у самому центрі, поруч із якоюсь парочкою, вочевидь, нареченим і нареченою, які сиділи, тримаючись за руки і горнучись одне до одного. Вдоволений свист юних студентів пролунав уже на перших сценах, де вигиналися напівоголені танцівниці в кабаре на площі Піґаль. Намагаючись не звертати уваги на поцілунки, стогони і дотики сусідньої парочки, дона Флор напружено стежила за складним сюжетом фільму.

Аж раптом на своїй шиї відчула гаряче дихання якогось чоловіка і почула солодкий шепіт, який чудово розрізняла у навколишньому гаморі. Медові слова лилися зізнаннями в коханні, возвеличували її прегарні очі, розкішне волосся; так ще ніхто не говорив про її красу та жіночність. Не треба було й обертатися, щоб дізнатись, кому належить цей улесливий голос, хто шепоче їй такі вишукані компліменти. Його подих лоскотав її шию, як лоскоче легкий весняний вітер, теплі слова і зізнання злилися в приємну гарячу пісню, що палким теплом розливалася по її тілу.

Дона Флор подалася вперед, зберігаючи певну дистанцію між собою і Принцом, але так лише потривожила закоханих, бо Принц теж нахилився до неї, продовжуючи своє палке зізнання. Та дона Флор не бажала його слухати, як не бажала бачити і закоханих поруч, які вже геть утратили сором, вона всього лише хотіла поринути в заплутану історію на екрані, збагнути непростий зв’язок між пристрастю й жорстокістю.

Глядачі шаленіли, починалась ота знаменита сцена біля озера: оголену, чуттєву, повногруду героїню пристрасно обіймав м’язистий гордовитий чоловік із палкими божевільними очима; це страшенно збуджувало парочку поруч із доною Флор, такої зухвалості вона ще в житті не бачила!

А голос позаду вимолював любові, благав бодай про якусь прихильність, просив дозволити хоча б раз зустрітися, щоб він міг розповісти про свої почуття, соціальне становище, про свої чесноти, свої наміри, щоб кинути до її тендітних маленьких ніжок магазин в Ітабуні з великим асортиментом товарів, а заодно — його віддане серце, що згорає у пристрасному вогні.

На шиї дони Флор вібрував теплий подих, лагідний голос нашіптував прекрасні, мов вірші, слова, під захоплений свист глядачів обіймалися на екрані актори і насолоджувалась одне одним парочка поруч, а позаду дона Флор відчувала незриму і запаморочливу присутність чоловіка. Жодна порядна і скромна вдова не встоїть.

На виході з кінотеатру вона навіть не глянула на Принца, коли він, стоячи в дверях, благально дивився просто в її серце. Дона Флор опустила голову і разом із доною Амелією, обуреною фільмом, і її чоловіком, який набагато більше обурювався ганебною поведінкою молодих хуліганів, пройшла повз нього. Як їй фільм? Краще б вона взагалі на нього не йшла, відповіла дона Флор на запитання сеу Руаса, від криків у неї розболілася голова і вона ледь встигала стежити за сюжетом, а тут іще поруч тих двоє безсоромних.

Утомлена після фільму і після вчорашньої безсонної ночі, дона Флор вирішила випити снодійне, щоб спокійно виспатись. Але й уві сні її переслідував наполегливий залицяльник, його подих, його голос. Тієї ночі їй снилися незрозумілі, нескінченні й дивні сни.

5

ДОНІ ФЛОР СНИЛОСЯ, НАЧЕБТО ВОНА НА БАГАТОЛЮДНІЙ ПЛОЩІ, У ЦЕНТРІ ХОРОВОДУ, МОВ У ЯКІЙСЬ ДИТЯЧІЙ ГРІ.

Коло складалося з претендентів на її руку і серце, яких їй пропонували сусідки і подруги. Усі до єдиного — і спітнілий професор Епамінондас Соуза Пінто, й антиквар Мамед, і різьбяр Раймундо Олівейра, і дволикий родич дони Енеїди Алуїзіо: то він заможний дивак, то прителепкуватий селюк. Веде хоровод уже знаний нам комерсант з Ітабуни, заможний Отоніел Лопес, тобто наш любий Принц, такий собі Едуарду — спокусник удів, який невтомно прокладає собі шлях до самотнього серця дони Флор та її грошей; грошей, що вона їх через надмірну обережність воліла зберігати вдома, щоб не ризикувати, поклавши в банк під відсотки або вклавши у якусь справу.

І площа, і хоровод раптом опиняються у величезній кришталевій кулі, крізь яку дона Динора, вилискуючи своїми вставними щелепами й окулярами, керує всім дійством.

Наречені поволі кружляють навколо дони Флор і приспівують:

Ох, Флорзиньє, ти самотня

зайшла в коло.

І жодного нема любчика навколо…

Дона Флор, розглядаючи кожного претендента, відповідає:

І зовсім я не самотня,

і самотньою не стану,

бо ось любий мій професор,

буде він мені до пари…

І вона щосили штурхає професора Епамінондаса Соузу Пінто, обираючи його собі за партнера, а той якось невміло і роздратовано намагається танцювати поруч із нею, всередині кола, наспівуючи своїм скрипучим голосом:

І пішов я до Тороро

зі струмка напитись.

Там в смаглявку закохався,

що й не надивитись…

Згодом професор кидає до її ніг своє майно: підручник із граматики, примірник «Луїзіади»[53] з примітками олівцем, історію Другого липня[54] та Ришуельську битву[55]. Далі він підносить їй історію ще кількох національних свят, щось про маловідомого генерала і корабель у пляшці («На ньому ми вирушимо у плавання, пані»). Та раптом він зашпортується у власних панчохах кольору небесної блакиті й одразу ж кудись зникає вся його елегантність, а разом із нею й парасолька. Від його неоковирних спроб утриматися на ногах дона Флор мало не луснула зо сміху. Який же він смішний! Тільки її подрузі-американці, яка не мала ні такту, ні пошани до поважного і пихатого дона Пінто, могло спасти на думку запропонувати їй його у женихи.

Здавалося, дона Флор сама на себе не схожа, вона нестримно регоче з пустотливого дідугана, який на кожному кроці спотикається і все ж силкується стягнути з неї вінчальну фату і вибити з рук весільний букет із флердоранжем[56] — символом цноти. Відмовивши йому, прекрасна дона Флор назавжди виштовхала з хороводу цього претендента на її серце.

У своєму сні дона Флор знову була незаймана, одначе втратила сором і скромність. У білій гаптованій сукні, у вельоні, стрічках і з флердоранжем вона кружляє і, метляючи подолом весільної сукні, спокушає женихів своєю цнотою.

Знемагаючи від бажання, прагнучи якнайшвидше вийти заміж, дона Флор пропонує себе за дружину кожному, мов стара дівка, яка вже геть зневірилась і втратила будь-яку надію з кимсь побратися. Вона підступає до кожного претендента, запрошує його на танець і обіцяє віддати цноту тому, хто вкраде в неї флердоранж і обірве з нього пелюстки, але, звісно ж, лише після того, як їхні стосунки буде узаконено, адже вона мусить подбати про своє майбутнє.

Вона солоденько наспівує і закликає їх до танцю, безсоромно і хтиво вихляє грудьми та стегнами, а потім витягує претендентів одного по одному в центр кола і танцює з ними, мов дешева повія. Цинічна, манірна, легкодоступна і така нав’язлива, що аж нудить, така жалюгідна.

Коли доходить черга Мамеда, вона притискається до нього всім тілом, веде у танці, як джентльмен, а потім так завзято заходиться з ним у шалених вихилясах, що й сама не збагне — як цьому поважному панові так доладно це вдається. В одній руці він тримає старовинний срібний канделябр, в іншій — порцеляновий горщик із блакитним пейзажем англійського села і ледь помітною тріщиною — дуже цінні й рідкісні речі. Він готовий віддати їх в обмін на її цноту, ще й доплатити чотириста п’ятдесят мільрейсів. Але як же йому дістатися до флердоранжа, якщо його руки зайняті цінними старовинними подарунками? Дона Флор кружляє навколо антиквара, розкуто торкається до його живота, мов ненавмисне, струшує древній порох із його коштовного надбання, регоче і глузує з нього.

Хто справді створений для танцю — то це сеу Раймундо. Він готовий заради її цноти принести в дар Біблію, пророків, стародавніх і новітніх святих, священних тварин: віслюка і риб, а на додачу — майже одинадцять тисяч незайманок, не враховуючи тих трьох-чотирьох, що він їх уже подарував своєму покровителю сеу Алфреду. Усі вони цнотливі та воістину непорочні, їх сеу Раймундо відмовився продати панові Маріо Краво, архітекторові Леву та інженерові Адауто Лімі, які шукали собі хороших секретарок. Утім, якщо в сеу Раймундо вже є стільки незайманок, то на біса йому здалась іще одна? Ненаситний апетит чи прихований гріх? Невже його бордель аж такий великий, а клієнтура така колосальна? «Мій дім розпусти — це неозоре небо, о!, доно Флор, а я лише мрію поцілувати ваші спраглі вуста. Я давній грішник, прийшов зі Старого Заповіту і прямую просто в Апокаліпсис». То й з Богом, Парасю, — засміялася дона Флор.

Черга дійшла до сеу Алуїзіо, міцного чолов’яги, порядного і достойного, хоча й трохи простакуватого. Він поводиться дуже виважено, вправно танцює, дуже вишукано просить її руки. Він єдиний майже дотягнувся до флердоранжа, та мало не зірвав іншої квітки дони Флор. Але вона не така вже й дурна, і не дозволить отак просто оволодіти нею, незважаючи на хитрощі та улесливі слова адвоката.

— Ходімо до церкви, моя люба, у мене вже все готово: і обручки, і єпископське благословення, я навіть висповідався й отримав відпущення гріхів.

— А ви не обдурите мене, пане? Якщо ж ви так прагнете одружитися, то зробімо це і в судді, і в падре.

— Невже вам замало церковного благословення? Чого варті мирські закони перед законом Божим?!

— Залиште при собі, сеу доктор, свого падре і свою сповідь. Даруйте, але без суддівської згоди ви нічого не доможетеся й не зірвете пелюсток із моєї квітки.

«Моя дівице, люба вдовице», — ніжно шепочучи, вступив у коло молодий, красивий і блідолиций, стрункий брюнет із млосним, благальним поглядом; дона Флор відчуває його теплий подих, від його пісні в неї паморочиться голова:

Постав свою тендітну ніжку

Поруч з моєю хоч на трішки,

ми разом підем танцювати,

не будеш, любко, жалкувати

А танцює він, мов відомий актор кабаре, і танець якийсь до болю знайомий, що ж це за танець? Звідусіль лине спокусливий голос:

Май на увазі люба вдовице,

вночі багато кому не спиться.

Як ти сьогодні не заснеш,

то лише завтра відіспишся.

Далі сниться доні Флор, що на світанку вона вже не цнотлива, але й не вдова. Кудись зникли фата і квіти флердоранжа, зникла біла весільна сукня. На ній скорботна вуаль і мантилья, сірі панчохи і чорне вбрання, в серці смуток і розпач, а в руках чудова троянда, темно-червона, майже чорна.

А вона так мріяла про білу весільну сукню, свого часу їй так і не випало покрасуватися в ній, бо пелюстки її невинності облетіли ще до весілля й розвіялись у подиху теплого бризу в Ітапоа.

Тож вона сміливо може кепкувати з кандидатів у наречені, яких пропонували турботливі подруги і кумоньки, з передбачень дони Динори, вдавати з себе незайманку, яка ніколи не знала чоловічої ласки. То чому б і не розважитися з претендентами. З усіма, крім галантного юнака під ліхтарем навпроти її вікон, окрім того благородного Принца, який здавався ще таким молодим, але вже був такий забезпечений, а скільки дівчат за ним умлівали, та йому потрібна була тільки Флор, згорьована вдова. Але з цим успішним комерсантом з Ітабуни, жаданим нареченим для будь-якої дівчини, а тим більше для вдови, жартувати не випало. Його гарячий подих розлився по її давно вже схололому тілу, воскресивши в ньому, здавалося, давно померлі відчуття; у ній спалахнула прихована пристрасть, і дона Флор уже не знала куди себе подіти.

З нього вона не може кепкувати, як не може не помічати його присутності: він не примара, не вигадка її подруг чи сусідок, як решта кандидатів, а реальний чоловік, який немов приріс до ліхтаря й закоханим поглядом дивиться на вікна її вітальні. Ще зовсім трохи, один крок, і він зайде в її дім і обійме її. Коли він ішов за нею вулицею чи зігрівав своїм подихом і ніжними словами в кінотеатрі, її впевненість у своєму рішенні потроху спадала, відступаючи перед нестримним полум’ям бажань.

Тепер дона Флор розуміла, чому, попри всі приємні розваги та всі клопоти, вона почувалася такою нікчемною й спустошеною. З нею танцює чоловік, промовляючи: виспишся на світанку. І танець його такий знайомий, його точно виконують у кабаре. Та що ж це за танець, Боже милий, звідки ж його може знати дона Флор?

Але байдуже, що то за танець, і яка до нього музика, не має значення, де вона зараз і котра година; віддавшись шалу, дона Флор зриває з лиця вуаль, простягає нареченому руку і кришталева куля тріскається: «Я самотня й вродлива, йди до мене, мій Князю, поцілуй мене, Принце, й обвінчаймось відразу». Аж раптом вона згадує, що це за танець: це ж танго, що вона його танцювала молоденькою дівчиною в домі майора, а згодом, через сім років, у Палас-готелі. Її блідолиций кавалер несподівано зникає разом із кришталевою кулею й доною Динорою. Перед нею постає небіжчик, пам’ять про якого вона зрадила. Перед нею її чоловік. Обурений, він замахується й дає їй ляпаса. Дона Флор падає на коване ліжко, її померлий чоловік зриває з неї вдовину сукню, й розсипаються пелюстки флердоранжа. Він хоче бачити пушок на її оголеному тілі, жадає взяти її негайно, а хто ж це кохається одягнений? Ах!, тиран, свавільний тиран…

Зібравшись на силі, дона Флор прокидається, навколо ніч і їй стає страшно. І лише коти нявчать на дахах і в дворах про її безкінечний безглуздий сон, про її втрачений спокій!

6

ПІСЛЯ ДОВГОЇ-ДОВГОЇ НОЧІ РОЗДУМІВ І СТРАХІВ, ночі самотності й болісної жаги, ночі пекучих досвітніх сліз, заледве зажевріла вранішня зоря, що розвіяла всі сумніви, дона Флор сіла перед дзеркалом, щоби вбратися й зачесатися. Вона напарфумилася й наділа сережки тітки Літи, потім інші прикраси, й узялась приміряти сукні, наче знову повернулась у часи Лайдери-до-Алву, коли вбиралась, як дівчина з заможної сім’ї. До ранку дона Флор вже була ошатно вдягнена, адже блідий юнак не раз приходив під вікна до сніданку. До того ж була неділя, в церкві мав казати проповідь дон Клементе.

Але цього ранку до сніданку прийшов Мірандау — рідкісний останнім часом гість у домі своєї куми. Прийшов він із дружиною й дітьми; похресник подарував доні Флор фрукти і обшивку, яку майстерно вигаптувала кума. Дону Флор дуже здивував і несподіваний візит, і стільки подарунків — з якого дива? Кумонько, може, ти ще скажеш, начебто забула, що сьогодні 19 грудня — день твого народження? Дону Флор дуже зворушила така чуйність і увага; останнім часом багато свят, а надто днів народжень, утратили для неї сенс, тому і про свої уродини вона геть-чисто забула. Дружина Мірандау не повірила:

— Забула? Чому ж тоді так вичепурилась із самого ранку?

Мірандау сумно зауважив:

— А пам’ятаєш, кумо? Рівно рік минув від того вечора в Паласі, ніколи не забуду той твій день народження…

Невже минув рік? Цілий рік… І дона Флор одяглася, зачесалася, вплела у волосся стрічку, надягнула діамантові сережки, бризнула на шию свої найкращі парфуми, та аж ніяк не з нагоди дня свого народження, про нього вона геть забула. Зате не забули ні дядько з тіткою, ні дона Норма, дона Жіза, дона Амелія, дона Еміна, дона Жасі й дона Марія до Кармо. Вони прийшли привітати її з подарунками: туалетне мило, парфуми, сандалі та відрізи тканин.

— Яка ж ти сьогодні красуня, очей не відвести! А яка елегантна! — не могла натішитися дона Амелія.

— Це ще нічого, а от торік від неї й справді очей не можна було відвести!.. — сказала дона Норма, яка теж і досі була під враженням того вечора в «Паласі». — Та й подарунок минулорічний з оцими, звісно, не зрівняється…

— Цього року подарунок у неї не гірший… — стиха мовила дона Марія до Кармо, знана на всю околицю пліткарка.

— А це ж який? — поцікавилася дружина Мірандау.

Дона Еміна і дона Амелія, задоволено всміхаючись, розповіли їй останні новини.

— Та ви що!..

— Він порядний, — висловила свою думку дона Жіза, — і благородний.

Мірандау пішов у бар на Кабеса, де щонеділі збиралися випити віскі багатії з Ільєуса на чолі з землевласником Мойзесом Алвесом. Подруги весело теревенили у вітальні, поки дона Флор, надівши на свою ошатну сукню фартух, готувала разом із Марилдою святковий сніданок.

Уже аж під вечір з’явився Принц пожинати плоди своєї вчорашньої праці, результат обіцяного сприяння дони Жізи та палкого освідчення в коханні у темному залі кінотеатру. Блідий від пристрасті й нетерплячки, ніколи досі він не був такий схожий на Христа, який звершує свій тернистий шлях на Голгофу. Напередодні Принц сказав своїй коханці Лу, дурненькій тендітній розпусниці, на яку той витратив останні гроші, позичені в чергової вдови, недоладної грубаски дони Амброзині Аррузі:

— Квітонько моя, сьогодні я завоюю цю неприступну фортецю і вона опиниться в моєму ліжку.

Лу пригорнулася до сухореброго торса Живих Мощів.

— А вона така ж потворна, як і попередня? Чи красуня?

Ревнива Лу не розуміла суворих засад Принцової моралі, що, ясна річ, не личило коханці такого досвідченого і невідступного у своїх принципах професіонала.

— Я ж казав тобі, люба, гарна вона чи потворна, для мене це не має ніякого значення. Невже ти не розумієш, що це звичайна угода, фінансова операція? Мені байдуже до її принад, дурненька, головне, щоб у неї були гроші і хоч якісь прикраси…

Першою помітила Принца на його незмінному посту дона Еміна. Щаслива, вона сповістила про це дону Флор.

— Уже прийшов…

Гамір та екзальтована біганина стурбованих жінок здивували Мірандау, який вдячно поласував смачним ситним обідом. Зацікавившись, він теж підійшов до вікна, де юрмилися сусідки, і побачив на протилежному боці вулиці, під ліхтарем, поруч з особняком сеу Бернабо, такого собі Едуарду, самого Принца, який чистив нігті сірником і галантно всміхався.

— Що ті Живі Мощі тут забули?

— Які ще Живі Мощі? — здивувалася дона Норма.

— Та ж Принц, отой-о. Знаний шахрай і пройдисвіт…

Він хотів іще додати: «повелитель вдів», але, пильно глянувши на жінок, які застигли у важкому, німому мовчанні, відразу ж усе зрозумів. Одначе вдав, що нічого не помітив, і з властивою йому баїянською делікатністю усміхнено вів далі:

— О! Це неперевершений аферист і авантюрник; він живе з того, що обводить навколо пальця різних дурнів своїми історіями та казками про виграшні білети, збирає гроші на пожертви для неіснуючих лікарень, про його витівки часто пишуть в газетах…

— Я відразу зрозуміла, що то не простий тип… Варто лише глянути на його манірне обличчя… — заявила дона Норма.

— Либонь, він і тут примітив потенційну жертву, скажімо, надумав аргентинця обікрасти чи ще когось… — припустив Мірандау.

— Точно, аргентинця, я навіть бачила, як вони розмовляли, — не кліпнувши оком, збрехала дона Норма: вона теж була баїянка, отже, не менш тактовна і делікатна, ніж Мірандау.

Покинувши на самоті з втраченими ілюзіями вражених жінок і приголомшену дону Флор, на очах якої забриніла одним-одна сльоза розчарування, оскільки така ницість на більше і не заслуговувала, Мірандау, ніби ненавмисне, перетнув вулицю й підійшов до Принца. Подруги дони Флор на знак обурення підійшли закрити жалюзі й побачили, як він розмовляє з шахраєм. Ані на мить Принц не переставав усміхатися, навіть коли зовсім уже заплутався в поясненнях, а Мірандау владним жестом вказав йому на узвіз у напрямку Нижнього Міста. Прилипнувши до вікна, жінки спостерігали цю коротку німу сцену.

Але Принцові теж варто віддати належне: він умів визнавати власні поразки і ніколи не пер проти рожна, по-дурному впираючись і ризикуючи загриміти за ґрати чи наразитися на кулаки. Це ж яке кляте невезіння! Треба ж було націлитися на куму самого Мірандау! Він іще щасливо відбувся, залишившись цілим і неушкодженим. Принц щиро запевняв, що нічого не знав про дружбу Мірандау з доною Флор, бо коли б знав, то й ноги його не було б на цій ладейрі…

Навіть не глянувши на вікна дони Флор, він розвернувся й подався в бік моря, кудись до Ладейри-да-Преґісе. Ще не дійшовши до Нижнього Міста, він побачив набожну вдову, яка прямувала до церкви, у жалобі та з вуаллю на обличчі. Принц, вірний своєму нелегкому ремеслу, кинувся до нової гавані, озброївшись своєю незмінною млосною усмішкою і благальним поглядом.

7

ВІДТОДІ НА ЇХНІЙ ВУЛИЦІ ПРИНЦА НІХТО БІЛЬШЕ НЕ БАЧИВ, НЕЗАБАРОМ про нього перестали говорити, вже не намагалися визначити по кришталевій кулі, картах і гороскопах претендентів на руку і серце дони Флор. Якщо раніше вона принаймні сміялася з того, то зараз і чути про таке не хотіла, не приховуючи свого роздратування й сприймаючи як образу будь-яке нагадування про шлюб.

Подруги та сусідки немов уклали неписану угоду і деякий час узагалі не поверталися до цієї дражливої теми; здавалося, вони вже змирилися з рішучим наміром дони Флор залишитися вдовою й ніколи більше не виходити заміж. А якщо раптом якась балакуча бабуся поривалася обговорити цю благодатну для пліток тему, їй негайно нагадували про Принца і вона замовкала, немов шахрай і досі стояв під ліхтарем, глузуючи з усієї вулиці. Не кажучи вже про вето на цю тему, накладене доною Нормою — одвічним президентом кварталу, загалом дуже навіть ліберальною й демократичною особою, яка, втім, коли треба, вдавалася до диктатури.

Наступних кілька тижнів після тієї пригоди на дні народженні дона Флор геть не мала спокою: сусіди наввипередки запрошували її до себе, намагалися заповнити весь її вільний час і були дуже привітні та уважні. Вона передивилася майже всі нові фільми в кінотеатрі, була в гостях уже в половини світу, бігала з подругами по крамницях, а як закінчувалися вечірні заняття, сама придумувала, куди б його податися.

— Норміньє, чорнявочка моя люба, а куди це ти зібралася така виряджена? І чому мені нічого не кажеш?

— Несподівані похорони, моя хороша. Мені щойно повідомили — і доволі таки пізно, — що помер сеу Лукас де Алмейда, наш давній приятель і далекий родич Сампайо. Серцевий напад. Сампайо не захотів піти, ти ж його знаєш, а тобі я нічого не сказала, бо ти не знала небіжчика. Та якщо хочеш, можемо піти разом… Судячи з усього, похорон буде багатий…

Дона Флор була незмінним супутником дони Норми на панахидах та похоронах, на днях народженнях і хрестинах. І в печалі, і в радості її подруга не втрачала енергії, тому і свята, і скорботні події, на яких вона опинялася, були вдалі. Дона Норма відразу ж брала все в свої руки, раділа чужій радості, співчувала горю, допомагала в біді, підтримувала бесіду, з апетитом їла і пила завжди в міру; коли треба було, всміхалася, коли треба — плакала. Навіть на найнуднішому заході ніхто не міг зрівнятися з доною Нормою, завжди готовою на будь-який компроміс і допомогу. «Вона — Колос», — казала дона Енаіде, «Титан», — заявляв Мірандау, її відданий шанувальник, «Свята», — шепотіла дона Амелія, «Найкраща подруга», — стверджувала дона Еміна, і не лише вона.

— Справжнісінький ураган… — стогнав Зе Сампайо, який страждав від надто бурхливої діяльності дони Норми.

— В усьому світі ви не знайдете ще однієї такої, сеу Сампайо, це Жінка з великої літери, справжня берегиня, мати нашого кварталу… — не погоджувалася з ним дона Флор.

— Так то воно так, доно Флор, але несила мені терпіти стількох дітей, я вже добряче від них усіх втомився… — похмуро заперечував сеу Сампайо.

Кілька разів разом із доною Жізою дона Флор відвідувала Пресвітеріанський Храм на Кампо Ґранде — американка співала там псалми так само натхненно, як читала Фройда й Адлера, обговорювала соціально-економічні проблеми чи танцювала самбу. За ті відвідини дону Флор шпетив дон Клементе:

— Подейкують, ти стала пресвітеріанкою, Флор, це правда?

Пресвітеріанкою? Яка нісенітниця! Вона тільки два чи три рази заходила в їхній храм з подругою просто з цікавості і знічев’я. Довго і нудно тягнеться час для вдови, падре.

Разом із Руасами вона вирушила у невимушену та приємну подорож на вихідні в Алаґоіньяс, рідні місця сусідів. З доною Даґмарою відвідала заняття з йоги, які проводила граціозна мініатюрна жіночка, гнучка, мов циркова гімнастка. Але час йоги накладався на її графік у кулінарній школі, тож дона Флор не змогла — хоч дуже й хотіла — записатися на курс, щоб опанувати ті складні вправи, які, коли вірити рекламі, «робили тіло спритним і підтягнутим, а душу чистою і здоровою», «гарантували фізичну та моральну стійкість і досконалу гармонію душі та тіла», без якої життя перетворюється на купу лайна. За останні місяці дона Флор і сама переконалася: внутрішня боротьба перетворює життя на дантівське пекло.

Разом із доною Марією до Кармо та Марилдою вони ходили на відбір для конкурсу «У пошуках нових талантів», куди таємно записалася Марилда. Щонеділі протягом трьох місяців дівчата і юнаки мали можливість змагатися за почесний титул «Нова зірка радіокомпанії» і за право підписати контракт. Гарненька Марилда дуже чуттєво та натхненно, проте з поганенькою вимовою, проспівала парагвайську пісню, отримавши, втім, досить високу оцінку і посівши заслужене друге місце. Такий багатообіцяючий старт вселив у дівчину надію здійснити її заповітну мрію про власну програму, що пропагувала б народні пісні, та про фотосесії для обкладинок журналів. Єдиною перешкодою на її шляху була дона Марія до Кармо, яка, почувши про все це, тільки презирливо зморщила носа. Скільки зусиль коштувало Марилді вмовити її і дозволити взяти участь у конкурсі; зрештою, та погодилася тільки тому, що знала доктора Клаудіо Туюті, не останню людину на радіо. Нелегко було переконати її відмовитися від свого упередженого ставлення до їхньої ідеї; перед нею були безсилі і розумні аргументи дони Жізи, і схвильовані прохання дони Флор. Але побачивши доньку біля мікрофона, таку граційну та гармонійну, почувши її голос, що пролунав над усім містом, сльози гордості й щастя забриніли в неї на очах. А потім вона так обурилася рішенням журі, що мало не побилася з ведучим тієї програми, відомим диктором Силвіо Ламеньйо, або ж просто Силвіо, адже, на її думку, саме донька заслуговувала на перше місце, і не отримала його тільки через протекцію, якою скористався безголосий і бездарний Жоау Жилберто.

Зі своєю кумою Діонісією дона Флор домовилася побувати на святі Ошоссі, на кандомбле Аше Опо Афонжа, прихопивши дону Норму та дону Жізу, які дуже таким цікавилися, але завадила їхнім планам сильна застуда дони Флор і її страх (а що як недуга переросте в небезпечний грип). Та й, будьмо відверті, дона Флор трохи остерігалася всіх цих кандомбле, коли на вулицях повно чаклунських деспашо та ебо з їхніми зловісними чарами; адже це така річ, хто хоче в це все вірити — нехай вірить, а як ні — то ні; от дона Флор не хотіла ризикувати. Якось Діонісія їй сказала:

— Кумонько, твій ангел-охоронець — Ошум.

— А яка вона, та Ошум, Діонісіє?

— На вигляд це добропорядна пані, яка усамітнено живе десь у затишному будиночку, й уособлює мир та спокій. Але вона вмить може перевтілитися на манірну грайливу молодицю, якій пальця в рота не клади… Хочу, щоб ти знала, кумо, ця ошуканка була одружена з Ошоссі та Шанґо, а зараз вона покинула води і живе на землі, згораючи з жаги.

Усією цією біганиною і клопотами дона Флор намагалася вщерть заповнити своє життя, тому що разом із Принцом зникли її спокій та безтурботність, розмірність, виваженість і міцний сон, що загоював рани.

Після кошмару з хороводом женихів її життя докорінно змінилося. Занепокоєння чимраз зростало, поступово перетворюючись на постійну гнітючу тривогу.

А після вечора в кіно колишній спокій, радість від інертного та порожнього існування, занять з ученицями вже і не поверталася до неї. Тепер вона розуміла, що все це поверхове й оманливе, як води тихої, але підступної річки, нестримний внутрішній вогонь пожирав дону Флор.

Скромній вдові не раз доводилося захищати свою честь не від розпусних нахаб — знаючи її, жоден із них і не наважився б залицятися, — а від зухвалих парубійків, які днями поспіль стовбичили на розі вулиці, чіпляючись до жінок. Але й вони зазвичай замовкали перед її штивністю і цнотливістю. Якщо ж хтось із них таки наважувався на якийсь масний жарт на її адресу («розкішний задок, красунечко!», «поглянь лише на її настовбурчені пипки!», «ходімо, зроблю тобі солодко, любонько!»), — то відразу ж замовкав, бо дона Флор поводилася так, ніби була сліпа, глуха і німа, словом, як і годиться скромній і порядній жінці. Захищала вона свою гідність і від себе самої: від власних хтивих думок, від грішних снів, від палахкого бажання, що жевріло в її спраглому тілі. Не було в неї більше славнозвісного «морального і фізичного самовладання», необхідного для здоров’я, як навчали майстри йоги; не було «досконалої гармонії душі та тіла». Між плоттю й душею точилися криваві міжусобиці: цнотливу та скромну на вигляд дону Флор спалювало полум’я жадання.

Спершу розкуті еротичні сни зрідка відносили її в заборонену для незайманок і вдів країну, розпалювали притуплену жагу та нереалізовані бажання. Дона Флор нажахано прокидалася, хапалася за серце, заледве ворушачи пересохлими вустами. Після таких снів їй було страшно знову засинати.

Удень було легше: відганяти від себе грішні думки та стримувати відчайдушне серцебиття було не так важко, коли вона викладала на курсах або читала романи. Але як із цим упоратися вночі, коли вона була така беззахисна перед своїми сновидіннями?

Згодом дона Флор і вдень почала потерпати від сластолюбних думок, вона частіше сумувала і скрушно зітхала від нездійсненних мрій. Варто було їй на мить залишитися на самоті, як найневинніші думки переносили її до однієї й тієї ж сцени: вона лежить на кованому подружньому ліжку, скута нестримним і всеохопним вогнем бажання. А як же її вдовина честь?

Останнім часом малювала в уяві цілі сцени, в яких оживали і змішувались уривки з романів, історії, вичитані з газет, випадки, що розповідали сусідки і подруги, та спогади про власне заміжжя. Гарячий подих Принца вдихнув у неї вогонь жаги, що отруював кров і завдавав нестерпних пекельних мук.

Через надмірно збуджену уяву вона змушена була перестати читати дурненькі романи для юних дівиць, що ними так зачитувалася Марилда, зітхаючи над долею графинь і герцогів. Адже навіть вони, такі невинні й добрі, занадто збурунювали дону Флор; у найневинніших місцях вона неодмінно вбачала щось пікантне, кожна дрібниця розпалювала її натягнуту, мов струна, чуттєвість, і сюжет роману та його персонажі невпізнавано змінювалися. В її уяві вирували жахливі образи, дівчата-невинятка вмить ставали хтивими хвойдами, чемні юнаки перетворювалися на брутальних жеребців. Зрештою, невинні романи для підлітків вона почала сприймати як брудну порнографію.

Так було не лише з літературою: прихований еротичний контекст вона вбачала у міських новинах, сусідських теревенях, на шпальтах газет. В їхньому вечірньому пліткарському колі саме жваво обговорювали останню новину про те, як п’ятнадцятирічну незайману покоївку позбавив цноти її господар, а у бідолашної одинадцятеро братів, а в того п’ятдесятитрирічного чолов’яги п’ятеро дітей, сини вже з вченими ступенями, троє доньок — вдало одружені, є ще й купа внуків і жива дружина; батько дівчини, тесля, зі зброєю в руках поспішив захистити честь їхньої сім’ї, внаслідок чого від трьох пострілів у серце загинув зразковий громадянин і мораліст, лідер консерваторів, а зневіреного батька збезчещеної дівчини за скоєний злочин кинули за ґрати; за наругу над честю сімейства хтивий негідник поплатився життям, а збунтований народ почав вимагати справедливості, наполягаючи на звільненні ув’язненого теслі. Подруги та сусідки дони Флор підтримували батька, який, дізнавшись про наругу на дочкою, осліп від люті й, не тямлячись від гніву, помстився за неї та свою родину. Усі підтримували його, крім дони Динори: «Ці паскудні служниці завжди стрибають до господарів у ліжко, щоб потім мати чим їх шантажувати». А доні Флор із цієї події запам’яталися лише окремі деталі: її хвороблива уява зобразила тендітну полохливу дівчинку в лаписьках старого негідника і стогони… дівочі втішені стогони… Інші важливі деталі: батьків відчай, смерть ґвалтівника як розплата за скоєне — її мало обходили, насправді їй було байдуже, тож вона просто погодилася з подругами.

Так щодня її цнотливість зазнавала чимраз більших випробувань. Однак ті, хто бачив її під час занять з ученицями чи з подругами у магазині, або в гостях (хоча вона ніколи не відвідувала вечірок, що могли поставити під сумнів її вдовиний статус) не могли навіть уявити, яка запекла боротьба триває в глибині її душі, як вона мучиться ночами: адже дона Флор була однією з найшанованіших і достойних жінок, з її вуст жодного разу не пролунало і натяку на хтивість чи непристойність. І якщо раніше вона разом із подругами кепкувала над женихами, то тепер і чути ні про кого не хотіла, поставивши хрест на новому заміжжі. Навряд чи в цьому кварталі, в усьому місті та й, мабуть, у світі можна було знайти вдову цнотливішу і скромнішу за бездоганну дону Флор.

Зовні тиха і привітна, здавалося, нічого не порушує її розміреного існування, проте всередині вона палала нестримним вогнем, як Ошум, її покровителька. Ах, Діонісіє, знала б ти, яке шалене полум’я обпікає ночами смагляве тіло твоєї куми, яким жаром палає її спрагле лоно, ти б негайно порадила розслабитись у ванні або ж у чиїхось обіймах.

Що стурбованішою ставала дона Флор, то тривожніші були її сни, то довшими видавалися безсонні ночі. Якщо їй щастило спокійно виспатись аж до ранку, то це було справжнє свято, достоту Господнє благословення. Зазвичай же вона засинала, і щойно тіло налаштовувалося відпочити, як приходили ті хтиві сни, що відносили її у світ спокус; вона металася по всьому ліжку, напиналися її пружні груди, горіло жадливе лоно. Сон відступав, нестримна жага не давала їй стулити очей, і отак вона, зціпивши зуби, тремтіла до ранку від невтоленного бажання. «Коли плотське переважає над духовним», як ішлося в брошурці з йоги.

Куди ж зникла її скромність? Вона ж ніколи така не була, навіть із чоловіком кохалася тільки після того, як йому вдавалося побороти її соромливість. А тепер їй іноді снилося, що вона продається за гроші. Ви таке чули? Яка ганьба! Не раз вона прокидалася посеред ночі й лила гіркі сльози на руїнах себе колишньої, тої дикої дівчинки, яка цнотливо прикривала простирадлом свою голизну. А зараз вона вигиналася від потягу, мов хтива, цинічна, дешева хвойда, скажена сука в період злучки.

Іноді вона так втомлювалася, що ввечері могла заснути в кіно або ж, розмовляючи з подругами, куняла, вмираючи від бажання швидше притулитися до подушки. Та варто їй було вдягти нічну сорочку, вкритися ковдрою, як сон кудись щезав, у голові починали роїтися тисячі думок, а вона всіляко намагалася скерувати їх у буденне русло, планувала покупки, думала про свої заняття, про раптову хворобу їхнього сусіда чи знайомого, про ядуху тітки Літи, яка через напади теж уже не спала ночами.

Дону Флор ночами теж душили спазми, спазми невтоленної пристрасті. Вона не могла позбутися своєї теперішньої сутності, не могла опанувати думок, хоч як старалася думати про Марилду, про її бажання стати співачкою, про труднощі на цьому тернистому шляху, а в уяві крутився образ блідого Принца, який в кінотеатрі нашіптує їй на вушко красиві та солодкі слова любові. Куди там Марилді з її проблемами, тернистим шляхом та солов’їним голосочком?

Дона Флор знала про славу Принца серед жінок легкої поведінки. Діонісія ніяк не могла повірити в наївність дони Флор, вона була переконана, що її кума, як і все місто, читала в газетах про елегантного шахрая, та й сама вона не раз розповідала їй історії про млявого завсідника борделів на прізвисько Живі Мощі. Так-так, саме у будинках розпусти він мав шалений успіх, а все завдяки його субтильній блідолицій красі, оксамитовому голосу, тужливому погляду і величезному багатству, про яке вже ходили легенди серед усіх його шанувальниць. Через його солодке словоблуддя блудниці часто сварилися, розгорталися справжні драми. Колись навіть дві красуні побилися за нього — одну з них відвезли в лікарню з відкритим ножовим пораненням, а іншу кинули за ґрати.

Того ж дня доні Флор наснилося, що вона і є ота друга розпусниця, яка кидається з ножем на Діонісію зі словами (вона б ніколи в житті не промовила таких слів): «Гей ти, брудна шльондро, дай-но я прикрашу твоє миле личко!» А Діонісія лише знущально сміється, і сміються з наївної вдови інші розпусниці. Хіба ж вона не знає, що той вишуканий красень — це Принц, повелитель вдів, який тільки й знає, що виманює у них гроші та коштовності? І не потрібна йому ні дружина, ні коханка. І якщо вона це знає, то навіщо прийшла сюди пропонувати йому своє голе, спрагле від невтоленної жаги, лоно? Ганьба! І де ж її славетна вдовина цнотливість?

Дона Флор вирішила спробувати пити снодійне, сподіваючись, що це допоможе їй швидше засинати і спати до ранку. Вона пішла в аптеку на розі вулиці Кабеси порадитися з фармацевтом Теодоро Мадурейрою. За словами дони Амелії — і не тільки її, — попри те, що доктор Теодоро був звичайний собі фармацевт, за рівнем знань він не поступався багатьом лікарям; він був надзвичайно компетентним у своїй справі, а ліки, що він радив, гарантували успішне лікування будь-якої хвороби.

Безсоння, нервовість, уривчастий сон? Напевно, перевтома, нічого серйозного, люб’язно поставив діагноз аптекар і порадив якісь пігулки, що чудово знімають втому, заспокоюють нервову систему і гарантують міцний сон. Дона Флор може приймати їх спокійно, і навіть якщо ліки не допоможуть, то вже точно не нашкодять, адже вони не містять наркотичних речовин, як багато інших дорогих і модних сучасних препаратів. «Ці теперішні препарати ой які небезпечні, сеньйоро, майже як морфій і кокаїн, а може, ще небезпечніші». Фармацевт — справжня ходяча енциклопедія — уважний, трохи церемонний, на прощання вклонився доні Флор і попросив неодмінно повідомити про результати.

На жаль, Сеу Теодоро!.. Вона й справді спала всю ніч, прокинулася аж тоді, коли перелякана служниця гримала в двері її спальні перед самим початком занять. Сон і справді був тривалий, але не менш тривожний, ніж попередні, сповнений такою ж одержимістю, такою ж чуттєвою насолодою, з неодмінними оргіями; сон той був гірший за інші, адже перервати його неможливо, тому дона Флор так і крутилась усеньку ніч у хворобливих образах своєї підсвідомості, її лоно стікало соками, а вся вона була, немов натягнута струна, мов роз’ятрена рана. Після таких нічних тортур прокинулася вранці геть розбита. З таблетками чи без — нестримне бажання перемагало. Одержима, одержима.

Бідолашну дону Флор ці галюцинації просто розривали, доводили до безумства. Та вдень, поки не мала часу про таке замислюватися, поки була заклопотана з ученицями, поралася по господарству і організовувала свій побут, здавалось, вона цілком байдужа до протилежної статі чи будь-якого натяку на інтим. Але варто було вийти у місто, її вуха відразу ловили вигуки чоловіків, їй всюди вчувалися сороміцькі пропозиції, ввижалися пожадливі погляди, хтиве бажання самців, які роздягали її поглядами, пожирали очима, і муки починалися знову. Вночі ті муки робилися просто нестерпні, вона ладна була битися об стінку, щоб приглушити внутрішній крик, бажання почути непристойні пропозиції, побачити ласі погляди, відчути спраглий подих, непристойний шепіт, грубу лайку, брутальні обійми. А іноді їй снилося, що вона нахабно пропонувала себе чоловікам, як послідуща повія, дешева сука, вульгарна і легкодоступна, смердюча вигрібна яма, та не було чоловіка, якого б вона не отримала. Та щоразу, коли чоловіки опинялися безпосередньо коло її розпеченого лона, дона Флор раптом сахалася і прокидалася, сповнена відчаю й тривоги.

Ніхто не здогадувався про її жахливий стан. Усі вважали, що ведеться їй спокійно та безтурботно, цікаво і навіть весело. Адже раніше вона жила в справжньому пеклі через гультяя-чоловіка, який виносив з дому всі її заощадження і через якого вона чимало страждала, а тепер, овдовівши, дона Флор поводиться, як і личить жінці в її становищі: вона не хоче вдруге виходити заміж і навіть трохи зневажає чоловіків. Така поведінка відверто дивувала і навіть трішки захоплювала кумоньок і сусідів. Коли вона з’являлася на Кабеса, гордовита і замкнута, чоловіки в барі сперечалися між собою:

— Погляньте лише, порядна жінка, красива, молода, нічого їй не бракує, а на чоловіків і не гляне…

— Ой, та вона вже занадто порядна, як на мене, хтозна, може, і не через доброчесність.

— А через що?

— Просто, мабуть, вона холодна від природи. Є такі жінки, як мармурові статуї, їм пристрасті осоружні, а цнотливість їхня зовсім не від чеснот, а від того холоду, адже вони, як ті брили льоду. Дона Флор, напевно, саме така.

— Ой, та хто її знає, та хай там як, вона без сумніву найпорядніша вдова у місті…

Але недовірливий і зарозумілий літератор наполягав:

— Та крижана брила вона, я впевнений. Холодна, закам’яніла.

Елегантно і скромно вбрана, дона Флор тихо йшла, привертаючи увагу перехожих своєю простою й вишуканою красою. Вона не роззиралася на всі боки, стримано відповідала на дружні привітання різьбяра Алфреду, на гучне «добрдень!» іспанця Мендеса, на шанобливий уклін фармацевта, веселий сміх негритянки Віторини. Яких же зусиль коштувала їй ця стриманість, ця витримка — вона була вимордувана безсонням, тією марною боротьбою з бунтівною плоттю. Так і йшла вона, зовні — штиль, усередині — ураган.

8

— ТИ Й СПРАВДІ БУЛА З НИМ ЗАНАДТО РІЗКА, НАВІТЬ ГРУБА… — відверто сказала їй дона Норма. — Недурно Енеїде образилася.

Сонячного недільного ранку після гучного суботнього святкування дня народження сеу Зе Сампайо подруги оточили дону Флор, яка й досі кипіла від роздратування.

— Терпіти не можу такої зухвалості…

— Та він просто пожартував, а ти так тим перейнялась… — дона Амелія не вбачала в поведінці доктора Алуїзіо нічого поганого.

— Жартувати теж треба вміти…

Дона Норма не втрималася й сказала те, що всіх давно мучило:

— Ти мені, звісно, вибач, Флор, але ти зі своїм не-займайте-мене, далеко підеш. Хіба ж можна ображатися на такі дрібниці… Раніше ти така не була… Я, звісно, не чула тієї розмови, та навіть якби він щось зайве бовкнув, не варто це брати так близько до серця…

А дона Жіза видала цілу теорію, що пояснює поведінку нотаріуса з Пілау-Аркаду:

— Пам’ятаймо, що сеу Алуїзіо — типовий житель сертау[57], консервативний, патріархальний, він звик поводитися з жінками, як зі своєю власністю або ж домашньою твариною, наприклад, коровою…

— От власне… — впіймала її за язик дона Флор. — Як із коровою… Для нього всі жінки — корови… А він от справжній бугай…

— Ти неправильно мене зрозуміла, Флор, як і не зрозуміла сеу Алуїзіо. Не варто забувати, в якому середовищі він живе, адже його оточення — це лише землероби та скотарі… А сам він справжнісінький феодал…

— Справжнісінький нахаба, ось він хто… Тільки з позірно ввічливими манерами… Бере руку, щоб потиснути, а сам недвозначно її лоскоче…

— Флор, Норма правду каже, ти стала надто вразлива. Доктор Алуїзіо справді хотів просто потиснути руку… — втрутилася дона Жасі.

— Потис тобі руку і поглянув на твою долоню, щоб прочитати там долю… — уточнила дона Марія до Кармо. — І чому це кожен нахаба неодмінно хоче прочитати долю на руці?

— То й ти вважаєш його нахабою?

— Кого? Сеу Алуїзіо? Навіть не знаю… а він точно доктор?

А й справді, як до нього звертатися: «сеу Алуїзіо» чи «доктор Алуїзіо»? Так дона Марія до Кармо мимоволі підкинула важливе питання до обговорення. У тих краях, де практикував цей бездипломний адвокат, знаний як один із найкрасномовніших судових ораторів, звісно ж, його вважали доктором. Але в столиці без диплома про закінчення університету на це звання він не мав права. Щоб не поставити під сумнів компетентність адвоката в місті, до нього почали звертатися й так, і сяк, задовольняючи таким чином і впертих формалістів, і поблажливих лібералів. Але приятельок дони Флор це мало обходило:

— Зі званням чи без, але забивати памороки своєю вишуканою балаканиною він справді майстер, — резюмувала дона Еміна, яка досі не промовила й слова.

Йшлося про вчорашнє святкування дня народження Зе Сампайо, що ледь не закінчилося скандалом. Оскільки сеу Сампайо терпіти не міг гостей, вечірок і свят, доні Нормі довелося обмежитися святковою вечерею, на яку вона запросила друзів і сусідів. Скупий, проте ласий до смачненького сеу Сампайо, як завжди, був проти, щоб його дружина готувала все вдома, пропонував піти вдвох до ресторану й пообідати там. Тихо, без непотрібного шуму, спокійно і недорого. Як завжди, дона Норма повстала проти такої економії, заявивши, що вони цілком у змозі достойно прийняти своїх друзів на звану вечерю, принаймні шведський стіл їм цілком по кишені.

Уже в ліжку, з великим пальцем у зубах (як він це завжди робив, коли хвилювався) сеу Зе Сампайо щосили намагався довести незаперечну, на його думку, істину.

— Насправді я проти такого дійства з кількох важливих причин.

— Що ж, можеш їх озвучити, тільки не розповідай мені казок, ніби продаж взуття зменшується. Я на власні очі бачила твої звіти…

— Та не про це зараз мова… Прошу вислухати мене уважно і не перебивати. От яке задоволення від того вашого шведського столу? По-перше, я не люблю їсти навстоячки, коли всі штовхаються навколо столу, а я соромлюся й урешті-решт мені залишаються самі недоїдки. Щойно я нарешті наважусь покласти собі щось на тарілку, аж з’ясовую, що всю закуску вже з’їли, а від індички залишилися самі крильця. От коли всі сидять за столом — це зовсім інша річ. По-друге, півбіди з тим шведським столом у гостях, а от шведський стіл, коли ти господар дому — це вже біда. От як ти собі це уявляєш? Я — як гостинний господар — спершу пропущу до столу людей, а сам підійду останній і, звісно ж, для мене вже нічого не залишиться. А в ресторані — інша річ. Там ми сидимо і замовляємо, що нам до душі, а оскільки день народження лише раз на рік, то кожен може з’їсти і по дві страви…

Остання фраза — це була справжня поступка сеу Сампайо на користь сімейного відпочинку та вдоволення своїх харчових уподобань.

Дона Норма насилу дослухала його до кінця:

— Не будь смішний, Зе Сампайо. По-перше, нас усі запрошують на дні народження…

— Але ж я ніколи не ходжу…

— Іноді таки ходиш… А коли вже йдеш, то з’їдаєш за п’ятьох точно… По-друге, не треба мені казок, мовляв, ти такий сором’язливий і мало собі кладеш. Згадай, як на день народження сеу Бернабо, ти ж пішов до нього лише тому, що він іноземець, і там ти не посоромився з’їсти сам майже половину суфле з креветок, не кажучи вже про пиріжки… І все через твою жадібність…

— О, так! — замріяно зітхнув сеу Сампайо — дона Нансі завжди таку смакоту готує, що їси й не наїсися…

— Я готую не гірше… По-третє, вдома ти про себе точно добре дбаєш і завжди перший рвешся до столу, аби ж то я не знала… Та на тебе дивитися соромно! Називається, господар дому… По-четверте, з моїх вечірок, дякувати Богу, ще ніхто голодний не пішов. По-п’яте, ресторанна їжа…

— Годі… — почав благати Зе Сампайо, загортаючись з головою у простирадло. — Мені не можна сперечатися, у мене високий тиск…

Вечірки дони Норми завжди вражали щедрим почастунком: якщо вона запрошувала двадцятеро осіб, то готувала на п’ятдесят; і не дарма, адже залишками страв та вина дона Норма пригощала потім усю навколишню бідноту. Цього року привітати Зе Сампайо прийшли майже всі сусіди, зокрема, подружжя Бернабо: дона Нансі відразу ж розчинилася в компанії подруг, а сеу Ектор, як завжди, обговорював робочі моменти і звеличував Аргентину.

Палкий патріот своєї Батьківщини, сеньйор Бернабо любив порівнювати Аргентину та Бразилію, віддаючи, звісно ж, перевагу першій — з її розвиненою промисловістю, природними ресурсами і кліматом. От в Аргентині справжні чіткі пори року: літо, осінь, зима та весна, не те що в Бразилії, де весь час нестерпна спека; в Аргентині зразково налагоджене залізничне сполучення, а тут потяги їздять, як їм заманеться; в Аргентині соковиті європейські фрукти, вино, хліб із чистої пшениці, чудове м’ясо, породиста худоба. Дона Нансі терпіти не могла цих чоловікових патріотичних дебатів і поспішила втрутитись:

— Але ж, Бобо, тут теж багато чого хорошого, погодься… От хоча б мої улюблені ананаси, вони просто чудові… — вона обожнювала ананаси і завжди намагалася оберегти чоловіка від конфліктних ситуацій з якимось бразильським патріотом, палким захисником своєї нації.

Зрештою, до таких ситуацій вона звикла. Якось в аналогічних геополітичних дебатах сеу Шалуб, ринковий торговець, сирієць за походженням і бразилець у першому поколінні, а тому завзятий націоналіст, геть оскаженів і єхидно бовкнув запальному Бернабо:

— Якщо аргентинська промисловість настільки краща за тутешню і життя там таке прекрасне, то чому ж ви переїхали гончарювати у Бразилію?

Художник Карибе (той, що написав портрет Діонісії Ошоссі в королівській сукні) якось прийшов до аргентинця домовитися випалити в його печі декілька своїх виробів, і ставши свідком його суперечки про танго та самбу, не втримавшись, вигукнув:

— Та дайте спокій!.. Як можна жити в країні, де немає темних мулаток?.. Хай Бог милує!

Але на дні народженні сеу Сампайо аргентинський патріот поводився досить коректно. Він, як завжди, розхвалював Аргентину, але не забував і Бразилію, а надто Баїю з її привітними і добрими жителями. Загалом вечірка вдалася на славу, якщо не брати до уваги невеличкий інцидент (його обговорювали тільки в жіночому колі) між доною Флор та сеу Алуїзіо.

Дона Флор від самого початку сумнівалася, чи годиться їй іти на ту гучну забаву, адже ще й рік не минув після смерті її чоловіка; і хоча до року не вистачало всього кількох днів, удовині принципи та переконання — це святе, і якщо хоч на йоту від них відступитися, можна було наразитися на цькування зграї розлючених кумоньок.

Дона Норма мало не луснула зо сміху: ну відколи це вдова не може повечеряти у колі друзів? Адже це не бал, не танцюльки. Якщо навіть Артуро та його друзі-студенти поставлять на програвач диск, щоб трошечки потанцювати, то в цьому немає нічого лихого, адже така невинна розвага аж ніяк не суперечить жалобному етикету і точно вже не образить пам’яті покійного.

До того ж дона Флор увесь день готувала для цієї вечірки частування. За допомогою Марилди вона зварила цілий казан ватапи та смачнючої рибної мокеки, поки дона Норма готувала солодощі. Тож урешті-решт вона таки погодилася піти на вечірку, але краще б не йшла, тоді б не наразилася на таку неприємну ситуацію.

Коли вже була повна хата гостей, а столи гнулися від наїдків, приїхала з Шаме-Шаме дона Енеїде з тацею кіндимів[58] та краваткою на подарунок для сеу Сампайо. Вона вибачилася за чоловіка, який суботніми вечорами завжди грав у покер, а тому відмовлявся від усіх інших запрошень. Замість нього вона прийшла з сеу Алуїзіо, для багатьох — доктора Алуїзіо, адвоката і нотаріуса з узбережжя Сан-Франциско, майже холостяка, якого дона Енеїде давно припасла на роль чоловіка дони Флор. Вбраний, як на весілля, — темний костюм, вишукані парфуми, напудрене обличчя, — він скидався на манекен, незважаючи на гачкуватий масивний ніс, блискучі залисини і живий пронизливий погляд. Дона Енеїде гордо відрекомендувала свого впливового кузена, а потім додала:

— Алуїзіо, дозволь познайомити тебе з доною Флор Ґімараєнс, найкрасивішою вдовою в Баїї.

— Перестань, Енеїде…

Доктор Алуїзіо схилився, щоб поцілувати руку дони Флор, і вона ледь не задихнулася від аромату його парфумів.

— Люба сеньйоро, я ніколи не забуду цієї миті. Кузина в своїх листах не раз возвеличувала ваші чесноти і красу… Та я бачу, що в своїх розповідях вона і на половину не змогла передати ваших принад, адже таке мистецтво до снаги тільки справжньому митцеві слова…

Промовляючи ці слова, він невідривно і пожадливо роздягав її своїм масним поглядом, під яким спершу з неї злітала сукня, згодом спідня білизна. Ніколи досі дона Флор не відчувала себе такою оголеною; він оцінював кожен вигин її тіла, пружність грудей та рожевий відблиск її лона. В його очах читалося хтиве схвалення, а ввічлива усмішка змінилася вдоволеним вищиром.

І весь цей час він не випускав її руки.

Оцінивши її нарешті, сеу Алуїзіо дійшов висновку, що перед ним легка і надійна здобич. Його досвід провінційного донжуана підказував, що лагідність і скромний вигляд дони Флор лише маска. Він добре знав таких жінок: їхній зовнішній образ майже завжди був брехливим, зате які, чорт забирай, дикі та нестримні були вони в ліжку.

У себе в провінції, де жінка не мала жодних прав, а цілковито підпорядковувалася волі чоловіка — свого володаря, — і жила винятково побутовими клопотами, сеу Алуїзіо не раз читав у глибинах соромливого погляду палкий відгук на його хтивий заклик.

Хто знає, які шторми вирують під тими тихими водами; чи не тліє бува під стриманістю і благочестям молодої вдови, здорової жінки, вогонь пристрасті та бажання? О, доктор Алуїзіо досконало вивчив таких святих та божих, які ховалися в тіні своїх помешкань, скуті середньовічною мораллю. Та щойно випаде слушна нагода, вони спритно і винахідливо уникнуть усіх протиріч, обійдуть страхи, і з вправністю експертів зраджуватимуть своїх деспотів, які іноді показували, хто в домі господар, за допомогою револьвера чи кинджала.

У вільний час — а його у сеу Алуїзіо було більш ніж достатньо, оскільки цьому сприяла його посада, — він захоплювався жінками, вивчав їхню сутність, пізнавав (особливо в інтимному аспекті). Суддя в Пілау-Аркаду доктору Диваль Пітомбо любив назвати його «заслуженим психологом, тонким знавцем жіночої душі й вишуканим шанувальником класичної літератури». Втім, всі його знання з класичної літератури обмежувалися бразильськими романами, деякими перекладами грецької міфології, кількома фрагментами із книжок про римську імперію, здебільшого періоду занепаду. У стосунках із жінками сеу Алуїзіо не одну собаку з’їв, і це допомагало йому завжди досягати мети, примушуючи панікувати одружених чоловіків і даруючи йому славу чарівного спокусника. Йому не ставали на заваді ні залисини, ні гачкуватий носюра: не одна жінка заради нього пішла на гріх, переступивши через власний страх, знехтувавши консервативними суспільними переконаннями і ймовірною розплатою.

Так і сталося: цей всемогутній погляд бадьористого Казанови з берегів Сан-Франциско без вагань зазирнув у потаємні закутки душі дони Флор, прочитав думки, що вона їх так ретельно приховувала від інших, прочитав усі її таємниці, оголив тіло і душу. Його проникливий погляд за кілька хвилин спілкування оцінив геть усе, і сеу Алуїзіо дійшов висновку, що це нічогенька молодиця, яка цілком могла би припасти йому до смаку. В його очах дона Флор аж ніяк не була тією найпоряднішою й найблагочестивішою вдовою всієї Баїї, якою її бачили відвідувачі бару на руа Кабеса, дарма, навіть найзлостивіша пліткарка не побоялася б дати голову на відсіч за честь дони Флор. Пожираючи її поглядом, адвокат лагідно стиснув простягнуту руку дони Флор у своїх долонях і почав стиха, ледь відчутно пестити її. Дона Флор одразу ж збагнула, якого він про неї враження, й здогадалася про його наміри. Нахабний, самовдоволений і самозакоханий провінціал. З такими слід діяти негайно, і якщо відразу не дати відкоша, то його хамській поведінці не буде меж. Спохмурнівши, дона Флор різко вирвала свою руку з його долонь. Але цей спокусник із каатінґи[59] вдав, начебто нічого не сталося.

— Дозвольте зізнатися вам відверто, шановна пані… Я приїхав до столиці не лише у ділових справах та щоб побачитися з родиною, передовсім мене привело сюди нестримне бажання з вами познайомитись… Енеїде в своїх листах…

Але дона Флор, зрадівши, що до кімнати саме ввійшла дона Даґмара, її учениця й подруга сімейства Сампайо, відказала доктору Алуїзіо:

— Якщо ваша ласка… Я б хотіла привітатися зі своєю подругою…

Балакуча і допитлива дона Даґмара відразу ж поцікавилась:

— А це що за голомозий павич? Черговий претендент?

— О, дай мені спокій, люба… Це кузен Енеїде, такий собі доктор Алуїзіо, політичний діяч із якогось глухого закутка…

— А! То ось він який, багато про нього чула… Кажуть, працює десь неподалік Сан-Франциско… Піду-но я щось перехоплю, моя хороша.

У вітальні було повно гостей, столи вгиналися від страв, гриміли тарілки, ножі та виделки, порожній посуд відносили на кухню, звідти приносили нові наїдки. Свято вдалося на славу: прийшли комерсанти, господареві колеги та члени Клубу крамарів, родичі, сусіди, подруги дони Норми розділилися на групи і жваво спілкувалися в кімнатах та на веранді. У кухні юрмилися похресники дони Норми та кумасі. У кутку вітальні, неподалік від основного столу, іменинник квапливо і жадібно напихався, крадькома кидаючи тривожні погляди на страви, пильнуючи, щоб гості не з’їли все, перш ніж наїсться він.

Зе Сампайо всіляко намагався нікому не впадати в око, щоб йому, часом, не перебили насолоди. І все ж аргентинець Бернабо, з жовтими від денде губами, підійшов до нього як до іменинника та господаря дому подякувати за частування:

— Давно вже я так смачно не ласував, друже. Ваша дружина — прекрасна господиня…

Дона Флор трохи побула з доною Нормою та сусідськими кухарками, які прийшли їй на допомогу, і щойно гості трохи розсіялися по кімнатах, вона сіла на краєчок вільного стільця в кутку веранди і почала спостерігати за присутніми: сеу Вівалдо, власник похоронного бюро, накладав собі вже четверту тарілку, доктор Івес налягав на десерти.

Колупаючись зубочисткою в зубах, сеу Алуїзіо, ніби випадково підійшов до дони Флор і боком прихилився до стіни поруч із нею:

— Гостина, мов у Римській імперії… — зауважив він.

Дона Флор спершу хотіла промовчати, але вирішила, що немає підстав для такої нетактовності.

— Коли Нормінья влаштовує вечірки, у неї завжди чудові та розмаїті страви…

Дона Флор і далі спостерігала собі за галасливими гостями, а Сеу Алуїзіо роззирнувся довкола, а потім до неї долинув шепіт нотаріуса:

— Скажіть мені, красуне…

— Що саме? — злякалася дона Флор.

— Як ви ставитеся до того, щоб сходити на озеро Абаєте помилуватися зоряним небом? Спершу підете ви і почекаєте мене на площі.

Дона Флор схопилася, мов ошпарена, і здавлено вигукнула:

— Та як ви смієте?

Доктор Алуїзіо вдоволено всміхнувся, він добре знав справжню ціну цьому першому обуренню, і така реакція була для нього звичним явищем.

— Я пропоную лише трішки прогулятися…

Дона Флор не могла промовити й слова, від такого нечуваного нахабства вона зашарілася, серце вистрибувало з грудей. Невже в неї на чолі написано, що її лоно волає за чоловічою ласкою? Рвучко, майже бігцем, кинулась у вітальню.

— Флор, що сталося? — запитала Марилда, помітивши, як тремтять її руки.

— Не знаю, мабуть, серце… Зараз минеться…

— Сідай отут… Принесу тобі води…

— Не треба, дякую… я посиджу з твоєю матір’ю…

З подругами, які кепкували над ненажерливістю деяких гостей, дона Флор потроху оговталася від пережитого шоку, вдоволеної усмішки того нахаби та його зухвалого запрошення. Це ж яким треба бути розперезаним, щоб мати совість запросити її, так би мовити, поночі йти зорями милуватися. Перегодя вона таки приєдналася до баляндрасів подруг, які саме обговорювали цікаві моменти, що їх зауважили дона Амелія й дона Еміна. Дона Марія до Кармо сказала, що вона ніколи досі не бачила сеу Сампайо таким веселим під час вечірки, і це її турбує.

У розпал цієї жвавої розмови знову показався наполегливий кавалер із Сан-Франциско, цього разу попід руку зі своєю кузиною доною Енеїде, і нахабно втрутився:

— Буде у вас місце для ще двох? Чи ваша розмова не для чоловічих вух?

— О, ми вже про все таке поговорили…

Дона Флор вдала, що не помічає нотаріуса, а той уже через кілька хвилин зголосився передбачити майбутнє дони Амелії по руці. Свої нехитрі передбачення він дотепно пересипав жартами, навіть дона Флор кілька разів всміхнулася. Доні Амелії він пообіцяв подорожі та багатство. Потім настала черга дони Еміни: цілком серйозно сеу Алуїзіо наворожив їй народження дитини.

— От, чорт забирай! Досить того, що Анінья так неочікувано з’явилася, то тепер іще одне…

— Цього разу буде хлопчик… Запевняю вас, я ніколи не помиляюся…

Завершивши з доною Еміною, він глянув на дону Флор, ніби нічого між ними і не сталося. В його очах знову спалахнуло зухвальство, він знову поглядом оголював її тіло і душу, ще й так безпардонно провів по губах кінчиком язика, що дона Флор аж заціпеніла. Як далеко думає зайти цей хам? На щастя, ніхто більше цього не помітив. Узявши руку дони Флор, сеу Алуїзіо промовив:

— Тепер ваша черга…

— Я не вірю у ворожбу. Це все забобони і нісенітниця…

Але подружки весело її заохочували, ну ж бо, Флор, у цьому немає нічого поганого. Що б вони про неї подумали, якби вона відмовилася? Було б іще гірше, тому залишалося тільки погодитися. Доктор Алуїзіо, справжній експерт жіночої душі, переможно всміхнувся, впевнений у своїй беззаперечній проникливості. Він обережно взяв її ліву руку в свою — долонею догори. Акуратно підстриженим нігтем іншої руки, ніжно проводив по лініях її долоні, непомітно лоскочучи і не зводячи з неї очей. Але дона Флор була похмура і стримана.

— Чудова лінія життя… Ви проживете понад вісімдесят років… — Потім він на секунду замовк, уважно вивчаючи долоню вдови, і продовжив: — На вас чекають великі зміни…

— Зміни? Які? — захоплено зацокотіли подруги.

— От, по лінії кохання… Я бачу нове захоплення… Випадкова зустріч, а скільки пристрасті…

— Дозвольте… — дона Флор спробувала вивільнити руку.

Та сеу Алуїзіо і не думав її відпускати, продовжуючи в тому ж дусі.

— Заждіть… Це ще не все… Слухайте далі… Це буде сеньйор із провінції…

Дона Флор раптом встала і різко висмикнула свою руку з рук адвоката.

— Я не дозволю вам такого нахабства…

І швидким кроком вийшла з вітальні, покинувши остовпілих подруг й ображену дону Енеїде на самоті з тим хамом.

— Що це на неї найшло?.. Хіба Алуїзіо перейшов якісь межі? Хіба він її образив? Просто пожартував, щоб було весело… Терпіти не можу таких необдуманих вчинків… Та як вона може? Ну от скажіть, що вона собі думає? Теж мені принцеса!

Тільки нотаріус був спокійний і навіть виправдав дону Флор:

— Сердешна Флор… Я знаю цю нервозність, така їхня доля… бідолашних молодих удів; доки знову не вийдуть заміж, вони всі так істерично поводяться. Провінційні містечка рясніють такими діагнозами, на жаль… Старі діви та вдови ображаються з будь-якого приводу, плачуть, влаштовують істерики, завжди надміру серйозні та мало всміхаються. А на старості декотрі з них навіть божеволіють…

Втрутилася дона Марія до Кармо:

— Послухайте, докторе, я теж удова, і можу образитися…

Адвокат оцінив її поглядом: нічогенька ще удовиця, хороша статура, тугеньке тіло, такий крам іще не варто списувати. А доктор Алуїзіо дарма часу не гаяв. Він умить забув про дону Флор і мовив доні Марії до Кармо:

— А покажіть-но мені, якщо ваша ласка, вашу ліву руку, хочу дещо з’ясувати…

Узявши руку дони Марії до Кармо, він пильно подивився їй в очі.

— Мені сказати вам правду, чи збрехати?

Коли дона Флор вийшла, Марилда і дона Норма пішли за нею і побачили, що вона плаче. Дона Норма повторила слова сеу Алуїзіо:

— Флор, ти стаєш істеричкою.

9

Дона Флор на заняттях і в мріях

— ДАЙТЕ МЕНІ СПОКІЙ ІЗ МОЄЮ СКОРБОТОЮ ТА САМОТНІСТЮ, зрештою, де ваша повага до мене як до чесної вдови? Перейдімо до уроку. Сьогодні готуватимемо найскладнішу і по-справжньому вишукану страву — рибну (або курячу) ватапу, найсмачніший наїдок баїянської кухні. І не треба мені щомиті нагадувати, що я ще молода: я вдова і все моє єство померло для кохання. Отже, ватапа на десять осіб (та щоб іще й залишилось, як годиться). Нам знадобляться дві голови великих свіжих груперів, хоча можна використовувати й іншу рибу, втім, не факт, що це буде смачно. Додаємо до них сіль, коріандр, часник, цибулю, кілька помідорів і лимонний сік.

Потім поливаємо чотирма повними столовими ложками хорошої оливкової олії, байдуже — португальської чи іспанської; кажуть, грецька найкраща, та я ніколи її не використовувала, бо не бачила в продажу.

Що я робитиму, коли зустріну чоловіка, який припаде мені до душі? Того, хто знову воскресить у мені почуття, згаслі під тягарем пам’яті про померлого? Ах, дівчатка, що ви знаєте про самотнє життя вдів! У кожної з них виникають грішні думки, але порядна вдова ніколи розповідатиме про них. Дайте мені спокій!

Тушкуємо рибу в усіх цих спеціях, а потім додаємо ледь-ледьочки води і проварюємо її. Відціджуємо весь соус в якусь миску, щоб настоявся.

Нічого не вдієш, моє подружнє ложе перетворилося всього лише на місце для самотнього сну. Але все, що стається, — на краще. А що може бути краще за спокійні чисті сни? Що може бути краще за безтурботне і скромне життя вдови, яка забула про грішні бажання? Та як мені жити далі, якщо ложе це стало для мене розпеченою пустелею зболених непогамовних жадань? Що ви можете знати про страждання вдів, які мордуються на своєму самотньому ложі під тягарем спогадів про покійного чоловіка? Ви прийшли сюди навчитися куховарити, а не пізнати, якою дорогою ціною дається нам, чесним вдовам, оце самозречення. Тож краще продовжмо заняття.

Натираємо два великих свіжих кокосових горіхи. Тремо, тремо, не зупиняймося, праця ще нікому не зашкодила (кажуть, вона відволікає від поганих думок, мені в це не віриться). Отриману білу масу слід підігріти, перш ніж відтиснути молоко, — воно має бути густе і чисте, без домішок. Його теж відставляємо вбік.

Вичавки не викидаємо — зараз модно бути бережливими. Опустіть їх у літр окропу, потім відтисніть іще раз — вийде рідке молоко. Ось після цього можна сміливо викидати те, що лишилося, — це вже непридатне до вжитку.

А чи придатні до вжитку вдови, які ховаються за машкарою лицемірства? В якій це країні вдів ховають разом із чоловіком? У якій це країні спалюють їхні непотрібні вже тіла разом із тілами небіжчиків? І це, мабуть, правильно — краще відразу згоріти, перетворившись на попіл, замість того, щоб тліти на повільному прихованому вогні бажань під лицемірним жалобним одягом і вуаллю, що приховує таємні гріховні помисли. Кому здалася та вдовина скорбота?

Окраєць зачерствілого хліба відділяємо від шкуринки й кладемо у проціджене кокосове молоко, щоб він розм’як. Потім розмочений хліб пропускаємо через добре вимиту м’ясорубку разом з арахісом, сушеними креветками, горіхами кеш’ю, імбиром та перцем чилі — за бажанням клієнта, звісно ж (деякі люблять нестерпно пекучу ватапу, інші ж віддають перевагу майже не перченій).

Усе це добре перемішуємо і опускаємо у відціджений риб’ячий відвар, туди ж додаємо імбир, кокосові горіхи, сіль, перець, часник і кеш’ю; варимо на малесенькому вогні, щоб бульйон добряче загус.

Неймовірна ватапа з ароматом імбиру, перцю, з арахісовою ноткою, цими пікантними, збудливими прянощами, хіба ж вона на вас не діє? Чи збуджують вони мене, ці аромати? Щоб збудитись, я ніколи не потребувала запаху імбиру чи арахісу, для цього в мене були його руки, його вуста, його ніжні слова і він сам, той, хто пристрасно зривав з мене простирадло, щоб своїми нестримними цілунками здійняти мене до небесних насолод. А хто тепер на моєму вдовину ліжку зірве з мене напинало сором’язливості? І звідки береться те нестримне полум’я, що спалює мене зсередини, якщо поруч немає ні його рук, ані губ, немає його сміху, нічого немає?.. Чому воно мене спопеляє, оте жадання? Чому до мене стільки запитань, звідки взагалі така надмірна цікавість до інтимного життя вдови? Чому з мого обличчя хочуть зірвати чорну скорботну вуаль, під якою заховане моє нутро, ота суміш добропорядності та пристрасті. Я вдова, тож навіть думати, не те що говорити про таке, мені не годиться. Моє місце біля плити, де я маю приготувати ватапу, докинувши достатньо імбиру, арахісу та перцю чилі.

Тепер додаємо у бульйон кокосового молока, густого та рідкого, і два повні горнятка пальмової олії, вона надасть ватапі бурштинової позолоти. Потім довгенько проварюємо на повільному вогні, весь час помішуючи дерев’яною ложкою в одному напрямку, інакше ватапа згорнеться. Вимішуймо-вимішуймо, аж доки страва буде готова.

Отак щоночі, на повільному вогні проварюють мене сни, та що вдієш, я лише чесна, скромна вдова, одночасно розпусниця, істеричка та навіжена. Ці нічні тортури мене вбивають, я готова бігати вулицями, шукаючи чоловіка, чоловіка, якого я пригощатиму золотавою ватапою і своїм спраглим смаглявим тілом з ароматом імбиру та меду.

Ну ось, ватапа готова, погляньте лише, яка краса! Залишилося тільки ледь скропити пальмовою олією й подати як самостійну страву, або ж із кашею акаса[60]. Гарантую, ваші наречені та чоловіки будуть наминати, аж за вухами лящатиме! Якщо вже зайшлося про наречених, можете всім своїм знайомим розказати про одну молоду, досить милу і красиву вдову, з матовою золотавою шкірою, яка першокласно готує, роботяща і порядна, з чудовою репутацією, жодна жінка в місті, ба навіть на всій Реконкаву не зрівняється з цією зразковою, скромною вдовою, яка згорає на вогнищі несамовитої пристрасті.

Якби вам трапилася відповідна кандидатура, не вагайтеся, швиденько кажіть мені; вранці чи ввечері, опівночі чи на світанку, в дощ чи в спеку, байдуже, негайно кажіть йому адресу і нехай приходить — сам, зі священиком, із суддею чи з шлюбним контрактом, все одно… тільки нехай не бариться. І нехай оцей мій крик душі, оце волання про допомогу лине вітрами в небо, пливе всіма підводними течіями, розпливається з відпливом і припливом морськими та річковими шляхами, адже гавань мою так важко виявити. Якщо хтось із вас почує про холостяка, який шукає вдову, щоб стати з нею на рушник, перекажіть йому, що ось вона, тут, біля плити, готує рибну ватапу і смажиться на пекельному вогні бажань.

10

ЯКОСЬ ДОНА ФЛОР НЕ ВТРИМАЛАСЯ Й В УСЬОМУ ЗІЗНАЛАСЯ ДОНІ НОРМІ: «Я чиста лише ззовні, а всередині — мов вигрібна яма». У ній зростало нестримне бажання, зростало в її тілі, виривалося стогоном із грудей, мовчало криком у тиші її самотності, а нищівні сни не давали їй спокою аж до ранку. «Я проклята, Норміньє, не хочу про це думати, і думаю весь час, не хочу навіть згадувати, але постійно пам’ятаю, боюся своїх снів, та вони сняться мені щоночі. Усе проти моєї волі, розумієш? Я безсила… Моя воля безсила. Я не можу впоратися зі своїм тілом, що мене геть не слухається, Норміньє».

У читаній-перечитаній книжечці з йоги йшлося про «запеклу боротьбу духу та плоті», але боротьба ця була мукою для її тіла, що бунтувало проти її цнотливої душі, ця боротьба вибивала її з колії, з її спокійного існування, адже між волею й інстинктами вже не було жодного зв’язку, жодного узгодження. Усе тепер було суцільною суперечністю: зразкова молода вдова проти спраглої любощів молодиці. Цей важкий випадок, якщо вірити канонам йоги, вимагав «повної зосередженості та щоденних фізичних вправ».

Але не допомогла їй мудра книжка та складні вправи, що їх пухкенька дона Флор не змогла подужати. Намагаючись досягти довгожданої рівноваги душі й тіла, дона Флор два тижні виснажувала себе і мучила. Прагнучи допомогти подрузі, дона Даґмара особисто показала їй різні вправи і дона Флор узялась терпляче їх виконувати, сподіваючись на успіх. Подруга всіляко вихваляла унікальну систему йогів: за цією методикою їй вже вдалося схуднути на чотири кілограми. А от дона зазнала цілковитої поразки: вона навіть не схудла. Замість такого очікуваного спокою й душевної гармонії вона лише втомилася, тіло нило, а пристрасть так і не відступила.

Не зарадили їй і мудрі висновки вченої дони Жізи, яка, немов професор із кафедри, сипала незрозумілими словами: комплекси, лібідо, підсвідомість, сублімація, табу.

— Для такої сповненої печалі закомплексованої жінки, як ти, Флор, секс перетворюється на табу.

Табу чи не табу, свідомість чи підсвідомість, сублімація, комплекси чи й звичайнісіньке бажання чоловічого тепла — та еротичні сни продовжували спопеляли її зісередини. За логікою американки дона Флор мала вийти на вулицю, підчепити першого-ліпшого чоловіка і, переспавши з ним, розірвати весь той ланцюг сублімацій та комплексів, знищити на її кованому подружньому ложі всі згубні табу, зганьбивши на віки-вічні себе і пам’ять свого небіжчика-чоловіка.

Навчена досвідом, прониклива і кмітлива від природи, дона Норма відразу ж виголосила вердикт:

— Це все, моя люба, від браку чоловічого тепла. Ти молода, Богу дякувати, здорова, то чого ж ти хочеш? Навіть черниці відбувають своє аскетичне життя в умовному шлюбі, у шлюбі з Христом, але деякі з них навіть Ісусові примудряються наставити роги, — дона Норма всміхнулася: — О, пригадуєш монашку з Дестерро, яка завагітніла від пекаря, а потім пішла в актриси? Тоді всі тільки про це і говорили, пам’ятаєш?..

Але навіть образ монашки на театральній сцені не розважив пригнічену дону Флор.

— Але, Норміньє, я ж удова… — не вгавала вона.

— То й що? Чи ти думаєш, що вдова — це вже не жінка? Вдови, як я знаю, весь час тільки про чоловіків і думають, мріють про них, шукають… Отак-от…

— Але ж ти чудово знаєш, що я не така. Ти ж сама мене якось назвала хамкою…

— То й що? Так, я знаю, що ти не кокетка… Але будьмо відверті, останнім часом ти стала така дратівлива, іноді аж нестерпна… Уже майже рік удовуєш, а стан не поліпшується, здається, що й далі така згорьована, ніби лише вчора чоловіка поховала. От раніше ти разом із нами кепкувала з наречених, а тепер, варто хоч комусь пожартувати на цю тему, тобі відразу дах зриває…

— Ти й сама чудово знаєш, до чого призвели всі ті розмови… З’явився той шахрай…

— То все це через отого Графа — чи Принца, чи як його там? Це він так на тебе вплинув, коли стовбичив під ліхтарем? Через того нахабу ти стала така затуркана? Але ж він розглядав тебе лише як ласу здобич, а от сеу Алуїзіо… Втім, після його залицянь ти й геть замкнулася, майже нікуди не виходиш, сахаєшся чоловіків, ніби вони якісь дикі звірі… Зрештою, сеу Алуїзіо хотів лише…

— Я чудово знаю, чого він хотів…

— Добре, нехай він хотів опинитись у твоїх обіймах, переспати з тобою… Але ж це природно… І ще будуть охочі, он скільки чоловіків так і в’ються довкола тебе. Ти ж не просто вдова, а справжня красуня, багато хто поклав на тебе око…

— Невже в мене такий розпусний вигляд, що ці нахаби сміють про таке думати…

— Невже ти вважаєш, що коли чоловік хоче переспати з жінкою, то вона неодмінно розпусниця? Якщо, звісно, не брати до уваги твій «не-займай-мене» вираз обличчя…

— Але ж, Норміньє, що мені з цим робити?

— Мусиш задовольнити ту пекельну жагу, дівчинко… Погасити той нищівний вогонь… Якщо ти не можеш спокійно спати і жити, то лише тому, що тебе випікає зісередини це прокляте полум’я…

— Що ти, Норміньє, Боже збав…

— Але хіба ж це не так? Чи я ж не правду кажу?

— І що я маю зробити? Піти по руках? Я не якась там гріховодниця, щоб коханців заводити. Таке може виправдати лише шлюб… Мені хочеться померти з сорому вже через те, що я про ці дурниці думаю, а ти кажеш жагу вгамувати… Невже я така легковажна, якщо ти мені таке пропонуєш…

— Ой, не перебільшуй, нічого несусвітнього я тобі не пропонувала. І нема на що ображатися!

— Але ж ти сказала…

— Так, я сказала і повторюю: тебе випалює непогамована пристрасть, або як казала моя знайома своїй мамі: «Моя розкішниця, мов розжарена пательня». От і в тебе щось таке. Але це зовсім не означає, що ти легковажна… Навпаки… Ти дуже серйозна і здаєшся ще серйознішою, бо ходиш така гонорова… Побачила б ти свій вираз обличчя, коли якийсь чоловік на тебе звертає увагу…

— А хіба я маю радіти, коли мені кажуть: «Давай зроблю тобі солодко». Краще вже вмерти… Ти ж знаєш, у мене нікого не було, крім чоловіка…

— Так і має бути…

— Але ж він помер…

— І помер він раніше за тебе. Ніщо не заважає тобі вийти за іншого. Ти молода, Флор, тобі ще й тридцяти немає…

— Цього року вже буде…

— Ти ще таке дівчисько… Те, що з тобою відбувається, — це не хвороба і ніяке не божевілля. Ти маєш лише два варіанти, моя люба: або вийти заміж, або завести коханця. Ще, звісно, ти можеш піти в монастир. Але тоді, щоб не зневажити Отця Небесного, стережися продавців хліба, молочарів, садівників та й священиків теж.

— Не блюзнірствуй, Норміньє…

— Я не блюзірствую, Флор. Якби ти була легковажна, то і в жалобі могла би розважатися в своє задоволення, злягаючись з усіма підряд. Але ж ти в нас не така, а це означає, що твій варіант — це знову вийти заміж…

— Бажання вдови, Норміньє, пригнічуються докорами сумління і пам’яттю про померлого чоловіка, вдова не має права згадувати ночі їхніх любощів, а тим більше, мріяти про нового чоловіка. Усе це ображає пам’ять небіжчика.

— Бажання вдови сильніше за пристрасть незайманки або заміжньої жінки, дурненька ти моя, — жваво заперечила дона Норма. — Новим заміжжям ти зовсім не зневажиш пам’ять небіжчика; вдова може шанувати померлого чоловіка і водночас бути щасливою з іншим. До того ж, якщо перший шлюб, м’яко кажучи, був не надто радісний…

У цій тривалій, душевній та щирій бесіді двох подруг, сповненій довіри та підтримки, що навіть між сестрами рідко трапляється, дона Флор нарешті здалася. Можливо, вона здалася значно раніше, у жорстокій внутрішній боротьбі, але вона ніколи б собі цього не визнала, якби дона Норма не розрубала вузла упереджень і лицемірної скорботи, зотлілої у полум’ї жадання.

— Але ж, Норміньє, що з того, коли я й погоджуся з тобою?! Хто захоче взяти мене заміж? Нікому ж не охота доїдати чужі недогризки! Та й не збираюсь я пропонувати себе всім підряд… Напевно, так і помру в цій глухій самотності.

— Зніми свою маску і ручаюся: не мине й півроку…

— Яку маску?

— Ту, що в тебе на обличчі, маску вдаваної скромності й чесноти: «Я вдова і вдовою назавжди зостанусь, я померла для одруження і для життя». Зніми цю машкару, почни знову всміхатися, поверни нам попередню Флор і я гарантую, не мине і півроку…

Розмова відбулася через кілька днів після Карнавалу, який цього року святкували значно пізніше, ніж минулого: у березні, приблизно через місяць після першої річниці по смерті Гульвіси.

У день цієї сумної події дона Флор із самого ранку вирушила з букетом квітів на цвинтар, вона довго плакала біля могили, немов сподівалася знайти там розраду і спокій. Так і сталося, це був один із таких рідкісних, проте найспокійніших днів її вдовування. Дона Флор відчувала лише смуток, глибокий, умиротворений смуток.

Але разом із Карнавалом її муки поновилися. Дивлячись у вікно на виряджених учасників процесій, під звуки тієї ж музики і тих же пісень, що й торік, вона мимоволі поверталася в ту жахливу неділю, знову бачила тіло свого чоловіка, який лежав у костюмі баїянки на площі Другого липня серед стрічок серпантину та кружалець конфеті.

А коли найяскравіша та найвеличніша процесія «Діти моря» зупинилася навпроти кулінарної школи «Смак і Мистецтво» і негритянка Андреза де Ошум в образі морської королеви віртуозно затанцювала — приголомшені сусіди визирали з вікон, захоплені оплески глядачів розлилися всією вулицею — дона Флор розридалася. Тієї миті вона була самотня, як ніколи, вона особливо гостро відчула раптом брак чоловічого тепла. Рік тому, коли тіло покійного вже лежало на їхньому кованому подружньому ложі, вона нишком кинула оком з-за спин дони Норми та дони Жізи на карнавальний натовп. Тоді в її душі боролося життя та смерть. Вона не вірила, що Гульвіса помер, намагалася знайти бодай якийсь натяк на життя. А згодом дона Флор усвідомила, яка безмежна пустка заполонила її життя. Торік, із небіжчиком у кімнаті, вона ще могла крадькома глянути на карнавальну юрбу. Нині ж їй було просто нестерпно спостерігати бадьорі танці «Дітей моря», чути акомпанемент барабанів. Вона не могла дивитися на них навіть тоді, коли на знак поваги до померлого процесія зупинилася під її вікнами й Андреза протанцювала, зображаючи коливання човна на хвилях, спеціальний танець пам’яті про хорошого друга; вона навіть не змогла просто постояти біля вікна, бо їй ввижалося оголене, бліде, навіки схололе тіло.

Важко було їй спостерігати за карнавалом, але ще важче було жити. Небіжчик немов скористався всеохопною святковою атмосферою, щоб знову владно нагадати про себе. Страждання дони Флор стали нестерпні, вона не могла більше приховувати їх і мучитися на самоті. Втомлена від усього цього і розгублена, не спроможна була більше приховувати своєї гризоти. Вона втомилась… і не здатна вже дати собі раду, в усьому зізналася доні Нормі.

Дона Норма запевнила її, що заміжжя не забариться, варто лише їй цього захотіти і зняти з себе маску холодної байдужості та неприступності. Вони перепитали дону Жізу її думку щодо слушності припущень дони Норми, однак американка мало переймалася проблемами шлюбу, вона взагалі вважала зайвим цей безглуздий і дещо антигуманний інститут; навіть попри те, що читала князя Кропоткіна, так і не змогла осягнути різниці між анархізмом і психоаналізом. У шлюбі чи поза ним, вважала американка, дону Флор усе одно мучитиме комплекс провини, що вона його зможе позбутися, тільки переступивши через усі табу. І байдуже, які це будуть стосунки — вільні з плотськими втіхами, дружба, любовна пригода чи ніжний роман, — головне, щоб це сталося якнайшвидше. Але поради дони Жізи допомогли б, якби дона Флор була не такою скромною, а навпаки — легковажною вдовою.

А от слова дони Норми надихали: вона готова була побитись об заклад, що коли дона Флор перестане ненавидіти всіх на світі й знову почне щиро всміхатися, то менш як за півроку на її пальці красуватиметься обручка або ж вона принаймні буде заручена.

Дона Жіза вважала цю суперечкою несуттєвою, адже вона дотримувалась іншої думки: навіщо доні Флор так рано надягати шлюбне ярмо? Навіщо їй це, якщо навколо стільки вільних чоловіків? Та й навіть якби вона побилася об заклад із доною Нормою, то все одно програла б, адже життєва мудрість майже завжди перемагає книжкову.

Чи тому, що серце дони Флор поступово скресло і не була вона вже така холодна з чоловіками, знову всміхалася й розмовляла то з одним, то з іншим, тримаючи водночас достатню дистанцію; чи то за випадковим збігом обставин (що ймовірніше), втім, уже через місяць після розмови з доною Нормою і доною Жізою доктор Теодоро Мадурейра, співвласник аптеки на розі вулиці Кабеса, показав свою відверту зацікавленість і найчесніші наміри. Вдоволена дона Динора з виглядом переможниці зажадала визнання:

— Не дурно ж я ще кілька місяців тому побачила його в кришталевій кулі: солідний і достойний сеньйор, чудово забезпечений доктор наук. Хіба ж я не правду сказала? З вас могорич, доно Флор!

— Чудова кандидатура, як же їй пощастило! — раділи за неї подруги і кумасі.

11

НІХТО НЕ ЗНАЄ, КОЛИ САМЕ У ФАРМАЦЕВТА ВИНИКЛО ПОЧУТТЯ ДО ДОНИ ФЛОР; важко назвати точний день і час, коли зароджується кохання, до того ж у зрілого, поважного чоловіка; найсильніше, найнезбагненніше в його житті почуття; кохання не питає, коли йому прийти, не звіряється ні з годинником, ані з календарем. Невдовзі після відвертої розмови дони Флор із подругою до неї підійшов доктор Теодоро і, сором’язливо всміхаючись, зізнався, що давно, ще до Гульвісиної смерті, почав задивлятися на неї. З рецептурної кімнатки в глибині аптеки він захоплено спостерігав, як вона перетинає площу або йде Кабесою. «Якщо я все-таки наважуся, то візьму собі за дружину лише таку жінку: красиву і достойну», — розмірковував він, стоячи серед пробірок і шкаликів з ліками. Звісно ж, це було чисте і платонічне почуття, адже фармацевт не належав до тих, хто здатен безтямно закохатися у заміжню жінку й, уявляючи її, хтиво пожирати жадібним поглядом, або (як влучно і витончено зауважив сам аптекар, маючи хист ошляхетнити найбрутальніші слова) «гріховним поглядом жадань».

Найперша захоплення фармацевта помітила дона Еміна, яку, втім, мало обходила чужа доля: вона не любила всюди пхати свого носа і намагалася просто бути в курсі подій, щоб при нагоді підтримати розмову. Та порівняно з іншими сусідками дона Еміна не була аж така всюдисуща і допитлива.

Це сталося на початку квітня, коли головні вулиці та площі запруджують студенти, святкуючи початок навчального року. У довгій процесії, під егідою старшокурсників, ішли новачки. Вони були поголені налисо, загорнуті в простирадла і зв’язані один із одним мотузкою, наче середньовічні раби, а в руках несли плакати, що висміювали уряд, високі тарифи та неспроможних політиків.

Прямуючи від будівлі медичного факультету на Террейро де Жезус, процесія перетнула всеньке місто і посунула до Барри, зупиняючись час до часу на площі Кастру Алвеса, Св. Педро, площі Пієдаде, Кампо Ґранде. У найвелелюдніших місцях старшокурсники, які сиділи верхи на віслюках, звеселяли допитливих перехожих гротескними промовами.

Жителі сусідніх із площею Другого липня й Кабесою вулицях зібралися на площі Св. Педро, щойно почули перші заклики та вигуки демонстрантів. Заспішили подивитися на процесію Дона Норма, дона Амелія, дона Марія до Кармо, дона Жіза, дона Еміна і, звісно ж, дона Флор.

За точним і непомильним спостереженням дони Еміни, доктор Теодоро стояв за прилавком аптеки, не звертаючи жодної уваги ні на студентів, які висміювали професорів і громадських діячів, ані на їхні жарти. Він мирно розмовляв з якимсь підприємцем і касиркою. Втім, варто йому було побачити подруг, як він почав помітно нервуватися. Це здивувало дону Еміну, і вона вирішила поспостерігати за ним. Завжди спокійний і стриманий, побачивши подруг, він квапливо встав зі свого звичного місця за прилавком, ввічливо вклонився й голосно привітався з жінками. Та спершу (і це дуже важлива деталь) вийняв із кишені жилета гребінець і зачесав ним своє смагляве волосся, в чому не було щонайменшої потреби, оскільки зачіска у нього була бездоганно набріолінена. Куди й подівся поважний спокій аптекаря, він заметушився, мов хлопчисько. «Я звернула увагу, що, перш ніж привітатися з нами, він одягнув піджак», — сказала дона Еміна, намагаючись знайти пояснення поведінці фармацевта.

Він був у бездоганно білій сорочці та сірому жилеті — товстий золотий ланцюг ефектно звисав із кишені, де лежав золотий годинник, що дістався йому в спадок від батька, — у штанях з ідеально напрасованими стрілками і у начищених до блиску черевиках. На пальці виблискував перстень доктора наук. Словом, цей високий, респектабельний чолов’яга викликав незаперечну симпатію.

Подруги люб’язно відповіли на його привітний уклін; фармацевт був шанованою людиною в тих краях і його радо приймали у вищих колах. За словами дони Еміни — а вона завжди помічала деталі, — погляд доктора Теодоро був спрямований на саму лише дону Флор, інші мов не існували для нього; і якщо в цьому погляді не було й натяку на пристрасть, то очевидної зацікавленості важко було не помітити. «Здається, він захоплено пожирав тебе очима», — зауважила кмітлива дона Еміна, пояснюючи доні Флор дивну поведінку аптекаря.

Коли з-за прилавку подруг уже важко було розгледіти, він вийшов на вулицю, а відтак, не довго вагаючись, попрямував за ними.

Зупинившись неподалік, так що йому видно було великий годинник на площі Св. Педро, аптекар, вочевидь, старався, щоб його не помітили. Потягнувши за золотий ланцюг, він витягнув свій годинник і всміхнувся точності швейцарського хронометра. Дона Норма і дона Амелія, щоб не проґавити жодної деталі дійства, стали на лавку, а решта стояла обабіч неї навшпиньки. Зі своєї шпигунської позиції доктор Теодоро з набожним трепетом стежив за кожним рухом дони Флор.

Тримаючи ситуацію під контролем, дона Еміна зауважила, що фармацевт майже не стежив за подіями на площі, де першокурсники з пофарбованими в помаранчевий колір обличчями виконували танець смерті, а старшокурсники пили пиво і газовані напої. Якщо доктор Теодоро всміхався, то лише тоді, коли всміхалася дона Флор, якщо аплодував, то тільки якщо аплодувала вона; він не зводив з удови захопленого погляду. Дона Еміна смикнула за спідницю дону Норму, яка, стоячи на лавці, гучно аплодувала дурницям, що лунали з вуст старшокурсника, який сидів на віслюку (бідолашна тварина якраз скористалась зупинкою й ласувала недоїдками, що валялися вздовж тротуару). Спершу дона Норма не втямила, на кого їй показує очима подруга. Нарешті, побачивши фармацевта, який задивлявся на Флор, вона здивовано вигукнула:

— Матінко рідна! Ви тільки погляньте на нього!

Надзвичайну новину негайно ж повідомили доні Амелії та доні Марії до Кармо: доктор Теодоро ховається за вежею з годинником і очей не спускає з нашої Флор. Тільки дона Жіза не брала участі в цих розмовах, зосереджено вичитуючи написи на транспарантах першокурсників; вона вважала, що студентські маніфестації допомагають скласти цілісне враження про громадську думку, і користувалася з такої нагоди. Мабуть, так уже їй судилося — завжди все знати і вміти все пояснити, посилаючись на останні наукові досягнення. Для подруг найвагомішим речовим доказом була дивна поведінка аптекаря, й вони щосили намагалися знайти їй пояснення.

— Якби не побачили на власні очі, не повірили б…

Процесія рушила далі за своїм маршрутом і подруги попрямували за нею. А дона Норма, мотивуючи тим, що їй треба забігти до знайомої, завернула на одну з сусідніх вулиць. «Зараз ми все з’ясуємо!» Якусь мить доктор Теодоро вагався, нерухомо застигнувши біля вежі з годинником, а потім пішов собі, як людина, що просто вийшла прогулятися без жодної мети.

Дона Норма, а за нею і решта подруг, пирснула зо сміху, — всі, крім дони Флор, яка наївно нічого не помічала, і дони Жізи, яка готова була вже подискутувати про те, що «молодь схильна до будь-якої громадської діяльності». Раптом вони — це була ідея дони Норми — зупинилися біля будинку, куди дона Норма зайшла начебто на хвилинку. Доктор Теодоро, який лише трошечки від них відстав, змушений був іти далі. Проходячи повз подруг, він усіляко намагався вдати, начебто зовсім їх не помічає, але робив це так неоковирно, що це, на жаль, було кумедне видовище. Відчуваючи на собі глумливі погляди, він, бідолашний, не знав куди подітися й, остаточно розгубившись, завернув за ріг вулиці, й мало не бігцем кинувся звідти. Коли він проходив повз них, дона Марія до Кармо не втрималася й захихотіла.

— Цить… — осмикнула її дона Норма.

— І куди це доктор Теодоро так поспішає? — поцікавилася дона Флор, побачивши, як той хутко зник у провулку.

— Скажи ще, начебто ти нічого не розумієш. І не соромно? І довго ти ще будеш від нас усе приховувати, чи, може, поділишся нарешті з подругами? Якщо, звісно, ми варті твоєї довіри!

— Ви про що?! Вічно ви щось вигадуєте… І що цього разу?..

— Невже ти й справді нас переконуватимеш, що нічого не знаєш і не помічаєш?..

— Але, на Бога, що я мала помітити?!

— Наприклад те, що доктор Теодоро закоханий у тебе…

— Що? Фармацевт? Та ви геть очманіли! Зовсім відбилися глузду… З чого ви взяли?.. Доктор Теодоро такий церемонний за натурою… Та ви знущаєтеся з мене!..

— Знущаємося? Вся його церемонність випарувалася, люба, ходить за нами, мов неприкаяний…

Вони ще довго кепкували з дони Флор, поки тривала студентська процесія. Та вже вдома, залишившись наодинці з доною Флор, дона Норма заговорила з нею серйозно. Вона теж помітила дивну поведінку фармацевта; як влучно зауважила Флор, людина він вихована і ніколи досі не загравав з клієнтками. А тут вибіг на вулицю, пішов за ними, потім, як хлопчисько, сховався за вежею з годинником. Ні, це не вигадки сусідок, дона Норма не дозволила б собі такого злого жарту над найкращою подругою, адже доктор Теодоро — людина порядна й солідна, тож коли йдеться про нього, легковажити не випадає. Такою кандидатурою не варто нехтувати: адже він шанований, відповідного віку, забезпечений, зі вченим ступенем і чудовим здоров’ям, словом, кращого і не знайдеш.

— Невже ти і справді вважаєш, що я можу його зацікавити? Не вірю! Кому сподобається жувати зачерствілий недогризок хліба з чужого столу?

Дона Норма зміряла подругу з голови до ніг:

— Дай Боже кожному такі недоїдки!..

Збентежена дона Флор аж розпашілася з цікавості. Насправді зараз вона найменше нагадувала черствий хліб, радше навпаки — апетитну здобну булочку; її молоде квітуче обличчя кольору старовинної бронзи випромінювало свіжість, а міцно збите тіло звабливо пахло пітанґою[61]. Красуня, справді доладна молодиця. І так, це вже не цнотливиця, але вона чесно подарувала свою невинність чоловікові на кованому подружньому ложі; отже, вона була значно смачнішою та привабливішою за багатьох невинних дівчат, які зазвичай нічим, окрім своєї невинності, й не вирізнялися з сірої маси, зокрема, через брак досвіду в любовній сфері. Наївна незайманка, не вміючи розпізнати свого бажання, безумовно, не дорівняється до вдови, яка по-справжньому тужить за тілесним теплом.

— Тож годі тобі, Флор, за такими недоїдками, як ти, я впевнена, зітхає не лише доктор Теодоро, просто ми цього не знаємо. Ти мені краще скажи, як він тобі? Змогла би його покохати?

Але дона Флор боялась і подумати про якісь почуття до нього, доки не матиме доказів, що фармацевт і справді нею цікавиться: а що як усе це якийсь злий жарт або ж помилка. Вона не бажала знову опинитися в такому незручному і принизливому становищі, як із Принцом і сеу Алуїзіо, — надто чітко ще бриніли в пам’яті їхні шахрайські наміри і нахабні домагання. Але дона Норма таки змусила дону Флор нарешті зізнатися, що аптекар їй, мабуть, таки й справді небайдужий. Адже він увічливий, пристойний, шанований — таких помічаєш одразу, — ще й нагадує їй одного кіноактора: зовсім трішечки, але цього досить, щоб перейнятися до нього симпатією. І якщо припущення дони Норми правильні, то цілком імовірно, навіть безсумнівно, у неї таки врешті-решт таки зажевріють до аптекаря почуття… Та чи відчуватиме вона до нього те, що до покійного чоловіка? Ні, це буде щось зовсім інше… Адже вона і сама змінилася, уже майже вісім років минуло, відколи вона молодим дівчиськом познайомилася з Гульвісою на святі в майора і необачно подарувала йому своє серце (а потім і тіло). Почуття заполонили її цілком, й вона радо віддалася Гульвісі, щойно він того забажав, усупереч материній волі, яка була категорично проти їхніх стосунків, не кажучи вже про заміжжя.

Тепер дона Флор упевнена в собі, розважлива вдова і не допустить ані необдуманих вчинків, ані безрозсудних почуттів, які можна пробачити юному дівчиську, але не тридцятирічній жінці в жалобному одязі (і з гарячим лоном). Якщо з часом вона все-таки покохає, то це буде спокійне і ніжне почуття, без бурхливих крайнощів і пристрасних любощів у схованих від людських очей завулках. Вочевидь, це буде зріле, тихе, майже ідилічне кохання. До доктора Теодоро вона не мала антипатії чи неприязні, в дечому він її навіть приваблював. Але це не причина говорити про заручини та про весілля й будувати плани на щасливе подружнє життя.

— О, моя хороша, все складеться якнайкраще! Тільки не будь дурепою, не замикайся в чотирьох стінах і не супся… — напучувала подругу дона Норма.

І казала вона це не просто так, адже дона Флор одразу заявила, що вона і не думає навмисне цікавитися доктором Теодоро і крутитися перед аптекою, начебто демонструючи свою красу і величезні соромливі очі, в яких читається знемога від вимушеної самотності. «О ні, Норміньє, на таке можеш і не надіятися»…

— Повір, люба, цього разу я подбаю, щоб ти не втратила такої нагоди…

Але ж і довго довелося доні Нормі переконувати вдову відступитися від свого відлюдькуватого образу. Адже у її становищі, коли лоно згорає від знемоги, треба щонайшвидше виходити заміж або принаймні завести коханця, бо так можна і збожеволіти чи, боронь Боже, пуститися берега, кидаючись в обійми першого-ліпшого або, оббиваючи пороги борделів, навішуючи цілі оберемки ріг на череп небіжчика. Варто лише ступити на цю криву стежку, і складно буде відмовляти всім спраглим. Або й надалі носити жалобу, аж поки зів’яне її ніжна, соковита квітка.

— І годитиметься лише для того, щоб попісяти…

Краще вже відразу наважитися, чесно вийти заміж і зажити достойно в любові та злагоді, шануючи світлу пам’ять про покійного чоловіка, але й не згадуючи про нього занадто часто, щоб не образити наступника. Проте останнім часом із вуст дони Флор майже не зринало ім’я небіжчика. Спершу вона згадувала його значно частіше, здебільшого в суперечках з кумасями, які не оминали нагоди вкотре спаплюжити його пам’ять. Коли ж подруги і сусідки нарешті вгамувалися, вона поховала чоловіків образ глибоко в серці і берегла його, мов якусь дивовижну коштовність. Якщо ж хто і згадував його, то не при доні Флор. Тепер залишалося лише зняти зі стіни портрет усміхненого Гульвіси — цинічного і зухвалого (втім, варто визнати, харизматичного та спокусливого), заховати його якнайдалі, глибше у серце. Зовсім скоро на зміну йому (як на стіну, так і під спідницю) прийде новий чоловік та ще й який — красивий, солідний, у самому соку!

Невже задля цього не варто швидше вийти заміж? Невже їй не хочеться мати достойне життя, як личить чесній жінці, відчувати повну насолоду від виконання подружнього обов’язку, замість того, щоб через страх злих пліток і забобонів згорати в знемозі, закусуючи губи та скрегочучи зубами від самоти. Будьте певні, дона Норма подбає, щоб дона Флор не проґавила такої чудової, а можливо, єдиної нагоди. Ні і ще раз ні!

Саме тому відразу ж після вечірнього заняття, під час якого дона Флор вчила вихованок готувати лагоминку з желатину та кокоса, що називалася «чоловіча помадка» — відверто провокативна назва, що викликала серед учениць безліч дотепів і жартів — «ох, ця достоту найсолодша помадка!» — дона Норма зайшла по неї й потягла на Кабесу купувати квіти, наче без сторонньої допомоги вона б не впоралася. Звісно, букет вона купувати і не збиралася: продавець, старий негр Косме до Омолу, дуже здивувався, що дона Норма так довго роздивляється букети, але ніяк не може обрати; причина ж полягала в тому, що доктор Теодоро, як на зло, зник десь у нетрях аптеки і не показувався звідти. Купивши все-таки квіти, подруги затрималися біля ятки Віторини. Але фармацевта все не було. Та дона Норма капітулювати не збиралася, — не вагаючись, вона ввійшла до аптеки, тягнучи за собою дону Флор, і замовила в продавця упаковку вати. Дона Флор готова була крізь землю провалитися від гучних вигуків невгамовної подруги, яка будь-що намагалася привернути увагу.

У глибині аптеки, у маленькому рецептурному відділі поміж великих синіх і червоних, мов зі старовинних гравюр, бутлів вони помітили доктора Теодоро, який щось розтирав і змішував у кам’яній ступці. Ось він надягає окуляри і обережно підсипає мікроскопічні дози порошку на крихітні терези. Занурений у таїнство приготування ліків, не помічає подруг і, задається, геть не чує, як дона Норма розповідає про подію, описану недавно газетах.

Згодом він, повністю зосередившись на процесі, відходить від терезів, насипає в пробірку перетерті на порошок мінерали, додає туди двадцять крапель безбарвної рідини, і раптом усе приміщення огортає червонястий дим, немов суміш науки, магії та ясного докторового розуму.

Дона Норма не з тих, хто швидко здається, вона голосно й улесливо каже:

— Флор, люба, поглянь лише, серед усього цього диму доктор Теодоро схожий на чарівника… Аж страшно, правда?!

Фармацевт здригнувся, почувши ім’я дони Флор серед пасталакання дони Норми; він зсунув на носа товсті окуляри (для фокусування на близьку відстань) і побачив серед ліків свою музу; на мить йому перехопило подих, земля попливла з-під ніг. Приголомшений, хотів був підвестися, зачепив мензурку з майже готовими ліками (для полегшення хронічного кашлю дони Зезе Педрейри, сухенької бабусі з вулиці Форка); шкалик упав і розлетівся на друзки, темна пляма розійшлась по підлозі, а обличчя незграбного доктора спаленіло.

— О, Господи! — зойкнула дона Флор.

Це все, що тоді прозвучало, бо нічого більше й не сталося, тільки весело розреготалася дона Норма, розраховуючись за вату: дуже вже смішний був аптекар — окуляри сповзли, а він заціпенів із піднятою рукою, немов у ній досі була мензурка.

Зніяковіла дона Флор вийшла з аптеки, тимчасом як дона Норма поглядом підбадьорювала схвильованого фармацевта. Доктор Теодоро спробував був щось сказати, але не спромігся промовити й слова.

Дона Норма наздогнала дону Флор уже на розі вулиці: то як, вона досі сумнівається, що небайдужа аптекареві? Чи збирається й далі — хоча це було б безглуздо для жінки в її становищі — шукати красивішого та соліднішого претендента? Кращого неможливо й уявити, моя люба: дипломований доктор, та ще й з аметистовим перснем, власник аптеки, багатий, знатний, міцний, з бездоганним характером, порядний та цікавий. Чого ще тобі бракує?

12

СОЛІДНИЙ СОРОКАРІЧНИЙ ЧОЛОВІК: САМЕ ЙОГО ПОБАЧИЛА ДОНА ДИНОРА В КРИШТАЛЕВІЙ КУЛІ, про нього сказали карти. Це без сумніву доктор Теодоре: добробут, соціальний статус, вчений ступінь, гордовита постава, шляхетна поведінка — збігалося геть усе, — як же сталося, що подруги обнишпорили всеньке місто, шукаючи чоловіка з такими прикметами, і жодна з них не звернула уваги на фармацевта? А він же був у них під самісіньким носом. Чи дона Динора не достатньо точно його змалювала, чи це на кумась і подруг найшло колективне затьмарення, що завадило помітити цього чоловіка у віддаленому закутку аптеки, де він у своїх товстих окулярах на носі зосереджено схиляється над наркотиками та отрутами і змішує їх, перетворюючи на цілющі ліки та продаючи за помірними цінами.

І навіть коли літописець у своїх оповідках описував заміжжя дони Флор, її радість і смуток, він добре вчинив, не включивши доктора Теодоро в перелік претендентів, що їх наввипередки пропонували кумасі, адже жодна з них не згадала про аптекаря, жодна навіть не вимовила його імені під час балачок про вдівство дони Флор і про те, як її розважити. Втім, йому це зіграло на руку, адже якби не забудькуватість кумоньок, він теж приснився би доні Флор серед претендентів на її руку та серце, отже, постав би перед удовою у смішному світлі.

Але як же все-таки вони могли про нього забути? Адже кожна з подруг бачила його в аптеці серед різнобарвних мензурок, запахів ліків або ж зі шприцом у руках, готового штиркнути голку в руки та сідниці бабусь, його клієнток. А й справді, всі ж у нього лікувалися й радилися з ним, чому ж ніхто його не помічав?

Та тому, що всі вважали його затятим холостяком, а отже, прирівнювали до одружених чоловіків із дітьми. Навіть дона Норма в своїх копітких пошуках нареченого для анемічної Марії, своєї сусідки та похресниці, жодного разу не згадала про нього. «Доктор Теодоро? Та якщо він і досі не одружився, то вже не одружиться, навіть не варто даремно гаяти час; бо то вже така кондиція, що коли б він і захотів створити сім’ю, то йому, бідоласі, це було б не до снаги!»

Таке безапеляційне упередження так і закріпилося за аптекарем; воно так укоренилося, що нікому й на думку не спало кокетувати з ним, як з іншими холостяками.

Та й дона Динора, королева ворожінь і передбачень, майже щодня бувала в аптеці й двічі на тиждень оголювала перед аптекарем свої хирляві сідниці. Ох, яке ж невблаганне буває життя, адже колись її всохлу дупу оспівував в елегіях юний невиправний романтик і майстер слова Робату, натхнення якого оплачували багаті комерсанти. Отож двічі на тиждень фармацевт робив доні Динор надзвичайно болючу антиревматичну ін’єкцію, й навіть її всевидячому оку не вдалося впізнати в кришталевій кулі цього смаглявого симпатичного сорокарічного чоловіка. Бо вона краще за всіх знала, що одруження йому ніколи не світить.

Ні, він не був імпотентом і не можна сказати, що не цікавився жінками або не поважав їх. Ані тіні сумніву ні в кого не виникало з цього приводу, адже тихий, привітний і скромний доктор Теодоро за слушної нагоди завжди був готовий відійти від звичної поведінки, щоб промовисто довести свою мужність, зацідивши, скажімо, ляпас мерзотнику, який би наважився в цьому засумніватись.

Насправді збивала з пантелику його шляхетна поведінка, що воістину личить кожному достойному чоловікові. А в кого закрадаються якісь сумніви чи раптом хто зажадає доказів, то нехай піде в завулок Сапоті до охайної дебелої мулатки Отавіани дас Дорес, або ж Тавіньї М’якенької, що її скритність можна легко усунути кількома монетами; а ту потайливість можна зрозуміти, коли маєш таких поважних клієнтів: двох суддів, трьох комерсантів з Нижнього Міста, старого падре, професора медицини та й нашого любого фармацевта.

Ця педантично охайна, скромна, людяна і тиха мулатка швидше нагадувала привітну господиню, й саме тому доктор Теодоро обрав її. Клієнтами Тавіньї були переважно представники еліти, які відвідували її в конкретний час (наперед обумовлений) і кожен із них мав свої звички та вподобання — іноді доволі екстраординарні, м’яко кажучи, як от суддя Ламейра, який страждав відносно гострою формою копрофілії[62] — та не було клієнта, який би вийшов від неї невдоволеним. Так-так, у Тавіньї всі клієнти діставали те, по що приходили, — байдуже, чи то звичайні пересічні чоловіки, як от доктор Теодоро, чи старі жартівники, яким доводилося довго смоктати, щоб їхня зброя набула стану бойової готовності, чи клієнти, що вершиною екстазу для них було пестити пальцями її лоно, — всі без винятку виходили від неї вдоволені та сповнені блаженства.

Щочетверга рівно о восьмій вечора доктор Теодоро гостював у неї вдома і завжди його оточувала повага та чемність. Він вмощувався у кріслі-гойдалці навпроти Отавіани, яка плела шкарпеточки для немовляти, присьорбуючи особливий фруктовий лікер із монастиря Лапа, і вони мило теревенили про всілякі актуальні події та газетні новини. Завдяки постійному спілкуванню з освіченими чоловіками ерудиція Тавіньї чимраз збагачувалася, вона вміла підтримати приємну інтелектуальну розмову, а тому в Сапоті всі вважали її інтеліґентною особою і часто радилися з нею щодо різноманітних питань. До того ж вона любила покритикувати новітні звичаї, відсутність порядку і розбещену безбожну сучасну молодь.

Цілісінький вечір фармацевт вислуховував повчальні постулати мулатки: «Цей сучасний світ повністю втрачений, сеу доктор, нічого святого в ньому не зосталося». Згодом вони переходили у спальню, де на білосніжних накрохмалених простирадлах витали аромати зілля і п’янких любощів. І саме завдяки спальні — це варто наголосити — в Отавіани ніколи не виникало жодних підстав сумніватись у фармацевтовій мужності.

Без додаткової оплати доктор Теодоро іноді залишався в її обіймах до півночі, бувало що й давав хропака на зручному м’якенькому матраці, згорнувшись клубочком біля теплої, турботливої Отавіани, яка дбайливо оберігала його сон. Перш ніж розпрощатися з гостем, вона іноді пригощала його мунгунзою[63], солодким рисом, канжикою та чаркою лікеру, «щоб привести його до тями», як кокетливо всміхаючись, шепотіла смаглява красуня.

Кумасі не записували фармацевта у лави холостяків і не вплутували його в інтриги ще й тому, що знали який відданий він своїй паралізованій матері, для якої був усеньким світом. Її розбив параліч, щойно доктор Теодоро закінчив університет, і щоб хоч якось розрадити її, він пообіцяв не одружуватися, доки вона житиме. Це найменше, що він міг зробити на доказ своєї відданої любові.

Його батько помер, ще коли доктор Теодоро готувався до вступних іспитів. Він хотів було покинути навчання й осісти в містечку Жекіє, де вони тоді мешкали, і назавжди впрягтися в ярмо торгівлі за прилавком успадкованої від батька мануфактурної крамнички; та крамничка, купа боргів і світла пам’ять про батька — це все, що зосталось у Теодоро. Одначе вдова, з першого погляду страшенно слабка і тендітна жіночка, такої жертви від сина не прийняла: її покійний чоловік понад усе мріяв дати синові вищу освіту, адже хлопець чудово навчався і йому пророкували велике майбутнє. Теодоро готувався до вступних іспитів, тимчасом як мати опікувалася крамничкою. Він лише трішки відступив від задуманого і, замість медицини, пішов на фармакологію, бо це дозволяло йому закінчити університет на три роки раніше.

Від ранку до ночі вдова гнула спину, поралася по господарству і у крамничці, виплачувала борги й утримувала сина. Незабаром він знову спробував покинути навчання, але мати знову не дала це зробити: все, що від нього потрібно, це сумлінно навчатися, здобути освіту, а вже по закінченні він може працювати скільки завгодно.

На випускному вечорі, коли вона побачила свого єдиного сина в чорній випускній мантії, з дипломом і перснем, бідна жінка не впоралася з емоціями, які її переповнювали, і, коли повернулася в готель, у неї стався крововилив у мозок. Вона дивом вижила, проте її назавжди скував параліч.

Ледь не втративши матері, молодий фармацевт, хоч і дещо мелодраматично, втім, цілком щиро, заприсягнувся, що буде з нею завжди і не одружиться, доки вона жива. Наступного ж дня він забрав назад свої освідчення в нареченої Віолети Са і відтоді так не мав іншої коханої. Єдиною його втіхою та розвагою був фагот, на якому він навчився грати ще гімназистом.

Крамничку в Жекіє він продав і викупив покинуту аптеку в Ітапажипе, попереднім власником якої був лікар: на старості медик звар’ював і доживав віку в психіатричній лікарні, куди його запхали родичі. Доктор Теодоро винайняв будиночок неподалік аптеки і повністю віддався роботі та догляду за своєю прикутою до інвалідного візка матір’ю, яка не тямилася з ревнощів за сином. Щовечора, примостившись поруч із нею, доктор Теодоро награвав сольні п’єси для фагота, щоб хоч якось розважити хвору.

Багато років поспіль фармацевт майже не виходив за межі свого кварталу, де він був вельми шанованою людиною. За протекцією нового знайомого, музиканта Аженора Ґомеса, доктора Теодоро з його фаготом прийняли в аматорський оркестр, де, крім нього, грали лікарі, інженери, адвокати, суддя, службовець та двоє крамарів. Щонеділі збиралися то в одного, то в іншого вдома і виконували свої улюблені твори.

З новим господарем аптека знову почала процвітати, а за доктором Теодоро закріпилася непохитна слава порядної й доброї людини.

А скільки молодиць смалило до нього халявки, скільки містків прокладали до його невблаганного серця. Однак він і не думав відступатися від свого наміру і жодній не подавав надії, переконаний, що не має права дурно забирати в них час. Усю його увагу та ніжність було зосереджено на паралізованій матері: для неї були всі його квіти, шоколадні цукерки та делікатні сувенірчики, і навіть створено сонату на знак взаємного обожнення та відданості: «Вечори материнської любові в Ітапажипі».

Коли колишній власник аптеки помер, так і не одужавши, доктор Теодоро взяв на себе всю майнову тяганину, мов був близьким родичем осиротілої сім’ї. Вочевидь, саме тому вдова аптекаря надумала одружити доктора Теодоро зі своєю молодшою донькою, доволі безпутною й фривольною особою. На щастя, він і не думав порушувати своєї обіцянки, інакше зазіхань на його свободу було б не уникнути. Наполеглива вдова вже почала звертатися до нього як до зятя, на правах законної тещі. Єдине, як можна було вийти з цієї нездорової ситуації, — вилучити свою частку й раз і назавжди забути про аптеку та про небажане одруження.

Коли постало питання, куди вкласти виручені кошти, один знайомий (ми вже мали нагоду з ним познайомитися, коли він ледь не переїхав дону Розилду на вулиці Чилі, ще й смачно вилаявши її), експертний представник фармацевтичних продуктів Розалву Медейрос порадив докторові Теодоро звернути увагу на прибуткову та вигідно розташовану аптеку, що її ніяк не могли поділити спадкоємці. Чудовий об’єкт для вкладення капіталу, маючи гроші, можна розпочати там непоганий бізнес.

Так він і зробив. Придбав дві з п’яти часток спадщини, оплативши частково готівкою, частково в кредит. Таким чином, став компаньйоном досить прибуткової справи, ще й співвласником. Спершу йому було дуже нелегко, відсотки кредиту були страшенно високі. Втім, у цих тимчасових негараздах йому вагомо допоміг банкір Селестино, до якого порекомендував фармацевтові звернутись один із музик-аматорів, доктор Венсеслау Перес де Вейґа, однаково неперевершений як скрипаль, так і хірург. Португалець швидко допетрав, з якою серйозною людиною він має справу (у людях він добре розбирався) і відкрив доктору Теодору світ вексельних обрахунків, що значно полегшило тому життя.

Загалом фармацевт жив дуже скромно і тихо. Витрачався лише на доглядальницю для матері, на заняття музикою й щотижневі візити до Тавіньї Манемоленсії. Десь за рік до того, як доктор Теодоро захопився доною Флор, він полегшено видихнув, оплативши свій останній кредитний внесок.

Тепер він став офіційним співвласником солідної чималої аптеки в центрі міста, на Кабесі, а то вам не якась там маленька аптечка на околицях Ітапажипе. І хоча йому належали лише дві п’яті частки капіталу, доктор повністю керував справами, бо брати один з одним сварилися, й навідувалися до аптеки лише по гроші.

Правду кажучи, доктор Теодоро мав би отримувати левову частку прибутку, адже своєю невтомною щоденною працею він сприяв популярності закладу. Порядкував він упевнено та спокійно, і навіть не сумнівався, що рано чи пізно зуміє викупити всі частки. Доки тих двоє лежнів-братів пускали на вітер залишки спадщини, доктор Теодоро завоював пошану і повагу всіх жителів кварталу, зокрема, і кумась.

Коли він з’явився на Кабесі, весь такий бездоганний, в охайному темному костюмі, такий серйозний і солідний чоловік, якому ще навіть не виповнилося сорока, та ще й неодружений, кумоньки відразу заметушилися. За якихось кілька днів вони вже знали про нього геть усе: і як він завдяки материній самовідданості закінчив університет, і як захопився грою на фаготі, що була його єдиною розвагою; а особливо всіх зворушила жертовна клятва доктора Теодоро відмовитися від шлюбу, присвятивши своє життя догляду за паралізованою матір’ю.

Допитлива та прискіплива дона Динора, полюючи на щонайменші деталі, не полінувалася навіть з’їздити в Ітапажипе, де їй вдалось поспілкуватися з медсестрою, яка доглядала маму доктора Теодоро. Безвідмовна та всепереможна синівська відданість аптекаря варта того, щоб бути оспіваною у віршах та сонатах, навіки полонила серце кумоньок, і вони дали спокій фармацевту та його немічній матері.

Усі так звиклися з думкою, що через свою жертовну обітницю доктор Теодоро ніколи не одружиться, аж навіть не зауважили вагомих змін у його житті: кілька місяців тому в інвалідному візку, де провела більше двадцяти років, померла його паралізована мати, тож дотримуватися клятви вже не було потреби. Але кумасі так і не перетворили його на об’єкт своїх пересудів і пліток, адже за ним міцно закріпилася слава порядної, але не створеної для шлюбу людини.

Уявіть, як же їх здивувала, ба навіть приголомшила новина, буцімто аптекар закоханий у дону Флор. Оце так! От же ж бестія! У повній бойовій готовності вони завбачливо зайняли стратегічно важливі позиції між аптекою й кулінарної школою «Смак і Мистецтво». Під їхнім всюдисущим спопеляючим поглядом ішов доктор Теодоро непевним, скутим кроком у своєму охайному сіруватому або ж блакитному костюмчику повз вікна дони Флор, з яких вона ввічливо всміхалася на його низький уклін. Ох, лицемір, але ж облудник! — читалося з поглядів і жестів шептійок. Досі мешкаючи в Ітапажипе, доктор Теодоро вже не поспішав на трамвай, коли замикав двері аптеки: вдома на нього більше не чекала нетерпляча мама. Снідав і обідав доктор Теодоро у ресторані португальця Морейри, гуляв вулицями Кабеси, Масіеле, Содре — видно було, що він, мов причарований, не оминає нагоди замаячіти під вікнами дони Флор. Попри це, він ґречно витримував дистанцію, не надокучав їй своєю присутністю, але ж як можна залишатися скромним і стриманим, якщо на кожному кроці він надибував кумоньок і вислуховував єхидні натяки дони Динори?

Доктор Теодоро, який не звик мило всміхатися на кожну дрібничку і лицемірити, почувався у цій ситуації вкрай розгублено, все це добряче надокучало йому. Дона Норма здогадалася:

— Шкода бідолаху…

— Згодна, — всміхнулася дона Флор.

— Так далі тривати не може… Я за це візьмуся…

Щоб раз і назавжди розставити всі крапки над «і», дона Норма вирішила відверто поговорити з закоханим фармацевтом. Дона Флор теж більше не вдавала байдужої, за кожної нагоди привітно згадувала аптекаря добрим словом і незмінно підходила до вікна, якщо він проходив вулицею.

— Поговорю з ним…

— Ти що, геть із глузду з’їхала? Ще чого доброго подумає, що я тебе підіслала, вважатиме мене шелихвісткою, готовою нав’язатися першому-ліпшому…

— Ой, та не казися… Довірся мені…

Але так і не довелося доні Нормі взяти все в свої руки: того ж вечора схвильована дона Флор примчала до неї додому з листом у руках на кілька аркушів і конвертом. Лист був на дорогому блакитному папері з позолоченою облямівкою й запаморочливим ароматом сандалу і містив сердечні освідчення у коханні вишуканою та бездоганною португальською. Доктор Теодоро докладно описав своє фінансове становище, здобутки, чесні та щирі наміри, які готовий був покласти до ніг дони Флор. Ніжні звертання було пересипано несміливими спалахами пристрасті, повагою та любов’ю.

— Боже, який же ж він!.. — вигукнула дона Норма, жадібно читаючи лист. — Просто чудовий!

13

ЯКЩО ПЕРШИЙ ШЛЮБ ДОНИ ФЛОР ОРГАНІЗУВАЛИ НАШВИДКУРУЧ, без традиційної церемонії, то з другим було дотримано всіх правил, його навіть можна було назвати дещо помпезним. Із Гульвісою Флор не була заручена, відразу після поспішного зв’язку вони нашвидкуруч і абияк відгуляли весілля, бажаючи якнайшвидше за допомогою державної печатки та церковного благословення повернути нареченій якщо не цноту, то принаймні добре ім’я.

Цього разу все було ретельно прораховано до щонайменших дрібниць: надруковано оригінальні запрошення на весілля, у газеті «А Тарде» у рубриці «Суспільство» опубліковано оголошення про цю подію, де доктора Теодоро називали «нашим шановним і високоповажним передплатником». Багате пишне весілля з безліччю гостей, чудовою музикою й квітами, а скільки людей прийшли на вінчання в церкву св. Бенто, де падре Жеронімо виголосив одну зі своїх найкрасномовніших проповідей! Згодом, на цивільній церемонії, суддя доктор Піньйо Педрейра з притаманною йому лаконічною витонченістю та щирістю побажав молодятам жити в злагоді та порозумінні «під акомпанемент неземних арф». Довготелесий, худорлявий суддя був добрим знайомим нареченого, адже разом вони грали в аматорському оркестрі під керівництвом Аженора Ґомеса, де доктор Педрейра виконував партію кларнета.

Отже, з другої спроби дона Флор отримала все, про що лише могла міряти. Наречені попросили дону Норму, яка в таких справах не одну собаку з’їла, заздалегідь усе ретельно спланувати і продумати до найменшої дрібнички, а чимало інших сусідів охоче зголосилися допомагати в організації.

Чи є щось неможливе для дони Норми? Їй навіть вдалося вмовити дону Розилду забути про їхні з дочкою непорозуміння і таки приїхати на весілля. Приїхали також із Назаре брат із дружиною; не було тільки Розалії й Антоніо Мораїса, який затявся повернутися в Баїю, доки теща не горітиме в пеклі.

Цього разу дона Розилда не мала до чого причепитися, все було їй до смаку: і пишне весілля, й зять, який вельми наближався до створеного ще на Ладейрі до Алво образу. Він, звісно, не принц, та й до ідеалу йому, на відміну від Педро Боргеса, далекувато, проте, хоч як крути, але він принаймні був доктором, добре забезпеченим, співвласником однієї з найбільших центральних аптек, та й шанована він людина, не те, що той пройдисвіт Розаліїн чоловік, який в мастилі з ніг до голови заробляв собі на шматок хліб, рачкуючи під чужими автомобілями, а про першого чоловіка Флоріпедес, того волоцюгу і шахрая, взагалі краще не згадувати. Таким зятем, як доктор Теодоро, не соромно було і перед її елітними знайомими похвалитися — він не остання людина в суспільстві.

У цьому її другому шлюбі не було хіба що залицянь і побачень, та це й логічно, не годиться добропорядній вдові кокетувати, гуляти з чоловіком вулицями і мліти в якомусь під’їзді від його обіймів та цілунків, від його обмацувань, від вкрадливих дотиків до грудей, сідниць і далі за сценарієм… Це ще можна зрозуміти, коли так поводиться цнотлива дівчина, якщо, звісно, наміри її коханого серйозні, але ж не порядна вдова…

Саме тому після благородного і палкого зізнання доктора Теодоро — за згодою сторін та схваленням родичів і друзів — вони вирішили використати заручини як чудову нагоду краще пізнати одне одного і визначити, чи створені вони для спільного проживання у шлюбі. «Дона Флор уже навчена гірким досвідом, — сказав сеу Сампайо, уповноважений представник нареченої, — і не ризикуватиме більше без надійних гарантій успіху».

Це мав бути такий серйозний крок, що навіть дона Норма за всієї своєї любові та поваги до Флор не зважилася підштовхнути її до відповіді на відверте зізнання фармацевта на блакитно-золотому папері з ароматом сандалу та пристрасті. Як найкраща подруга Флор, з якою та ділилась усіма секретами і таємницями молодої спраглої жінки, закутої в окови вдовування, вона, як ніхто інший, розуміла, що цей шлюб буде чудовим розв’язанням усіх проблем подруги. Адже таке відверте і ввічливе зізнання в коханні не може обмежитися звичайним «я згодна»; ну згодна, і що далі?.. Насамперед варто було розставити всі крапки над «і» та призначити дату заручин і весілля, щоб дона Флор не стала заручницею непевної ситуації, новина про яку миттю розлетиться світом. Недосвідчений же фармацевт достойно вийшов із дурного становища, в якому опинився через свою недолугість, ставши посміховиськом для всіх місцевих кумась, які стежили за кожним його кроком, поглядом і жестом.

Саме тому дона Норма порадилася не лише з доною Жізою, освіченою та мудрою жінкою, ще й хорошою подругою, а й зі своїм чоловіком сеу Зе Сампайо. Спершу вона хотіла запитати поради в тітки Літи та дядька Порту, оскільки мати й інші родичі дони Флор жили в Назаре-дас-Фариньясі та в Ріо. Втім, згодом вони з удовою дійшли висновку, що користі з людей похилого віку на попередніх узгодженнях таких непростих питань не буде. От якщо дійде до заручин — то питань нема, вони запросять і тітку Літу, і дядька Порту, щоб ті на власні очі могли переконатись у чесних намірах доктора Теодоро.

Усі справи, заплановані на той вечір, було терміново відкладено. Дона Норма змушена була бігти до дони Амелії і просити її відвідати у лікарні свою племінницю у п’ятому чи шостому коліні, яка щойно народила:

— Вічно та Нормінья мусить влізти зі своєю допомогою, от навіщо вона здалася дівчині, в якої і так купа родичів… — бурчала дона Амелія дорогою до лікарні, куди вирушила мов з-під батога.

Доні Жізі теж довелося відмовитися від запрошення на прохану вечерю до її німецьких друзів, де гості в напівмороці та священній тиші слухали музику Бетховена і Ваґнера, зосереджено смакуючи напої. Щодо сеу Сампайо, то дона Норма ледь вмовила його прийти: він терпіти не міг пхати свого носа в чужі справи, а ще й такі особисті, як заміжжя. І тільки тому, що йшлося про дону Флор, яку він насправді дуже поважав і підтримував як чесну вдову і, ніде правди діти, вельми спокусливу молодицю — таке добро пропадає! — він таки наважився поступитися своїми принципами заради доброї справи.

Це історичне високодостойне зібрання розпочалося читанням та обговоренням листа доктора Теодоро.

— Одразу видно витончену та чуттєву натуру, мені сподобалось, — підсумував сеу Сампайо.

За ним обережно і боязко озвалася дона Флор:

— Я згодна, зрештою, чому б і ні, мені він теж сподобався…

— Сподобався він їй, бачте… Та то не чоловік, а скарб! — вигукнула дона Жіза, яка вже навчилася доречно вживати баїянський жаргон на щодень.

Урешті, за порадою дони Норми, вони уповноважили Зе Сампайо переговорити з фармацевтом від імені вдови, залагодити всі формальності й повідомити йому про згоду дони Флор, утім, поставивши певні умови: припинити маячіти під вікнами вдови кумонькам на посміховисько, а також одразу перейти до офіційних заручин, зустрівшись із дядьком і тіткою дони Флор.

Якщо його влаштовують такі умови, то він зможе зустрічатися зі своєю нареченою тричі на тиждень — у середу, суботу та неділю. У середу і суботу по обіді доктор Теодоро зможе приходити до неї в гості і перебувати там до десятої години, звісно ж, лише в присутності третіх осіб, щоб і краплина бруду не заплямувала честі шанованої вдови. У неділю вони снідатимуть у дядька з тіткою і можуть також піти в кіно з подружжями Сампайо або ж Руасів.

Слід зауважити, що дона Жіза категорично не погоджувалася з такими обмеженнями. Вона сприймала їх за святенництво, породжене безглуздими забобонами і середньовічними звичаями. Одначе Зе Сампайо дуже мудро пояснив, що тільки так можна зберегти чистим добре ім’я сусідки.

Хоча все і вказувало не безсумнівну порядність доктора Теодоро — його поведінка, виважений лист, — вдову все ж неодмінно треба було захистити від будь-яких несподіванок. А що як аптекар проводитиме всі вечори в домі невинної Флор, гулятиме з нею всюди попід ручку — бозна де і невідомо в яких закутках, а потім раптом надумає втекти: хіба мало такого навколо? Що тоді станеться з її бездоганною репутацією? З достойної та шанованої вдови Флор перетвориться на брудний нічний горщик, що його за потреби може використати будь-хто та й піти собі. Тож освічена дона Жіза може сміятися з цього скільки їй влізе, але йому, Зе Сампайо, небайдужою є репутація дівчини, і він вважає, що…

Середньовіччя, феодалізм, свята інквізиція — та хто ж таке бачив, щоб тридцятирічна вдова, самодостатня жінка, яка сама здатна себе забезпечити і сама порядкує заробленими грішми, потребувала свідків, щоб прийняти в себе нареченого, якому теж далеко не п’ятнадцять? Така несосвітенність можлива хіба що в Бразилії… У Сполучених Штатах із цього хіба що посміялись би…

Сеу Сампайо мовчки вислухав американку, пильно дивлячись їй у вічі та глибоко в душі визнаючи її правду: всі ці заходи безпеки, зустрічі зі свідками — повна нісенітниця, зрештою, кожна жінка має право сама вирішити, кому і коли їй віддатися, й ніхто краще за неї цього не знатиме… Насправді було б чудово, якби ця премудра лепетуха з її альтернативним та нестандартним мисленням хоч раз та й наважилася втілити на практиці свої тези, ділом довести свою зневагу до всіх чинних норм та упереджень… Та де там! Скільки красномовних теорій, стільки голослівного обурення, а насправді ж це були пусті балачки. Якщо вона й мала коханців, то ніхто про це не знав. Навіть доні Динорі жодного разу не вдавалося вивести її на чисту воду. Вона розсипала теревені, мов горіхи, хоча власними діями ніколи їх не підтверджувала. Завжди всміхнена, привітна американка, вочевидь, була задоволена життям і їй нічого не бракувало ні у фізичному, ні в моральному сенсі, бо хоч скільки кумасі винюхували, нічого підозрілого винишпорити їм не вдавалось.

«Хтозна, а що як вона і справді свята…» — на завершення їхньої зустрічі, щоб хоч якось виправдати своє рішення, подумав сеу Сампайо.

Наступного дня, ще раз відійшовши від свого звичного розпорядку дня, сеу Сампайо прийшов у свій взуттєвий магазин пізніше, ніж завжди, бо мав перед тим зустріч із доктором Теодоро, сплановану заздалегідь, щоб раз і назавжди позбутися дорученого йому тягаря.

Та вони поспілкувалися дуже душевно, хоча спершу обидва були вкрай скуті і говорили натяками. Сеу Сампайо довго не знав, як нарешті викласти всю суть, а доктор Теодоро не міг уторопати всіх його алегорій. Втім, вони таки порозумілись, адже комерсант бажав щонайшвидше все залагодити, а фармацевт, збурений задавненою пристрастю, готовий був іти на будь-які умови, тільки би одружитися з вдовою.

Зустріч відбулася в найглухішому закутку аптеки, якнайдалі від сторонніх вух та очей. Але так тільки здавалося, бо неочікуваний ранній візит і підозріло тривале перебування в аптеці не могла не помітити всевидюча дона Динора (навіть процедури з лікування сифілісу не тривали так довго), яка заскочила туди, буцімто зробити укол, хоча цей візит було призначено аж під вечір.

Поведінка сполоханих конспіраторів не лишила доні Динорі й краплі сумнівів, до того ж вона ще й почула досить недвозначний уривок розмови:

— Отже, любий докторе, мої вітання. Ви обоє заслуговуєте…

Звістка миттєво розлетілась околицями; дону Флор почали вітати ще задовго до того, як вона дізналася про позитивне завершення місії сеу Зе Сампайо (якого вдячна наречена попросила бути на вінчанні у ролі батька).

У суботу ввечері в очікуванні довгожданої зустрічі доктора Теодоро та вдови перед будинком дони Флор зібралося кілька ґав; кумасі безсоромно зайняли позиції біля дверей аргентинця і навпроти дверей кулінарної школи.

Спокійна й усміхнена, дона Флор чемно чекала довгожданого візиту в компанії, як і належить у таких випадках, найближчих родичів (дядька і тітки) і найближчих друзів: дони Динори, яку змушені були запросити, щоб уникнути великого скандалу, кількох подружніх пар, дони Марії до Кармо і Марилди, яка так хвилювалася, наче йшлося про її заручини. На найпочеснішому місці, у кріслі, зручно вмостився Луїс Енріке, видатний громадський діяч і літератор. Натовп роззяв чимраз ріс, зчиняючи дедалі більше шуму.

Завдяки своєму швейцарському годиннику доктор Теодоро не забарився ні на секунду. Елегантний, чепурний, із квіточкою в бутоньєрці — було видно, що він достоту важлива персона, кумасям від такого видива аж дух перехопило. Його чемно зустріла тітка Літа, він ґречно привітався з усіма присутніми і попрямував до виділеного для нього згідно з протоколом місця: на канапі, поруч із доною Флор.

Дона Флор красувалась у новій, зі смаком скроєній сукні, а її щоки від надмірної уваги пашіли сором’язливим рум’янцем. Але вона була дуже спокійна, навіть дещо стримана, і нікому й на думку не спало, яких зусиль їй коштувало приховати свою внутрішню боротьбу, хвилювання та покору, сумніви та сподівання, боротьбу, що так непогамовно вирувала цими тривожними днями. Невже нарешті настане край її похмурій скорботі, її розпачу і самотності? Невже це та нова сторінка її життя, сповнена щастя і любощів?

Доктор Теодоро сів на краєчок канапи, запала незручна, важка, урочиста пауза. Фармацевт зніяковіло роззирнувся: з нього не зводили очей численні гості, — а коли він зустрівся поглядом із доною Нормою і та всміхнулася, щоб хоч якось підбадьорити його, доктор Теодоро підвівся і звернувся до дони Флор та всіх присутніх, мовляв, його щастя не мало би меж, якби «дона Флор милостиво погодилася стати його нареченою, побратися й повінчатися з ним, вірно йти пліч-о-пліч тернистим шляхом життя, а він, заручившись її дружбою та підтримкою, забезпечить безтурботне райське життя…»

Такі достоту красномовні слова були гідні високого політичного діяча або вченого мужа, адже у промовистій риториці з доктором Теодоро ніхто не міг зрівнятися: «Який же він шляхетний і достойний», — подумала дона Марія до Кармо, яка серед усіх присутніх майже не була з ним знайома. Тимчасом фармацевт говорив далі, він невпинно наголошував, які прихильні до нього небеса, що він стоїть отут, оточений родичами та друзями жінки, яка стала сенсом усього його життя; як же шкода йому, що не змогли приїхати брат із сестрою його коханої, братова і шваґро, а особливо найрідніша людина, вірна та любляча, достойна щонайбільшого пошанівку, матінка дони Флор…

На таку несподівану згадку про дону Розилду дона Амелія мало не вдавилася сміхом: «Чекай-чекай, ще й тобі дістанеться любов вірної матінки…», та вона чемно прикрила рот рукою й відвернулася, шукаючи поглядом дону Норму чи дону Еміну.

Завершивши промову, доктор Теодоро в присутності таких вельмишановних свідків попросив руки дони Флор. З його вуст зринали чимраз палкіші слова, аж дона Норма не втрималася і заплескала в долоні, що неймовірно обурило сеу Сампайо: та де ж це бачили, щоб у такий урочистий момент та й аплодували?! А дона Флор себе опанувала, звелася на ноги, простягнула руку своєму нареченому й підставила для поцілунку щоку:

— Я погоджуюся вийти за вас…

Варто було йому легесенько торкнутися вустами до її щоки, як звідусіль залунали привітання, благословення, теплі обійми, а галаслива юрба знадвору ввірвалася в дім і налетіла на доктора Теодоро з докорами:

— От тобі й маєш — святий та безгрішний…

Святковий стіл угинався від наїдків та напоїв, а кумасі тільки й чекали запрошення, і першими кинулися до частунків. Марилда з покоївкою подавала домашні лікери: яєчний, фіалковий, смородиновий, з гуави та бразильської сливи, смаковиті аромати яких видалися фармацевтові знайомими, і він усміхнено зауважив:

— Лікери просто незрівнянні, язик можна проковтнути! Дуже схоже, що вони з монастиря Лапа, чи не так?

Такий знайомий йому цей присмак, в уяві відразу ж поставала затишна гостинна домівка й тепле, привітне спілкування. Втім, ці його припущення спричинили вибух сміху, ба навіть обурення: невже доктор Теодоро ніколи і краєм вуха не чув про кулінарні таланти дони Флор? Її неперевершений хист не обмежувався лише приготуванням їжі, вона мала авторський підхід до лікерів; а те чернече пійло з Лапа, Дестерро чи Пердоеса — то просто сиропи, солоденькі сиропи, що навіть поруч не стояли з лікерами вашої нареченої, сеу докторе…

Аптекар зніяковіло зізнався, що про лікери йому не випадало нічого чути, зате про винятковий кулінарний талант дони Флор — багато разів, як і про її школу, хоча, на жаль, насолодитися її шедеврами ще не доводилося. Тепер змушений буде надолужувати і, напевно, добряче розтовстіє.

Заручини видалися дуже щирими та невимушеними. Тепер мить, коли він опиниться в святе-святому цього дому, у спальні дони Флор, для доктора Теодоро була сповнена ще солодшого засмаку. Думка про це не давала йому спокою, адже він зовсім не знав, як підступитися до жінки, гадки не мав про той незвіданий період залицянь та пізнавання одне одного, а його інтимний досвід і взагалі давно зводився лише до спілкування з Отавіаною, що в неї за окрему плату він отримував приємну неквапливу бесіду, затишну обстановку, смачну їжу, лікери та постіль. Утім, він геть розучився пускати бісики, залицятися й кохати.

На прощання дона Флор знову підставила щічку нареченому для цнотливого (або, як вона і сподівалася, боязкого та несміливого) цілунку, аж раптом відчула, як він затремтів, коли торкнулася його вологих пальців. «Він точно, як і я, згоряє зсередини від жадання», — подумала вона.

Тієї ночі, аж до ранку, дона Флор марила тільки про нього. В її сні він постав смаглявим кремезним велетом, сильним, широкоплечим і непереможним, який взяв її, безвладну, силоміць.

Так почалося життя вдови у новому для неї статусі, статусі зарученої. Навколо тільки й гомоніли про це, всі одностайно були переконані, що аптекар і вдова створені одне для одного.

Спочатку дона Флор запропонувала була влаштувати весілля щонайменше за півроку. Це була одна з небагатьох пропозицій, проти якої був, власне, наречений. «Заждіть, посагу готувати не треба, інших питань до залагодження немає, то навіщо ж стільки чекати?» Підтримали доктора Теодоро і кумасі, тож доні Флор нічого не залишалося, тільки погодитися скоротити той трепетний, сповнений очікування термін до трьох місяців.

Три місяці затишного спокою, три місяці, за які наречені потроху звикли (і досить легко) одне до одного і ставали чимраз ближчі. Щовечора вони довго розмовляли, звісно ж, у присутності дони Норми або ще якоїсь подруги, обмірковуючи, як їм найкраще облаштувати майбутнє сімейне життя.

Житимуть вони в домі дони Флор, і не лише тому, що докторові Теодору було так зручніше — його аптека була за два кроки звідти, — але й тому, що дона Флор категорично відмовилася закривати школу, хоча доктор Теодоро і переконував, що в аптеці він заробляє цілком достатньо для пристойного життя. Якого милого продовжувати ті виснажливі заняття? Але дона Флор дуже звикла і певним чином навіть не уявляла свого життя без своїх галасливих, усміхнених учениць, без теплих промов і розчулених сліз при врученні диплому, та й ніде правди діти, залежати від чоловіка матеріально їй зовсім не хотілося. Тому ця тема навіть не обговорюється. Нізащо!

У решті питань вони змогли без проблем дійти згоди. Навіть коване ліжко, до якого дона Флор відчувала потаємну, приховану пристрасть і за долю якого відверто побоювалася — швидше за все доктор не захоче спати в ліжку, де стільки разів вони кохалися з Гульвісою — не стало навіть предметом обговорення. Вони вирішили крок за кроком скласти список необхідних речей, щоб можна було оновити оздобу будинку на їхній смак, (фармацевт, скажімо, попросив виділити для нього письмовий столик, за яким би зміг працювати), а коли зайшлося про спальню, наречений просто запропонував придбати новий матрац. Теперішні пружинні матраци просто чудові, він сам має такий, але односпальний.

А щодо ліжка, то варто хіба що пофарбувати його, все одно ж фарбуватимуть стіни і дещо з меблів. Оце, напевно, і все!

Так вони звикали одне до одного і дона Флор уже ловила себе на думці, що відчуває якусь навіть ніжність до цього спокійного і стриманого чоловіка, відповідального і, щоправда, трохи педантичного й подекуди занадто церемонного, але дуже делікатного, уважного і, безсумнівно, шалено в неї закоханого. Після зустрічей, на прощання, а він приходив щодня (вони дуже швидко відмовилися від тих безглуздих нісенітниць, що їх так висміювала дона Жіза, про три візити на тиждень), Теодоро легенько, несміливо цілував її. Його випнуті м’ясисті губи ледь торкалися вуст вдови, а їй так хотілося смачно вкусити ті губи, палко припасти вустами і забутись у справжньому поцілунку.

Якось увечері вони пішли в кіно, та, як це щоразу бувало, коли з ними йшов сеу Руас, вони, звісно ж, запізнилися; сеанс уже давно почався і в переповненому залі не вдалося знайти місць поруч для них трьох. Врешті дона Флор і доктор Теодоро опинилися в перших рядах, надто близько до екрана, зате без зайвих пильних поглядів збоку. Спершу вони, затамувавши подих, сиділи, взявшись за ручки, і намагалися стежити за сюжетом фільму, та потім він ніжно торкнувся до її вуст, але у відповідь отримав геть інший поцілунок. Це був перший для них взаємний, глибокий і справжній цілунок, пристрасне єднання чоловіка та жінки, що попередні спроби порівняно з цим були цнотливими цьомками. Крім того, до весілля залишався всього тиждень, один-єдиний тиждень і вони стануть подружжям перед Богом і людьми, тому той цілунок був також першим камінчиком, що зсунув ту кучугуру знічення та сором’язливості, яка так сковувала наречених.

Саме про такий поцілунок марила дона Флор безсонними ночами, у глибині душі погоджуючись з доною Жізою: на дідька терпіти, якщо до весілля всього кілька днів! Утім, ані вона, ні наречений про це навіть не обмовилися. Вони поцілувалися ще і ще раз, стискаючи руки одне одному. Цієї ночі вперше за багато місяців дона Флор спала спокійно.

Такий був шлях ніжної та соромливої вдови до її другого заміжжя. Зовсім іншими барвами почав вигравати її оновлений пофарбований дім, вітальня вилискувала в грайливих променях кришталевої люстри, а біля входу красувалася новенька вивіска з назвою школи. Інакше сприймались і переставлені старі меблі разом із недавно придбаними, як от письмовий стіл із кріслом-вертулькою; на кованому ліжку (тепер блакитному) красувався пружинний матрац. Зі стін вітальні зняли кольорові світлини дони Флор і її першого чоловіка, натомість з’явилася фотографія, на якій серед випускників факультету в чорній мантії було зображено фармацевта. Юний Теодоро радісно всміхався в об’єктив.

Не годиться, щоб у домі витав дух померлого, тому фотографію Гульвіси точно варто зняти — порадила дона Норма. Звісно ж, вона мала рацію, втім, дона Флор не хотіла залишати на стіні і свій портрет, адже на тій фотографії було геть мале, дурне дівчисько, крізь невинний погляд якого проступав глибокий слід недоспаних ночей, коли чекала чоловіка з казино. Зараз від тієї дівчинки вже й сліду не залишилося, у дзеркалі вона бачила статечну, врівноважену жінку, наречену доктора, людину, яка цілком заслужила на своє щастя.

Так усі навколо й казали: і гості, які заповнили церкву, серед них був і банкір Селестино, який запізнився так само, як і на перше весілля дони Флор. Щойно сутінки розлилися містом, а на небі забовваніли перші зірочки, звідусіль линув спів цвіркунів і кумкання жаб, наречені сіли в таксі, щоб відбути медовий місяць на смарагдовому березі затишної затоки Баїя-дос-Тодос-Сантос — всі присутні, навіть дона Розилда, одностайно стверджували:

— Цього разу вона не прогадала, нарешті дівчинка буде щаслива.

IV

ПРО СПОКІЙНЕ ТА ВРІВНОВАЖЕНЕ ЖИТТЯ ДОНИ ФЛОР У ДРУГОМУ ШЛЮБІ, БЕЗ НЕЗГОД І ПЕРИПЕТІЙ, У СВІТІ ФАРМАКОЛОГІЇ, АМАТОРСЬКОЇ МУЗИКИ ТА ВИШУКАНИХ САЛОННИХ ВЕЧОРІВ ПІД ДЗВІНКИЙ СУПРОВІД ДОБРОЗИЧЛИВИХ КУМАСЬ, ЯКІ НЕВТОМНО ГОВОРИЛИ ПРО ЇЇ ЩАСТЯ

(під акомпанемент доктора Теодоро Мадурейри з його соло на фаготі)

АМАТОРСЬКИЙ ОРКЕСТР «СИНИ ОРФЕЯ»

Щиро запрошує Вас та Вашу шановну родину на ювілейний концерт із нагоди шостої річниці від дня заснування оркестру, що відбудеться цієї неділі о 20:30 в саду Тавейри Піреса за адресою: Ларґо да Ґраса, 5.

ПРОГРАМА

Частина перша:

1. Берґер • Закохана • вальс;

2. Франц Шуберт • Військовий марш;

3. Е. Жилле • Далеко від балу • вальс;

4. Франц Дрдла • Сувенір • соло на скрипці д-ра Венсеслау Вейґи, під фортепіанний акомпанемент сеньйора Еліо Басто;

5. Оскар Штраус • Мрія про вальс • попурі.

Частина друга:

1. Френсіс Томе • Просте визнання;

2. Отело Араужо • Елегія • соло для віолончелі, виконує композитор Адріано Пірес;

3. Ґрасіані-Валтер • Пристрасний стогін;

4. Аженор Ґомес • Колискова для Флорипедес • соло на фаготі виконує д-р Теодоро Мадурейра;

5. Франц Легар • Весела вдова • попурі.

За роялем маестро Аженор Ґомес

1

УКОТРЕ ОГЛЯНУВШИ БЕЗДОГАННО ПРИБРАНУ КІМНАТУ, дона Філо, неквапливо і важко переступаючи з ноги на ногу, як це властиво всім грубаскам, попрямувала до дверей.

— Почувайтесь як удома, мої янголята… Не казатиму вам на добраніч… — і грайливо підморгнула з добродушною материнською усмішкою: вона знала доктора Теодоро ще студентом, той був добрим другом її сина, теперішнього лікаря Жоау Батиста. — А чи знаєте ви, скільки закоханих пар провели тут медовий місяць, відколи ми сюди переїхали? Сімнадцять… Чи вісімнадцять… Уже точно і не пригадаю…

— Добре вже, відпочивайте… — пухкі щоки дони Філо затанцювали від дзвінкого сміху.

Десь із глибини дому пролунав невдоволений голос доктора Піменти:

— Жінко, та йди вже нарешті спати… Годі набридати гостям…

— Я тільки хотіла перевірити, чи їм нічого не бракує… — і ще раз обернулась до них: — Мої голуб’ята…

І зніяковілі та знічені дона Флор із доктором Теодоро зосталися самі посеред величезної спальні. Вони пригадали всі ті численні дотепи і двозначні жарти, що ними так і сипали кумасі, сусідки, учениці та гості свята. І під час цивільної церемонії, й у церкві кожен вважав за обов’язок втерти молодятам моркви. Особливо старався банкір Селестино. Навіть коли їхнє таксі вже рушило, він навздогін жбурляв свої масні дотепи. Чомусь це вже стало традицією: видавати на весіллі вдови усілякі непристойності. Навіть дона Філо, добра і привітна жінка, докинула хмизу в жар, порадивши аптекарю не перестаратися. Залишившись нарешті самі, вони не наважувалися навіть глянути одне на одного.

Доктор Теодоро підійшов до великого відчиненого вікна, що виходило в нічний сад, залитий місячним сяйвом. Мерехтіли зорі, кумкали жаби, шурхотіли краби, сталеві смужки фосфорних риб мерехтіли на темному плесі моря, яскраво-синій метелик тріпотів золотими плямками крилець у світлі з люстри. Легкий морський бриз грайливо пестив зелене листя пальм та мангових дерев; глухо гупали об землю плоди сапоте, збиті сполоханими кажанами, які, мов примари, ширяли в нічній блакиті під жвавий акомпанемент цвіркунів та шлюбні співи жаб.

Дона Флор рвучко встала — треба ж було комусь зруйнувати стіну, що постала між ними, треба ж було покласти край цій безглуздій мовчанці — і, підійшовши до свого чоловіка, неквапно оперлася на підвіконня. Доктор Теодоро, подолавши зніяковіння, однією рукою обняв її за талію, а іншою вказав на далеке зоряне небо:

— Поглянь, кохана… — він так боязко промовив оте «кохана», аж здалося, насилу витиснув його з себе. — Отам, далеко-далеко. То Південний Хрест.

Дона Флор змалечку мріяла побачити його:

— Де саме, любий?.. — так чітко пролунало це слово, так виразно і велично, а потім вона стиха повторила:

— Покажи, любий… — і доктор Теодоро засяяв.

— Отам… далеко-далеко…

Звідки ж, милий, оцей страх, звідки це сум’яття? Чому ти не пригорнеш мене, чому не торкнешся моїх вуст, чому ми й досі не в ліжку? Хіба ж ти не бачиш, як мені кортить, хіба ж не видно, як палко я тебе бажаю, чи ж ти не чуєш, як тріпоче моє серденько? На небосхилі дони Флор теж мерехтіли сузір’я, втім, це була інша, лише їй відома астрономія.

А тим часом, обіймаючи дружину, доктор Теодоро розмірковував, як же він має чинити, щоб не образити дружину ні словом, ані жестом. Будь обачний, Теодоро, не поспішай, інакше ти можеш назавжди втратити її, завдавши цьому тендітному створінню смертельного удару, від якого вона ніколи не зможе оговтатися. Пам’ятай, що зараз із тобою дружина, а не безсоромна розпусниця, якій платять за задоволення, не замислюючись про стриманість чи пристойність. Бо продажні жінки на те й існують, то їхня робота, а вона створена для кохання. А кохання, як ти це, Теодоро, знаєш, вимагає делікатності й передбачає не лише фізичне, а й духовне єднання. Тим більше обачність необхідна, коли йдеться про першу шлюбну ніч, тому вважай, адже споганити її — це як собаці муху з’їсти. А чи знаєш ти, що саме від цієї ночі залежить подальше подружнє щастя, а надто, зважаючи на гіркий досвід її першого заміжжя!

Адже, судячи з чуток, перший шлюб його теперішньої дружини був сповнений страждань і принижень. Тому ти маєш бути відданий і ніжний, щоб заглушити в її змученому серці спогади про колишні образи та зневагу. Ти маєш дати все, чого вона раніше не мала, і ніколи, ніколи не змусити її страждати.

Тієї миті, гамуючи пристрасть, прагнучи порозуміння та ніжності, маючи за плечима кожен свою дорогу, свої помилки та досвід, вони навпомацки шукали вихід із чіпкої павутини зніяковіння, тож кинулися, мов відчайдушні астронавти, у небесну блакить, щоб там віднайти прихисток, неземну орбіту такого бажаного спокою та єднання.

Доктор Теодоро добре знався на астрономії: він називав доні Флор сузір’я, планети і комети, розповідав про їхні розміри і велич світил в галактиках — з найпотаємніших закутків небес він вибирав дрібненьку, тендітну зірочку і клав її в маленьку долоньку своєї дружини.

Тієї ночі, їхньої першої шлюбної ночі він подарував їй те, чого ніколи не дарував жоден чоловік своїй коханій: намисто осяйних мерехтливих зірок з точним описом їхньої ваги, розміру, розташування у просторі та відстані до Землі. Він знімав ці прозорі світила з небесної темряви і ладнав з них розкішні коралі для Флор.

Оту велику, майже синю зірку, що мерехтить у твоєму волоссі, кохана, я взяв аж онде на обрії, це Венера, найяскравіша з усіх, її ще називають вечірньою, бо займається вона разом із першими сутінками, а також вранішньою зорею, бо на світанку вона теж миготить над морем. А латиною, о, кохана!, латиною цю зірку називають stella maris, адже вона слугує надійним дороговказом морякам…

То був не сухий і нудний урок космографії, а галантне, палке освідчення в коханні, єдиний для нього спосіб подолати острах і покласти до її колін магію ночі та любові, єдиний спосіб, коли разом із таємницями Всесвіту він міг відкрити їй таємницю свого серця. Дона Флор, прикрашена зірковим намистом, покірно схилила голову чоловікові на груди, насолоджуючись спокоєм і його багатими знаннями.

— То ж ота Венера, богиня кохання, так? Ота, яка без рук? — запитала вона, хоча хотіла сказати геть інакше: «Бачиш, своїм добрим світлом вона осяває наше сімейне вогнище, це воістину наша щаслива зоря; не бійся, любий мій, ти не скривдиш мене, якщо вдовольниш нарешті свою нестерпну спрагу, якщо нетерпляче зірвеш з мене сукню, що Розалія прислала мені з Ріо, якщо пристрасно кинеш мене на оте простирадло, помережене зорями, і палко припадеш до мене вустами, якщо зануришся в благодатну безодню моїх вод і ми разом запливемо в розкішний сад, сповнений стиглих плодів».

Та чи насмілиться вона таке сказати?

Усміхнувшись, доктор нарешті наважився своєю тремтячою рукою сильніше стиснути її плече. «Так, кохана, це Венера — богиня любові в грецькій міфології й безсмертний витвір геніального скульптора…»

Дона Флор знову помітила, як бракує йому впевненості й відваги рішуче та відчайдушно зруйнувати стіну між ними. Це ж яким треба бути розумним, щоб стільки всього знати, стільки всього, крім одного: як підступитися до своєї законної дружини і оволодіти нею. А вона сама! Але ж не може Флор, попри нестримне бажання, перебрати ініціативу на себе. Вона вже і так забагато собі дозволила. Сміливіше, мій Теодоро.

Однак вперед Теодоро насилу повз. Подарувавши дружині прикрасу — зіркове намисто, він поклав до її ніг усі багатства світу, зокрема нафтові:

— Кажуть, десь тут мають бути величезні нафтові родовища. Якби ми освоїли ці багатющі природні поклади, то стали б достоту могутньою нацією…

Фонтани нафти, вишки і свердловини — всі ці скарби він дарував дружині у їхню першу шлюбну ніч.

— Я теж про це чула… Дядько Порту розповідав, він тут колись викладав…

Дона Флор міцніше пригорнулася до чоловікового плеча. За вікном мерехтіла запаморочливо-ароматна жасминова ніч, пахощі линули від дому доктора Піменти і дони Філо аж до далекого Сан-Томе-де-Парипе, а фармацевт (його ерудиція могла дорівнятися хіба що до ерудиції дони Жізи) дарував і дарував доні Флор зорі, що, здавалося, наввипередки запалювалися у них над головою.

— …поглянь, кохана, отам, над деревами — три Марії із сузір’я Оріон…

Осяйна повня сталевим лезом ділила навпіл чорне, аж нафтове, плесо спокійного моря, що, здавалося, застигло. Ліхтарі вітрильників, немов заблудлі комети, мчали вздовж берегів Параґуасу повз старовинні міста і селища, яких от-от вже не стане.

Тут, у гавані, море спокійне та лагідне, і лише пестливий бриз злегка колише гілки дерев. Дона Флор милується осяяними місячним маревом морем, піском, човнами. Усе навколо так і дихає спокоєм.

А за тією тихою гаванню вирує океан, лютий і бурхливий, із небезпечними підводними течіями, загрозливими приливами і відливами; вільний океан, що в його безмежних просторах завиває вітер і гуляють шторми. Божевільний і пристрасний океан, що хлюпоче об берег Ітапоа, бризом розносить свій аромат у гостинні будиночки, самотні й віддалені від цивілізації, де заборонені любощі розриваються пристрастю й спалахують всіма барвами блаженства. Там немає нудотного запаху жасмину, там у повітрі витає благодатна, нестримна волога, гостро пахне сарґасумом, устрицями та морською сіллю. Хоча навіщо про це згадувати? Навіщо, коли такою незворушною тишею просякнута зоряна ніч, і спокій панує над нерухомим морем і зніяковілим подружжям? Краще розповідай мені про зірки, Теодоро, ніж я маю ворохобити чудові спогади свого затьмареного минулого, похованого навіки в моєму серці. Нехай твої світила осяють наш широкий радісний шлях і наше життя буде спокійне, як ця гавань. Дона Флор затремтіла, а на її очах забриніли сльози.

— Ти тремтиш, тобі холодно, люба? Стає досить зимно, ще чого доброго застудишся. Зачинімо вікна. — Доктор Теодоро всміхнувся і несміливо запитав: — Кохана, тобі не здається, що настав наш час?

Вона теж усміхнулася й, сховавшись за його спиною, лукаво прошепотіла: «Тут керуєте ви, мій пане». Він був такий делікатний і лагідний, цей велет, він випромінював захист і підтримку. Вона простягла йому руку, своєму чоловікові — сильному, благородному, солідному. Саме такого їй і бракувало: справжнього і надійного, схожого на це спокійне, тихе море, без жодних стихій і штормів. Утім, хто його зна? А раптом під цим зоряним серпанком його душі криються справжні незвідані скарби, непередбачувані та неочікувані для неї знахідки, про які вона й гадки не має?

Вони разом зачинили віконниці. Ніч одразу зробилася маленькою і затишною, їхня особиста, кімнатна ніч. «Боже милостивий, що ж далі буде?» — мучилася дона Флор.

Щоб не стояти без діла, вона почала поратись у шафі, впорядковуючи свій та чоловіків одяг. Біля ліжка стояли дві пари капців, на ліжку красувались докторова яскраво-жовта піжама і мереживний пеньюар дони Флор — весільний подарунок, справжній батистовий шедевр, що його дбайливо викроїла її подруга дона Енеїде на знак поновлення їхніх добрих стосунків після історії з нахабним самозванцем доктором Алуїзіо.

От Теодоро, ах!, він справжній доктор із перснем; дона Флор крадькома поглядала на чоловіка, ходячи кімнатою і пораючись у шафі. Вона взяла в руки пеньюар, приклала його до плечей: «Нормальний, не широкий?» — доктор Теодоро кивнув, відчувши, як по спині в нього від самої лише думки про неї в тому пеньюарі сипонуло морозом. «Агов, шановний, обережно, бо єдиний різкий жест чи нерозважливе слово може все безповоротно зіпсувати», — і далі стримував він себе. У цей перший тиждень їхнього медового місяця, тут, у райському закутку Сан-Томе, у домі Піменти треба бути особливо уважним і тактовним. Так, тут море і чудові сади, так, це їхній тиждень блаженства, але важливіше подбати про те, щоб медовий місяць тривав усе їхнє життя.

Як же кортіло вигукнути: «Кохана, наш медовий місяць триватиме все життя», — та він не наважився. Чому ж їм обом так ніяково і страшно? Здавалося, ніби раптом поділася кудись ота близькість, що зародилася між ними під час заручин. Ну от, тепер вони повінчані, чого ж іще треба, адже вони отримали благословення священика і шлюб їхній офіційно зареєстрував суддя. У чому ж тоді річ, адже до весілля вони не раз цілувалися, охоплені взаємною пристрастю. Звідки ж це безглузде збентеження? Чому вони, немов остовпіли, чому душі їхні оніміли, чому, зоставшись на самоті, вони не кинулися в обійми одне одному, законні чоловік і дружина, єдине ціле, яке, втім, досі не злилося воєдино. Він хотів сказати коханій, що їхній медовий місяць триватиме вічно, а натомість, щоб порушити важку мовчанку, лише промимрив:

— Піду у ванну, поки ти перевдягнешся…

І вийшов, чи то пак вибіг, вхопивши піжаму і капці.

Поки у ванній дзюрчала вода, дона Флор гарячково чепурилася перед дзеркалом, напахтилась улюбленими парфуми з легким ароматом геліотропу, які, за словами дони Даґмари, так чудово пасували до її шкіри. На оголене тіло, ледь прикриваючи спрагле лоно, вона накинула чорний мереживний пеньюар. Щоб приховати пожадливі грайливі бісики в очах, вона ледь опустила повіки, і це додало її образу тремтливої цноти. Під легким простирадлом на їхньому подружньому ложі, що так невинно і по-сімейному пахло лавандою, очікувально знемагала оголена краса дони Флор, оздоблена чорним мереживом.

Доктор Теодоро повернувся у жовтій піжамі, в якій видавався ще вищим і жаданішим. «Який же все-таки величний цей велет», — подумала дона Флор. Дбайливо розвісивши свій весільний костюм — штани в смужечку і меланжевий піджак, — він вимкнув кришталеву люстру, залишивши освітлювати кімнату лише мерехтливому вогникові лампадки перед образами.

«Він не побачить мене, коли роздягатиме». Не побачить її стрункого молодого стану, що нічим не поступається тілу незайманки, пружних дівочих грудей, тугого, не зіпсованого вагітністю та пологами живота і кучерявої трояндової розкішниці.

То й що? Милуватиметься нею вже потім, у тьмяному світлі рожевого світанку, коли ранковою зорею забрунькується день. Зараз її бентежило тільки одне: цей молодий, палкий чоловік назавжди належить їй. Лише їй. Відчувши його поруч, дона Флор заплющила очі, а серце її ледь не вистрибнуло з грудей.

Вона собі все чітко уявляла, зрештою, вона ж мала чоловіка, та й до заміжжя, ніде правди діти, потопала в ніжних Гульвісиних обіймах і в буревіях емоцій. Вона до дрібниць уявила, як усе відбуватиметься, бо ті незабутні відчуття навіки врізались у її свідомість, кожна її клітинка пломеніла від самої лише думки про любощі. За якусь мить її новий законний чоловік подолає в собі соромливість вченого мужа, стягне з неї простирадло, тендітне мереживо пеньюара і в міріадах лагідних слів, у тьмяній паволоці їхніх спраглих, зголоднілих вуст, у вмілих дотиках витягне з неї весь сором, аби раз і назавжди втопити її у морі своєї вологої правди. Вона вже відчуває дотик його тіла, її законний чоловік поруч із нею.

О, її завжди треба було завоювати, брати, притуляти, завжди чоловік домінував. А вона лише вигиналася, стидко прикривала руками своє тіло, щоб кожного разу він розплутував вузлуватий клубок її опору, щоб кожною клітинкою сповна відчував її невтоленну жагу. І лише у створенні цих перешкод прокидалася її жіноча сутність, її вміло прихована хіть. Але зараз, після стількох місяців достойної вдовиної самотності (ох! як добре, що цьому настав край), місяців нескінченних безсонних ночей, замішаних на несамовитих снах, в яких вона блукала темними вулицями у пошуках чоловічої плоті, а потім згорала від докорів сумління, — зараз ота її непорушна пелена порядності стала така тендітна, що здавалося, скресне від найменшого поштовху.

Її серце вистрибувало з грудей, повіки млосно стулились, уся її сутність болісно очікувала, як ось зараз її законний чоловік зірве з неї простирадло, пеньюар і накриє своїм велетенським тілом. Вона затямила на все життя, що ніхто не кохається в одязі: вбране в сукню чи навіть прикрите тендітним мереживом тіло, це ж цілковитий абсурд…

Він давно вже мав почати нею милуватися, тож, можливо, це й не абсурд, можливо, зараз усе інакше. Тимчасом він заліз під простирадло і торкнувся до неї руками. Притулив свою голову (яке ж чорне, аж синяве, було його волосся) їй до грудей, а потім лагідно поцілував у щоку, їхні вуста зустрілись і вони злилися в довгоочікуваному, такому жаданому поцілунку.

Натхненна дона Флор вмить відчула, як зникає її сором. Вона завмерла і прислухалася, як чоловікова рука ковзнула по її стану і закралась під мереживо; як же їй кортіло, щоб тілом розлилася лава пристрасті, щоб ота застояна соромливість вищезла з усіх її закутків, щоб він рвучко стягнув з неї те батистове мереживо, щоби вона повністю звільнилася від своїх удовиних оков і віддалась блаженному забуттю. Втім, усе сталося дуже швидко і майже цнотливо. Зовсім не так, як це собі намалювала дона Флор; як же вона розгубилася від скупих, мовчазних, майже суворих обіймів її нового чоловіка. Вона допіру розігріла своє жадання, як уже відчула його переможне вдоволення на своєму мереживі. Ця невідповідність очікувань і реальності так засмутила дону Флор, аж їй здалося, наче це кінець світу; вона насилу стримувала сльози.

Ця недолуга спроба дала змогу доні Флор оцінити весь спектр бажань, усю гаму почуттів і тендітну делікатність її чоловіка.

Як ми вже знаємо, доктор Теодоро ніколи досі не був одружений і не мав особливого досвіду в інтимному спілкуванні з жінками, тож де йому знати, як фліртувати чи зваблювати; він цілком щиро вважав, що надмірна пристрасть може образити дружину. Навіть Отавіана, яка була для нього єдиними відчиненими до задоволення дверима, криницею, з якої щотижня він черпав свою чоловічу снагу, навіть вона ніколи не викликала того трепетного відчуття, тієї сердечної млості, а так собі — ідеальні умови для вдоволення моногамних природних потреб доктора.

До того ж, згідно зі своїми релігійними принципами та постулатами катехізису, фармацевт був переконаний, що дружина — це чутлива тендітна квітка, зіткана з цноти і невинності, достойна щонайбільшої поваги та обережності, а за всі оці плотські втіхи та безсоромне вдоволення насолод потрібно заплатити повії. От із ними — інша річ: платиш за послуги і можеш відпускати гальма своєї хтивості, не ображаючи її та не зазіхаючи на її гідність, адже повії, мов спустошена земля, не приймають зерен порядності. З повіями так, але ж не з дружиною, створеною для чистого, красивого та достойного кохання й відповідних любощів, бо то — мати твоїх майбутніх дітей.

Попри те, що він дотримався всіх цих застарілих та непорушних догм, не зважаючи на море стриманості й тактовності, доктор помітив, що дона Флор не дістала бажаної насолоди, а й далі була якась напружена.

Як ми вже згадували раніше, під час своїх щотижневих візитів до Отавіани доктор неодноразово вдавався до повторних насолод. Тому він залюбки вдруге припав і до дони Флор, тут, на величезному ліжку, що так ніжно пахло лавандою, в їхню шлюбну ніч у домі Піментів — і варто сказати, що вдруге він узявся до справи з подвійним завзяттям, уже не просто виконуючи обов’язок, а щасливий від цієї можливості вийти на біс. Цього разу він був гранично уважний і турботливий, щоб довести свою законну дружину до такого жаданого піку насолоди. І йому це вдалося. Вдалося, попри те, що майже не знав усіх цих хистких тонкощів, адже йому завжди було байдуже, чи задоволена була Отавіана чи якась інша повія, яка траплялась на його шляху, адже він звертався до них і платив винятково за своє власне задоволення.

Йому поталанило відчути ту зростаючу насолоду дружини, завдяки чому доктору Теодоро відкрились нові приголомшливі барви любощів; такого він ще ніколи не відчував, навіть коли виконував забаганку Тавіньї, вдаючись до легкої розпусти, яку чоловіки дозволяють собі час до часу з гріховодницями, але, звісно ж, не з дружиною. З дружиною інакше, для неї — все найкраще: любов як висока первинна матерія, потяг, оповитий таємницею, а вкрадливі любощі сповнені принишклої неторканої чистоти. «Але ж і якою втіхою!» — подумав доктор Теодоро, коли дона Флор, вдячно зітхнувши, промовила його ім’я:

— Мій коханий Теодоро…

Він простягнув руку, щоб обійняти її і вони нарешті злилися в довгожданому єднальному, глибокому поцілунку. У повітрі витала приємна втома, вдоволені подихи та свіжа прохолода, адже простирадло самотньо лежало біля ліжка, даючи змогу подружжю поніжитись у власній неприкритій голизні: дона Флор, замріяна після любощів, зі своєю розкішницею напоказ (це справжній скарб!, констатував доктор Теодоро, кинувши вкрадливий, сором’язливий погляд на її наготу).

Удячний і такий щасливий, він палко цілував розпашіле обличчя коханої; дбайливо прикрив її обм’якле тіло ковдрою, а потім нарешті від щирого серця прошепотів:

— Наш медовий місяць триватиме завжди… Я буду вірний тобі все життя, люба, ніколи і не гляну на іншу жінку й щиро кохатиму лише тебе, аж доки смерть не розлучить нас.

— Амінь! — прокумкали у відповідь жаби на залитому місячним сяйвом болоті.

— Я теж, на віки вічні, — палко прошепотіла дона Флор, переконана у своїх словах, задоволена і вільна від недавніх оков, одначе не втомлена, навпаки, готова знову і знову поринати в солодкий світ насолод, якщо б, звісно, він був не проти.

Однак доктор Теодоро тільки натягнув на себе ковдру і мовив:

— Цікаво… Коли дона Філо нещодавно пропонувала нам поїсти, я геть не був голодний. А зараз, мабуть, поласував би якимось тістечком чи ще чимось…

— Якщо хочеш, я піду щось принесу. Там було стільки солодощів і фруктів… Я хутко…

— Ні в якому разі… І не думай…

Доктор Теодоро раптом зрозумів, що він не голодний, просто в ньому озвалася давня звичка перехопити щось смачненьке, перш ніж іти від Тавіньї. Але переносити на подружній побут звички, набуті з повією?! Та боронь Боже! Ніжним (і цнотливим) поцілунком він попрощався з доною Флор:

— На добраніч, люба, ти, вочевидь, страшенно стомилася, це був такий виснажливий день…

Він мало не бовкнув: «така виснажлива ніч…», — але побоявся образити дружину недоречним гумором, тому зручно влігся і заснув, як після маку.

Але далеко не відразу вдалося заснути доні Флор. Відверто кажучи, вона сподівалась, що вони не зімкнуть очей до світанку, сповна насолоджуючись одне одним… Та поруч із нею хропів обважнілий доктор Теодоро, і як же личило це хропіння такому благородному, сильному і красивому чоловікові, її законному чоловікові.

Вона легесенько, щоб не розбудити, пестила його широкі плечі, торкалася умиротвореного обличчя. Їй так кортіло пригорнутися до нього, заснути в його обіймах… Але не наважилась. Усі чоловіки різні, немає однакових — так любили казати її учениці, а надто премудра Марія Антонія:

— У ліжку кожен чоловік по-своєму унікальний: у кожного своя манера поведінки, свої вподобання та бажання. Одні просто майстри своєї справи, інші в цьому геть нічого не петрають. Але якщо жінка вміє правильно ним скористатися — цнотливий він чи брутальний, грубий чи делікатний, — вона завжди дістане задоволення, байдуже з ким…

Так і в неї: новий чоловік — повна протилежність попередньому. Доктор Теодоро — сама тактовність, скільки в ньому розуміння, уваги! І вона будь-що повинна пристосуватися до його характеру та бажань, повністю довіритись і розчинитись у ньому.

З Гульвісою ж було набагато важче і все ж їй вдалося. Тож невже їй зараз не поталанить? У них обох є все необхідне для гідного і щасливого життя. І не лише тому, що всі навколо так казали: дона Флор сама була в цьому впевнена.

Крізь зачинені віконниці проникав п’янкий аромат нічного саду. Там, за стінами їхньої спальні, тихенько дрімає затока, завмер вітер і вляглися буревії, все навколо дихало плинною безтурботністю. Попереду спокійне врівноважене життя, забезпечене, без страхів і прикрощів, без страждань та принижень. Нарешті після стількох змарнованих років дона Флор дізнається, яке на смак оте щастя.

— Теодоро… — прошепотіла вона, сповнена радісної віри в майбутнє. — Усе буде добре, дуже і дуже добре…

Її слова підхопив гамірний хор жаб:

— Амінь! Амінь!

— А ніч сяяла зорями та ліхтарями вітрильників.

2

УСІ ЗАВЖДИ ЗНАЛИ ДОНУ ФЛОР ЯК БЕЗДОГАННУ ГОСПОДИНЮ, БЕРЕГИНЮ ДОМАШНЬОГО ВОГНИЩА, акуратну, пунктуальну та винятково дбайливу жінку. А яка віддана була вона викладачка: вміло тримала все під контролем і їй було цілком достатньо допомоги своєї ледачої покоївки і маленької Марилди, яка успішно переймала її вміння чудово готувати. На неї ніколи не скаржилися учениці, а заняття були пізнавальні та спокійні, якщо, звісно ж, не брати до уваги кількох інцидентів, що сталися ще за першого чоловіка. А йому, як ми вже знаємо, було байдуже до розкладу, процесу та й взагалі до її роботи, тому часто своїми витівками він завдавав дружині чимало прикрощів, не кажучи вже про головний біль.

Ох! Насправді дона Флор і гадки не мала про правила та методики, їй було ще дуже далеко до ідеального порядку в домі, у школі та в житті загалом. Варто було з’явитися докторові Теодоро, як вона зрозуміла, що в неї скрізь панує хаос і анархія, що вона недостатньо уваги приділяє господарству і часто порається через пень-колоду, без будь-якої системи та закономірності.

Але доктор Теодоро і словом не обмовився про якийсь безлад, та і своїх правил начебто не вводив. Як людина стримана і вихована, він не звик нав’язувати своєї думки, одначе поступово, без сварок і зайвого шуму, домагався свого, розуміючи, що силуваним конем не наїздишся.

Бачили б ви їхній дім за півтора місяця! Та й дона Флор, ніде правди діти, змінювалася на очах, щосили намагалася підлаштуватися до звичок і характеру свого чоловіка, господаря її дому, якнайкраще призвичаїтися до його життєвих поглядів. Та якщо Флор змінювалася зсередини, що майже не було помітно ззовні, то зміни у їхньому подружньому кубельці неможливо було не зауважити.

Почав сеу Теодоро з покоївки. Коли дона Флор овдовіла, сусідки переконали її найняти прислугу, бо ж: «Хто таке бачив, щоб молода і порядна вдова зосталася вдома сама, безборонна та незахищена від усіляких шахраїв і волоцюг, яких зараз хоч греблю гати?» Але з покоївкою їй не дуже пощастило. За рекомендацією дони Жасі дона Флор погодилася взяти Софію, на вигляд простакувате дівча, а насправді доволі хитра бестія. Працювала вона знехотя, до обов’язків ставилася недбало, знаючи, що ніхто її не покарає, бо дона Флор не звільнить служницю, яку порекомендувала їй подруга. Звісно ж, дона Флор була вкрай незадоволена цією ледащицею та все ж заплющувала на все те очі, бо попри всю недолугість, Софія мала добре серце.

На п’ятий день після їхнього медового місяця у Паріпе дона Флор поїхала в Ріо-Вермельйо доглянути тітку Літу, яка саме страждала від загострення астми. Увечері до них приєднався доктор Теодоро, щоб провідати хвору і забрати дружину. Але тітка Літа ще не оклигала після нападу, крім того, це була п’ятниця (а по суботах школа не працювала), тож дона Флор вирішила побути у стареньких іще. Вона повернулася лише в неділю ввечері, коли тітці покращало і вона знову могла поратись у саду.

За три дні відсутності дони Флор дім змінився до непізнаваності й видавався зовсім іншим. Замість Софії, неохайної мулатки з дурнуватим виразом обличчя, з’явилася Мадалена, немолода, але міцна і дуже чепуриста жіночка. Якби не її смаглявість і кучеряве волосся, можна було б подумати, що це докторова родичка: така ж висока, енергійна, ввічлива та працьовита.

Доктор Теодоро спокійно, але твердо пояснив дружині, що був змушений звільнити Софію, оскільки вона не тільки погано виконувала свої обов’язки, а й дозволяла собі не слухатися його: корчила гримаси і грубіянила, коли він звелів їй зробити генеральне прибирання. Він не порадився з доною Флор, не бажаючи турбувати її через такі дрібниці, тим більше, що вона була заклопотана, доглядаючи хвору тітку. А такі справи слід залагоджувати негайно, бо він не мав жодного бажання терпіти таке нечуване зухвальство від прислуги. У відповідь на його прохання підмести та нахаба грюкнула дверима ще й обізвала його «доктор Пурген».

Дона Флор засмутилася: їй ніколи і на думку не спадало прогнати Софію, незважаючи на її неохайність та безцеремонність:

— Бідолашна…

Їй було шкода дівчину, а до того ж вона не знала, як тепер дивитися в очі доні Жасі, а з іншого боку — доктор Теодоро мав цілковиту рацію. Чи може господар дому, всіма шанована людина з бездоганною репутацією мовчки терпіти вибрики прислуги, якій вона, дона Флор, через свою доброту дозволяла так поводитися в їхньому домі.

— Бідолашна? — здивувався доктор Теодоро. — Звичайнісінька нахаба, не варта і краплини твоєї уваги та доброти, люба… Іноді, Флор, роблячи людям добро, сам пошиваєшся в дурні…

Стосовно ж дони Жасі, то це вона має вибачатися, що порадила негідницю, яка не лише зловживала довірою господині, але ще й глузувала з господаря.

Дона Флор зрозуміла, що чоловік не мав жодного бажання обговорювати з нею те, що сталося, а просто поставив її перед фактом. У домі нарешті з’явився справжній чоловік і господар, подумала вона і всміхнулася. «Мій чоловік, мій господар». І його правда, вона теж не дозволила б виявляти неповагу до свого чоловіка. «Доктор Пурген», подумати лишень, яка нечувана зухвалість!

Ситуація не потребувала обговорення ще й тому, що нова покоївка була просто неймовірною знахідкою. Хоча це й не дивно, доктор Теодоро найняв її не за усною порадою котроїсь сусідки, а вимагав надати хороші письмові рекомендації, достовірність яких перевірив, зателефонувавши потім попереднім наймачам. Оце так ефективність, оце так порядок.

Присутність в домі покоївки була помітна не лише з бездоганної чистоти, а й з кожної дрібниці: абсолютно все було на своїх місцях, а не так, як раніше, коли дона Флор ламала голову, де знайти ту чи ту потрібну річ:

— Марилдо, люба, ти не бачила мою кулінарну книгу? Софія не пам’ятає, куди вона її поклала, мов язиком її злизало, їй Богу…

З руками у борошні, вона не раз гукала:

— Софіє, куди ти поділа віничок для збивання? Господи, у цьому домі ніколи нічого не знайдеш…

Доктор із властивим йому винятковим смаком та компетентністю обрав для всіх речей належне місце і звелів покоївці після закінчення занять та прибирання кухні класти кожну річ, куди слід; він наклеїв папірці, на яких акуратними друкованими літерами було написано: «ніж для хліба», «яйцерізка», «тертушка», «ступка» тощо, а також — «радіоприймач», «ваза для квітів», «карафки з лікером», «сорочки д-ра Теодоро», «білизна сеньйори».

— Матінко рідна! — зачудувалася дона Флор. — А я вважала, що в мене вдома цілковитий порядок, насправді ж був абсолютний гармидер. Теодоро, коханий, це просто диво-дивне…

— І зовсім це не диво, люба, просто тобі бракувало системи. Коли маму розбив параліч, мені довелося взяти на себе всі хатні клопоти, тож я звик до системи. А в нашому домі тим більше потрібен, адже тут і житлове приміщення, і школа водночас… Ти ж сама наполягла на тому, щоб продовжувати заняття, хоча, як на мене, це виснажливо та безглуздо, ти ж бачиш, що я цілком достатньо заробляю…

— Ми вже говорили на цю тему, Теодоро, тож не повертаймося більше до неї. Навіщо марно сперечатися?

— Твоя правда, Флор, пробач… Ніколи вже про це й словом не обмовлюся, хіба якщо ти сама захочеш. Відпочивай, люба, повір, я не хотів тебе засмутити…

Тепер у помешканні дони Флор звідусіль лунало «мій любий», «моя кохана», панували любов і взаємоповага, адже доктор Теодоро був переконаний, що ввічливість — невід’ємний супутник кохання. Він завжди був дуже люб’язний з дружиною, очікуючи від неї такого ж ставлення.

Тож він підійшов до Флор, ніжно поцілував у щічку, вибачаючись, що знову зачепив таку неприємну для обговорення тему.

Ще на заручинах він запропонував доні Флор закрити школу, залишивши в минулому всі ці заняття й учениць, дипломи, рецепти та виснажливі ранкові та вечірні клопоти. Говорив він це не просто так, а аргументовано пояснював, що його заробітків цілком вистачить, аби задовольнити всі її примхи та забаганки, тож тепер вона може забути про роботу; запропонувавши руку і серце, аптекар подбає про неї.

Але дона Флор відмовилася. Вона вперто наполягала на своєму, погодившись лише скасувати заняття на час їхнього медового місяця в Сан Томе. Після тієї весільної поїздки особливо дотепні та глузливі учениці узялись жартувати про новий статус їхньої вчительки, переходячи іноді межі пристойності; скажімо, гостра на язик Марія Антонія дозволила собі поцікавилася «чий прутень мужніший, а язик солодший».

А щодо розмови з майбутнім чоловіком ще в часі заручин, то дона Флор цілком переконливо пояснила нареченому, що про закриття її школи не може бути й мови і не варто більше ніколи повертатися до цієї теми. Вона змалечку звикла працювати, мати власний заробіток, і нове заміжжя її ставлення до цього не змінить.

От що б вона робила без власних грошей, коли втекла від матері? А треба ж було і меблі купити, і шлюбний контракт оформити, оренду будинку оплатити, та й взагалі жити! А що б вона робила без школи, коли овдовіла? Адже Гульвіса нічогісінько їй не залишив, окрім численних задавнених боргів і неоплачених векселів мало не в кожному банку, а помер же ж він на самісінький Карнавал, коли гроші і без того течуть, як вода.

Якби не школа, Флор і копійки не мала би за душею, за що б тоді ховала чоловіка, за що справляла поминки? Ось чому вона так дорожила школою, ось чому так добре, що в неї тоді були власні заощадження.

Не буде цього, мій любий, якщо ти хочеш жити зі мною, мусиш також прийняти «Смак і Мистецтво», тому наберися терпіння й толерантності, адже я ніколи не пристану на цю твою примху; проси будь-що, я скупаю тебе в морі поцілунків, хочеш — бери мене всю, але цього питання більше не порушуй. Згода, Теодоро?

Школа для неї не була виснажливою роботою, навпаки, це була улюблена справа, що не дала зневіритися, коли вона овдовіла, а в часи першого заміжжя, о!, школа рятувала дону Флор від розпачу. Це була її розрада, адже з ученицями легше переживала всі життєві негаразди. А скільки вірних подруг з’явилося у неї завдяки заняттям! А її кулінарна книга цінніша за будь-які коштовності. Тому — ні, вона не дозволить закрити школу: свій заробіток та корисну справу.

Поки доктор Теодоро був в аптеці (виходив перед восьмою, повертався додому на сніданок і сієсту, а потім працював до шостої вечора), саме завдяки школі дона Флор достойно збувала час. От скажи мені, сеу докторе, куди б я поділа стільки вільного часу, якби не заняття? Стала би однією з тих сорок на чолі з доною Динорою і цілісінькими днями перемивала би всім кості? Чи краще з дня у день маячіти у вікні на потіху перехожим, мов манекен у вітрині, колекціонуючи плітки, кокетуючи з чоловіками, теревенячи з жінками, перетворившись урешті-решт на якусь звідницю?

Звісно, є жінки, якім до вподоби таке пусте життя, які полюбляють бити байдики та купатися в двозначних компліментах. Далеко й ходити не треба, нещодавно на розі їхньої вулиці оселилася така собі дона Маґнолія, що все її життя минає у вікні квартири, — рудувата метиска, яка завдяки ромашковому відвару стала ледь не блондинкою, з грайливою родимкою на лівій щоці і нахабним поглядом. Вона вічно стирчить у вікні і заграє з перехожими, всміхаючись, немов лялька. Оселилася вона там зі своїм чоловіком, таємним агентом поліції, гордовитим і пихатим чолов’ягою, з яким, як із достовірних джерел дізналася дона Динора й інші кумасі, вони не перебували в законному шлюбі. У рудої Маґнолії й до того було багато шанувальників і всім без винятку вона невтомно наставляла розлогі роги.

Якщо дону Флор не приваблює життя пліткарки чи спокусниці, то за що ж їй тоді взятися, як не за школу? Тож затямте, любий докторе, дона Флор не відмовиться від своєї гордості, від своєї слави, здобутої достойною працею, від свого доброго імені в суспільстві.

Зрештою, доктор таки погодився, але за умови, що весь заробіток дони Флор ітиме не на щоденні побутові витрати, а лишатиметься винятково в її розпорядженні. Але він вважав цілковитим абсурдом тримати ті гроші вдома, це ж справжнє «ласкаво просимо» для злодіїв — зберігати свої заощадження в радіоприймачі, у старій коробці з-під взуття, за дзеркалом туалетного столика чи під матрацом: вони ж не цигани якісь і не злидарі. Тому доктор Теодоро пішов із доною Флор у банк і відкрив на ім’я дружини поточний рахунок, на який вона щомісяця мала класти свої заощадження.

— Тепер, люба, ти отримуватимеш три відсотки на рік, а це досить таки солідна сума. До того ж у банку твої гроші захищені від злодіїв, тож можеш за них більше не хвилюватися.

Але ж, на Бога, яка користь від грошей, що лежать у банку? Для дони Флор вони раптом втратили будь-яку цінність, стали чимось непотрібним. А хіба ні, якщо за потреби ти вже не можеш відкрити радіоприймач і витягти звідти необхідну суму, щоб потратити на що тобі заманеться? Дона Норма тільки посміялася з безглуздих сусідчиних міркувань. Хай буде так, нехай її гроші накопичуються в банку, а решту витрат оплачує чоловік. Маючи поточний рахунок і чекову книжку, вона не буде від нього залежати і не випрошуватиме собі, мов милостиню, грошей на кожну шпильку, сукню чи капелюшок. Це так принизливо!

Дона Норма з особистого досвіду знала той гіркий присмак приниження, адже маючи за чоловіка страшенно дратівливого загнибіду, вона вже сягнула рівня експерта з різних способів вициганити хоч копієчку для себе; до яких лише махінацій доводилося вдаватися, щоб випрохати двадцять, п’ятдесят, а то й сто мільрейсів, навіть іноді — звісно, у крайніх випадках — вона просто витягала необхідну суму з чоловікової кишені, поки той міцно спав. Ось у який спосіб доводилося їй добувати гроші на власні витрати, гроші, за які вона могла купити щось для себе і задовольнити безліч прохань кумів, похресників, незаможних, хворих, літніх людей, безробітних, п’яниць, а також її улюбленців — різних хлопчаків.

— От уяви ситуацію, люба: у твого чоловіка день народження, а в тебе у кишені вітер свище. Ти ж не попросиш у нього грошей йому ж на подарунок: «Теодоро, коханий, а чи не дав би ти мені трохи грошей, я тобі труси на подарунок хочу купити». Уяви лишень. Особисто я, голубонько, ніколи до Зе Сампайо з таким не звернуся.

Такий вагомий аргумент дона Флор не могла заперечити; але її й далі бентежило, що її гроші, то вже не живі гроші, а якась вписана в документи цифра, якою не скористаєшся за нагальної потреби. Її схованки вже не було, то як розпоряджатися заощадженнями, якщо тепер то просто якийсь рахунок, і не витягнеш їх, не візьмеш більше? Чудова нагода відмовитися від колишніх звичок, зауважила подруга, адже раніше вона мислила, як бідна жінка, дружина дрібного чиновника ще й запеклого гравця, який пускав за вітром усе, що вона так тяжко заробляла, жив за її кошт, та й ніде правди діти, у шлюбі він був швидше альфонсом, аніж чоловіком; її давні звички — це звички вдови, яка все тягне сама, без жодної підтримки: оренду, їжу, школу, одяг… Усе це — звички циган та простолюдинів, звички бідноти, яка просто не має грошей, щоб подбати про банківський рахунок чи депозит, як справедливо казав її доктор, тому дона Норма була з ним цілком згодна.

Зараз усе інакше, суспільне і матеріальне становище дони Флор змінилося. Звісно, до багатійки їй було ще далеко, втім уже вона й не злидарка, як раніше. Вона відразу піднялася на кілька щаблів вище — з бідняцьких низів до рівня найзаможніших її сусідів-аргентинців, власників керамічної фабрики, доктора Івеса з його приватним медичним кабінетом, подружжя Сампайо, що мали взуттєвий магазин, та Руасів з їхніми солідними зв’язками. Словом, досягла всього, про що здавна мріяла дона Розилда, яка нарешті мала достойного зятя, тож можна вважати, вона наблизилася до аристократії. За словами сеу Вівалдо, а до його слів усі дослухалися, бо ж власник похоронного бюро усе-таки, до того ж завжди цікавився фінансовим становищем своїх друзів, так от сеу Вівалдо запевняв, що доктор Теодоро надзвичайно розумний, солідний і працьовитий чоловік, який іще далеко піде:

— Ще трохи і вся аптека цілком належатиме йому…

Отже, на ім’я дони Флор було відкрито банківський рахунок, який щомісяця поповнювали, і це стало початком систематизації її життя в цілому. Як правильно зауважив фармацевт, плутанина і безлад — перший крок до подружніх суперечок, у стосунках виникають тріщинки, а згодом і геть усе валиться через непорозуміння та відчуження чоловіка й дружини.

Дона Норма вважала фармацевта трохи занадто педантичним і методичним з оцим його «кожній речі — своє місце і на все свій час, жодних сюрпризів чи відхилень від норми», втім, на її думку, такий педантизм був єдиним недоліком цього надзвичайно достойного чоловіка, порядного, доброго, вихованого і ніжного сім’янина. Але краще вже бути педантом, аніж такою неуважною, як дона Норма, яка завжди запізнювалася, а безлад сприймала за рідну стихію.

Дона Флор ледь стримувала сміх, слухаючи, як подруга звеличує врівноваженість і сумлінність доктора: «Оце так пощастило тобі, квіточко, таке золото довго на дорозі не валяється, ех… який же це подарунок долі, Флор!» Навіть дона Жіза, це невичерпне джерело мудрості, яка хоч і вважала доктора Теодоро деспотичним, усе ж віддавала належне його чеснотам:

— Ти, Флорипедес, потребуєш насамперед опори, тому кращого чоловіка для тебе не придумаєш.

Воно і справді так було: їхнє впорядковане та розмірене подружнє життя, життя доброчесної Флор та її педантичного чоловіка стало зразком сімейного щастя для всіх сусідів.

Усе відбувалося в них спокійно, тихо і безтурботно: раз на тиждень, у вівторок, вони ходили в кіно або у театр; якщо в прокаті було відразу ж кілька вартих уваги — на думку сусідок та газети «А Тарде» — стрічок, то вони ходили двічі, втім, це траплялося надзвичайно рідко. На ранкових сеансах вони не бували, адже доктор терпіти не міг галасливих натовпів молоді.

Не менше, ніж двічі на тиждень, після вечері, він розучував партії для фагота для суботніх музичних вечорів, коли їхній аматорський оркестр виступав удома в одного з музик. Це були дуже жваві й душевні вечори, зі смачними наїдками — господиня щосили намагалася догодити музикантам і слухачам — столи вгиналися від прохолодних напоїв, фруктових соків для дам і пива для кавалерів, іноді була там і кашаса, втім — лише за надто холодної чи надто спекотної погоди. Потім гості — шанувальники, виконавці та обрані друзі — насолоджувалися вальсами та романсами, сонатами та гавотами, поринаючи у звабний і воістину безмежний світ музики, це був справжній час мистецького раювання.

Так щовечора вони якщо не йшли в гості самі, то приймали гостей удома. Коли в першому шлюбі доні Флор довелося відмовитися від світського життя, то тепер вона надолужувала це сповна.

Двічі на місяць у визначений день вони неодмінно бували в доктора Луїса Енріке, дона Флор обов’язково приносила дітлахам кукурудзяний або бісквітний пиріг, кремові тістечка чи якісь інші смаколики.

Доктора Теодоро аж розпирала гордість від такого вишуканого товариства, де серед запрошених завжди були доктор Жорже Калмон, колишній секретар штату, доктор Жайме Балейро, адвокат Комерційної асоціації, історик Жозе Калазанс, який викладав у Академії, доктор Зезе Катарино (його ім’я промовляло саме за себе), доктор Руй Сантос, політичний діяч і професор літератури, та інші провладні та видатні особи з Інституту історії та Державної академії літератури та мовознавства.

Для доктора Теодоро це були вечори справжнього духовного збагачення та насолоди, чудова нагода брати участь у цікавих розмовах, слухати цікаві думки. «У кожному зауваженні цих високоінтелектуальних сеньйорів діамантами вилискують ідеї». А дона Флор тим часом обговорювала з жінками фасони суконь, кулінарні рецепти чи надзвичайні ситуації, про які повідомляли газети.

Доктор Теодоро найбільше любив бувати в Луїса Енріке, а дона Флор віддавала перевагу вечорам у сімействі Ґарсій або ж у багатійки дони Маґи Патерностро, своєї колишньої учениці. Там дона Флор почувалася в своїй тарілці і жваво теревенила про моду, манери поведінки, світські звичаї та мораль, а це вам не те саме, що на зубах якусь сусідку переминати!

Зі звичок від попереднього шлюбу залишився тільки недільний сніданок у дядька з тіткою в Ріо-Вермельйо, бо за першого чоловіка всі галасливі компанії в їхньому домі збиралися експромтом. Тепер усі розваги було заздалегідь сплановано та узгоджено. Поволі змінювалися звички дони Флор, навіки зникли непередбачувані обставини та хвилювання, а її життя стало спокійне, приємне та розмірено-стабільне. Що ще потрібно для щастя, казали всі її подруги і сусідки, а вона усміхнено з ними погоджувалася.

Щосереди та кожної суботи рівно о десятій годині вечора, ні хвилиною пізніше чи раніше, доктор Теодоро виконував подружній обов’язок — з незмінним запалом і задоволенням. Правда, по суботах — завжди, а по середах — за бажання.

Спершу дону Флор, яка звикла до бурхливих пристрастей, вражала стриманість і пунктуальність Теодоро. Та завдяки природній цнотливості згодом вона призвичаїлася до скромних докторових пестощів, наскрізь пронизаних замилуванням нею як жінкою, під незмінним простирадлом.

У подружніх любощах (на думку доктора Теодоро) нестримній пристрасті не місце, там має панувати стриманість, загадковість, де кожен дотик — чистий, мов сльоза, й усе свідчить про священне єднання двох.

Отже, кожної середи та суботи, в один і той же час чоловік возвеличувався над доною Флор у темній кімнаті з простирадлом на плечах, осяяний місячними променями, і нагадував їй птаха з величезними крильми та потужними, мов у яструба, кігтями; він хапав дону Флор і ніс їх обох ген за обрій у безкрайню далечінь неба.

Тільки не зовсім цнотлива була її радість, адже жага вихлюпувалась із неї, мов ріка з берегів, несучи в океан блаженства.

Отакі були їхні ночі, ночі достойного подружжя з гарантованими любощами в суботу і, за бажання, у середу.

3

ПЕРЕД ВІД’ЇЗДОМ У НАЗАРЕ-ДАС-ФАРИНЬЯС, ПІСЛЯ ТРИВАЛОГО ПЕРЕБУВАННЯ В БАЇЇ, дона Розилда, яка весь цей час уважно спостерігала за подружнім життям доньки, висловила доні Нормі свої побоювання.

Хоч як крути, а доктор Теодоро просто першокласний зять. Але чи достойна його Флор? Дона Норма, як вірна подруга, образилася: чому ж ні? На її думку, хто як не Флор заслуговує найкрасивішого та найбагатшого чоловіка. Але дона Розилда не розділяла палкого ентузіазму дони Норми. Зважаючи на те, що вона як мати, навпаки, мала би пробачати та підбадьорювати доньку, вона геть не толерувала її недоліків. На її погляд, Флор не вміла скористатися всіма можливостями, які нарешті перед нею відкрилися, дона Розилда не помітила у дочці прагнення посісти чільне місце в суспільстві, вміло користуватися авторитетом та зв’язками чоловіка. Якби в доньки були її гени, то вона давно б уже попід ручку зі своїм чоловіком відвідувала салони, звані вечори у Ґраса де Барри, її радо вітали б у найкращих домах Баїї, серед еліти, ех!, мрії старенької сеньйори… Її ж Флор відрекомендували вже подружжю Тавейраса Піреса, і мільйонер Адріано цілував їй ручку, і люб’язно до неї всміхалася дона Імакулада, а це, як ви знаєте, найелегантніша дама міста, а що з того? Яких зусиль доклала Флор, щоб гідно прийняти ці неймовірні можливості, що зробила, аби бути достойною дружиною доктора, успішного підприємця та неперевершеного музики?

Анічогісінько. Ба більше, вона й далі керувала школою, наче якась убога плебейка, підриваючи таким чином соціальний престиж чоловіка (адже чоловік, дружина якого працює, — або послідущий тюхтій, або гульвіса, або такий скнара, що годі й уявити); і далі вона живе в цьому задрипаному домі, хоча могла давно вже переїхати в комфортніший та й престижніший квартал.

Хай уже дона Норма не гнівається, бо дона Розилда не хоче нікого образити, проте будьмо об’єктивні, колись (із цим ніхто не сперечається) їхній квартал був цілком елітний, але зараз… та тут же мешкають самі простолюдини, за кількома незначними винятками, звісно. Та можна на пальцях однієї руки полічити, переможно констатувала дона Розилда, по-справжньому достойних представників вищих кіл. Серед них хіба дружина аргентинця — дона Нансі, вона справді належить до еліти, й оце все? — питала дона Розилда, нахабно вирячившись на доньчину подругу:

— Решта — то таке собі… Вбога шушваль…

Гіршим, звісно, був хіба що Ріо-Вермельйо, де жили її сестра зі шваґром. То взагалі кінець світу, майже передмістя, де люди — ви тільки вдумайтеся! — у неділю спокійно ходять вулицями у піжамах та хатніх капцях. Дона Лаурита, дружина доктора Луїса Енріке, приїхавши туди навідати дону Літу, була шокована такими непристойними ранковими прогулянками. Її обуренню не було меж:

— Уявити не можу, як люди живуть у такому місці, де навіть багаті скидаються на простолюдинів, усе перекинулося догори дриґом…

Та повернімося до наших баранів: як ведеться молодятам? Доктор Теодоро шалено хотів переїхати в інший, кращий будинок, а ідіотка Флор зациклилась на тій задрипаній стайні і хоч ти трісни… Дона Розилда скрушно похитала головою:

— Ех, не дурно кажуть, що народжений повзати літати не навчиться.

До слова, категорична відмова Флор змінити житло збіглася з раптовим рішенням дони Розилди повернутися в Назаре-дас-Фариньяс. Якось уранці донька заскочила її несподіваним запитанням:

— Мамо, а з якого це дива ви раптом сказали Теодоро, начебто я хочу переїхати звідси? Запам’ятайте раз і назавжди: ми обоє — і я, і мій чоловік — цілком задоволені нашим помешканням і навіть не подумаємо його змінювати.

Забувши про всі хороші манери, дона Розилда презирливо сплюнула.

— Та кого це хвилює? Живіть собі, як свині, у своєму свинарнику…

Дона Флор ледь стримувала гнів:

— Слухайте сюди, мамо. Я чудово знаю, чому вас так турбує вся ця історія з переїздом. Ви ж хочете, щоб ми переїхали, і оселитися в нас, то кажу вам остаточно: можете про це забути, таке навіть не обговорюється! У гості на кілька днів можете приїжджати, коли вам заманеться, але жити разом з нами ви не будете. Хоч, може, і не годиться казати таке матері, та буду з вами відверта: ви просто створені жити самотньо. Тому і не сподівайтеся…

Дона Розилда, мов ошпарена, вилетіла з кімнати, не бажаючи дослухати доньку до кінця. І дарма, бо дона Флор збиралася повідомити їй приємну новину, щоб хоч трохи пом’якшити свої слова. Довелося дочекатися до самісінького її від’їзду, і вже на пристані повідомити, що вони з доктором Теодоро вирішили кожного місяця висилати їй трохи грошей на кишенькові витрати і благодійність.

Отже, грандіозні плани дони Розилди оселитися з донькою знову зазнали фіаско: дона Флор не хотіла цього ні коли була вдовою, не захотіла і зараз. Але якщо першого разу дона Розилда так образилася, що ладна була взагалі перестати спілкуватися з дочкою, то тепер свою образу вона проковтнула — надто спокусливе було для неї нове життя Флор з усіма тими прийомами та світськими зв’язками. Дона Розилда повернулася в Назаре, та після цього її нетривалі візити до доньки помітно почастішали. Приїжджаючи до Ріо-Вермельйо — у «світову дупу», — вона вже з самого ранку була в доньки, зручно вмощувалась поруч із кумасями й відводила душу теревенями. Восьми-десяти днів їй цілком вистачало, щоб усім остогиднути, пересварити сусідок, погиркатися з сестрою і з чистою совістю повертатися в Назаре, щоб і далі спокійно виїдати печінку синові та невістці. Тепер до різноманітних занять дони Розилди в Назаре додалося ще одне: вона невтомно розповідала про світські знайомства дони Флор («Та вона зранку до вечора на прийомах та відвідинах, а її найкраща подруга — сама дона Імакулада Тавейра Пірес»), не вгаваючи возвеличувала до небес свого зятя-доктора, його розум, багатство, красу і неабиякий хист до музики. Розповідаючи в найменших деталях про концерти аматорського оркестру, вона з нестримним захопленням зітхала і вигукувала:

— Ось що я називаю справжньою музикою…

Вона неодмінно акцентувала на добірній програмі виступів, звеличуючи арії та романси, називаючи твори таких виконавців, як Гендель, Легар і Штраус, а також твори місцевих композиторів, мало відомих за межами Баїї, але від цього не менш талановитих, як Отело Араужо та маестро Аженор Ґомес. Тепер дона Розилда від щирого серця зневажала веселі самби та пісеньки і називала їх «пустою гидотою», а виконавців зі скрипкою та кавакіньйо, волинкою та бубном вважала зграєю волоцюжок. Так вона чітко відмежовувала професійність та рівень аматорського оркестру — в якому грали доктор Венсеслау Пірес да Вейґа, відомий хірург, доктор Піньйо Педрейра, столичний суддя, Адріано Пірес, власник великої торговельної фірми, який мав власний будинок, автомобіль і дружину — поважну Імакуладу, про елітарне походження якої можна було цілий день співати дифірамби, з її мудрим профілем старої кобили і вишуканим лорнетом — то всі оті волоцюги і шахраї, які горланять під вікнами серенади, всі оці п’янюги, гульвіси та розпусники і нігтя їхнього не варті!

О, повірте, вона знає, що каже, адже під час першого заміжжя Флор (якщо це взагалі можна було назвати заміжжям) вона добряче надивилася на всіх цих знахабнілих лайдаків. Скільки кашаси було випито на її очах, скільки розбрату та дебошів вчинено: Дженнер Авґусто, Карліньйос Маскареньяс, Доривал Кайммі. І якщо в їхню компанію потрапляла освічена людина з хорошої сім’ї, то таких несло більше за всіх, як от доктора Валтера да Силвейри, що його лискуче обличчя дона Розилда досі не може згадувати без огиди. У Назаре часто хвалять його як досвідченого і чесного адвоката, але ці казки не для неї, хто-хто, а вона достатньо надивилася, як цей негідник дме в свою дудку!

Відтоді дона Розилда вельми скептично ставилася до всіх любителів музики, тому почувши, що зять грає на фаготі, вона злякалася, що та ідіотка знову зв’язалася з якимось дурисвітом, знову утримуватиме його і його коханок, виплачуватиме його карткові борги за рахунок своєї кулінарної школи. Вона так зненавиділа всі оті серенади та романси, що навіть коли дона Норма, повідомляючи про заручини і знаючи, з яким пієтетом дона Розилда ставиться до таких речей, згадала про докторський титул Теодоро, навіть цей факт не мав бажаного ефекту.

— Знову якийсь пройдисвіт… — бурчала дона Розилда. — Знову валандатиметься ночами і тринькатиме гроші цієї дурепи… Ось побачите, цей теж неодмінно виявиться гравцем. Житиме в своє задоволення, а вона гаруватиме.

А щодо титулу, то вони лише спромоглася вичавити:

— Подумаєш, фармацевт нещасний… Теж мені, доктор…

О, дона Розилда краще за всіх розумілася на вчених званнях, маючи свою власну класифікацію:

— Справжній, першокласний доктор — це лікар, адвокат або ж інженер. А ці всі дантисти, фармацевти, агрономи, ветеринари — це все другий сорт, мізерні лайдаки… Ті, кому розуму і терплячки забракло довчитися до кінця…

Уся ця зневага до майбутнього зятя, якого вона ще ніколи й не бачила, але вже досхочу критикувала, все оце презирство виникло відразу, щойно вона довідалася про його захоплення музикою. Уже згодом у Баїї, переконавшись, що фармацевт міцно стоїть на ногах, та ще й є компаньйоном такого солідного закладу, як аптека на розі вулиць Карлоса Ґомеса і Кабеси (вже саме тільки місце промовляло само за себе), зваживши всі його хороші манери та вчинки, вона змінила своє перше хибне враження, чимраз наголошуючи на колосальній різниці між класичним фаготом і народним капоейрівським беримбау, аматорським оркестром і вуличними серенадами.

Зять миттєво і стрімко виріс в її очах. До принца на білому коні для її доньки йому, щоправда, було далеко, як і до казкових багатств Педро Боржеса, студента зі штату Пара, власника земель, річок, островів і багатств із «Тисячі й однієї ночі». Втім, якщо об’єктивно, на що ще було сподіватися бідній тридцятирічній удові? Задоволена, що зять перевершив її очікування, дона Розилда зізналася доні Нормі:

— О, та за такого і я б не проти заміж вийти! Шляхетний, солідний чоловік із чудовими манерами! Цього разу вона нарешті зробила вдалий вибір. Та й не випадало їй перебирати… Дуже достойний пан!

Достойний і чудово вихований доктор Теодоро звертався до неї не інакше ніж «моя люба теще» і весь час цікавився чи їй нічого не бракує. Приносив їй таблетки від кашлю, краплі від нежитю, противірусні сиропи і навіть подарував парасольку, дізнавшись, що свою стару, куплену ще за чоловіка, вона загубила в натовпі, коли сходила з пароплава.

Приїхавши на весілля, дона Розилда планувала побути в доньки всього кілька днів, але познайомившись із зятем, дуже швидко змінила своє рішення, миттю зрозумівши, які перспективи відкриваються за цим шлюбом дони Флор. Заради такого життя вона була готова назавжди покинути Назаре-дас-Фариньяс, благодійне товариство священика Валфридо Мораенса, клуб, церкву і навіть свій престиж та повагу серед тамтешніх сорок-пліткарок. А в такому маленькому містечку, що й казати, вона була, мов риба у воді! А як же вона знущалася над невісткою, яка втратила надію вже навіть на скорботну Матір Божу, ба та наче й не чула її благань і обітниць. Тільки смерть могла звільнити бідолаху. Смерть свекрухи, певна річ. Іноді добра Селеста дедалі частіше мріяла про цю рятівну подію й присягнулася собі не скупитися та відслужити таку панахиду, щоб про неї заговорили не лише в місті, а й у столиці штату.

Та хоч як добре було доні Розилді в Назаре, коли з’явився новий зять, вона віддавала перевагу Баїї і, щоб залишитися там, розробила справжній план. Насамперед стала улеслива та вкрадлива, намагаючись усіляко догодити фармацевту. Доктора Теодоро це спершу дуже зворушило, він навіть розповів своєму другові Розалву Медейросу, що йому пощастило не лише побратися з такою чарівною жінкою як Флор, а й разом із нею він матиме ще й другу матір, цю святу стареньку дону Розилду.

— Що?! — вухам своїм не повірив Розалву. — Це ви дону Розилду називаєте святою старенькою? — І він розреготався, як дона Амелія в день заручин. — Тільки ви, Теодоро, з вашою довірливістю могли так про неї подумати…

Одначе й довірливого доктора Теодоро надовго не вистачило: та її звичка скрізь встромляти свого носа, інтриги та постійне невдоволення швидко взяли гору над солодкими усмішками й улесливими словами. Тоді вже зять зрозумів причину осудливого сміху дони Амелії та Розалву. Почалося з того, що дона Розилда, зайшовши вельми здалеку, заявила, що їм не годиться жити в такому маленькому домі, майже без зручностей. Чому б не найняти будинок, що більше личив би його статусу та можливостям: просторіший, з великими світлими та комфортними кімнатами?

Цим натяком вона дала йому також зрозуміти, що доні Флор важко в цьому домі, сповненому неприємних спогадів, але вона мовчить, бо не хоче надокучати чоловікові своїми проблемами.

Доктора Теодоро ці слова вельми здивували, а поведінка дружини навіть обурила. Адже це сама Флор наполягла залишитися в цьому домі, що має купу переваг: і низька орендна плата, така ж, як і вісім років тому, і зручне розташування — за два кроки від його аптеки. Хіба ж не вона наголошувала, що адреса будинку — це адреса її кулінарної школи, і буде безглуздо це змінювати? Чи не вона казала, що на біса їм великий будинок, якщо їх лише двоє? Навіщо шукати зайві клопоти на свою голову та витрати, якщо і тут вони можуть бути щасливі? Чи не її це були аргументи, аргументи скромної й розважливої нареченої?

Що тоді змусило дону Флор так раптово змінити свою думку? Чому їй несподівано закортіло докладати зусиль і витрачати гроші на більший дім? Заради чого так недолуго пнутися зі шкіри? Нащо пускати цей пил в очі?

Дона Розилда щось плутано белькотіла йому про престиж, про те, що основне — посісти достойне місце в суспільстві. Для доктора Теодоро, який завжди намагався ходити з суспільством попід руку, цей аргумент був надзвичайно важливий. Щодо дони Флор, то вона не звертала уваги на такі речі і — коли вони ще сперечалися про доцільність існування її школи — наголошувала, що не одяг прикрашає людину, а добрі справи.

Якщо вона мала такі міцні переконання, то що ж примусило її суперечити собі, чому ж зараз вона нарікає й крутить носом? Доктор Теодоро уважно вислухав тещу, та обговорювати це з нею не став.

— Насправді, люба теще, я не знав, що моя кохана дружина бажає переїхати, тому без неї я не хотів би обговорювати цієї теми. Проте запевняю вас, що зроблю все, щоб Флор була задоволена.

Покинувши дону Розилду сповненою оптимізму, він мовчки попрямував до аптеки. Така різка зміна настроїв дружини здивувала і засмутила доктора Теодоро. Чому ж вона сама йому про це не сказала чесно і відверто? Чому ж вона скористалася посередництвом матері? Доктор Теодоро не хотів, щоб між ним і дружиною промайнула бодай іскорка сумнівів і, боронь Боже, з’явилися якісь таємниці. Він був готовий дати їй усе, що зможе, задовольнити всі її забаганки, навіть найбезглуздіші. Але натомість він розраховував на щирість, чесність і довіру. До чого всі ці посередники в подружніх справах, у всьому, що стосуються лише чоловіка та дружини? Зачаївшись у кутку аптеки, доктор Теодоро змішував ліки, зважував необхідні дози на терезах і весь цей час був надзвичайно пригнічений і зажурений. Чому дона Флор не довіряє йому?

У чоловіка з дружиною не повинно бути секретів, про якихось посередників у подружніх взаєминах не може бути й мови… Субнітрат вісмуту, аспірин, метиленова синька, мускатний горіх — усе в точному дозуванні, жодних відхилень, ані дрібкою більше, ні дрібкою менше. Воно ж і в шлюбі так. Він вирішив раз і назавжди розставити всі крапки над «і» у цій справі, до того ж якомога раніше. Увечері в спальні, залишившись наодинці з дружиною, поки та перевдягалася в нічну сорочку, що лежала в головах кованого ліжка, він промовив:

— Люба, хочу тебе дещо попросити…

Дона Флор вмостилася під простирадлом, чекаючи на його ніжний поцілунок, без якого він іще жодної ночі не стулив повік:

— Що саме, любий?

— Мені хотілось би, щоб надалі, коли тобі треба обговорити зі мною якусь тему, зверталася до мене особисто, а не через посередників… — Голос доктора був сповнений смутку.

Здивована дона Флор звелася на ліктях, обернулася до чоловіка, який саме натягував піжамні штани, і запитала:

— Коли це я щось робила через посередників? Ти про що?..

— Я вважаю, що чоловік і дружина повинні бути відверті одне з одним і їм не потрібні хитрощі і третейські судді…

— Теодоро, любий, якщо твоя ласка, поясни мені докладно, у чому річ, бо я нічогісінько не розумію…

Одягнувши свою смугасту піжаму, доктор Теодоро сів на краєчок ліжка:

— Якщо ти хочеш переїхати звідси, то чому сама не сказала мені про це?

— Переїхати? Це я хочу переїхати? Хто тобі таке сказав?

— Твоя мама, дона Розилда. Вона переказала мені твої скарги, мовляв, тобі цей дім зовсім не до душі й тут тоді некомфортно…

Дона Флор дивилася на засмученого чоловіка на краєчку їхнього кованого ліжка, такого серйозного, з очима, сповненими печалі. І їй враз захотілося розсміятися: «Такий великий, а такий дурненький».

— Мама? І ти вирішив, що то я її підіслала? О, ти ще геть не знаєш моєї матері, Теодоро. Зате я чудово знаю, чого вона домагається… Чого б це мені раптом захотілося більший дім, любий? Це не мені, а їй потрібен інший будинок, із окремою кімнатою, в якій би вона могла назавжди з нами оселитися. Боже борони!

— Але, кохана, якщо твоїй матері ніде жити, ми цілком могли би…

Дона Флор знову ледь не розреготалася, подивилася чоловікові у вічі й мовила:

— От скажи мені, Теодоро, ти кажеш, що ми повинні бути відверті одне з одним. Так? То будьмо відверті: невже ти й справді хочеш, щоб моя мама жила з нами?

Доктор Теодоро не любив брехати, але і не любив також ображати людей, тим більше коли йшлося про тещу.

— Насамперед твоя мати — це моя теща, тож якщо вона цього хоче і ти не заперечуєш…

— То щоб ти знав, мій любий, я цього не хочу і дуже заперечую. Вона моя мати і я люблю її, але жити з нею під одним дахом — оце вже ні за які гроші. Насправді, я взагалі маю сумніви, що хоч хтось здатен вжитися з нею, ти ще зовсім її не знаєш, коханий.

Вона взяла чоловіка за руку і продовжила:

— У цьому домі житимемо тільки ми удвох — ти і я, й більше нам нікого не треба. А якщо і переїдемо колись, то лише у власний будинок. А ще краще буде, якщо ми зможемо викупити цей…

Фармацевт полегшено зітхнув. Заради дони Флор він готовий був на будь-які жертви, навіть терпіти дону Розилду з її вибриками. Та, на щастя, все стало на свої місця. Його дружина не змінилася, перед ним і далі та кмітлива та мудра жінка, яку він безмежно кохав. Зате змінилася його думка про тещу: свята старенька показала своє істинне обличчя. Недаремно, мабуть, її зять, Мораїс, не хоче повертатися в Баїю, поки теща жива.

Доктор Теодоро як добре вихована і ввічлива людина м’яко мовив:

— Це в неї, сердешної, вікове…

Дона Флор ніжно погладила руку чоловіка, вкотре захоплюючись його невичерпною добротою.

— Це не через вік, коханий… Вона завжди була така… Це моя рідна мати, мені не годиться погано про неї казати, але іншою я її не знаю… Навіть така свята людина, якою був мій батько, насилу її витримувала. Якщо вона житиме з нами, ти й не зоглянешся, Теодоро, як ми з тобою почнемо сваритися…

— Ми з тобою?! Ніколи, люба, нізащо…

Доктор Теодоро ніжно глянув на свою дружину.

— Ніколи сварка не постане поміж нами… І завжди будемо відверті одне з одним, не матимемо жодних таємниць, жоднісіньких…

Він ніжно поцілував її вуста.

— Ніколи… — прошепотіла дона Флор.

Вдоволено всміхнувшись, доктор Теодоро підвівся, щоб вимкнути світло. «Це все, Теодоро? Оце все, на що ти здатен? Оце такі твої потаємні думки?» Під його піжамою видно було міцний стан, широку спину, звабливо вигравали м’язи. Закусивши губу, дона Флор якомога далі гнала від себе грішні думки, сьогодні ж понеділок, а в чіткому графіку педантичного доктора понеділок був не для цього… Але ж він такий делікатний і уважний, а як же її кохає, навіть готовий терпіти дону Розилду в їхньому домі… За таке ставлення можна було заплющити очі на його одержимість порядком, розкладами та етикетом.

«Як шкода, любий Теодоро, що ти так ніколи і не дізнаєшся, що приховано в потаємній глибині мого серця».

4

ПЕРЕД ДОНОЮ ФЛОР ВІДКРИВСЯ НЕЗВІДАНИЙ СВІТ, ПРО ІСНУВАННЯ ЯКОГО ВОНА Й НЕ ЗДОГАДУВАЛАСЯ і де опинилася попід руку з чоловіком. «Тендітна оздоба», як про неї справедливо і дуже влучно написав досвідчений автор рубрики світської хроніки в «А Тарде» у репортажі про свято у Тавейри Піреса Силвіньйо Ламеньї.

Досі їй ніколи не випадало чути про існування світу аптекарів, таємничого та захопливого: відмежованого осередку зі своїм власним життям, своєю власною мовою, особливою атмосферою, в якій панують нітрати і каломель. Цілий світ, столицею якого було Баїянське товариство фармакологів, розташоване на третьому поверсі будівлі, де розташувалося ще одне товариство, достоту таємниче і могутнє: товариство лікарів, цієї багатої і могутньої касти, що наживається на праці інших. Чого були б варті всі ті лікарі — запитували лідери фармакології — без нас, фармацевтів? Звідки ж тоді в них така зарозумілість? Не менш пихаті були і власники лабораторій: ввічливі, іноді аж занадто, з важливими покупцями, але такі самовдоволені та гонорові з простими людьми, не кажучи вже про боржників. Найприємніші з усієї цієї компанії, мабуть, були роз’їзні агенти, які завжди мали з собою повну валізу ліків і новий анекдот. Уся ця вчена, ділова, титулована і грошовита публіка відверто зневажала дрібних службовців і продавців, які працювали за мізерну платню.

Раніше, зайшовши в аптеку по зубну пасту чи мило, дона Флор ніколи не помічала того пропахлого ліками світу з його власними законами. А це був світ її теперішнього чоловіка, світ, у якому він добросовісно працював, щоб своїм докторським званням, своїм великим, набутим у лабораторіях і за прилавком, досвідом, своєю наполегливістю й чесністю забезпечити собі міцне фінансове становище і хорошу репутацію — необхідні складові, щоб прочинити перед доною Флор двері в його світ йоду і сульфатів, залучити її до наукових та розважальних заходів Баїянского товариства фармакологів, де зачитували та обговорювали дисертації й наукові реферати; влаштовували звані обіди з нагоди вступу на посаду нового керівника або ж вечірки на День фармацевта, коли під одним дахом збиралися і директори зі своїми сім’ями, і рядовий персонал, влаштовуючи галасливі «класові братання», як називав їхні зустрічі доктор Феррейра у своїх помпезних промовах. А що вже й казати про новорічні бали напередодні Різдва.

Дона Флор досить часто відвідувала такі імпрези, хоча й, варто визнати, без особливого завзяття. Вона ґречно спілкувалася з дружинами чоловікових колег, навіть знайшла серед них одну ученицю й трьох-чотирьох подруг. Наприклад, дону Себастьяну, дружину і надійну опору доктора Силвіо Феррейри, генерального секретаря товариства та його головного натхненника, а також життєрадісну дону Риту з її дзвінким голосом і щирим заразливим сміхом, дружину доктора Танкредо Віньяса, власника аптеки «Санта-Рита». Ці чоловік і дружина обоє були довготелесі, немов створені одне для одного: він не випускав із рота сигари, а вона безперервно кашляла, немов сухотниця. А також біляву дону Неузу, дружину Р. Маседо і K°. У компанії доктора Маседо працювали продавці та касири, в кожного з яких була колись закохана дона Неуза. Це була її мила колекція, кожного свого коханця вона величала за назвою ліків, що найбільше користувалися попитом у момент її закоханості. Серед них були і «Еліксир Ямс» — товстий мулат; «Бром» — цнотливий і милий парубійко, тендітна перлина її колекції; красунчик «Емульсія Скотт» — вродливий селянин-іспанець, рум’яний, мов яблуко; «Еліксиром для панянок» був маленький Фреазе, який дуже допомагав Неузі, коли вона потерпала від гепатиту. Серед переліку були також «Жіноче здоров’я» й «Мило Кабоклу» — вугільно-чорні негри, «о матінко, як пригадаю!», «Чоловіча сила» і, нарешті, «Цілюще зілля» — галантний семінарист, який приїхав до Баїї на канікули. З ним спокусниця Неуза зрадила всіх своїх коханців, кинувши виклик людям і Богу.

Була ще дона Паула, дружина доктора Анжело Кости з аптеки Жоаса, яка записалася в школу «Смак і Мистецтво», і з’ясувалося, що вона має чудовий хист до кулінарії. Згодом на курси записалась і дона Боренісе, але довго не протрималася, бо не здатна була відрізнити філе від окосту.

З доною Гертрудою Беккер, дружиною доктора Фрідріха Беккера, власника кількох аптек «Фармація Гамбурґа», який вдало співпрацював з іноземними фірмами та тривалий час був незмінним президентом товариства, доні Флор заприятелювати не вдалося. Дона Гертруда сходила зі свого престолу лише раз на рік на різдвяний бал, бо ж не годилося такій вельможній особі спілкуватися з дрібними крамарями, яких з її чоловіком пов’язує спільна справа. Щодо доктора Фрідріха, то він ніколи не бував на сніданках з лимонадом та вином із Ріо-Ґранде, зате не пропускав жодного зібрання товариства, де за ним як за керівником неодмінно було останнє слово з будь-якого питання.

Фрідріх Беккер — низенький німець зі світло-блакитними очима та добряче відчутним акцентом. А скільки чуток ходило про те, як саме вдалось йому розбагатіти і здобути ступінь доктора фармакології в німецькому навчальному закладі, маючи вже три власні аптеки. Він обожнював дітей і, хоч би де їх бачив, обдаровував цукерками, яких завжди було повно в його кишенях.

Через два місяці після весілля дона Флор уперше піднялася сходами на третій поверх будівлі в колоніальному стилі на площі Жезуса у Баїянське товариство фармакологів. Увесь другий поверх було відведено давньому супернику фармацевтів, спіритичному центру товариства Віри, Надії й Милосердя, де воліли лікувати за допомогою чорної й білої магії, без ліків та ін’єкцій.

Того незабутнього вечора на черговому зібранні Товариства дона Флор стала свідком палких дебатів, спровокованих доповіддю скарбника спільноти доктора Джалми Нороньї «Стрімке поширення ліків, виготовлених на промислових підприємствах, і скорочення споживання ліків, виготовлених безпосередньо в аптеках, та непередбачувані наслідки, що з цього випливають».

Спільнота розділилася на два табори: прихильників фабричних препаратів і людей, які віддавали перевагу лікам із рецептурних відділів, дбайливо зважених і відміряних вручну в спокійному закутку аптеки та за підписом лікаря й фармацевта.

Увесь наступний тиждень доктор Теодоро не міг заспокоїтись, адже він був затятий прихильник традиційного методу виготовлення ліків. «Кому здадуться фармацевти, якщо всі ліки почнуть виготовляти на фабриках? Ми перетворимося на звичайних продавців у власних аптеках». Тиждень поспіль він готувався, щоб висловитися з цього приводу на зібранні.

Від протилежного табору, який відстоював фабричний спосіб виготовлення ліків (і навіть націоналізацію таких підприємств) відповідно до технічного поступу та новітніх технологій, виступив доктор Синвал Коста Ліма, знаний своїми відкриттями у фармакології. Крім нього, дона Флор мала можливість почути чудову промову знаменитого Еміліо Диніса. Хоч той і належав до протилежного табору, неупереджений доктор Теодоро віддав належне ораторському хисту професора Диніса.

— Справжній Демосфен! Прадо Валладерас[64]!

Та не лише ворожий нашому любому Мадурейрі табір вигравав могутнім інтелектом. Чого вартий був хоча б доктор Антіоженес Діас, колишній декан факультету, автор низки книжок, вісімдесятилітній дідусь, який досі знаходив сили затято стверджувати:

— Ліків, виготовлених машиною, в моїй аптеці не продаватимуть!..

Понад двадцять років тому він залишив аптеку синам і навіть носа туди не потикав, сини ж активно закуповували і продавали фабричні ліки, ба більше — давно представляли потужні лабораторії Сан-Паулу. «Старий геть з глузду з’їхав», — казали вони.

Вочевидь, у словах синів була дещиця правди, адже вигляд у старенького таки був знавіснілий, до того ж він весь час безпричинно сміявся. Окрасою цього табору, безперечно, були доктор Арлінду Пессоа і Мело Нобре. Та й про доктора Теодоро не варто забувати — і не лише тому, що він герой цієї скромної хронічки; доктор був дуже компетентний у цьому питанні, про що сам і заявив доні Флор, укотре наголосивши на важливості цього зібрання й нагадавши, яка для неї честь бути присутньою на цих достоту історичних дебатах.

Історичних і вкрай суб’єктивних, адже ні він, ані жоден інший захисник ліків, виготовлених вручну, не відмовлявся продавати в своїх аптеках фабричні препарати. Хіба ж могли вони долати невимовно могутню конкуренцією тих клятих модних засобів? Тож насправді позиція доктора Теодоро була суто теоретична, адже вона жодним чином не відповідала практичним вимогам торгівлі, бо «на жаль, не завжди теорія відповідає практиці, люба Флор, у житті часто виникають суперечності, мотивовані винятково зиском».

Дона Флор не мала бажання розвивати цю тему і полемізувати про суперечність між теорією й практикою, тож могла тільки погодитися з чоловіком, який стверджував, що «саме тому позиція прихильників ліків, виготовлених за рецептами, є ще більш виправдана та похвальна». Насправді їй було байдужісінько до всіх цих суперечок, адже сама вона майже не вживала ліків: дона Флор мала чудове здоров’я, й навряд чи могла би згадати, коли востаннє хворіла (не враховуючи, звісно, безсоння під час вдівства).

Це був справді незабутній вечір, як і обіцяв доктор Теодоро і як стисло писали згодом газети. Так, в одному коротенькому та безбарвному дописі зі скороченими іменами він прочитав: «У дискусії зокрема брали участь доктори Карвальйо, Коста Ліма, Е. Диніс, Мадурейра, Пессоа, Нобре і Триґейрос», автор відзначив лише промову доктора Фредеріку Беккера за «чіткість висловлювання, невичерпну обізнаність і логіку». «Чому журналісти так зневажливо ставляться до вкрай актуальних проблем, просто ігнорують їх? — обурювався доктор Теодоро. — Натомість на висвітлення огидних злочинів, скандальних історій кінозірок із їхніми безкінечними розлученнями відводять цілі шпальти, невже вони не розуміють, як розбещують нашу молодь?»

Розгорнутий звіт засідання й докладний аналіз дебатів опублікував журнал «Фармакологія Бразилії», що виходив у Сан-Паулу (рік видання XII, номер IV, сторінки 179–181). Завдяки фінансовому сприянню великих підприємств стаття відверто захищала їхні інтереси, і все ж журналісти віддали належне «блискучому виступу доктора Мадурейри, нашого безкомпромісного та розумного супротивника, перед яким маємо честь зняти капелюха».

Дона Флор щосили намагалася стежити за дебатами, але, правду кажучи, нічого не могла второпати. Щоб не засмучувати чоловіка, вона уважно слухала промовців, проте їхні тези і висловлювання були поза її розумінням: здавалося, доповідачі говорять якоюсь мертвою мовою.

Її весь час відволікали найнесподіваніші речі: то вона раптом згадувала дотепну історію Марії Антонії й усміхалася під час серйозного виступу доктора Синвала Коста Ліми, то починала думати про Марилду, яка чимраз наполегливіше та нетерплячіше рвалася співати по радіо, піддаючись, як вважав доктор Теодоро, згубному впливу кінозірок. Дівчина геть від рук відбилася, цілком перестала слухатися матір і познайомилася з таким собі Освалдиньйо Мендонсою, який працював на радіо. Натомість дона Марія до Кармо стежила за кожним її кроком, вигадуючи щоразу суворіші покарання й забороняючи без дозволу виходити з дому.

Коли дона Флор схаменулася, біля мікрофона вже стояв доктор Теодоро. Вона спробувала зрозуміти аргументи, якими він намагався збити з пантелику супротивників. Його мужнє обличчя й стримана жестикуляція свідчили про те, що це достойний громадянин і чесна людина, яка гідно виконує свій обов’язок і несе звання доктора фармації (навіть усупереч власним комерційним інтересам).

Що-що, а свої обов’язки доктор Теодоро завжди виконував сумлінно. Напередодні ввечері так само відповідально і старанно він виконував свій подружній обов’язок. Після розмови з Марилдою, яка влаштувала істерику і погрожувала накласти на себе руки, якщо їй не дозволять співати на радіо, дона Флор рознервувалася, тож делікатно натякнула чоловікові, що тільки він здатен її заспокоїти. Саме була середа — ніч імовірних любощів.

Вона відразу ж відчула, що доктор завагався, та якщо вже дружина переступила межі покори та сорому, відступати було нікуди. Відкинувши сумніви, доктор таки вдовольнив її бажання, і з другого разу погамував її жагу.

Лише тепер дона Флор зрозуміла причину нерішучості чоловіка: він хотів відпочити тілом і душею перед завтрашнім боєм на засіданні. Серед такої купи обов’язків доктор Теодоро звик мудро розподіляти свої сили і час.

І все ж він не видавався стомленим і енергійно промовляв із трибуни — чи то латинською, чи то французькою — формули, що звучали для неї достоту по-варварському.

Побачивши, як шанобливо сприймають його колеги, як зосереджено та уважно вслухаються в кожне його речення грецькою чи латинською мовами, дона Флор усвідомила, який поважний у неї чоловік. О, так, кумасі та дона Розилда, безумовно, мали рацію — він не схожий на інших, і вона мусить щиро дякувати Богові за такого чоловіка, справжнього подарунка небес. Окрім того, не варто забувати, як вчасно він з’явився, саме тоді, коли їй украй остогиділо бути самотньою вдовою і вона готова була навіть відчинити двері свого дому перед тим нахабним блідим волоцюгою Принцом, таким собі Едуардом. Господь милував, що до цього не дійшло!

Якби фармацевт не показався за прилавком своєї аптеки в день студентського свята, навряд чи сиділа дона Флор у цій світлій залі, оточена достойниками, які обговорюють інтелектуальні проблеми, а пішла б вона по руках у борделях, зганьблена, знеславлена, втративши свою гідність, своїх друзів, учениць і бозна ще які жахи могли чекати на неї у майбутньому… Від самої такої думки дону Флор наскрізь пройняв дрож, і цього разу в її оплесках докторові Теодоро відчувався не лише ентузіазм, а й вдячність. Цей достойний, шанований чоловік урятував її від неминучої загибелі. Вона повинна пишатися цим.

Повернувшись на своє місце в президії, доктор Теодоро шукав очима дружину, її ніжна усмішка була найкращою нагородою за його блискучий виступ. Дискусія тривала: тепер з трибуни виступав доктор Нобре, його дискурс, безумовно, був вартий уваги, але промовляв так монотонно та невиразно, що здавалося, наче він жує слова.

Дона Флор відчула, як нестерпно наливаються свинцем її повіки. Єдина надія була на доктора Диніса, видатного оратора ще з часів студентства, відомого професора й автора солідного трактату «Galenica digitalis — Communia & stabilisata». Та ні він, ані його наступники за трибуною не спромоглися подолати сонливість дони Флор. Та й не лише її. Розкішний бюст дони Себастьяни розмірено здіймався, ба більше вона навіть солодко посопувала. Дона Рита, хоч і з розплющеними очима, та час до часу все ж покльовувала носом, утім одразу ж, перелякана, прокидалася. Дона Паула спершу героїчно опиралася сну, але згодом таки здалася, схиливши голову чоловікові на плече. Тільки дона Неуза була бадьора та свіжа (якщо не брати до уваги темних кіл під очима), поглянувши на неї, здавалося, ніби й не немає навколо задухи та нудних формул, — вона спостерігала за юнаком, який обережно наливав у склянку воду для промовців. Подумки вона вже називала його «914», сильний препарат проти сифілісу.

Дона Флор задрімала, їй здалося, ніби звіддалік лунає голос її чоловіка. Вона насилу прокинулася і знову побачила на трибуні доктора Теодоро. «Я нічогісінько в цьому не тямлю, коханий, вибач, будь ласка, всі ці формули, вичерпні аргументи мене лише заколисують, повір, не можу з цим нічого вдіяти, я ж звичайна собі жінка, дурна та неосвічена, й усі ці високоінтелектуальні промови точно не для мене». Її розбудили оплески, дона Флор теж заплескала, всміхнулася чоловікові, привітала його повітряним поцілунком. Зібрання закінчилося. Втомлені жінки, відмучивши свій обов’язок, нарешті зійшлися, щоб попрощатися одна з одною.

— Доктор Теодоро виступив блискуче… — зауважила дона Себастьяна (як вона може знати, коли проспала весь його виступ?).

— А як цікаво говорив доктор Еміліо! — повторила чиюсь фразу з попередніх зібрань дона Паула. — А доктор Теодоро просто розумник!

Ідучи вниз по сходах попід руку з чоловіком, дона Флор прошепотіла:

— От бачиш, як високо оцінили колеги твою доповідь? Тебе просто скупали в компліментах. Доповідь сподобалась абсолютно всім і всі в один голос кажуть, як слушно ти висловлювався.

Доктор Теодоро тільки зніяковіло всміхнувся:

— Колеги занадто прихильні до мене… А може, я й справді сказав щось корисне… От ти як гадаєш?

Дона Флор стиснула могутню руку свого вченого чоловіка:

— Ти був просто чудовий! Я, звісно, зрозуміла далеко не все, та мені однак сподобалося. А як же приємно, коли тебе хвалять…

У неї мало не прохопилось: «Я не достойна бути твоєю дружиною, Теодоро», — але фармацевт, який знав грецьку та латину, швидше за все не зрозумів би її.

5

ЯКЩО ТАЄМНИЧИЙ СВІТ ФАРМАКОЛОГІЇ СТАВ ДЛЯ ДОНИ ФЛОР несподіваним відкриттям, то всесвіт музикантів-аматорів, що вона його пізнала завдяки чоловіковому фаготу, приголомшив і зачудував.

Усі ці поважні та шановані сеньйори з високим суспільним статусом, ученими ступенями, власними фірмами та підприємствами, вся їхня вишукана громада (за винятком простого касира Урбано, який грав на скрипці), всі вони нагадували таємну секту. «Це по-справжньому піднесений всесвіт музики, що його неземні звуки та відтінки мають своїх богів, свої храми, свою паству і свого пророка — натхненного композитора та диригента Аженора Ґомеса», — писав молодий журналіст Флавіо Коста для газети «О ложиста модерно», щедрий власник якої надавав новачкам можливість безкоштовно публікуватися. Репортаж про музикантів-аматорів зайняв усю останню шпальту; у центрі красувалося фото оркестру в повному складі у саду особняка Адріано Піреса, до якого наступного дня після виходу статті завітав сам Насіфе, власник газети. Він мав на меті розповісти про численні труднощі, неминучі для видання такого рівня, як його газета. Навряд чи вони взагалі могли би видаватися, якби не рятівна підтримка людей зі щедрим серцем і товстим гаманцем, не байдужих до долі преси.

Редактор продемонстрував число з репортажем («Це дуже талановитий автор-початківець, одначе його творчість добряче б’є нам по кишені»), тож мільйонер розщедрився, коли побачив себе з віолончеллю серед музикантів аматорського оркестру. Так, це й справді була секта зі своїми зобов’язаннями, звичками, ритуалами та щотижневою радістю: суботнім вечірнім виступом.

Зі світу фармакології, ліків, ступок, шпателів для приготування пігулок, порцелянових шкаликів із кислотами, отрутою, ртуттю та йодом дона Флор мандрувала в чарівний світ трелей і піцикато, паван і гавотів, вабливого звучання віолончелі та гобоя, скрипки та кларнета, флейти і тромбона, ударних інструментів і фагота її чоловіка, під неперевершений акомпанемент рояля маестро Аженора Ґомеса. У світ дони Себастьяни та дони Паули, дони Рити і ненаситної пожирачки сердець Неузи, світ вершків еліти, дружин успішних чоловіків. Банкір Селестино, змушений слухати ці концерти (о, люди уявляють собі життя банкірів як суцільний рай…), раніше і гадки не мав, які вони насправді нудні й утомливі для нього.

— Грають вони, звісно, препаскудно, але кожна забаганка цих маніяків коштує мільйони…

Суботніми вечорами ці високоінтелектуальні чоловіки ставали веселими та безтурботними дітьми, забуваючи про обов’язки та домовленості, клієнтів та ділові угоди, забуваючи геть про все, навіть про своє нестримне бажання якнайшвидше і якнайбільше заробити. Забували вони також і про класову нерівність: багатий комерсант, як рівня, спілкувався з дрібним чиновником префектури, який отримував свою мізерну платню, знаменитий хірург не цурався скромного фармацевта, власник вісьмох магазинів завиграшки знаходив спільну мову з продавцем маленької крамнички.

Елегантні дами, представниці місцевої еліти, радо відчиняли двері своїх домівок перед музикантами та їхніми дружинами, анітрохи не цікавлячись ані суспільним становищем, ані походженням гостей, а привітно приймали всіх, зокрема і Марикоту, яка вперто повторювала, що «ніяка вона вам не дона, а просто сія[65] Марикота, затямте нарешті!»

Окрім того, сія Марикота дуже рідко ходила в гості, адже для цього потрібно мати відповідне вбрання й уміти підтримати світську бесіду з «огидною знаттю», як вона пояснювала своїм сусідкам з вулиці Лапін.

— Ой, та заради Бога, ну і чого я там не бачила? Тільки й патякають про прийоми, звані обіди та вечері і про те, як столи вгиналися від наїдків… А я відразу згадую тутешніх дітлахів, які ніколи нормально не наїдалися… Ото й усі їхні розмови, бо якщо вони не говорять про їжу, то розповідають, хто з ким волочиться борделями. Таке враження, що ці світські сеньйори тільки те й роблять, що напихають пельку та гоцають у ліжку…

Обурена дона Марикота («ніяка я вам не дона, а просто сія Марикота, затямте вже нарешті!») не добирала виразів:

— А погляньте на них… усі в шовку з голови до ніг, такі гонорові… Хай ідуть під три чорти зі своїми витребеньками. Урбано туди ходить лише тому, що життя свого не уявляє без репетицій… Якби моя воля, я б узагалі заборонила йому ходити до цих багатіїв, хіба не можна з таким же успіхом грати в барі сеу Біе, з Мане Сапо та сеу Бебе-е-Коспе, — в розпачі розводила руками сія Марикота. — Ну от що я можу вдіяти?!.. Жаль мені бідолаху…

Вона так часто називала його бідолахою, що це прізвисько прилипло до сеу Урбано, як рідне. Мане Сапо чудово грав на волинці, а сеу Бебе-е-Коспе — на старому акордеоні: обидва вони щонеділі вигравали свої мелодійки, посьорбуючи кашасу в сеу Біе — місці зустрічі вершків із довколишніх завулків. Іноді з ними виступав і сеу Урбано, плач його скрипки зривав шквал аплодисментів, хоча місцева публіка таки віддавала перевагу волинці та акордеону. Сія Марикота, яка нічогісінько в музиці не тямила, щоразу бубоніла, прасуючи перед репетицією єдиний синій чоловіків костюм, що був, ніде правди діти, не так старий як давній.

— Якщо вони вже не можуть без нього обійтися, то нехай хоч послуги прасувальниці оплачують… Біднякові від цього оркестру самі лише збитки, ніякого поживку…

Де вже було Марикоті зрозуміти, що музика забезпечувала її чоловікові душевний спокій, це був його особистий сховок від постійного пиляння дружини, від її нестерпного часникового смороду та гидких бородавок. Щосуботи, на репетиціях, граючи по п’ятому колу відомі композиції й вивчаючи нові, щоб урізноманітнити свій репертуар, Бідолаха Урбано втікав від щоденної метушні й відпочивав у музиці, втім, як і решта іменитих і багатих оркестрантів. Нехай одні були стриманіші, інші брались за інструменти з ентузіазмом, засукавши рукави, — всіх їх об’єднувала спільна внутрішня радість і натхнення, перед якими відступали всі буденні негаразди.

Доктор Венсеслау Вейґа, славетний хірург, уже після перших акордів і першої гальби пива щасливо всміхався, задоволений життям і товариством. Уся тижнева втома від щоденних маніпуляцій з органами, від спілкування з хворими, від постійної боротьби за життя для своїх пацієнтів, іноді боротьби марної й безнадійної, весь отой тягар одразу ж зникав, варто було лише залунати плакучій скрипці. Доктор Піньйо Педрейра розривав ланцюги, що сковували його самотнє серце мізантропа, коли звуки флейти проникали в найвіддаленіші закутки пам’яті, де він назавжди поховав спогади про його перше кохання, про той м’який оксамит очей. Адріано Пірес, обличчя й руки якого були всіяні білими плямами вітиліґо, мільйонер, фінансист, співвласник багатьох банків, директор підприємств, комендатор найсвятішого папи, скромно стояв собі поруч із величезною віолончеллю, що вмить компенсувала йому всі нереалізовані амбіції, жорстокі удари долі, відчайдушну боротьбу з замовниками, конкурентами, службовцями — знали б ви, які ж то злодії! — і коли його пальці торкалися струн, зникали вся метушня, бажання заробити якнайбільше грошей, страх перед злодіями і його такий остогидлий обов’язок жити поруч із ненависною дружиною Імакуладою Тавейрос Пірес. Його вмить сповнювала людяність й емпатія, він привітно всміхався простакуватому касирові, на якого навіть не глянула б ясновельможна дона Імакулада, а той щиро всміхався навзаєм, коли цього, звісно, не бачила сія Марикота.

Як і сія Марикота, дона Імакулада була вкрай рідкісною відвідувачкою таких заходів. І, ясна річ, не через відсутність відповідного вбрання та невміння вести світські розмови. Були в неї свої, зовсім інші причини: їй елементарно бракувало часу, адже, як і в кожної вельможі, графік було розписано по годинах: на плечах Імакулади лежала купа громадських обов’язків. До того ж вона ненавиділа всі ці репетиції й виступи, коли одні й ті ж люди виконували одні й ті ж речі, і так місяць за місяцем, до безконечності, який жах!

А сеу Адріано геть забував про існування дружини, коли не бачив тієї вугруватої напудреної потвори з обвислими зморшкуватими грудьми, з голови до п’ят обвішаної коштовностями, з отим її мерзенним лорнетом. Забував і про двох доньок, невдячних шелихвісток, яких, крім балів і суконь, нічого не цікавило, та й про зятів, непутящих ледацюг, які в житті й палець об палець не вдарили, тільки й знали, що цвиндрити його кревні гроші. Він забував про всі оті мільйони, фінансові махінації, порожніх самозакоханих людей, які його оточували. Торкаючись віолончелі, він про все це забував… Тут вони з сеу Урбано були рівнею, як були рівнею за своєю гидкою сутністю їхні дружини…

Щосуботи, в один і той же час, ці високодостойні кавалери збиралися, щоб віддатися музиці та пиву і залишити всі свої негаразди за дверима. Щоразу вони збиралися в іншому домі й щоразу їх привітно та гостинно зустрічала господиня, пригощаючи смачними наїдками та ситною вечерею. Крім оркестрантів, завжди були присутні одна-дві чиїхось дружини, друзі та шанувальники. «Там кожен знайде собі діло до душі», — як казав сеу Зе Сампайо, повернувшись із такої суботньої репетиції, яку відвідав уперше завдяки наполегливим умовлянням фармацевта. Спершу дона Флор поводилася у тому середовищі трохи манірно та відсторонено, та, зрештою, привітність та гостинність перемогли, і вона засяяла в усій своїй красі.

У тому їхньому світі, світі витонченої інтелектуальної музики — дона Жіза вважала це порівняння недоречним, — у світі високих цінностей і почуттів не було місця матеріальним і соціальним відмінностям, тут усі оркестранти об’єднувались у дружнє мистецьке братство «Сини Орфея». Тут усі охоче називали один одного на прізвиська — Бідолаха Урбано був у їхньому середовищі Геніальним Скрипалем, — а до присутніх там дружин зверталися не інакше, як «люба», «дорога», «квіточко», і високоповажні дами не соромилися попросити в дони Флор кулінарних порад. Щоправда, іноді дона Флор таки почувалася зайвою, та лише тоді, коли починалася розмова на звичні для них світські теми, а вона в цьому нічогісінько не тямила, бо бриджу не любила, не належала до жодного клубу, — а це просто необхідно у вищому світі. Тоді дона Флор шукала очима чоловіка, який грав на фаготі, й усміхалася йому: незрозуміла бесіда анітрохи її не обтяжувала.

Коли доктор Теодоро повідомив, що наступна суботня репетиція відбудеться у них вдома, дона Флор заметушилася: її прийом має бути не гіршим за інші! Вона вже була готова витратити всі гроші на частування й випивку, навіть її заощадження в банку. Доктор Теодоро насилу переконав дружину, що не варто зі шкури пнутися, доводячи багатіям, що і вони можуть прийняти гостей на найвищому рівні!

Доктор Теодоро намагався зменшити розмах бенкету, залишивши в меню лише солодощі, закуски та пиво. А якщо доні Флор так кортить догодити маестро, то нехай приготує мунгунсу, сеу Аженор її просто обожнює.

— Він заслуговує на це… До того ж має для тебе сюрприз… Та ще й який сюрприз!..

Але, незважаючи на протести чоловіка, дона Флор таки влаштувала розкішний прийом і запросила повну хату гостей. Столи вгналися від лакоминок: аракаже і абара, мокека з креветок в банановому листі, кокада, акаса, зацукрований арахіс, фрикадельки з тріски тощо. І це, крім великого казана мунгунси з білої кукурудзи, справжньої їжі богів! Із бару Мендеса на це свято привезли ящики пива, лимонаду, полуничної газованої води та гуарани.

Це був справжній успіх. Дарма, що завітали тільки дві дружини оркестрантів — дона Елена і дона Жилда, — гостей було купа: схвильовані учениці, захоплені сусідки та кумасі (дона Динора потім мало не померла від болю в шлунку).

Оркестр розташувався в кімнаті для занять, де, окрім музик, сіли почесні гості: дон Клементе, дона Жіза, дона Норма, подружжя аргентинців (дона Нансі в елегантній вечірній сукні) та доктор Івес, який за давньою звичкою активно намагався продемонструвати, як він на всьому розуміється, а в музиці й поготів, розповідав про Карузо («оце був голос!») і викладав прописні оперні істини.

Аж ось Аженор Ґомес узяв у руки диригентську паличку і в повітрі ніби зависло якесь очікування: і маестро оголосив усім, що має невеличкий сюрприз для господині дому. Цього вечора, вів далі маестро, у вас є чудова нагода вперше почути мій авторський твір, романс, створений на честь дони Флорипедес Пайва Мадурейри, чарівної дружини нашого колеги, доктора Теодоро Мадурейри. Запала тиша, стихли сміх та розмови.

Маестро мило всміхнувся — для нього це їхнє аматорське братство давно вже перетворилося на другу сім’ю, і він звик дарувати павани та гавоти, вальси та романси кожному, хто мав якусь приємну оказію, велику радість або ж смуток… Чи помирали чиїсь батьки, чи народжувалися діти, чи святкували весілля, як от недавно у фармацевта, щоразу на маестро сходило натхнення, з якого народжувався унікальний твір, здатний потішити, вшанувати або й розрадити.

— «Колискова Флорипедес», — оголосив маестро, — соло на фаготі доктора Теодоро Мадурейри, нашого неперевершеного віртуоза.

Але репетиція — то репетиція, а не концерт і навіть не показовий виступ. Якщо під час виконання інших творів оркестр звучав упевнено та злагоджено, і маестро лише час до часу скеровував мотив, то геть новий, іще не опрацьований твір не достатньо передавав мелодію романсу, його тендітну красу, мов списану з ніжної й світлої вроди дони Флор.

Дону Флор неймовірно розчулила щира присвята маестро і неймовірна відданість чоловіка, який докладав усіх зусиль, щоб не помилитися, ведучи свою партію. Уважно стежачи за нотами, зосереджений і напружений, здавалося, від аж тремтить, піт проступив на чолі, і це не дивно, адже він гордо оспівував свою радість, радість успішного, щасливого та заможного власника аптеки, який має все — улюблену роботу, улюблену музику, а тепер іще й кохану, красиву та достойну дружину. Ось він, той акорд, що його завжди так бракувало, його добра дружина. Дона Флор слухала присвяту, схиливши голову, зворушена і схвильована такою честю.

На превелику радість, настала перерва, маестро наминав мунгунсу, аж за вухами лящало, і навіть попросив іще; решта гостей теж від душі смакували розкішні наїдки, запиваючи все пивом, газованою водою та гуараною, й усе було чудово.

6

Рондо мелодій

ТИХО І ПЛАВКО БАЛАНСУВАЛА ДОНА ФЛОР МІЖ ЦИМИ СВІТАМИ: світом фармацевтики та музики. Вона знову почала елегантно вбиратися, адже їй не хотілося бути гіршою в тому елітному оточенні, куди привело її нове заміжжя.

За часів її давнього дівоцтва, ще до шлюбу з Гульвісою, коли дона Флор бувала на різних прийомах із матір’ю й сестрою, попри мізерні заробітки їхньої сім’ї, вона завжди була чудово і з винятковим смаком одягнена; навіть найповажніші сеньйори визнавали, що позмагатися з нею в цьому могла хіба що її сестра Розалія.

Але тоді це була геть інша Флор, з іншим способом життя, з іншим колом друзів, іншими потребами, іншими обов’язками. Зараз це були візити хорошого тону: зайти на горнятко чаю до знайомої, принагідно відвідати подругу або ж супроводжувати чоловіка на репетиціях оркестру та зібраннях фармацевтів. І коли дона Флор йшла в своїх світських справах вишукано причепурена, граціозно похитуючи стегнами, кумасі тільки ахали їй навздогін. Після тридцяти дона Флор трішки округлилася, й тепер це була не жінка, а золото, мов налите яблучко:

— Ох і доладна!.. — закусивши губу, шепотів сеу Вівалдо, власник похоронного бюро. — Налилася, округлилася… так і з’їв би… О, цей доктор Сироп має достойну королівську вечерю…

— А він і поводиться з нею, як із королевою, ні в чому не відмовляє, — розповідала дона Динора, яка перша побачила доктора Теодоро в кришталевій кулі, тому вважала за свій обов’язком у всьому його захищати. — Ви тільки погляньте, який красень!

Аж раптом в їхню розмову втрутилась дона Маґнолія, яка тільки нещодавно оселилася на їхній вулиці, та, що цілими днями пантрувала чоловіків зі свого вікна.

— О, я чула, він справжній чоловік… — І від кого це вона таке чула? — Та ні від кого, просто мені досить глянути, відразу все зрозуміло: практика і ще раз практика!

— Та вони взагалі як одне ціле, обоє такі щирі та милосердні… — це була дона Амелія.

— Чи ви хоч раз бачили, щоб люди так вдало одружилися? Вони просто одне для одного створені, шкода тільки, що стільки часу не могли знайтися…

— І треба ото було їй так настраждатися з першим чоловіком, з отим чудовиськом, за якого вона так необачно вийшла…

— Нічого, зате тепер більше цінуватиме доктора Теодоро… Має вже з чим порівняти…

Але дона Флор не збиралася нікого порівнювати, їй просто хотілося жити, жити так, як їй жилося зараз: гідно, тихо та спокійно, без скандалів і зневаги. Чому ж вони досі не дадуть їй спокою? Раніше жаліли, співчували її гіркій долі. Тепер возвеличують її вдалий шлюб, щастя взірцевого подружжя, та чи щиро це все?

Сусіди уважно стежили за кожним кроком дони Флор: обговорювали її вбрання, її знайомства у вищому світі, новий стиль її життя, її візити, прогулянки і навіть майбутні вибори в правління Товариства фармакологів. Особливі розмови плелися навколо аматорського оркестру. Ця пекуча тема посіла чільне місце на порядку денному пліткарів одразу ж після репетиції, що вперше відбулася в домі дони Флор.

Спершу полеміка не заходила далі інтелектуальних суперечок між доктором Івесом — шанувальником опери — та доною Жізою, яка обожнювала класичну музику. Згодом до них долучилася дона Розилда, яка саме гостювала у доньки. Драматичної нотки їхній дискусії додала історія з молоденькою Марилдою, яка витіснила інтелектуальний підтекст, додавши їхній суперечці нових барв, оця одвічна тема батьків і дітей, непорозуміння поколінь і різниці світосприйняття старого і малого (як висловились би сучасні філософи).

Дона Жіза завела гостру суперечку з доктором Івесом, який (за цілковитої підтримки дони Розилди) зараховував до класичної музики вальси, марші та романси. Для дони Жізи класичною була лише безсмертна музика Генделя, Бетговена, Баха, Брамса, Шопена і ще кількох видатних композиторів: симфонії й сонати, величні ноти яких варто було слухати лише в урочистій тиші, у виконанні великих оркестрів, під егідою відомих на весь світ диригентів. Музика для обраних слухачів, здатних осягнути і зрозуміти всю красу почутого. Вона і була тією обраною слухачкою, яка крізь призму свого категоричного бачення вважала все решту ідіотськими дурницями, а не класикою, забавкою для тих, «хто нічого не тямить у справжній класичній музиці». Слід зауважити, що таке її категоричне ставлення аж ніяк не поширювалося на народну музику, що, за словами дони Жізи, була щирим і палким виявом душі народу. Вона цінувала самби, модиньї, ліричні пісеньки та румби; частенько можна було почути, як дона Жіза, перекручуючи мову, з жахливим акцентом наспівує модну самбу. Зате вона не зносила тієї претензійної, невиразної й порожньої музики, створеної, щоб потурати фальшивим потребам міщанства, не здатного осягнути краси натхненних творінь великих композиторів. Сама ж дона Жіза просто не могла байдуже слухати їхні твори в хорошому запису, сидячи в напівтемряві у вітальні своїх німецьких друзів; у такі вечори вона неодмінно отримувала глибоку естетичну та душевну насолоду (а також чудову випивку та нові жарти).

Доктора Івеса неймовірно обурював самовпевнений тон американки. Але ж погляньте, люба вчена сеньйоро, «Риґолетто», «Севільський цирульник», «Паяци», «Ґуарані» нашого безсмертного Карлоса Ґомеса — він, до слова, народився в Кампінасі, прославляв Бразилію за кордоном і всюди зустрічав лише бурхливі оплески, — по-вашому це не мистецтво? Якщо чудові арії у виконанні баритонів, басів і сопрано — не класична музика, то що ж тоді? Може, вони з тієї ж опери, що самби румби, модиньї і танго?

Визнайте, що ви помиляєтеся, люба доно Жізо, бо — повірте — хто-хто, а я таки добре на цьому знаюся (й не лише на цьому). Підвищивши голос, він пафосно запитував: «Скажіть, коли ваша ласка, що може зрівнятися з хорошою оперетою, як от «Весела вдова», «Принцеса доларів» та «Графа Люксембурґа»?

Його безапеляційні заявки були небезпідставні, свій неперевершений музичний смак доктор сформував у студентські роки, коли поїхав з друзями в Ріо і мав неоціненну нагоду збагатитися в цій царині, відвідуючи Муніципальний театр і пройнявшись кількома операми у виконанні неаполітанської трупи. Молодий Івес був засліплений яскравими виставами, вражений музикою і голосами співаків. Так-так, дорога доно Жізо, мені пощастило їх почути не в записах, а зі сцени: і геніального Тито Скіппу, і Ґаллі Курсі, і Хесуса Ґавірію, і блискуче виконання Безанцонні в «Травіаті», «Тосці», «Мадам Баттерфляй» і «Рабі» (як, втім, і нашого Карлоса Ґомеса, люба), я був присутній на кожному фільмі за участі Яна Кєпури, Марти Еґґерт, Нельсона Едді та Джанет Мак-Дональд. Може, й ви, доно Жізо, були удостоєні такої честі?

Доктор Івес ошаленів, він наспівував уривки з найвідоміших арій і навіть продемонстрував кілька балетних кроків. Сперечатися було марно, адже він свято був переконаний, що знавців опери вищого рівня, ніж він, просто не існує…

— І це ви називаєте музикою? — здійняла руки до небес непохитна в своїх переконаннях дона Жіза. — Та музика, а надто класична музика, — це зовсім інше, сеу докторе… Йдеться про справжню, серйозну музику, високе мистецтво… А це, повірте мені, геть інше…

Дона Норма, яку призначили за своєрідного арбітра у цій суперечці, була неупереджена та обрала нейтральну позицію.

— Ну як я можу вас розсудити, коли нічогісінько в цьому не петраю? Я виросла на самбі, маршах і карнавальній музиці, от запитайте мене щось про це — будь ласка, залюбки, а в цьому ж я ні в тин, ні в ворота… Оперу я чула тільки один раз, коли до нас приїжджала трупа Біллоро-Кавальяро, але то було сумне видовище. Навіть оперою не назвеш, якісь кавалки з «Аїди».

— І я там був… — зауважив доктор Івес.

— Я нічого не тямлю в музиці, але залюбки слухаю будь-яку, навіть поминальний дзвін. І по радіо слухаю все, що передають: концерти, опери, про оперети взагалі мовчу, я просто дослівно гину за ними. Єдине, від чого справді в захваті, то це модинья Кайммі. А загалом я в цих справах невибаглива і мені подобається все, навіть коли доктор Теодоро просто розучує щось на своєму фаготі.

Але дона Розилда вважала, що порівнювати музику їхнього аматорського оркестру з недолугим бриньканням якихось вуличних бовдурів було би блюзнірством. Вона не мала нічого проти дони Норми, хороша жінка, доброзичлива, але смаки у неї, м’яко кажучи, простакуваті… Хоча, з іншого боку, дона Жіза викладає тільки тому, що вона американка, і хто його зна чи в себе на батьківщині їй випадало слухати музику рівня «Синів Орфея». Особисто вона, дона Розилда, дуже в цьому сумнівається. На її думку, музиканти аматорського оркестру були просто вершиною, справжнім non plus ultra високого мистецтва…

Дона Флор мовчки слухала дебати, втручаючись лише тоді, коли треба було захистити репетиції аматорського оркестру, які дона Жіза вважала «смертельною нудьгою».

— Доно Жізо, не варто перебільшувати…

— Хіба ж це я перебільшую? Ну от де ви таке бачили, щоб на репетиції запрошували друзів та родичів?

— Вони тут ні до чого, це я вас запросила… А зазвичай до них на репетиції приходять лише ті, кому це подобається. Ось коли буде концерт, я вас запрошу знову і ви самі все побачите…

Але дону Жізу це не переконало:

— Хто його знає, хіба що на концерті… Але, Флор, ти мені, звісно, вибач, та я не вірю, щоб ці дилетанти були спроможні на щось більше…

Але журналісти і музичні критики були про це іншої думки. Кожен виступ оркестру — чи по радіо, чи в музичній школі — зривав бурхливі овації й мав схвальні відгуки в пресі. Один із критиків, Фінеркаес, який стверджував, що народився в родині німецьких музикантів і чудово розуміється на цьому мистецтві, порівнював «Синів Орфея» з найкращими аматорськими оркестрами Європи, «вони не просто грають на рівні, а подекуди навіть перевершують їх». Щойно приїхавши з Мюнхена, Фінеркаес був досить таки стриманий в оцінках, але тропіки його так зачарували, що вся стриманість випарувалася й він більше ніколи не бажав повертатися на батьківщину з її засніженими холодними зимами.

Ще задовго до одруження доктор Теодоро завів альбом, в якому зберігав концертні програмки, позитивні відгуки, статті про оркестр та інші матеріали. Після одруження ці дрібні чоловікові клопоти взяла на себе дона Флор, тепер вона дбайливо плекала колекцію скромної слави доктора Теодоро. Останнім трофеєм колекції стала невеличка замітка про те, що маестро Аженор створив романс на честь дружини Теодоро Мадурейри — справжній шедевр, який оркестр саме розучує, готуючи для концертного виконання. «Коли ж нарешті нам випаде нагода відвідати концерт, що його з таким нетерпінням чекають усі справжні шанувальники музики в Баїї, — концерт неперевершених «Синів Орфея»?» — запитував журналіст. Судячи з усього, в аматорського оркестру було чимало палких прихильників.

Дона Флор і далі уважно стежила за суперечкою про рівень музики оркестрантів, вона так заглибилась у предмет дискусії, що геть забула про проблеми Марилди, хоча вони теж стосувалися музики, співу та заборон. Про останню сварку Марилди та її матері дона Флор дізналася з вуст самої дівчини. А спалахнула вона після того, як за протекцією Освалдиньйо Марилда познайомилася з таким собі Маріо Авґусто, директором юнацької радіостанції «Амараліна», і той пообіцяв взяти її на прослуховування, а якщо їм підійдуть Марилдині вокальні дані, він запевнив, що підпише з нею угоду про участь у щотижневому шоу. На жаль, Освалдиньйо не вдалося влаштувати її краще.

Подальші події випали з поля зору дони Флор. Поринувши з головою у свої справи, вона дедалі менше приділяла уваги Марилді. Тож не дивно, що про шалений успіх дівчини на прослуховуванні вона довідалася тільки після їхньої з матір’ю сварки. Річ у тім, що Маріо Авґусто так зачарував голос Марилди, а надто її краса, що той вирішив підписати з нею контракт на вечірні виступи по суботах. Про високі гонорари, звісно, не йшлося, але ж вона поки що лише дебютантка, тому запропонована сума була цілком виправдана. З чернеткою контракту в руках схвильована Марилда мерщій примчала додому.

Але дона Марія до Кармо пошматувала документ.

— Я тебе виростила і виховала, щоб ти стала порядною жінкою, вийшла заміж. Тому поки житиму, я не…

— Але ж, мамо, ти обіцяла… Ти ж сама сказала, що коли мені виповниться вісімнадцять… — нагадала вона материну обіцянку, коли та вперше почула Марилдин виступ.

— Тобі ще немає вісімнадцяти…

— Але ж ось-ось буде, за якихось три місяці…

— Можеш забути про це, поки живеш зі мною під одним дахом! Нізащо!..

— Під одним дахом… Ну що ж, побачимо…

— Що саме побачимо? Відповідай, будь ласкава.

— Нічого.

Вона шукала дону Флор, цю добру душу, співчутливу порадницю, яка завжди вміла розрадити й утішити лагідним словом. Але сусідки не було вдома, а Марилда не мала сил її чекати, адже наближався вечір, а терпіти далі нестерпну материну тиранію вона не хотіла. Тож утекла з дому.

Зібрала трохи одягу, пару взуття, колекцію «Жорнал де Модиньяс», портрети співаків Франсиско Алвеса та Силвіо Калдаса, запхала все у валізу, поспіхом вибігла з дому, поки дона Марія до Кармо була у ванній, і застрибнула в трамвай.

Вирушила Марилда просто на радіостанцію «Амараліна». Дізнавшись, що дівчина втекла з дому і що вона до того ж іще неповнолітня, схвильований Маріо Авґусто, сповнений раптової відповідальності, негайно зажадав, щоб вона забиралася з його кабінету, адже йому зовсім не хотілося мати через неї неприємності. Марилда вирушила на пошуки Освалдиньйо. Вона оббивала пороги всіх можливих кабінетів, була вже й у торговельній фірмі, звідки він теж незадовго до того пішов. Звідти Марилда поїхала у Нижнє Місто, де в Освалдиньйо була запланована зустріч із його впливовими протекторами Маґальєнсами. Освалдиньйо? З радіо? Та він же щойно пішов назад у студію, знаєте адресу? Марилда знову помчала на вулицю Карлоса Ґомеса: піднялася Пагорбом Ласерда, пройшлася вулицею Чилі, зрізала шлях через площу Кастро Алвеса і нарешті, захекана та мокра від поту, зупинилася біля дверей студії. Освалдиньйо, звісно ж, там не було, але швейцар дозволив їй на нього зачекати і навіть запропонував стілець.

Зморена і перелякана дівчина, яку вже потроху брала злість, просиділа у вестибюлі кілька годин, спостерігаючи, як у неї перед носом туди-сюди проходять відомі артисти і знамениті співаки, як, наприклад, Силвіньйо Ламенья з квіткою в бутоньєрці та величезним перснем на мізинці. Багато хто, дивлячись на неї, відверто дивувався: «Хто ця гарненька дівчина?» Швейцар час від часу всміхався їй, підбадьорюючи та втішаючи:

— Його ще не було, та він точно незабаром прийде. Давно вже мав бути…

Десь близько восьмої вечора, коли вже добряче стемніло, Марилда, ледь не плачучи, тривожно запитала в швейцара, де б то їй випити кави і чогось перехопити. «У буфеті радіо», — відповів швейцар. Там, в оточенні всіх своїх кумирів-співаків у неї звідки й узялись нові сили та натхнення і вона твердо вирішила чекати хоч усе життя, аби тільки здійснилась її мрія стати відомою співачкою.

Повернувшись у вестибюль, Марилда подумала: «Бідна мама, вона вже, мабуть, божеволіє від хвилювання». Та не лише докори сумління мучили бідну дівчину: злість і обурення кипіли в її серці. Уже і зміна її швейцара закінчилась; його напарник заступив до своїх обов’язків, а Освалдиньйо все не приходив, либонь, марно було сподіватися побачити його нині в студії.

— Освалдиньйо, о такій порі? Уже надто пізно, люба… — підтвердив її сумніви новий швейцар.

Було майже пів на дев’яту, коли біля швейцара зупинився якийсь беззубий тип і витріщився на бідолашну Марилду, яка ледь стримувала сльози. Він вирішив розважити засмучену дівчину розповідями про пригоду в «Табарисі», що був неподалік звідти. Коли з його вуст злетіло ім’я Освалдиньйо, вона відразу ж усе зрозуміла: так он де тинявся той пройдисвіт з ранку й до вечора.

— У «Табарисі», а це де?

Тип хтиво посміхався своїм беззубим ротом, і на мить не зводячи з неї своїх нахабних ласих очиць.

— А це недалеко… Я залюбки проведу вас, якщо забажаєте… — беззубий відчув засмак неминучої сварки з істерикою й докорами. Цей Освалдиньйо був карою Божою для всіх місцевих дівчат.

Поки вони перетинали площу, беззубий засипав Марилду запитаннями: а чи бува не дружина вона йому, можливо, наречена, чи просто кохана? Для дружини вона занадто молода, для коханої — занадто серйозна. У дверях кабаре вони зіткнулися з Мірандау, який саме прямував у «Палас». Він неуважно глянув на дівчину і хотів було вже пройти повз неї, але впізнав Марилду і повернувся:

— Марилда! На біса ти тут тиняєшся?

— О, сеу Мірандау, як ви?

Мірандау дуже добре знав беззубого.

— Ти, смердюча потворо, що робиш поруч з цією дівчиною?

— Я? А нічого такого… Вона сама мене попросила…

— Прийти сюди? Не бреши… — розлютився Мірандау.

Але Марилда заступилася за свого беззубого супутника: так і є, вона сама попросила провести її сюди.

— Ти попросила провести тебе в «Табарис»? Жартуєш?

Зрештою, вона все йому розповіла і Мірандау відвів її додому. Нетямлячись з горя, дона Марія до Кармо лементувала і голосно кликала доньку. Біля неї сиділи дона Флор, доктор Теодоро і дона Амелія. Дона Норма та дона Жіза організували й очолили операцію з розшуку і порятунку дівчини. Вони витягли сеу Зе Сампайо з ліжка (він, звісно ж, несамовитів із люті), й ігноруючи його бурхливі протести, потягли за собою по пунктах швидкої допомоги, у поліцію та в морг.

Побачивши дочку, дона Марія до Кармо зі сльозами кинулась обіймати і цілувати сердешну. Плачучи, вони тепло обіймалися й просили одна в одної пробачення. Розгніваний доктор Теодоро демонстративно пішов геть, на відміну від дони Флор він підтримував дону Марію до Кармо в її твердому намірі добряче всипати втікачці.

Захищаючи Марилду, дона Флор намагалася переконати сусідку: її замолоду теж лікували такими методами і, як показує практика, вони геть неефективні. Та й узагалі, чому дона Марія до Кармо так не схвалює доччине покликання?

Та про яке покликання йдеться? Це ж просто дівоча примха! Доктор Теодоро співчував удові, тій дівці треба прописати добрячого прочухана, а потім — тривалу та вичерпну розмову, щоб вправити її мрійливі мізки, щоб вона більше собі такого не дозволяла і ставилася до матері з належною повагою. Доктор Теодоро і дона Флор мало не посварилися, кожен наполягав на своєму — дона Флор рішуче захищала бідолаху Марилду, а доктор Теодоро вважав, що батьківська воля для дітей — то святий закон. Утім, Теодоро вчасно взяв ситуацію під контроль:

— Люба, ти маєш право на власну думку, і я її поважаю, хоч і не поділяю, але в мене на цю ситуацію інакший погляд, і я теж маю слушність, бо мене так виховали і я від своєї думки не відступлюсь. Тому краще не сперечаймося, нехай кожен залишиться при своїй думці, тим більше, що в нас немає дітей. — «І не буде», хотілося додати йому, адже ще до весілля дона Флор зізналася йому, що безплідна.

Ані краплі гіркоти чи образи не промайнуло між ними; знову повернулися до вдови, яка галасувала, що вкоротить собі віку, якщо донька не знайдеться.

Але Марилда знайшлася, й доктор Теодоро пішов, визнаючи свою поразку. Услід за ним пішли дона Амелія й дона Еміна. З матір’ю і донькою зосталася лише дона Флор. Зате предмет суперечки було вичерпано раз і назавжди: Марилда відвоювала собі право стати співачкою. Дона Флор ще трохи побула з ними, та почувши материне благословення, вийшла у вітальню до Мірандау.

— Геть ви забули про мене, куме… Не заходите… Ані ви не навідаєтеся, ні кума з малюком… Чим же це я вас так образила? Ви мені, звісно, вибачте, бо я вас оце запитую, навіть не подякувавши за добро, що ви зробили для дони Марії до Кармо та Марилди. Чому ви сердитеся, куме?

— Це я серджуся? Та про що ви, кумо! Я не навідуюся, бо маю купу справ, як білка в колесі, їй богу…

— Як білка, кажете? Ви мені, куме, звісно, вибачте, але щось мені не віриться…

Мірандау глянув у небесну далечінь прозорої ночі:

— Кумонько, ви ж знаєте, ніхто і ніщо не повинно стояти між чоловіком і дружиною, жодного натяку на спогад, який може внести розбрат у ваші стосунки. Я знаю, кумо, ви щасливі в своєму новому шлюбі, задоволені своїм новим життям, новими знайомими, і повірте, я від щирої душі за вас радію. Бо ви, як ніхто, на це заслуговуєте. А те, що я до вас рідше навідуюся, не означає кінець нашої дружби.

Він мав рацію; дона Флор усміхнулася й наблизилася до кума:

— Можна вас дещо попросити?..

— Ваше бажання для мене закон, кумо…

— Ви ж знаєте, що скоро день Косми і Даміана…

— А я ще недавно казав дружині: «Невже цього року в куми буде каруру?»

— Мене, власне, ваша думка щодо цього цікавить.

— Ось що я вам, кумо, скажу. Неможливо йти одночасно двома шляхами, бо де ви бачили, щоб хтось ішов уперед і водночас повертався? Не ви давали цю обіцянку, а кум. А він, як ми знаємо, з Богом спочиває… — Мірандау на мить змовк. — Якщо і ви так вважаєте, кумо, то заспокойтеся, у цьому немає нічого поганого і ви не образите таким чином жодного святого…

Дона Флор слухала його і водночас була занурена у свої думки.

— Ваша правда, куме, але ж ідеться не лише про святих. Не хочу відступатися від обітниці, ваш кум ставився до цього дуже серйозно. Є речі, що ми їх не маємо права змінювати.

— І що ж ви вирішили?

— Насправді я думала, а що як улаштувати каруру у вашому домі? Га, куме? Я прийду перевідати малюка, принесу все потрібне, приготую каруру та й все, а запросимо тільки Нормінью.

— Як скажете, кумо, якщо ви вважаєте, що так буде краще… Наш дім завжди до ваших послуг. Якби я був упевнений, що матиму гроші, то й сам купив би все необхідне. Але де гарантії, як карта ляже того вечора — виграю я чи програю? Якби ж це можна було передбачити, то я вже давно був би заможним паном. Тому краще ви все принесіть, так надійніше.

Трохи опанувавши себе, повернувся доктор Теодоро. Він уже не раз чув про Мірандау та його численні подвиги в гральних закладах. Чоловіки привіталися.

— Теодоро, познайомся, це мій кум і хороший друг.

— Заходьте до нас якось… — мовив доктор, але це було не запрошення, а так, задля годиться, маленький вияв поваги до друзів дружини.

Коли Мірандау пішов, Марилда з матір’ю обговорили завтрашній візит до еу Маріо Авґусто, щоб остаточно домовитися про умови контракту та дебют юної співачки.

— Ходімо, кохана… — сказав фармацевт.

І хоча було вже доволі пізно, але він узяв свій фагот, щоб стишити збурені емоції й вгамувати розчарування. Дона Флор зручно вмостилась у м’якому кріслі й почала пришивати комірці та манжети на чоловікових сорочках, які він змінював щодня.

Доктор Теодоро щосили намагався витягти зі свого фагота найчистіші звуки, підкорити норовливу складну мелодію, й той процес крок за кроком заспокоював його; і ось він задоволено всміхнувся: зрештою, що йому до того, як дона Марія до Кармо виховує свою неслухняну доньку? Він не був ані моралістом, ані критиком, щоб через усілякі дрібниці сваритися зі своєю коханою дружиною, такою доброю і красивою! І залунав у повітрі останній акорд, забриніла чиста нота, гармонійна та невинна.

Одначе дона Флор таки любила іншу музику: то не були високі творіння Баха та Бетговена, якими захоплювалася дона Жіза в напівтемряві німецької вітальні, це була інша проста і щира музика: народні мелодії й серенади під акомпанемент гітари, кавакіньйо, беримбау та сопілок. Але тепер вона змушена була вчитися любити гобої, тромбони, віолончелі та фагот і навіки забути ту, іншу музику, що забирала її з сьогодення й відносила в далекі глибини пам’яті, де вона блукала заплутаними манівцями та незвіданими роздоріжжями. Під соло фагота вона мусила поховати ту, таку рідну для неї музику, той далекий і такий близький час, те миле серцю й досі не забуте життя.

7

ДВІ ЖІНКИ, ДВІ ІСТОРІЇ. У МИНУЛОМУ ДОКТОРА ТЕОДОРО домагалися тільки дві жінки. Принаймні про інших дона Флор нічого не знала і готова була дати голову на відсіч, що інших спідниць у житті її чоловіка не було.

Одна з них — столична спокусниця Міртес Роша де Араужо, але на неї чекало розчарування. Втім, ненадовго; не в її стилі було марнувати час на марні нарікання, й вона тільки здивовано знизала плечима.

Міртес була дружиною банківського службовця, якого перевели з Ріо-де-Жанейро в Баїю, забезпечивши йому кращу посаду і вищу зарплатню. Якось у розмові з подругами вона зізналася, що страждає в цій глушині і що їй бракує столичної свободи і можливостей вдатися до такого любого їй адюльтера. Маючи цілу купу вільного часу — дітей у неї не було, якихось особливих обов’язків і поготів, — вона тільки те й робила, що знайомилася з цікавими юнаками і приємно збувала з ними час, аніскілечки не хвилюючись за свою репутацію. А де тут, у Баїї, знайти відповідних чоловіків і якусь затишну місцинку для побачень, як ото її улюблена квартира в дони Фаусти?

Інес Васкес дос Сантос, віддану патріотку Баїї, відверто обурило таке зневажливе ставлення до її рідного міста, наче то було якесь Богом забуте село, де навіть ні з ким чоловіка зрадити. Чому Міртес дозволяє собі так висловлюватися про її Баїю? Баїя не якийсь там ведмежий кут.

О, хто-хто, а Інес знала що каже. Усі ці затишні квартирки для побачень, таємні бунґало, заховані серед високих пальм на безлюдному узбережжі… Та це ж мрія! А юнаки? Та варто лише роззирнутися — он скільки навколо красенів!

Мрійливо закусуючи губки своїми дрібненькими зубами, Інес Васкес дос Сантос поринала в спогади, а їй, повірте, було що згадати! Особливо запав їй у душу один пройдисвіт і гравець, геть пропаща особа, зате як він захищав її честь у бійках: наче справжній мандрівний лицар! Якось велелюбна Інес зізналася подрузі:

— Ось що я тобі скажу, дівчинко, я не знаю чоловіка, який міг би до нього дорівнятися, я й досі відчуваю ніжний дотик його язика в себе на шиї, досі мене гріє його подих, досі бачу той вогник в його очах, коли він брав у мене гроші…

— Ти давала йому гроші? — Міртес завжди мріяла познайомитися зі справжнім альфонсом.

Інес великодушно надала їй вичерпну інформацію про цього чоловіка включно з адресою. Кулінарна школа «Смак і Мистецтво», між Кабеса і площею Другого Липня. Викладачка, його дружина, дуже мила, гарненька жіночка, з довгими рівним волоссям і бронзовою шкірою. Нехай Міртес запишеться до школи, заняття допоможуть згаяти час, а красень неодмінно її помітить.

З неї потім лише детальна розповідь, і може не дякувати. Інес не сумнівалася в неминучому успіху своєї ідеї, адже в цій справі виграють усі, навіть чоловік Міртес, бо з дипломом кулінарної школи вона зможе догоджати йому найвишуканішими смаколиками баїянської кухні. Викладачка в школі бездоганна, справжня майстриня, золоті руки.

А дона Флор ані тоді, ані досі й гадки не мала про ймовірну зраду чоловіка-небіжчика з тією Інес — серйозною худорлявою жінкою.

Втім, якби Міртес не спіткало таке глибоке розчарування, можливо, Флор так ніколи й не дізналась би про той Гульвісин перелюб. Бо що ж: однією більше, однією менше… скільки ж їх було, тих інтрижок, як добре, що тепер дону Флор, дружину солідного, статечного чоловіка, мало обходили такі речі.

Тимчасом Міртес таки розшукала кулінарну школу, щоб негайно записатися на заняття. Дона Флор спробувала вмовити її дочекатися нової групи, оскільки нинішні слухачі вже вчилися готувати каруру, всі вже вміли приготувати ефо та ватапу, не кажучи вже про такі обов’язкові закуски, як амброзія та кокосові кружальця.

Проте Міртес відмовилася чекати, бо дуже вже їй припекло. Придумала історію, що вже зовсім скоро мусить повернутися в Ріо — тут, у Баїї, вона ненадовго, а ще однієї такої нагоди навчитися готувати бодай кілька страв на пальмовій олії більше не випаде, а її чоловік просто обожнює ту олію. Наївна дона Флор пообіцяла навіть дати їй кілька понаднормових уроків, щоб показати принаймні, як робити ватапу та шиншин.

Але готувати вона Міртес так нічого і не навчила: ще ніколи жодна з учениць не покидала її школу так швидко… Не побачивши чоловіка викладачки в перші два дні, на третій вона взялась розпитувати одну з учениць, і та повідомила їй, що доктор у час занять зазвичай буває в аптеці. «Доктор? В аптеці?» Колоритно змалювавши інтимні подвиги славетного баїянця, Інес і словом не обмовилася, що той робить у вільний від любовних походеньок час.

За дивним збігом обставин доктор Теодоро того дня раптом зайшов додому по якісь документи. Тисячу разів вибачившись, він урочисто і поважно пройшов повз учениць.

— Хто це? — запитала Міртес.

— Доктор Теодоро, чоловік дони Флор. У такий час його майже неможливо застати вдома, аж ось він тут, власною персоною…

— Оце викладаччин чоловік? Оцей-о?

— Атож, а ви думали чий?

Ще разів зо тридцять вибачившись перед ученицями, господар дому повернувся в аптеку. Міртес хитнула головою, по плечах розсипалося її платинове (за останньою модою) волосся; або Інес звар’ювала, або щось сталося. Напевно, викладачці набридли чоловікові зради, й вона його прогнала, або ж він сам утік від неї з іншою. Хай там як, а теперішній чоловік дони Флор, цей, на думку Міртес, нечулий зануда, — геть не схожий на того, кого змалювала їй Інес. Він не звернув уваги на її довге волосся: пройшов, немов її тут і не було. Цьому огидному ідіотові навіть чоловіком бути не пасує, судячи з усього, він із тих сентиментальних невдах, які за зраду мститимуться класично: з пістолетом і ножем.

Більше в школі її не бачили, вона навіть не пояснила причини свого рішення, не поговорила з викладачкою. До їжі Міртес була геть байдужа (її головне бажання — бути худою, зберігаючи образ жінки-вамп).

Згодом вона таки розпитала про того ефемерного коханця Інес і зрозуміла, що він помер, а викладачка вдруге вийшла заміж за якогось недолугого сліпака. О, він таки сліпородий, бо не міг би так байдужо пройти повз її сяйливу красу та сріблясте волосся.

Про цей фарс доні Флор докладно розповіла її подруга Енеїде, яка приятелювала з Інес Васкес дос Сантос іще зі студентських років; дійшла до неї й патетична фраза Міртес Роші де Араужо:

— Мало не переспала з небіжчиком, уявляєте?.. Ще цього мені бракувало!..

Зринула з її вуст і така фраза, мовляв, вона собі пальці обпікала об сковорідку дони Флор, навчаючись смажити креветки, а все заради чого? щоб познайомитися з отим недолугим доктором Теодоро, «тим нудним убозтвом»? Сміх та й годі!

Натомість дона Маґнолія, одвічна віконна чатівниця, ота вульгарна дешева кокетка, сприймала докторову надмірну серйозність як таку собі лакоминку, принадну особливість, що вирізняла його з натовпу. Ця яскрава шанувальниця чоловічої краси ненавиділа монотонність; серед розмаїття кольору шкіри, віку та зовнішнього вигляду її, мов магнітом притягувало все непересічне та цікаве. І якщо Міртес притягували простакуваті й легковажні молодики, то Маґнолія не обмежувала себе строгими канонами. Сьогодні їй подобалися шатени, завтра блондини, а післязавтра імпульсивного юнака змінював урівноважений п’ятдесятирічний чоловік. Кому смакуватимуть страви завжди з однією й тією ж приправою? Дона Маґнолія належала до класичних еклектиків.

Щонайменше чотири рази на день «цей достойний сорокарічний чоловік» (як казала про нього чарівна кришталева куля дони Динори) йшов з дому в аптеку і назад — повз її вікна, де дона Маґнолія сиділа в пеньюарі, що ледь прикривав її тугі звабливі груди. Відколи вона заступила на свої віконні чати, хлопчаки із найближчої гімназії Іпіранґа змінили звичний маршрут, щоб хоч упівока глянути, а як пощастить, то й помилуватися розкішним станом дони Маґнолії. І вона була вельми прихильна до своїх маленьких шанувальників: вони видавались їй дуже милими у гімназійних одностроях, коли тупцяли один поперед одного під її вікнами, а найменші навіть навшпиньки ставали, щоб краще розгледіти, а потім помріяти, як би вони оте все пестили. «Нехай потроху вчаться грішити», — повчально прорікала дона Маґнолія, ще нижче нагинаючись, щоб краще було видно її налиті соком перса.

Зітхали гімназисти, зітхали навколишні ремісники, касири, які насилу спромагалися рахувати гроші, торгові представники, молодики — такі, як Роке з багетної майстерні, старі — як Алфреду, який торгував образками з ликами святих. Не лише свої, приходили також здалеку — з Се, з Жікітаї, з Ітапажипе, Тороро, Матати, таке собі паломництво охочих споглянути дивовижні, такі знані в усіх-усюдах перса. Навіть сліпий жебрак, який переходив о третій годині розпечену сонцем вулицю, раптом зупинився:

— О, це воістину манна небесна для бідного сліпця…

Дивовижне видиво, ця достоту манна небесна, так його зачарувало, що, попри загрозу викриття, він зняв свої затемнені окуляри і витріщився на ті неоціненні дари Господні, що належали місцевому поліціанту. Якби той поліцейський тут-таки схопив облудника і кинув за ґрати, навіть тоді комедіант не пошкодував би про свій вчинок.

І лише доктор Теодоро, в своєму незмінно білому костюмі та при краватці, не звертав щонайменшої уваги на принади дони Маґнолії. Він лише ґречно схиляв голову і ввічливо знімав капелюх, вітаючись із нею, але всі зусилля красуні спокусити цього незворушного телепня, зруйнувати ту незламну подружню вірність, що так обурювала дону Маґнолію, проходили повз нього. Він єдиний, оцей смаглявий красень і, безсумнівно, справжній чоловік, лише він був цілком байдужий до її скарбів: ані натяку на захват, радість, екстаз, бодай на банальну цікавість не було в його очах. А це вже занадто! Як їй витримати таку обурливу бездушність до своєї чарівної персони?

Та він просто однолюб, запевняла дона Динора, яка багато знала про особисте життя доктора. Він не з тих, хто зраджуватиме рідну дружину, якщо не зраджував навіть Тавінью Манемоленсію, жінку легкої поведінки. Проте дона Маґнолія не покидала надії, переконана у своїй винятковій чарівності:

— Запам’ятайте собі, люба моя хіромантко, ба навіть зарубайте собі на носі, чи принаймні запишіть десь: чоловіків-однолюбів не існує, ми ж обидві чудово це розуміємо. От перепитайте в своєї кришталевої кулі, і якщо вона не бреше, то ви побачите там нашого любого доктора в домі побачень у ліжку в обіймах вашої покірної слуги Маґнолії Фатими дас Навес.

Байдуже було докторові до млосної паволоки на сусідчиних очах, до м’якого воркотіння у відповідь на його привітання, до налитих грудей, що виднілися з-під мереживного пеньюару. Дона Маґнолія лукаво усміхнулася: нічого, у запасі є ще одна чарівна зброя, і вона негайно її застосує, бережись, Теодоре, Маґнолія йде в наступ.

І ось одного спекотного вечора, коли нерухоме застояне повітря марило ніжністю легкого бризу, приємною знемогою і колисковою, дона Маґнолія переступила поріг аптеки з коробкою ампул у руках. Це була ще одна спроба спокусити святого Антонія. Легка сукенка геть не приховувала того, чим так щедро обдарувала дону Маґнолію природа.

— Докторе, чи могли б ви зробити мені укол?

Доктор Теодоро саме порався з чимось у лабораторії; у накрохмаленому білосніжному халаті він видавався ще вищим і поважнішим, справжній учений. З милою усмішкою вона простягнула йому коробку.

— Секундочку… — мовив доктор, кладучи коробку на стіл.

Дона Маґнолія не зводила з нього очей, чимдалі дужче захоплюючись цим красенем. Чудової статури, сильний, мужній та ще й відповідного віку. Вона зітхнула. Доктор поглянув на сусідку:

— У вас щось болить?

— Ах, сеу доктор!.. — і вона всміхнулася, натякаючи, що саме він і є причина її зітхань.

— Уколи? — уважно вивчав він приклеєний до коробки рецепт. — Гм… Комплекс вітамінів… для підтримки рівноваги… ох, ці новітні засоби… Якої саме рівноваги, сеньйоро? — люб’язно всміхнувся, бо вважав усі ці пусті впорскування марною тратою грошей і часу.

— Душевної рівноваги, сеу доктор. Я стала така до всього чутлива, ви навіть не уявляєте…

Доктор Теодоро пінцетом вийняв з окропу голку й обережно втягнув рідину в шприц, спокійний і зосереджений, він уважно стежив за послідовністю дій. Над столом був напис, що чітко окреслював його життєве кредо і ставлення до життя: «Для кожної речі своє місце та кожна річ на своєму місці». Дона Маґнолія, прочитавши це, відразу ж здогадалася, про що йдеться, і лукаво глянула на доктора: солідний, упевнений у собі чоловік!

Зануривши ватку в спирт, він підняв шприц угору:

— Засукайте рукав…

Дона Маґнолія млосно і загадково заперечила:

— Ой, не в руку, докторе…

Він засмикнув фіранку, вона задерла спідницю і перед очима доктора Теодоро постав іще один скарб дони Маґнолії — розкішніший та вагоміший, аніж той, що вона так старанно виставляла на загальний огляд.

Як увійшла голка у її скарб, дона Маґнолія навіть не відчула — у доктора була легка й натренована рука. Лише приємна прохолода ватки, змоченої у спирті. Краплина спирту скотилася по сідниці, і дона Маґнолія знову зітхнула.

Знову доктор Теодоро не втямив причини її зітхань і перепитав:

— Що у вас болить?

Грайливо підтримуючи поділ спідниці, натякаючи на свої стегна, дона Маґнолія подивилась йому просто у вічі:

— Невже ви й досі нічого не зрозуміли?

Але доктор Теодоро справді нічого не розумів:

— Що саме я повинен розуміти?

Дона Маґнолія вже починала казитися, вона опустила поділ і процідила крізь зуби:

— Ви, мабуть, і справді сліпий, якщо нічого не помічаєте…

Оті її напіврозтулені вуста, застигле обличчя й засклілий погляд наштовхнули доктора Теодоро на думку, що перед ним божевільна. Дона Маґнолія геть розгубилася від такої несосвітенної тупості:

— То ви й справді такий тюхтій, як про вас кажуть!

— Даруйте, сеньйоро…

Вона грайливо торкнулася щоки світила фармакології й стишено, голосом, сповненим знемоги, випалила:

— Невже ви не бачите, дурню, що я у вас вляпалась по самі вуха і світу божого через це не бачу? Невже це так важко помітити?

Дона Маґнолія кинулась до аптекаря, щоб схопити його в обійми. Навіть маленька дитина зрозуміла б її наміри: її пухкенькі вуста, паволока в очах… Але доктор лише відсахнувся й суворо промовив:

— Ідіть!

— О, мій любий мулате!

— Забирайтеся геть! — ухилився він від її жадібних обіймів і зажерливого рота; порушувати своїх принципів він не мов жодного наміру. — Геть звідси!

Величний у своїй невідступності, зі шприцом у руках, у білому халаті, обурений доктор був схожий на статую, якби його ще на якийсь постамент поставити, вийшов би чудовий монумент — символ тріумфу моралі над пороком. Принижена і ображена дона Маґнолія не відчувала ні найменшого каяття за скоєне, її гнівливий погляд паленів люттю та бажанням помсти.

— Хамула! Кастрат нещасний! Та ти мені за все заплатиш, старий виродку! — І вона вискочила з аптеки, мов ошпарена.

Сердешна дона Маґнолія — такої зневаги та байдужості вона ще зроду не зазнавала, а тут іще й відплатити не вийшло, бо через непередбачувані обставини її план помсти спіткало ганебне фіаско. Обурена та ображена (ішлося ж про її честь!), вона поскаржилася своєму чоловікові — таємному агентові, — мовляв «той смердючий козел аптекар» геть з глузду з’їхав з його безсоромними пропозиціями, непристойними натяками і запрошеннями помилуватися місяцем на березі океану. Зухвальця варто провчити, він заслуговує добрячого прочухана, за таку срамоту його й за ґрати не завадить кинути, ненадовго, звісно, і лінійкою по пальцях надавати, щоб навчився поважати чужих дружин!

А досі вона про все це мовчала, бо поглянь на його дружину, така хороша, шкода її засмучувати. Але сьогодні той негідник перейшов усі межі… Вона ж просто зайшла в аптеку зробити укол, а той цинік своїми мацаками до її грудей поліз, тож вона мусила тікати…

Агент мовчки й уважно слухав дружину, і дона Маґнолія, добре його знаючи, бачила, як чоловікове обличчя перекошується і з кожним її словом на ньому чимраз дужче проступає пекельна лють, отже, ніч за ґратами фармацевту гарантована.

Того ж вечора поліціант не поділив зі своїм колегою якихось кілька лотерейних мільрейсів. Після запальної суперечки з ляпасами і стусанами чоловік дони Маґнолії обізвав колегу шахраєм, натомість почув таке, що змусило його остовпіти: «Нехай краще я буду шахраєм, аніж таким сліпим рогоносцем, як ти, любий друже». На підтвердження своїх слів колега перерахував недавні пригоди дони Маґнолії, а наостанок повідомив, що п’ятеро їхніх колег, не рахуючи інспектора, по черзі оздоблювали рогами голову її нетямущого чоловіка. Якби агентові спало на думку на кожен свій ріг почепити по лампочці, то можна було б освітити півміста, якщо не більше. Тому коли він і не шахрай, однак сповна ганьбить їхню поліцію. Після цього знову пішла стусанина.

Гідно захистивши у бійці свою честь, агент помирився з колегою, від якого — а також іще від кількох товаришів — отримав вичерпну інформацію. Чи він чув про Мессаліну? Не чув? Ні, не повія, була одна така в античні часи… Так от, порівняно з доною Маґнолією ота Мессаліна — достоту непорочна діва…

Озвірілий агент заприсягнувся провчити невірну, сиплячи погрозами, які дуже нагадували погрози дони Маґнолії фармацевту:

— Ох ти ж курва паскудна! Ти мені за це заплатиш!

Він, не перебиваючи, скептично вислухав усі вигадані скарги дони Маґнолії, а потім натовк їй писок, відлушпарив по цнотливих персах, ухопив за горлянку і зажадав відвертих зізнань.

Духопелив він її досвідчено і натхненно — як справжній знавець своєї справи, тому дона Маґнолія зізналась і в тому, що було, і чого не було, про всі давні та недавні випадки, які жодного стосунку до поліції не мали, про її залицяння, інтриги, блуд, а під кінець — усю правду про випадок із доктором Теодоро. Останнє ще й деталями присмачила: отакенне здоровидло, а ні на що не здатне, з ним щось точно не так, бо вперше оце трапився чоловік, який не припав до її смаковитих сідниць, ото вже так одоробало.

Тимчасом під вікнами вже стовбичив натовп роззяв, приваблених криками, лайкою та звуками духопелів, що лунали з помешкання поліцейського. Кумасі були на боці агента, адже та хвойда Маґнолія давно вже заробила на таку припарку, шкода лише, що так пізно її дістала. Гімназистів аж мороз дер по спинах від кожного удару по її ніжному, спокусливому, соковитому тілу, яке так часто їм снилося. Щоночі ця праведна самаритянка юнацьких душ, ця жриця кохання молодечих думок звивалася в екстазі, пестила спраглі тіла чи не в сорока ліжках одночасно, вірна і віддана кожному з них.

Дона Флор і дона Норма пішли в дім до поліцейського, щоб припинити той рейвах, решта сусідів не наважилися зв’язуватися з агентом.

— Сеу Тьяґо, та що ж це ви робите? Чи ви хочете її в труну звести? Годі вже… — благала дона Норма.

— О, саме в труні їй і місце, сучарі паскудній… — крикнув агент, добряче при цьому телехнувши дружину.

— Біднесенька… А ви справжнє чудовисько!.. — вигукнула дона Флор, схиляючись над Маґнолією.

— Біднесенька? — поліцейський аж скипів від такої несправедливості. — А бажаєте знати, що ця «біднесенька» вигадала про вашого чоловіка?

— Про мого чоловіка?

— О, вона казала мені, що доктор домагався її сьогодні в аптеці, ба навіть намагався зґвалтувати! А коли я її взяв, цю шльондру, за зябра, то вона хутенько зізналася, що все це вигадала, щоб я помстився за її начебто сплюндровану честь, мовляв, вона ледве врятувалася, така праведна і безгрішна. Та з’ясувалося, що це доктор безгрішний і праведний, бо ця бахурка чіплялася до нього, а він встояв… це так, мовчу вже про інші її перемоги на цьому фронті…

Він похнюпився й мовив похмуро:

— А знаєте, як мене сьогодні називали колеги? «Стидовисько поліції»…

Того вечора, збираючись у кіно, дона Флор чепурилася перед дзеркалом і грайливо запитала чоловіка:

— То он воно що, пане докторе, з’ясувалося, ви чіпляєтесь до пацієнток, які, бідолашні, приходять до вас на уколи… Сьогодні он ледь не зґвалтували дону Маґнолію…

Він боязко глянув на дружину й одразу зрозумів, що вона кепкує з нього, бо аж ніяк не могла поставитися до цієї історії серйозно. Хоч як дона Флор намагалась пройнятися вдячністю за чоловікову вірність, в її уяві весь час поставала картина: серйозного доктора Теодоро зі шприцом у руках намагається поцілувати цицькаста дона Маґнолія. У порядності свого чоловіка дона Флор ані на мить не сумнівалась, авжеж, це ж її Теодоро — уважний і делікатний, але хоч як старалась, уся ця ситуація видавалася їй більше кумедною, ніж героїчною.

— Та вона взагалі не сповна розуму!.. Невже думала, що я здатен осквернити свою аптеку зґвалтуванням?

— У цьому разі, любий, про насильство не йшлося, адже вона сама прийшла себе пропонувати…

Він стишив голос — ніколи не перестане соромитися розмовляти з дружиною на такі теми…

— Хіба можу дивитися на інших, якщо у мене є ти, люба?

На всьому світі не було вірнішого та поряднішого чоловіка, ніж її Теодоро; дона Флор пригорнулась до нього і вуста їхні злилися в ніжному легкому поцілунку.

— Дякую тобі, Теодоро, про тебе я можу сказати те саме.

На вулицях, біля під’їздів будинків, за аперитивом у барі Мендеса — всюди чоловіки обговорювали вчинки, наміри та мотиви знаної хвойди; дона Маґнолія, сховавшись у батьків, брала сольові ванни, а таємний агент заливався кашасою.

Сеу Вівалдо, власник похоронного бюро, відразу поставив питання руба: доктор Теодоро імпотент чи ні? І не лише тому, що про це заявила та розпусниця Маґнолія, будьмо відверті, хіба що євнух здатен стриматися перед принадами тієї потіпахи. Тож хто його знає, як воно там у нього, у того Теодоро. Мойзес Алвес, какаовий плантатор, завзято став на захист фармацевта.

— Ні на що не здатний євнух? Яка несосвітенна дурниця! Просто він серйозний і відповідальний чоловік; чи ти хотів, щоб він вдув отій мандрьосі просто в аптеці, на столі з ліками?

Але сеу Вівалдо не сприйняв це за аргумент, він був доволі скептично, ба навіть критично налаштований:

— Не поласувати такою кралею! Та хоч би й в аптеці… хоч би де… Та якби вона прийшла до мене на все готова у «Квітучий рай», то я виграв би її в першій-ліпшій труні…

Зрештою всі одностайно вирішили: імпотент він чи ні, але точно прогадав, прогнавши її, краще було призначити побачення:

— Отак Бог і дає горіхи беззубому…

Відлуння цих палких дискусій, підігрітих пивом і кашасою, дійшли і до вух дони Флор, як дійшли до неї і дифірамби подруг і сусідок.

— О, якби всі чоловіки були такі, ми б і горя не знали…

Дона Флор, відчувши нотки єхидства в їхніх похвалах, образилася за свого чоловіка і сказала Марії Антонії, своїй колишній учениці й знаній пліткарці, яка навідалася до неї, щоб позловтішатися:

— Якщо ви так прагнете переконатися в тому, що він справжній чоловік, прошу, приходьте, він дуже швидко вам це доведе…

— Та невже? — розсміялася Марія Антонія, втішена таким жартом.

Дона Флор теж засміялася. Хоч її ці насмішки обурювали, та історія з доною Маґнолією й надалі здавалась їй дуже кумедною.

Якось уранці, кілька днів потому, до неї завітала Діонісія Ошоссі зі своїм товстеньким малюком, щоб хрещена його благословила. Останнім часом вона приходила вкрай рідко, і цього разу поділилася з кумою своїми негараздами: її чоловік має коханку. Їздячи повсюди своєю вантажівкою, він був зупинився на ніч у Жоазейро і сплутався там із якоюсь дівкою. Діонісія подалась до спокусниці після того, як отримала анонімний лист; зчинила там страшенний галас і пригрозила прогнати зрадника геть. Але, звісно ж, це були тільки слова, бо що ж то за чоловік, який не стрибає в гречку? Проте все це дуже засмучувало її, Діонісія аж схудла і лише тепер потроху почала заспокоюватися: чоловік не лише порвав з тією жінкою стосунки, а й узагалі перестав ночувати в Жоазейро.

Дона Флор розраяла куму: ех, певно, кожна з нас у своєму житті рано чи пізно страждає від таких речей… От хоча б і вона сама, далеко йти не треба, дізналася про зраду, яка до глибини люблячого серця вибила її з колії.

— Невже і доктор туди ж? Навіть він? От бачите, кожнісінька жінка не уникне цього…

— Хто? Теодоро? Ні, я засмутилася геть не через нього, кумо Діонісіє, мій Теодоро — це виняток, який підтверджує правило… Він надзвичайно порядна людина, за нього я головою ручаюсь…

Несподівано для себе дона Флор мало не зізналася Діонісії, що історія з доною Маґнолією засмутила її набагато менше, ніж давній зв’язок Інес Васкес дос Сантос із Гульвісою, про який вона допіру дізналася. Варто було доні Флор подумати про Міртес, як в уяві поставала та худа лицемірка Інес, ота підла облуда, та мерзенна лярва!

8

МАЙЖЕ ПІВРОКУ ТРИВАЛИ РЕПЕТИЦІЇ, АЖ ПОКИ МАЕСТРО НАРЕШТІ визнав виконання романсу бездоганним і готовий був віддати на суд публіки твір, до якого він ставився удвічі вимогливіше, ніж до інших, адже присвятив його доброму серцю і красі дони Флор: «Колискова Флорипедес» стала його улюбленим дітищем.

Кожного суботнього вечора, незалежно від погоди, байдуже в кого вдома, оркестр збирався на репетицію свого майбутнього концерту в Піреса.

Дякувати Богові, останні місяці були спокійні, без усіляких ексцесів та інцидентів, за винятком хіба що дебюту Марилди «в ефірі радіо «Амараліна» — наймолодшої та найпопулярнішої станції», — цією подією перейнявся увесь квартал. Сусідів проймала така гордість за дебютантку, вони так хвилювалися й раділи разом із нею, що, здавалося, це особистий дебют кожного з них.

Цього важливого для всієї вулиці дня, під незмінним керівництвом дони Норми, галаслива юрба попрямувала під вікна станції «Амараліне». На подарунок Марилді сусіди зібрали солідну суму і через сеу Самуеля-Ювеліра — хоч він продавав не лише коштовності, а все на світі: тканини, парфуми, меблі і навіть не гребував контрабандою — придбали їй чудовий годинник, сучасний та оригінальний, та ще й із гарантією на півроку. «Швейцарський, з сімнадцятьма рубінами і майже задурно», — стверджував сеу Самуель, натякаючи, що це спеціальна ціна для його улюбленої постійної клієнтки дони Норми.

Трохи згодом, сеу Сампайо, якому дружина, не втримавшись, похвалилася подарунком, заявив, що старий шахрай вкотре обвів навколо пальця довірливу дону Норму, зрештою, як робив це вже двадцять років поспіль і робитиме, аж доки когось із них винесуть ногами вперед:

— І якщо ти помиратимеш перша, то на передсмертному ложі він тобі встигне втелющити контрабандні святі дари як для своєї улюбленої постійної клієнтки, за винятково вигідною ціною…

Поруч зі швейцарськими той годинник, звісно, й поруч не лежав, і оздоблювали його далеко не рубіни. Його було зібрано в Сан-Паулу, втім, це ще не означає, що він неякісний. «Досить уже так зневажливо ставитися до вітчизняного виробництва, нічим воно від закордонного не відрізняється», — патріотично підсумував сеу Зе Сампайо.

Як і варто було сподіватися, у дони Марії до Кармо стався нервовий зрив, коли вона побачила доньку перед мікрофоном і диктор оголосив, що «голос у неї ніжнішій, ніж у тропічної пташки». На очах дони Флор теж забриніла сльоза: до Марилди вона ставилась, як до доньки, з правдивою материнською ніжністю та й добряче доклала рук, щоб відстояти її право співати отак перед мікрофоном, — навіть із доктором Теодоро вперше в житті мало не посварилася через неї. Своїм успіхом Марилда завдячувала всім сусідам, але насамперед і найбільше доні Флор. Щоб достойно привітати Марилду, дона Флор напекла всіляких ласощів і віднесла їх до неї додому, де з нагоди цього знаменного дня накрили святковий стіл і навіть відкоркували пляшку шампанського (подарунок Освалдиньйо) на честь дівчини. Дебют молодої співачки тепло прийняли слухачі, хоча не обійшлось і без критики.

Окрім почину молодої зірки, спокійний плин тодішніх днів порушила хіба що поїздка дони Жізи до Сполучених Штатів, щодо якої виникло багато пліток та балачок. Навіть дона Динора, яка завжди знала все наперед, не змогла передбачити, що в Нью-Йорку помре такий собі пан Шелбі, залишивши весь свій спадок доні Жізі. Ким був той містер і чому він заповів усі свої статки викладачці англійської мови, яка вже стільки років жила в Бразилії? Вивідати все з першоджерела не випало нагоди, оскільки поїхала вона, нікого не попередивши і ні з ким не попрощавшись.

Надзвичайно суперечливі чутки крутилися навколо померлого та його багатство. Дехто припускав, що той містер Шелбі — колишній чоловік дони Жізи, а може, просто її давнє кохання. Варіантів було безліч, однак усі сходилися в одному: доні Жізі перепав шалений, вочевидь, мільйонний спадок, та ще й не в якихось там мільрейсах, а в справжнісіньких американських доларах.

Але всі ці чутки вмить розвіялися, коли дона Норма отримала авіапоштою конверт, який, перш ніж відкривати, ретельно огледіла, дивуючись із чудернацьких іноземних марок і такого рідного, впевненого та чіткого почерку дони Жізи, з якого відразу можна було зрозуміти, що він належить високоосвіченій людині.

У листі дона Жіза писала, що незабаром повернеться в Баїю, про те, що поклала квіти на могилу двоюрідного брата («Ага, нехай комусь іншому розказує! Ніякий то не брат, а її чоловік чи принаймні коханець!» — шепотілися по закутках кумоньки і знавці її особистого життя — в барі за чаркою кашаси), інші справи також вдалось залагодити. Вона справді дістала спадок як єдина родичка, але той спадок зводився до старого автомобіля, особистих речей небіжчика і кількох акцій нафтових компаній Близького Сходу. Дона Жіза все це продала, та виручених коштів їй заледве вистачить, щоб оплатити витрати на поїздку. А ще від двоюрідного брата їй залишилася породиста чистокровна такса Монсеньйор, з якою вона зовсім скоро прогулюватиметься вулицями Баїї, і саме зараз вона морочиться з паперами для її вивозу до Бразилії.

За останні півроку лише ці дві події, мабуть, могли конкурувати з хронікою життя дони Флор і двох її чоловіків. Решта її часу спливала серед репетицій, зборів Товариства фармакологів, занять у її школі, відвідин друзів та родичів, походів у кіно та любощів по середах і суботах.

Поклавши руку на серце, порівняно з її колишнім запалом дона Флор чимраз рідше відвідувала репетиції, та якщо вже там бувала, то не нудилася демонстративно і напоказ, як робили це деякі дружини оркестрантів. Вона була вірною подругою своєму чоловікові, поділяла його захоплення та вподобання, та час до часу таки дозволяла собі пропустити репетицію, адже, відверто кажучи, віднайти спокій і насолоду в монотонному повторенні мелодії здатні лише по-справжньому закохані у музику люди.

Рідше стала вона бувати і на зборах Товариства фармакологів, де захищали дисертації і дебатували на різні теми. Навіщо робити щось усупереч власному бажанню? Щоб увесь вечір ловити окунів, силуватись зосередитися на доповіді, вникнути в тему, а під кінець таки закуняти? Доні Флор не вдалось подолати сон навіть того вечора, коли доктор Теодоро захищав свою суперечливу дисертацію про барбітурати («Застосування органічних засобів замість хімічних препаратів у лікуванні безсоння»), до того ж це був не просто собі захист, йшлося про докторову репутацію. Дискусія тривала до глупої ночі, й коли схвильований і щасливий чоловік узяв її за лікоть, дона Флор, щойно прокинувшись від оплесків, замалим не попросила в нього пробачення за те, що спала, немов від кінської дози тих його органічних барбітуратів…

— Любий… — тільки й спромоглась мовити вона.

Проте доктор Теодоро перебував у такій ейфорії, що навіть не звернув уваги на її червоні очі та заспане обличчя.

— Дякую, люба. Це для мене справжня перемога!

Він раз і назавжди поставив крапку в цій історії з хімічними снодійними, виконавши свій обов’язок громадянина та фармацевта, хоча продовжував продавати ці небезпечні отрути, отримуючи непоганий прибуток, оскільки снодійні саме були в моді. Адже освічений та совісний фармацевт був також і власником прибуткової аптеки, тому сумління через продаж ліків його не гризло, адже совість вченого була чиста й аптека не бідувала.

Та найважливішою подією, про яку писали в газетах, обговорювали у найвищих колах, що стала справжнім раєм для швейних ательє та магазинів модного одягу, без сумніву, став концерт аматорського оркестру «Сини Орфея» в особняку Тавейри Піреса, який віртуозно вигравав на віолончелі.

Забракне слів належно описати всю велич і красу того свята музики та мистецтва. Якщо хтось раптом зацікавиться модними тенденціями того сезону, захоче дізнатися про тодішні елегантні вбрання й розкішну красу жінок, хай не полінується погортати підшивки тогочасних газет, а надто газету поета Тавареса, і звернути особливу увагу на репортаж геніального Силвіньйо Ламеньї, істинного знавця цієї тонкої сфери світського життя. А власне про концерт прихильники творчості оркестрантів можуть довідатися, ознайомившись зі статтями критиків Фінеркаеса та Жозе Педрейри або ж дописом Еліо Басти, неперевершеного розумаки і на всі руки мастака, який, окрім свого фортепіано, полюбляв вправлятися в красному письменстві. Дона Розилда в своєму Назаре старанно вирізала для колекції кожен допис, кожну статтю, сповнену дифірамбів її зятеві та його «неперевершеному виконанню такого непростого соло романсу Аженора Ґомеса, що стало достоту перлиною концерту» (Кокейжо, «Умілі акорди концерту», газета Баїї).

Того вечора дона Флор була на сьомому небі від щастя, адже піднялась на найвищий щабель суспільства, а Силвіньйо назвав її «винятковою окрасою цього заходу, яку паризький кравець оздобив неперевершеною сукнею з moiré fauve[66], що затьмарила цього вечора вбрання багатьох дам». На цьому концерті справді зібралися добірні вершки баїянського суспільства: політичні діячі, фінансисти, інтелігенція, архієпископ, начальник поліції, а між них затесалися також витончені сноби, які не оминули нагоди покопирсатися в кишенях багатих родичів, зокрема зятя шановного господаря дому.

З сусідніх із площею Другого липня вулиць запрошення отримали лише сеу Зе Сампайо, колега Піреса по Комерційному клубу, та його давній приятель по коледжу. Але Зе Сампайо відмовився туди піти.

— Та заради Бога, дайте мені спокій, у мене так селезінка розболілась, а ви всі щось від мене хочете… Іди сама, Норміньє, якщо, звісно, маєш бажання…

Безперечно, дона Норма пішла і пішла не сама, а з доною Флор і доктором. («Як, скажіть на Бога, можна було знехтувати таким запрошенням? Це хіба що мій чоловіченько міг утнути, цей набурмосений дикун і відлюдник!»)

Коменьадор Перес сказав доні Імакуладі:

— Цього разу я найдужче хочу, щоб вечір вдався якнайкраще… І докладу до цього всіх зусиль…

Так воно й сталося. Тут варто віддати належне доні Імакуладі, адже попри свій далеко не янгольський характер, улаштовувати прийоми вона вміла, як ніхто. Запросила архітектора Жилбербета Шавеса (він обійшовся достоту на вагу золота), який надав послуги з оформлення саду, де гратиме оркестр.

— Ви про гроші не думайте, мені потрібен ідеальний, довершений сад, з аркою, різними саджанцями… тому робіть усе, що для цього буде потрібно, — наголосив зазвичай скупий комендатор, який жодної копійки марно не витратив би, та коли потрібно було розпустити хвіст, — грошей не рахував.

А маестрові Шавесу тільки цього і треба було, він полюбляв розгулятися. На свою роботу він витратив шалені гроші, зате і результат був приголомшливий: сад вийшов достоту казковий, а невеличкий амфітеатр вражав сміливістю архітектурного задуму, якого Баїя ще зроду не бачила: «Жилбербет (зауважте: саме Жилбербет, а не Жилберто і навіть не Жилберт, як називають його деякі невігласи) вклав у цей витвір увесь свій ультрамодерний талант» (ще одна і, певна річ, не остання цитата чудового Силвіньйо).

Дона Флор, увійшовши в сад, аж заціпеніла від захвату, а дона Норма тільки й спромоглася видихнути:

— Оце так!..

Господарі зустрічали гостей: дона Імакулада в спеціально замовленій з Європи сукні, з лорнетом у руках, комендатор у смокінгу та накрохмаленій сорочці з твердим комірцем. Побачивши доктора Теодоро з його золотим фаготом, на його обличчі засяяла щаслива усмішка.

— Дорогий Теодоро! Я з нетерпінням чекаю, коли ми нарешті зіграємо…

Дона Імакулада простягала кінчики пальців для поцілунку чоловікам і для легкого рукостискання з жінками так пихато, наче гості прийшли просити в неї благословення.

— Але ж вона й страшна! — шепнула дона Норма, щойно побачила її з лорнетом у руках.

— Вигляд у неї, правду кажучи… Але ти не уявляєш, хто вона… Це почесний президент Місіонерського товариства в Африці й Азії. Якось доктор Теодоро отримав від неї лист із проханням надати матеріальну підтримку тамтешнім католицьким місіям.

Незабаром прийшов Бідолашний Урбано в новісінькому смокінгу, щойно з ательє (за кошт комендатора, звісно, не міг же він залишити оркестр без скрипаля в такий урочистий вечір, бо той не мав що вдягнути). Бідолашний вийшов з дому під акомпанемент дошкульних кпин дружини, тож усе, що йому зараз хотілося, це сховатися за деревами і щонайменше показуватися на очі гостям. Доктор Теодоро провів Урбано в амфітеатр, де вони залишили свої інструменти.

Концерт мав початися о пів на дев’яту, втім, уже було близько десятої, коли маестрові Аженору Ґомесу нарешті вдалося зібрати всіх оркестрантів і розпочати програму.

Але гості не поспішали припиняти своїх невимушених балачок за келихами в залі та в саду, тож комендатору довелося взяти в руки мікрофон і, стримуючи гнів, серйозним тоном закликати всіх до уваги:

— Шановні гості, концерт ось-ось розпочнеться, попрошу вас поквапитися…

Ніхто не міг не послухатися, бо заклик звучав радше як наказ, аніж запрошення. Гамір потроху вщухав, кавалери і дами розсілися на свої місця, та багато хто й далі стояв, чекаючи вдалої нагоди непомітно загубитися. Це була виняткова, добірна та напрочуд елітна публіка: з відвертих декольте дам усіма барвами вилискували коштовності, кавалери красувались у смокінгах, а маестро — у неперевершеному фраку. Дона Флор і дона Норма сіли в першому ряду, недалеко від дони Імакулади й архієпископа-примаса, який, коли вірити чуткам, уже зовсім скоро мав прийняти кардинальський сан.

У маестро Аженора Ґомеса калатало серце («та я вже ті концерти мав, як горіхи лущити, а тут знову переминаюся з ноги на ногу, мов уперше… і так щоразу»). Він зосередився й таки змахнув своєю диригентською паличкою.

Першу частину концерту публіка слухала уважно і часто аплодувала. Штивно і велично прозвучав марш Шуберта, заплакала чарівна скрипка доктора Венсеслау Вейґи мелодією Дрдли, зірвавши шквал овацій і захоплені вигуки деяких шанувальників, зокрема доктора Ітазила Бенісіо, «теж відповідального лікаря та знаного артиста» (Силвіньйо). Щасливий маестро Ґомес вдоволено витирав краплі поту з чола.

У перерві гості, мов з голодного краю, кинулися до вишуканих закусок, де вперше в житті дона Норма та дона Флор скуштували кав’яр.

Дона Флор багато чула про кав’яр — особливо про те, що грам його на вагу золота — і він їй сподобався, хоча й був не зовсім звичний на смак. Дона Норма, навпаки, скривилась і, сміючись, зауважила, що їй більше смакує шампанське (вона вже випила аж два келихи):

— О, в цьому напої й гірчинка, і цікавинка, і ще якась солодкава біда…

Дона Флор раптом згадала Гульвісу, свого першого чоловіка-небіжчика, коли той саме повернувся з Ріо. Він вихвалявся, що куштував там славнозвісний кав’яр і на запитання, чи він йому сподобався, відповів:

— На смак, мов потка… Дуже сподобався!

Дона Норма пирснула, шампанське робило свою таємну справу: покійний був трохи божевільний, але завжди веселий і дотепний, а вже як щось бовкне… «Дівчинко моя, а небіжчик добре знав, що каже…»

З’явився доктор Теодоро попід руку з Бідолашним Урбано, якого він силоміць тягнув до столу, дона Флор поклала йому на тарілку різноманітних закусок, не забувши про кав’яр.

На другу частину концерту зібрати гостей було не так уже й легко. Бо коли справжні шанувальники музики вже сіли на свої місця, виявилося, що їх значно менше, ніж охочих набити черево. Та комендатор дав знак починати, маестро змахнув паличкою й оркестр заграв «Просту сповідь».

Після чарівної композиції Френсіса Томе настала кульмінація концерту: соло на віолончелі у виконанні комендатора Адріано Піреса.

Ось тут запанувала справжня тиша: навіть у буфеті та на кухні слуги затамували подих, а офіціанти припинили подавати напої аж до кінця номера. Дона Імакулада особисто розпорядилася, щоб, коли гратиме господар, і муха не пролетіла.

А комендатор Адріано Пірес, цей скупий, черствий мільйонер, забувши про все на світі, поринув у музику, ставши раптом звичайнісіньким чоловіком.

Щойно його віолончель затихла, навколо залунали безкінечні оплески; сеу Адріано, вказуючи на маестро та оркестрантів, вдячно вклонявся. Звідусіль лунало «браво!» та «біс!» і не лише цінувальники, а й звичайні гості щиро бажали поринути знову в це неперевершене звучання віолончелі. Шаленіли всі, а особливо старався біржовий спекулянт Аліріо де Алмейда, який у музиці петрав, як свиня у перці, зате його бізнес цілком був у руках комендатора.

Як згодом влучно зауважив Бідолашний Урбано, номер комендатора слід було ставити останнім, бо після нього більшість запрошених розсипалися по залах, щоб випити й поспілкуватися. Дехто не наважився встати і вийти, тому слухали решту виступів геть неуважно або зовсім байдуже, з нетерпінням чекаючи завершення. Час до часу хтось таки набирався сміливості й, перепрошуючи, прямував до столів з їжею і напоями.

Утім «Сини Орфея» зовсім не помічали цих дрібних втеч, продовжуючи грати так само натхненно. Шанувальників музики засмучували ці раптові дезертирства та постійні перешіптування. Дона Норма зі своїм «тсс» обернулась, щоб угамувати нечем, саме в той момент, коли доктор Теодоро, віддано дивлячись на дружину, розпочав своє соло на фаготі. Дона Імакулада, яка теж уважно стежила за виступом, теж обернулась і загрозливо глянула крізь свій лорнет на тих невгамовних. Цього було досить, щоб запанувала гробова тиша і ніхто не наважився більше встати й піти.

Солодке звучання фагота розлилося садом, формуючи ореол любові над чорнокосою доною Флор.

А дона Флор, млосно стуливши повіки, слухала романс і думала, як же багато дав їй цей добрий чоловік. Ось вона сидить там, де й не мріяла опинитися, — у саду найаристократичнішого дому Баїї біля його преосвященства архієпископа-примаса в пурпурової мантії, оздобленій горностаєм.

Стільки їй дав цей Теодоро: спокій, упевненість, оточив порядком та комфортом, представив високоповажному суспільству. А зараз ось видобуває з вузьких глибин фагота ніжні звуки: так звучить його кохання, його відданість. Хіба можна бажати кращого чоловіка?

Коли вибухнули оплески, дона Норма помітила, як по щоці в подруги скотилася сльоза. «Сльози щастя» радо всміхнулася добра сусідка, яка теж пишалася успіхом доктора:

— Блискуче виконання…

Навіть сама дона Імакулада зволила обдарувати дону Флор похвалою:

— Ваш чоловік дуже вдало виступив…

Щойно стихли останні звуки попурі з «Веселої вдови», останнього номеру концерту, і у великій приймальній залі почалися танці. Але в саду слухачі й досі вітали диригента та оркестрантів. Дона Флор забула витерти сльозу, і доктор Теодоро, побачивши, як зворушило її виконання, зрозумів, що ось вона, справжня винагорода за довгих півроку репетицій.

Із дому прийшли по Еліо Баста, який весь вечір був уповноважений грати на роялі самби та фокстроти, танго та болеро. Доктор Теодоро, з фаготом у руках, запропонував уже йти — було вже далеко за північ, — але дона Норма випрохала ще п’ять хвилиночок, щоб перехилити останній келих шампанського: «Обожнюю шампанське!»

Вона випила два і в таксі весело сміялася, сама не знаючи з чого. А дона Флор сиділа, стиснувши чоловікову долоню. Вони обговорювали вечір, свято і концерт зокрема, і зійшлися на тому, що все було на найвищому рівні, столи вгиналися від наїдків та напоїв і було очевидно, що комендатор вгатив у все це купу грошей.

— Але ж погодьтеся, це вже було аж занадто… — сказав доктор. — Навіть ікру подавати, ще й справжню, російську…

Добряче захмеліла від шампанського дона Норма по-змовницькому підморгнула подрузі:

— Докторе, а вам кав’яр сподобався?

— Ну… я чув, що це божественний делікатес, але покуштував його сьогодні вперше, не втрачати ж такої нагоди, бо коли ще випаде… Але чесно зізнаюся, доно Нормо, я так і не розсмакував як слід… Якийсь дивний у нього присмак…

— Справді? І на що ж вам схожий той присмак?

Розслаблена дона Норма лукаво дивилась на нього, а дона Флор лише схилила голову, щоб приховати знічену усмішку. Доктор Теодоро думав, із чим би то порівняти смак кав’яру, але йому так нічого й не спало на думку.

— Правду кажучи, не можу пригадати нічого, що мало би схожий смак. Але між нами кажучи, і поки нас ніхто не чує, — смак достоту огидний, скажу я вам!

— Огидний, кажете, — розплилася в усмішці дона Норма. — Я такої самої думки, але дехто вважає його смачним, правда ж, Флор?

Але дона Флор у відповідь не всміхнулася, лише глянула на подругу якось аж засмучено і трохи схвильовано. Міцно стиснувши руку чоловіка, вона тихенько сказала:

— Ти так гарно грав, любий, мені дуже сподобався романс.

— Краще не вмію… Я всього лиш аматор.

А навіщо вміти краще? Та й хто я така, щоб від тебе, любий, вимагати кращого? Що від мене отримав ти і що поклала на чашу подружніх терезів я, аби врівноважити твій внесок, такий незрівнянний та безмежний? Як жити, коли тобі присвячує романси й оточує турботою освічений достойний і вірний чоловік, а ти натомість не можеш запропонувати нічогісінько, бо ти звичайна, проста, не поцілована Богом, не обдарована і не освічена. Я така маленька для твоїх висот, Теодоро…

Тільки і провів їх поглядом Бідолаха Урбано, який чекав на трамвайній зупинці зі скрипкою і пакунком запашних гостинців для сії Марикоти.

9

ПОВАЖНИЙ ПРОФЕСОР ЕПАМІНОНДАС СОУЗА ПІНТО полюбляв афоризми, що, на його думку, передавали прадавню мудрість й одвічні істини.

«Щастя не має історії, а щасливе життя не оспівують у романсах», — відповів він, коли Шимбо, цей впливовий Гульвісин родич, запитав його про дону Флор, якої не бачив від того пам’ятного Карнавалу («і скільки це вже років минуло, два, три?»)

— Вона знову вийшла заміж і тепер щаслива… Вже майже рік, як Флор поєднала свою долю з доктором Теодоро Мадурейрою…

— І що з нею ще сталося за цей час?

— Та хіба ж я знаю… — і щоб не проґавити такої нагоди, додав: — Як справедливо казали мудрі люди: щастя не має історії…

Стріляний птах Шимбо підсумував:

— Так і є… Бо варто чомусь статися, то від пересудів не сховаєшся… От розкажу я вам історію… Слухайте…

І він почав виливати другові душу: уявіть собі, у такому поважному віці він сплутався з дев’ятнадцятирічною дівицею — ні не цнотливою, та все одно… Один негідник замакітрив дівчині голову казками про шлюб, зірвав з неї віночок ще й залишив у ній своє сім’я, та й втік, а бідолашний щиросердий Шимбо прихистив нещасну… І от результат, мій любий професоре: дівчина з животом, а відповідає за неї — він…

Професор Епамінондас Соуза Пінто з його зразковим і бездоганним життям не міг дати пораду і належно втішити цього розумного чоловіка, тому жодних слів, окрім як привітати його з тією «випадковою вагітністю», на думку йому не спало.

Та й ми не знайдемо слів розради для цього кабальєро, ба більше, нам навіть бракує місця та й часу, щоб докладніше розібратись у цій ситуації, єдине, що ми можемо, це підпасувати цю подію під нашу хроніку: щастя дони Флор і доктора Теодоро бігло спокійним плином і таки справді не траплялося нічого, про що можна розповісти в цій і без того затяжній історії, яку не варто обтяжувати зайвими деталями їхніх спокійних буднів.

Сама ж дона Флор у листах до сестри Розалії через рік після весілля писала, що в її житті нічого значущого і цікавого не відбувається.

Тож вона заповнювала сторінки новинами від родичів і сусідів (яких за стільки років Розалія вже добре знала на імена). Розповідала про тітку Літу, яка й далі хворіла, про дядька Порту, який був непідвладний часові. Про дону Розилду, яка майже безвилазно сидить зараз у Назаре, бідолашна Селеста! Про численні успіхи Марилди, зірки радіо, яка от-от має записати свою першу платівку. Про кумедний випадок, що стався з доною Нормою («О, то треба знати її особисто, ту Нормінью»): у вівторок її запросили прийти на хрестини, призначені на суботу, а вона відмовилася, «у суботу мене вже запросили на похорон». «Норміньє, сьогодні ж лише вівторок, як ти знаєш, що в суботу когось ховатимуть?» Ну а як інакше… хтось неодмінно помре з п’ятниці на суботу, щоб за вихідні можна було організувати пишні похорони. Дона Жіза привезла з Нью-Йорка собаку, знаєш, оту таку довжелезну «як ковбаска», а для неї, дони Флор, — красиву брошку. «Уявляєш, Розаліє, ця божевільна американка подарувала Теодоро сорочку, розмальовану голими жінками, де доктор, а де така сорочка?.. Він, звісно, ввічливо подякував і не розгнівався, але я відразу ж сховала ту сорочку глибоко в білизняну шафу, від гріха подалі, але ж дона Жіза і справді хотіла зробити йому приємне». А от сердешна дона Динора хворіє й не виходить із дому, а уяви собі, як це для неї, «мало того, що ревматизм допікає, то ще й про все дізнається остання, та ще й через треті руки». Усе, що дона Динора може зараз робити, це ворожити на картах, а оскільки сама вона явно не щаслива, то пророкує всім самі негаразди. Уявляєш, навіть їй, доні Флор, вона заявила «ще жодне щастя не тривало вічно», світ іще не бачив такої чорноротої!

Оце, власне, й усе, немає більше про що ще розповідати: «все, як завжди, отак життя минає, а навколо нічого не відбувається». Теодоро планував викупити будинок, в якому вони живуть, але один зі співвласників аптеки вирішив продати свою частку і переїхати в Ріо. Тоді Теодоро порадився з нею: «У що, на твою думку, доцільніше та мудріше вкласти капітал: у дім чи в аптеку?» Й одразу ж пояснив, що, викупивши частку аптеки, він автоматично стане мажоритарним компаньйоном, ну а будинок вони неодмінно придбають за першої ж нагоди. У господаря немає іншого виходу, бо оренда просто сміховинна.

Насправді доктор давно вже для себе вирішив, як йому вчинити, і якщо й запитав поради у дони Флор, то просто задля годиться; «Час минає, а доктор анітрохи не змінюється, він і далі такий делікатний та ввічливий, порядний та вихований, і так з дня у день. Я вже знаю його, як облупленого, і можу впевнено сказати, як він поведеться в тому чи тому разі, не складно передбачити кожен його крок, кожне слово, бо сьогодні він точнісінько такий, як учора».

Отаке було життя дони Флор, пологе та спокійне; у цьому сповільненому та незмінному ритмі ніщо не турбувало її й не порушувало ритму однакових днів, тому як вона могла інакше поставитися до передбачень прикутої до ліжка ворожки, яка любила пророкувати майбутнє дужче, ніж комендатор Адріано Пірес свою віолончель?

Ба більше, дона Флор і не заперечувала, якби в її життя втрутилась якась подія й порушила монотонність щасливих днів. «Воно ж, сестро, гріх Бога гнівити, нарікаючи на одноманітність після всього, що мені випало пережити з першим чоловіком, але від незмінності втомлюєшся ще більше, навіть якщо то щаслива незмінність. От мені всі заздрять, а я дуже часто сумую, сама не втямлю чому… Отакий жахливий характер у твоєї сестроньки, така вона невдячна і не вміє належно цінувати те, що даровано їй долею, то, може, на спокійне життя і хорошого чоловіка вона просто не заслуговує».

Якось у неділю дона Флор пішла на службу до церкви св. Терези, де проповідь читав дон Клементе («Господи, чому в людському серці не панує мир та злагода?»), і після служби вона зазирнула до ризниці, щоб запросити священика на святкування першої річниці їхнього шлюбу з доктором Теодоро. Про якесь гучне свято не йшлося: просто з такої чудової нагоди зберуться близькі друзі за чаркою лікеру, а заодно відсвяткують і призначення аптекаря на посаду другого скарбника в новому правлінні баїянського Товариства фармакологів.

— Я залюбки прийду привітати вас із річницею такого щасливого та зразкового шлюбу, благословенного Господом…

Дона Флор пішла, а падре, в душі якого роїлись сумніви щодо користі власної проповіді, радісно всміхнувся: ось вона, та праведна душа, чиє серце не знає тривог, ось хто задоволений життям сповна і допоможе йому позбутися похмурих думок.

На півдорозі до виходу дона Флор затрималася в коридорі перед екстравагантною композицією, де свята Клара так дивно поєднувалася з вирізьбленим із дерева ангелом, що його цинічний і щирий вираз обличчя так нагадав їй колись легковажного Гульвісу.

Сердешна свята, навіть її чесноти похитнулися перед зухвалим поглядом спокусника, вона готова була віддати свою честь, своє життя, своє гарантоване спасіння, готова була змінити рай на пекло, бо чого варті рай і життя без пекла?

Перед цією дивною скульптурою дона Флор простояла досить довго, а храм, цей корабель із каменю та вапна, здійнявши вітрила, плив по хмарах, тонучи в небесній блакиті.

10

ДОНА ФЛОР ДОКЛАЛА ВСІХ ЗУСИЛЬ, ЩОБ ЇХНЄ НЕВЕЛИЧКЕ СВЯТО ВДАЛОСЯ НА СЛАВУ, адже вшановували перший рік спільного «щасливого життя двох споріднених душ», як вишукано і влучно зауважив доктор Силвіо Феррейра, генеральний секретар баїянського Товариства фармакологів, піднявши келих за «високоповажного другого скарбника і його шановну дружину дону Флор, подружжя, яке є зразком гідного та вірного життя».

Донові Клементе дона Флор сказала, що це будуть скромні посиденьки в колі близьких друзів, та ледь переступивши поріг, падре побачив, що дім повний ущерть. Авторитет доктора Теодоро і симпатія, з якою всі ставилися до дони Флор, зібрали на це інтимне святкування геть різних людей: були там керівники Товариства фармацевтів, учасники аматорського оркестру, торговці, учениці кулінарної школи «Смак і Мистецтво», а також давні друзі господині — заможна дона Маґа Патерностро і доктор Луїсе Енріке. Навіть не привітавши подружжя, дон Клементе поквапився обійняти цього «поважного вченого», щойно удостоєного премії за «Історію Баїї», «твір, що має не лише наукову, а й художню цінність» (див. статтю Жунота Силвейри «Книги і автори» в газеті «А Тарде»).

Після промови доктора Феррейри, сповненої яскравих стилістичний фігур, доктор Венсеслау Вейґа виконав дві арії на скрипці. Йому аплодували, як і молодій співачці Марилді Рамосандраде, «співочій тропічній пташці», хоча її неземному співу і бракувало належного акомпанементу, лише Освалдиньйо стиха відбивав ритм на барабані.

На цьому імпровізованому концерті доктор Теодоро виконав на своєму фаготі національний гімн, зірвавши шквал захоплених оплесків.

Гості закушували, випивали і весело та невимушено спілкувалися. У вітальні влаштувалися чоловіки, в іншій кімнаті — жінки, незважаючи на обурені протести дони Жізи, яка вважала такий гендерний поділ «феодалізмом і мусульманством». Лише вона і ще якихось дві-три жіночки пішли проти системи, ризикнувши приєднати до чоловічого товариства, де пили пиво і травили анекдоти, за що їх і засудила дона Динора, яку досі мучив ревматизм, що, втім, не заважало їй на всіх нападати.

— Та Марія Антонія така лярва… Поперлася до чоловіків, щоб слухати оте їхнє паскудство… Ще й потягла за собою дону Алісу та дону Мізету… Про американку я краще промовчу… Погляньте, як ота безсоромниця витягає шию, щоб краще чути…

Зате дона Неуза Маседо і К° поводилася на диво стримано і чемно. Скромно сидячи з жінками, вона уважно і вельми серйозно слухала сімдесятилітнього Раміро, сина аргентинців, власників керамічної фабрики. Якби не вона, юнакові не було б з ким і словом перемовитись, адже вся молодь обступила Марилду, благаючи її наспівати якусь самбу, вальс або ж танго, натомість йому кортіло потеревенити про свою улюблену риболовлю:

— «Та що там казати, от учора я зловив отакенну червону рибу, а як зважив — п’ять кілограм, уявляєте?»

— О! — захоплено вигукнула дона Неуза. — Невже аж п’ять? Оце так! А що ви ще впіймали? — Вона думала, яке б його прізвисько дати відважному рибалці. Мабуть, «Риб’ячий жир», і в її очах спалахнув вогник.

Тим часом аргентинець, батько юнака, який прийшов на свято з дружиною і сином, зіштовхнувся в дверях із сеу Вівалдо, власником бюро ритуальних послуг «Квітучий рай». Вони обидва привітали господарів, і повертаючись до чоловічого залу, сеу Бернабо завів свою звичну розмову. Він відзначив, що в дони Флор елегантна сукня, через яку кусає лікті кожна дама на цьому заході.

— Ніщо не прикрашає жінку так, як достаток… — підсумував Гектор Бернабо. — Погляньте лише, яка вона витончена і чарівна господиня, ця дона Флор…

Сеу Вівалдо окинув її довгим поглядом, а він, до слова, дуже полюбляв споглядати витончені лінії налитого жіночого тіла.

— Правду кажучи, елегантності та грації їй ніколи не бракувало, хоча красунею її назвати не можна було. Але ваша правда, тепер вона розцвіла і стала ще привабливіша, і я думаю, достаток тут ні до чого… Це все через вік, любий друже, а дона Флор зараз на самому піку своєї привабливості. Я ніколи не розумів тих, кому подобаються юні незайманки, вони ж не йдуть у жодне порівняння з дорослою жінкою, яка вся скипає соками, аж та сукня на ній розходиться…

— Ви тільки погляньте на ці очі!.. — підтримав аргентинець, теж, вочевидь, цінитель жіночої краси…

А погляд, що так легко здатен поцілити в серце, був спрямований кудись у далечінь, здавалося, дона Флор ширяє зараз у якихось солодких мріях. О, сеу Вівалдо чимало би заплатив, щоб прочитати думки та мрії дони Флор, які щодня надихають фармацевта, і хотілося знати, про що вона так лірично замислилась зараз. Вона ходила з кімнати в кімнату, привітно спілкувалася з гостями, як і годиться господині дому, але робила це якось автоматично.

Сеу Вівалдо поклав руку на плече аргентинця: ой не гроші роблять жінку красивою, сеу Бернабо, ой не гроші, а ніжне ставлення й душевний спокій, ось секрети жіночого щастя. Цей відчужений погляд, це звабливе погойдування стегнами свідчать про те, що дона Флор щаслива.

Але дуже дивний був вираз її обличчя… І коли ж це він уже бачив цей відсторонений погляд, немов занурений у глибини серця? Сеу Вівалдо щосили намагався відтворити в пам’яті той момент, і ось він: такою задуманою вона була біля труни Гульвіси. З таким же відсутнім виглядом вона тоді приймала співчуття, як сьогодні приймає привітання, тоді не було гірких сліз, а зараз немає радісних усмішок, а вона все одно десь далеко і з нею лише самотність. Красу дони Флор, зрозумів раптом сеу Вівалдо, не виміряєш звичними мірками, адже вона особлива: особлива краса особливої жінки.

Жінки обговорювали теперішнє подружнє життя дони Флор. Мало хто з дружин фармакологів та оркестрантів знали про її невдалий перший шлюб і зрадливого чоловіка.

Зате для кумась і сусідок найцікавіше було порівнювати обох чоловіків дони Флор. О, це була їхня улюблена розвага: ні пікантні анекдоти, що їх можна було почути в чоловічому колі (а ті безсоромні, як от Марія Антонія, ще й реготали), ні пісні та романси у виконанні Марилди, якою так пишалися дона Норма, дона Марія до Кармо, дона Амелія й захоплювались юнаки, які оточили молоду співачку і вже по вуха втріскалися в неї, о, ніщо не могло зрівнятися з улюбленими словесними віражами кумась.

Отже, любі подруги, хто ще не знає, перший шлюб дони Флор був справжнім пеклом. Тільки маючи таке вдале порівняння, можна сповна оцінити щастя її другого шлюбу, тільки на такому контрасті можна побачити, якою великою помилкою було її перше заміжжя; та яка там помилка, це була справжня напасть, катастрофа! А скільки цій сердешній довелося пережити через те чудовисько, через того диявола: мало того, що то був послідущий гультяй, гравець та розпусник, то він навіть руку на неї підіймав, можете собі уявити?

— Який жах! — дона Себастьяна схопилася за серце і її повні груди сколихнулися.

Як же настраждалася та бідолашна дона Флор! Так страждати може тільки віддана дружина, принижена гіркотою буття, їй доводилося працювати, щоб утримувати дім та ще й оплачувати борги чоловіка, який усі гроші пускав на азартні ігри — такий ось мав ниций потяг, що влітав у копієчку. Тож зараз вона щаслива, а скільки горя їй довелося пережити!

Дона Флор слухає всі ці теревені про своє життя, а її погляд блукає десь в далекому тумані. Ні доні Жізі, яка регоче у веселому чоловічому товаристві, ні доні Нормі, яка ніяк не натішитися співом Марилди, нікому, геть нікому не спало на думку бодай словом захистити покійного.

Близько півночі пішли останні гості. Дона Себастьяна, вражена розповіддю про сім років страждань господині, торкнулася щоки дони Флор у прощальному поцілунку і співчутливо промовила:

— Дякувати Богові, зараз усе змінилося, й нарешті ви маєте щастя, на яке заслуговуєте…

Молоденька зіронька на естрадному небосхилі, Марилда, засліплюючи своєю красою студентів, на прощання затягнула: «Ніч. Усмішкою небо радіє… Спокій усюди витає, мов мрія…». Та серенада, її, дони Флор серенада, яку співав їй колись Гульвіса і яку забрав із собою в небуття.

Задоволений святом, доктор Теодоро проводжав до дверей своїх колег, які, здавалося, ніколи не перестануть дискутувати про вплив музики на лікування деяких хвороб. Погляди доктора Венсеслау Вейґи і доктора Силвіо Феррейри відрізнялися, й щоб дослухати кожного з них, доктор Теодоро довів друзів аж до трамвайної зупинки.

Коли дона Флор зосталася сама, їй раптом достобіса закортіло втекти від усього цього; від тих недоїдків, від столу, заставленого карафками, від тарілок із залишками соусу, від уривків розмов, що долинали знадвору, від самотнього фагота отам, у кутку. Вона повернулася до того всього спиною, пішла в спальню й увімкнула світло:

— Ти? — запитала вона ніжно, анітрохи не здивувавшись, ніби наперед знала, кого там побачить.

На їхньому кованому ліжку голий, як того вечора після Карнавалу, коли його тіло привезли з моргу, лежав Гульвіса і, всміхаючись, прикликав її рукою. Дона Флор теж до нього всміхнулася, бо хто ж встоїть перед цією вдоволеною усмішкою негідника, перед цим невинним і водночас сповненим цинізму обличчям та хтивим поглядом? Навіть святій Кларі це не вдалося, то що ж казати про земну дону Флор?

— Кохана моя… — почула вона незабутнє, таке любе ліниве звертання.

— Чому ти прийшов саме сьогодні? — запитала дона Флор.

— Ти мене сама покликала, сьогодні ти стільки разів мене кликала, що не прийти я просто не зміг… — і він сказав це так переконливо, ніби дона Флор і справді так щиро прагнула його присутності, що її потреба поборола межі реального та неможливого. — Я тут, моя люба. — І ледь звівшись, він узяв її за руку.

Притягнувши дону Флор до себе, він почав палко її цілувати, але припасти до вуст не встиг, вона рвучко ухилилася.

— Ні, ні. Ти збожеволів.

— Чому ні?

Дона Флор сіла на край ліжка, а Гульвіса знову звабливо розлігся, немов хизуючись своїм красивим тілом, немов навмисне демонструючи всі солодкі та заборонені закутки, які вона так любила. Дона Флор не бачила його аж три роки, але за цей час він анітрохи не змінився, кожна рисочка його тіла була така ж, як і колись.

— А ти зовсім не змінився, а от я… геть розтовстіла…

— Не уявляєш, яка ти красива… Схожа на м’ясисту соковиту цибулинку, так і хочеться відкусити шматочок… Цей негідник Вівалдо таки правду казав… Недарма він так витріщався на кожен вигин твого тіла, кожну ямочку…

— Прибери руку, Гульвісо, і перестань молоти дурниці. Сеу Вівалдо ніколи на мене не витріщався, він завжди ставився до мене шанобливо… Негайно забери руку…

— Чому, люба?.. Чому я повинен її забрати?

— Може, ти, Гульвісо, забув, що я заміжня жінка і поважно ставлюся до свого статусу? Тільки мій чоловік може до мене торкатися…

Гульвіса глузливо підморгнув:

— А хто ж тоді я, по-твоєму, любове моя? Чи ти забула, що я і є твій чоловік? До того ж, перший, у мене перевага…

Ці слова спантеличили дону Флор і вона завагалася, перш ніж відповісти:

— Не вигадуй… Нема про що й говорити…

Знадвору почулися впевнені кроки доктора Теодоро.

— А ось і мій чоловік, іди вже Гульвісо, тобі пора!.. Я страшенно рада, ти й не уявляєш, яка рада тебе побачити… Це було прекрасно, я дуже цього потребувала.

Але Гульвіса і не думав іти.

— Поквапся, божевільний, зараз він відчинить двері!

— А чому я, власне, мушу йти?

— Бо він зараз зайде та й побачить тебе, голого, і що я, по-твоєму, маю йому сказати?

— Дурненька… Нічого він не побачить, лише ти можеш бачити мене.

— Але ж він ляже в ліжко…

Гульвіса скрушно знизав плечима.

— Нічого не вдієш, нам, звісно, буде трохи затісно втрьох, але що поробиш, таке життя…

Цього разу вона не на жарт розізлилася:

— Та що це ти собі надумав? Як можеш так до мене ставитися? Хто тобі дав право говорити зі мною, як із послідущою хвойдою? Та як ти смієш? Чи в тебе й краплі поваги не зосталося? Ти геть, бачу, забув, що я порядна жінка…

— Не гнівайся, люба… Ти ж сама мене покликала…

— Я лише хотіла тебе побачити і поговорити з тобою…

— Але ж ми ще навіть не поспілкувалися…

— То приходь завтра, тоді й наговоримось, а зараз…

— Я не можу отак просто брати і приходити… Чи, може, ти собі думаєш, що це так просто, як гайнути в Санто-Амаро чи в Фейру-де-Сантану? Чи, по-твоєму, мені досить сказати: «Ну все, мені пора, скоро повернуся»? Ні, люба, якщо вже я тут, то це надовго.

— Але ж заради Бога — не в спальні, не в ліжку! Послухай, Гульвісо, навіть якщо він тебе не побачить, я помру від сорому, знаючи, що ти тут, поруч. Я так не можу, — в її голосі забриніли сльози, а бачити, як вона плаче, Гульвісі завжди було нестерпно…

— Ну гаразд, я ляжу в вітальні, а завтра все обговоримо. Але спершу поцілуй мене.

Чути було, як доктор миється у ванній, долинав шум води. Дона Флор підставила щічку.

— Е, ні, моя люба… Або цілую твої вуста, або нікуди не йду…

Ще трохи і доктор буде в спальні… Що залишалося доні Флор? Довелося скоритися тиранові.

— Ох, Гульвісо… — тільки й мовила дона Флор, як жадібні вуста затулили їй рот. О той палкий, нестримний, довгоочікуваний цілунок. Справжній поцілунок!

Гульвіса вийшов голий і красивий, о, який же він був красивий! Золотистий пушок вкривав його руки і ноги, на грудях красувалися світлі кучері, шрам від ножа на лівому плечі, грайливі вуса та хтивий, сповнений жаги погляд. Він пішов, а її вуста досі палали від палкого поцілунку.

Ледь переступивши поріг, Теодоро засипав дружину заслуженими компліментами:

— Свято вдалося на славу, люба. Ти все чудово спланувала, було вдосталь і їжі, і напоїв. Ось це я розумію — враховано кожну дрібницю… — І він почав переодягатися за узголів’ям ліжка, доки дона Флор одягала сорочку.

— Так, Теодоро, все вдалося на славу.

З нагоди їхньої урочистої дати дона Флор вирішила вдягнути сорочку, що була на ній їхньої першої шлюбної ночі в Паріпе, витвір мистецтва дони Енеїде, відтоді вона її жодного разу не вбирала. Поглянувши в дзеркало, переконалася в тому, що красива і жадана, і їй одразу ж захотілося, щоб Гульвіса її побачив.

— Теодоро, я піду поп’ю води.

Мабуть, Гульвіса заснув після своєї виснажливої дороги, і боячись розбудити, вона пройшла коридором навшпиньках. Їй хотілося лише краєм ока побачити його, злегка торкнутися до його обличчя і, якщо він не заснув, показати хоча б здалеку свою прозору сорочку.

Дона Флор увійшла до вітальні саме тієї миті, коли Гульвіса поспіхом виходив звідти. Вона зупинилась, і її лише обдало холодом, а серце стислося: отже, ображений Гульвіса таки вирішив піти і вона знову зостається сама. І не побачить уже його красивого обличчя, його вуст, спраглих поцілунку, ніколи вже вона не прикриватиме своїх принад сорочкою, щоб він, голосно регочучи, зривав її з неї, ніколи більше… Вона образила його, і він пішов…

Що ж, може, це й на краще. Вона порядна жінка, а порядним жінкам не годиться милуватися голизною іншого чоловіка, тимчасом як її законний чекає в ліжку в новій піжамі (подарунок на річницю). Так навіть краще… Гульвіса пішов назавжди… Вона побачила його, поцілувала, то й добре. Так краще, повторювала вона, так буде краще…

Дона Флор попрямувала в спальню. Але чому він так поспішав? Чому вирішив раптом піти, коли щоб опинитися тут, здолав простір і час? Хтозна чи пішов він назавжди, можливо, ще й повернеться?

А може, він просто вийшов прогулятися нічною Баїєю, перевірити, як там без нього гра? Що як просто вирішив навідатися в «Палас», у «Три Герцоги», у «Табарис», «Абайшадиньйо» чи в притони Зезе Менінгіта й Абіліу Мокеки, або в кубло Паранаґуа Вентури?

V

ПРО ЗАПЕКЛУ БОРОТЬБУ ДУХУ ТА ПЛОТІ, ПРО ДИВОВИЖНІ ТА НЕЙМОВІРНІ ПОДІЇ ЧЕРЕЗ КАРКОЛОМНІ ОБСТАВИНИ, ЩО МОЖЛИВІ ЛИШЕ В БАЇЇ, ВІРИТЕ ЧИ НІ…

(під акомпанемент атабаке, аґоґо та жартівливої пісеньки Ешу: «заледве зачинив я двері, як знову велів їх відчинити»)

КУЛІНАРНА ШКОЛА «СМАК І МИСТЕЦТВО»

ЯКА ЇЖА СМАКУЄ, А ЯКУ НЕНАВИДЯТЬ БОГИ ОРИША

(Зі слів Діонісії Ошоссі)

Щосереди Шанґо ласує амалою[67], а в інші дні їсть черепах та баранину (ажапа та агута).

Еува, богиня джерел, терпіти не може кашаси та курятини.

Іямассе полюбляє страву з фазана — конкем.

Для еґума готуйте козла та півня.

Омолу ненавидить краби.

Манірна Ошум, яка обожнює дзеркала та віяла, любить їсти страви з батату, цибулі та креветок. Як гарнір до козлятини, улюбленого м’яса цього божества, слід подавати кукурудзяне борошно з пальмовою олією та бджолиним медом.

Ошоссі, найшанованіше божество, король Спокою й чудовий мисливець, страшенно вибагливий у їжі. У лісі він полює на вепрів, а рибу їсть лише очищену і на дух ненавидить батат і білу квасолю, а ще він зневажає вікна, адже його домом є дикі чагарі. Для войовничої богині Янси, яка не визнає смерті, не варто подавати салат-латук або сапоте, її улюблена страва — аракаже.

Квасоля з кукурудзою — для Ошумари, а для Нана — добре приправлене каруру.

Божество доктора Теодоро, як усіх серйозних та ввічливих людей, — Ошала. Коли він так впевнено крокує в своєму білому костюмі, з фаготом у руках, то нагадує Ошолуфа, найповажнішого прабатька всіх ориш. Серед його кулінарних вподобань страви з батату, білої кукурудзи та білої квасолі. Ошала на дух не виносить жодних приправ, не вживає солі й терпіти не може оливкової олії.

Кажуть, що до азартних ігор та гульбищ Гульвісу навертав Діді, проте тричі було доведено, що божеством покійного був Ешу і ніхто інший. Якщо навіть Ешу і диявол, то що з цього? Можливо, йшлося про Люцифера, грішного янгола, який збунтувався, вбрався у вогонь і пішов проти законів Божих.

У їжі Ешу невибагливий, молотить усе підряд, а от з напоїв визнає лише чисту кашасу. Вночі Ешу тиняється завулками, неодмінно обираючи найважчий, найвужчий та найнезручніший шлях. І всі про це знають, адже кожен, хто має за покровителя Ешу — бешкетники.

А найбешкетнішим був Гульвісин Ешу.

1

УЖЕ ОТ-ОТ КРУП’Є ОГОЛОСИТЬ ОСТАННЮ СТАВКУ, НАДВОРІ ЗАЙМЕТЬСЯ СВІТАНОК, ТОЖ У ЗАЛІ ПАНУЄ ВТОМА. Мадам Клодетта, яка вже геть втратила надію, ходить від гравця до гравця, благально простягаючи руки. Їй уже не вдається надати своєму голосу та поглядові належної грайливості, запоруки успіху. У неї вже не зосталось і крихти самоповаги, а лише страх померти голодною смертю. Вона вже не говорить із загадковим паризьким акцентом: mon chéri, mon petit coco, mon chou — лише плямкає беззубим ротом, благаючи дати їй фішку хоча б у п’ять мільрейсів. Ні, грати вона не збиралася, цю фішку вона виміняє на гроші, що забезпечать їй сите завтра.

Якби ж то їй вдалося проникнути в казино, обійшовши швейцара чи розчуливши його, якби ж тільки він забув про наказ не пропускати таких, як вона, звісно, мадам Клодетта поставила б цю фішку і, не виключено, виграш подвоївся би чи й потроївся, а це означає, що вона змогла б оплатити огидну брудну комірчину в тій халабуді на Пелоуриньйо, де вона жила зі щурами та бридкими величезними тарганами (вони повзали по її ліжку). Щоранку її будили крики та лайливі погрози негайної розправи Смердила, який збирав плату за оренду житла для сеньйори Імакулади Тавейри Пірес, власниці цього і низки інших будинків, у яких жила біднота, а гроші ці йшли на благодійність сеньйори.

Домовитися про відтермінування оплати? Можливо, вдасться вблагати почекати день-два, якщо Смердило матиме настрій дозволити вдовольнити його потреби. Жахлива ціна для всіх, хто знав його (жахлива навіть для мадам Клодетти, яка впала так низько, але поруч зі Смердилом була запашною квіточкою).

Зараз їй було близько сімдесяти років (а може, й усі сімдесят), на потилиці де-не-де стирчали ріденькі пасма розкішного колись волосся, беззуба, майже сліпа, вона, звісно ж, не могла більше заробляти своїм почесним ремеслом, а колись же до неї стояли черги, щоб причаститися забороненим та жаданим плодом. У сорок років (а їй тоді не можна було дати більше двадцяти п’яти), у самому розквіті сил та краси вона переїхала до Баїї з Сан-Паулу, а до того побувала в Буенос-Айресі, Монтевідео та Ріо. Та про своє блискуче та бурхливе минуле в неї зостались дуже бляклі спогади, адже розкіш та багатство минули, не залишивши в її житті жодного світлого сліду, жодної радості.

А починала вона з шикарного пансіону «Європа» на Театральній площі, де какаові полковники кидали до її ніг п’ятсотмільрейсові купюри, щоб сповна спізнати всі тонкощі жаданої насолоди; і отак від вулиці до вулиці, рік за роком котилася вона долі, аж поки докотилася до брудних канав борделю Жулао Пілар та будинку розпусти Карне Подре. А потім і там їй уже не стало місця. Тулилася по жалюгідних закамарках, а в роті в неї й горобець не наслідив. Вечорами тинялася найтемнішими завулками і пропонувала віддатись хоч за копійчину. Якось їй трапився негр, який змилувався над нею й, даючи їй монетку, наче аж лагідно промовив:

— Пора тобі до своїх онуків, бабуню, бо ти вже геть ні на що не годишся…

Але не було в неї онуків, не було і родичів, друзів, анікогісінько… Не мала вона і пристойного одягу: її елегантні сукні перетворилися на купу смердючого дрантя. Вона продала все, що мала. Останню свою коштовність (родинну реліквію), яку, мов зіницю ока, берегла вона до найгірших часів, продала років із десять тому (а може, і значно давніше, мадам Клодетта давно вже втратила лік часові), і попрощалась вона з таким цінним для неї бірюзовим намистом у провулку вулиці Сан-Мігель, продаючи його одному легковажному, проте дуже галантному кавалерові Гульвісі за вельми пристойну ціну.

І ось зараз, біля рулетки, у вирішальний момент цієї азартної ночі, в останньому оберті білої кульки по чортовому колесу, без жодної фішки, копійчини — тобто, без надії, мадам Клодетта згадувала Гульвісу. Чи вигравав він, чи програвав, чи щастило йому останнім часом, чи ні, не було ночі, щоб він не дав їй бодай однієї фішки в десять тостадо. А якось йому поталанило мало не банк зірвати у «Табарисі», він вийшов тоді з повними кишенями грошей, пішов на район святкувати в гучній компанії друзів, вихиляючи чарку з кожним, кого зустрічав. Жінкам, мов король Карочинья, він роздавав тоді по п’ять і по десять мільрейсів, а іноді і по двадцять, і по п’ятдесят. Ото було видовище: Гульвіса і процесія волоцюжок за ним.

От якби Гульвіса був живий, він неодмінно дав би їй бодай одну фішку, за яку вона змогла б поласувати біфштексом із квасолею чи навіть купила би пачку цигарок, і неодмінно лукаво б їй усміхнувся й промовив: «До ваших послуг, мадам, завжди до ваших послуг», — а вона б йому відповіла: «Merci, mon chou». Але, на жаль, він відійшов так рано, під час Карнавалу, якщо їй не зраджує пам’ять.

Тієї миті, коли вона згадувала Гульвісу, сталося щось неймовірне: досвідченого круп’є з повними жменями різнобарвних фішок у сто, двісті та п’ятсот, о, ті, що по п’ятсот, були особливо прекрасні, раптом немов ударило сильним струмом, він хрипло скрикнув, простягнув руки і десятки кольорових фішок покотилися підлогою.

Гравці притьмом кинулися підбирати їх, що там коїлось… скорчені чоловіки та жінки повзали по підлозі, вихоплюючи одне в одного фішки. Лише мадам Клодетта, немов заціпеніла від такого видовища, вона не ладна була зрушити з місця, аж доки круп’є, прийшовши до тями, позбирав уцілілі фішки. Того вечора вистачило всім, усім, окрім заціпенілої та приголомшеної мадам Клодетти.

Аж зненацька вона відчула, як чиясь рука запхала їй у декольте перламутрову фішку, ту жадану перлину вартістю п’ятсот мільрейсів, обмінявши яку, вистачить та ще й залишиться, щоб заплатити за кімнату і два тижні не перейматися своїм голодним завтра.

«Я до ваших послуг, мадам, я завжди до ваших послуг». Мадам Клодетті здалося, що вона чує цей зухвалий, глузливий голос. «Merci, mon chou», — мимоволі вирвалося з її вуст. Мов у давні добрі часи, вона попрямувала до каси отримати гроші. Голодна і змучена стара мадам Клодетта надто багато вистраждала за своє життя, щоби спробувати пояснити все, що відбувалося довкола. Воно ж і так ясно, що то просто якийсь гравець змилувався над старенькою і всунув їй за пазуху одну з поцуплених фішок. Але хай там як, вона подякувала: «Merci, mon chou».

2

ПРОКИНУВШИСЬ, ДОНА ФЛОР РВУЧКО ЗІРВАЛАСЯ З ЛІЖКА: ДОКТОР ТЕОДОРО ВЖЕ СКУПАВСЯ, ПОГОЛИВСЯ і почав одягатися.

— Я проспала все на світі…

— Люба, ти, мабуть, смертельно втомилася, нічого дивного. Це ж не жарти — стільки всього наготувати, організувати такий чудовий вечір та ще й обслуговувати гостей… Тобі треба відпочити. Полеж іще трохи, сніданок мені подасть служниця…

— Полежати? Та ж я не хвора…

Дона Флор миттю зібралась: уранці вони завжди разом пили каву і вона готувала чоловікові кускусові кнедлі, тільки їй вдавалося замісити тісто до смаку Теодоро, легке та пухке.

Вона втомилася, так, але зовсім не через вчорашнє свято; це була втома від недоспаної, як колись було, ночі, ночі напруженого вслухання у кожен крок знадвору. До того ж вона хвилювалася чи не помітив бува Теодоро чогось дивного в її поведінці, адже хоч учора була не середа і навіть не субота, а дона Флор одягла той прозорий мереживний пеньюар з їхньої першої шлюбної ночі.

— Який приємний спогад, люба, — сказав доктор. — А знаєш, є дати, що не відзначити їх — просто злочин, тож вибачай, якщо я сьогодні відступлюся від нашого календаря… — він завжди такий галантний, яка б жінка встояла?

Дона Флор погодилася, попри свої розбурхані почуття. На її вустах іще лишився солодкавий слід палкого поцілунку, на язику тлів такий рідний присмак її Гульвіси, та натомість вона отримала лише прісний і сухий дотик вуст Теодоро, яким він звично розпочинав їхні любощі.

Від того всеохопного сум’яття дона Флор геть розгубилася, геть втратила відшліфований за рік життя ритм до спільного і такого цнотливого задоволення з Теодоро. Вона була відсутня, як і тієї першої шлюбної ночі в Паріпе, і чоловікові не відразу вдалося подолати її скутість. Але, на щастя, якщо він і помітив якусь дивну поведінку дружини, то списав її на втому через організацію їхнього свята.

Рано-вранці, коли перший боязкий промінь спроквола торкнувся стін кімнати, дона Флор почула віддалені легкі кроки і мов упала у важкий безконечний сон, ніби після снодійного.

Вона взула домашні капці, накинула поверх нічної сорочки квітчастий халат, зачесалася й пішла в кухню. Та йдучи через вітальню, помітила голого Гульвісу, який безсоромно розлігся на канапі у всій своїй красі. Довелося розбудити його, перш ніж братися за кускус (із кухні вже чути було м’який аромат свіжої кави, що її варила покоївка). Дона Флор торкнулася Гульвісиного плеча, а він, ледь розплющивши одне око, пробубонів:

— На Бога, дай мені трохи поспати, я допіру прийшов…

— Ти не можеш тут у вітальні спати…

— Чому це?

— Я вже казала тобі: мені незручно…

Він невдоволено знизав плечима.

— А до чого тут я?.. Дай спокій…

— Знову ти за своє… Ну, будь ласка, Гульвісо, молю тебе!

Він знову розплющив очі й ліниво всміхнувся.

— Ну гаразд, дурненька, піду в спальню… Мій колега вже вийшов звідти?

— Твій колега?

— Атож, твій доктор… Хіба ж ми обидва не чоловіки тобі? Отже — колеги, кохана моя… — він лукаво поглянув на неї.

— Гульвісо! Негайно облиш свої жарти!..

Промовила це занадто голосно, і відразу ж із кухні пролунав голос служниці:

— Ви щось сказали, доно Флор?

— Емм… Так, я казала, що йду готувати кнедлі…

— Не гнівайся, кохана… — мовив Гульвіса, ліниво встаючи з дивана.

Він простягнув руку, намагаючись пригорнути дону Флор — ох, ця цнотлива голизна! — але вона випручалась.

— Ти геть сказився…

У коридорі чоловіки перетнулися і, дивлячись, як вони проходять один крізь одного, дона Флор відчула ніжність до них обох, таких різних, але все одно її чоловіків перед Богом і державою. «Колеги», — подумала вона всміхнено, та відразу ж схаменулася: «Господи милосердний, я вже стаю така ж безсоромна, як Гульвіса». А той лише по-змовницькому підморгнув їй і потягнувся до доктора язиком, здійснюючи низку порнографічних жестів. Дона Флор розізлилася. Ні, вона не терпітиме його хуліганських витівок, цих його безсоромних коників, брутальних двозначних натяків, і що ж це врешті-решт таке! Уже пора йому навчитися пристойно поводитися в порядному товаристві, у її домі.

Гладенько поголений доктор уже вдягнув жилет, піджак і лагідно промовив до неї:

— Ми сьогодні припізнилися, люба…

«Боже, мої кнедлі…» — спохопилася дона Флор і побігла на кухню.

3

ПІД КІНЕЦЬ ЗАНЯТЬ ІЗ РАНКОВОЮ ГРУПОЮ, КОЛИ САМЕ ВИРІШУВАЛИ, хто з дівчат приготує солодощі, які вчилися робити на попередньому занятті, дона Флор усім своїм єством відчула присутність Гульвіси, хоч поки що й не бачила його.

Вона ніяк не могла звикнути, що, крім неї, ніхто його не бачить, тому, зустрівшись із ним поглядом, коли він голий сидів собі отак безсоромно за столом, дона Флор аж здригнулася всім тілом. Але жодна з учениць ніяк на це не відреагувала: звісно ж, вони його не бачили, це була винятково її прерогатива — насолоджуватися красою свого голого першого чоловіка.

Учениці й далі безтурботно сміялися й жартували, навіть близько не здогадуючись, що серед них, у чому мати народила, сидить чоловік, витріщаючись на кожну і вивчаючи принади найсимпатичніших дівчат. Ну от, знову він за своє, знову зриватиме їй заняття й фліртуватиме з ученицями. Коли вже так, він іще має розповісти про ту хитрющу й підступну Інес Васкес дос Сантос.

Весело та грайливо пританцьовуючи, він тричі обійшов навколо поважної креолки Зулміри Сімоенс Фагундос з розкішними стегнами та величними бронзовими персами, особистої секретарки могутнього магната сеньйора Пеланкі Моуласа.

Схвально прицмокуючи на її стегна, Гульвісі раптом спало на думку на власні очі переконатися, а чи й справді її перса були відлиті з бронзи, не просто ж так спокусливо та пружно настовбурчилися пиптики. Тож він злетів у повітря, перевернувся догори дриґом і зазирнув простісінько в декольте красуні.

Дона Флор аж заніміла з жаху: вона оце вперше побачила, як легко та впевнено вдається Гульвісі зависати в повітрі; він вільно пересувався у будь-якій позі, навіть униз головою, залітаючи то зліва, то справа, щоб якнайкраще роздивитися дівочі груди.

Учениці не могли його бачити, але, ймовірно, щось таки відчували, бо були якісь занадто збуджені, весь час всміхалися, базікали та жартували. Дона Флор кипіла з люті, Гульвісине зухвальство не мало меж.

І таки не мало, бо спогляданням він не обмежився, а засунув руку в декольте, щоб особисто переконатися, з чого таки зліплено цей чудовий витвір природи…

— Ой! — скрикнула Зулміра. — До мене хтось доторкнувся…

Дона Флор, геть знавіснівши від такого неподобства, викрикнула:

— Гульвісо!

— Хто? Що сталося? Що ви сказали? — спантеличені учениці оточили Зулміру та дону Флор. — Що сталося, доно Флор? Що з тобою, Зулміро?

Зулміра лише загадково зітхнула.

— Мені здалося, що хтось схопив і стиснув мої груди…

— Було боляче?

— Ні… Радше приємно…

Дона Флор насилу себе опанувала, але Гульвісу сполохав її тривожний вигук.

4

ТОГО ВЕЧОРА ДВІЧІ АБО Й ТРИЧІ ГУЛЬВІСА лукаво звертався до дони Флор, хитро всміхаючись:

— Побачимо, хто візьме гору, кохана… Ти зі своїм доктором і своєю гордістю чи я…

— Чи ти?..

— Чи я зі своєю Любов’ю…

Це був виклик. Дона Флор, заручившись напередодні обіцянкою Гульвіси не брати її силою, а лише за взаємної згоди (і зараз це лише додавало їй упевненості в собі), готова була ризикнути і прийняти той виклик, адже вона не належала до тих, хто здається без бою. Хто пройшов крізь всеохопне пекло вдівства, витримавши всі спокуси, тому нема чого боятися.

— Моя гідність для мене понад усе…

Гульвіса тільки розсміявся:

— Ти говориш точнісінько, як твій доктор, кохана. Така смішна і старомодна, наче якась професорка…

Тепер розсміялась вона.

— А я і є професорка, і була нею ще задовго до знайомства з ним і навіть із тобою. Більше того, я впевнена, що мене як викладачку дуже цінують учениці…

— Ти ба яка зарозуміла кухонна професорка…

— Ти вважаєш, що я зарозуміла? Думаєш, я змінилася?

— Ти ніколи не змінишся, серденько моє. Твоєю єдиною перевагою завжди була честь. Утім, якось мені таки вдалося поласувати тією твоєю найвишуканішою стравою, поласую і вдруге… До того ж, хоч би яка славна ти була викладачка, в любощах завжди залишишся моєю ученицею… І я прийшов, щоб завершити тебе навчати…

Отак жартуючи і сміючись, вони проговорили майже до обіду. Дона Флор анітрохи не сумнівалася, що Гульвісі не вдасться запопасти її скарб, він не зламає її переконань вірної дружини. Бо юне дівча, яке ледь не захлинулося від першого кохання і легко та радо позбулося цноти на берегах Ітапоа — то одне, а досвідчена жінка, яка стільки всього пережила і знає ціну горю та радості — то зовсім інше. О, Гульвіса втомиться чекати. Проте Гульвіса мало вірив у таку незламну стійкість дони Флор:

— Ти станеш моєю в найнесподіваніший для тебе момент. Як і тоді… А знаєш, чому?

— Чому?

І цей нахаба пояснив:

— Бо любиш мене і глибоко в серці розумієш, що й сама цього прагнеш…

І той лукавий самовпевнений погляд… Але дона Флор і не думала відступатися від свого рішення долати спокусу:

— Цього разу твої старання будуть марні… тільки даремно згаєш час…

Спокійний і чарівний вечір розпочався для дони Флор досить тривожно.

Коли після вечірніх занять вона зачісувалася після ванни в самому лише бюстгальтері й трусиках, десь згори над нею пролунало схвальне прицмокування. І це попри те, що, перш ніж податись у ванну, дона Флор переконалася, що жодного з її чоловіків у той момент в кімнаті немає: доктор досі був в аптеці, а Гульвіса, налякавши на ранкових заняттях Зулміру, більше не показувався.

Вона підняла голову і побачила Гульвісу, який спокійнісінько сидів собі на шафі, теліпаючи ногами. У напівтемряві здавалося, начебто він і є отой дерев’яний ангел із церкви св. Терези. Його лукавий погляд жадібно пестив її плечі і безсоромно стікав, мов олія, вниз по її мокрому тілу. «О, Господи!» — прошепотіла дона Флор і похапцем схопила халат, щоб прикритися.

— Нащо, кохана? Хіба ж я не знаю кожної клітиночки твого тіла? Хіба ж не цілував їх колись? До чого ці дурниці?..

У граційному сальто — які витончені рухи! — його оголене тіло крізь світло та тіні невагомо опустилося на новий пружинний матрац їхнього кованого ліжка.

— Ти ба, та цей новий матрац м’який, мов хмара! Вітаю, люба, з чудовою покупкою.

Гульвіса ліниво випростався на ліжку, а вечірнє втомлене сонце осяяло його вдоволену чуттєву та вельми спокусливу усмішку. Дона Флор спостерігала за ним крізь юні сутінки вечора.

— Іди до мене, Флор, лягай отутечки, хочу кохати тебе на цьому неперевершеному матраці…

Дона Флор досі сердилася через вранішній інцидент — коли цей нахаба на її очах мацав Зулмірині перса, а та розпусниця ще й мала совість дістати задоволення, навіть не бачачи негідника, — тому відрізала:

— Тобі мало того, що ти накоїв? То ще й маєш совість сховатися й стежити за мною? Бачу, за цей час ти зовсім не порозумнішав, а міг би…

— Ну не будь така, крихітко… Лягай зі мною…

— Та як ти ще після всього смієш мене до себе кликати! Думаєш, я геть сором втратила?

Але Гульвісі не хотілося суперечок:

— Що тебе так розсердило, любове моя? Що я таке зробив? Подумаєш, трішки повитріщався на жіночу анатомію, мені ж просто стало цікаво, яка на дотик ця власність Пеланкі Моуласа, кажуть, він припадає до її грудей, мов немовля, — Гульвіса розсміявся, а потім заговорив знову: — Ну, люба, сядь хоча б зі своїм чоловіченьком, якщо вже так не хочеш лягати. Сідай, побалакаємо собі, хіба ж не ти завжди казала, що нам потрібно більше спілкуватися?

— Ага, я зараз сяду, а ти даси волю рукам…

— Ах! Якби я міг узяти тебе силою… Якби я міг узяти тебе силою, то хіба гаяв час на оці вмовляння? Силою, люба, я з тобою ніколи не кохатимусь, зарубай це собі на носі…

— Тобі заборонено взяти мене силою?

— Заборонено? Хто може мені це заборонити? Ні Бог, ані чорт не здатні мені щось заборонити. Невже ти цього не зрозуміла за стільки років спільного життя?

— То в чому ж річ?

— А чи хтось коли-небудь брав тебе силою? От скажи, ну бодай раз?

— Ніколи…

— От бачиш… Я просто давно собі заприсягнувся, що ніколи не візьму силою жодної жінки, і колись, коли Мірандау хотів проти волі однієї мулатки залізти їй під спідницю на схилах Уньяу, я не дав йому це зробити… А річ у тім, мила, що я волію отримувати лише те, що дадуть мені з власної згоди, від щирого серця. Хіба можна отримати задоволення, відібравши щось силою?

Уважно глянувши на неї, він усміхнувся.

— Ти сама даси мені все, чого так прагнеш, прекрасна Флорзиньє, і я шаленію від цієї думки… Так-так, ти сама до мене прийдеш, сама відкриєш своє чудове лоно і тоді ми обоє матимемо те, чого так прагнемо. Я не хочу любощів із присмаком ненависті, кохана.

Вона знала: кожне його слово — чистісінька правда. Його тілом гарячою лавою розливалась гордість, і здавалося, він весь аж сяяв нею. Випромінював оте невидиме марево і не як святий, а просто як чоловік: упевнений, може, навіть дещо самовпевнений чоловік.

Дона Флор іще трохи повагалася, й нарешті наважилася сісти коло нього на ліжку. Гульвіса лежав поруч, уважно за нею спостерігаючи. Дона Флор трохи заспокоїлася, проте колишня її впевненість десь поділася. Й ось його долоня ніжно ковзнула з її плеча до пупка. Обурена, вона рвучко встала:

— Та ти ж звичайне брехло… Я вже було подумала, що ти говорив від щирого серця, що ти вмієш тримати слово… А ти… варто було мені сісти, відразу ж розпустив руки…

— То й що? Я ж зовсім трішки тебе попестив, чи для тебе це вже теж означає — брати силою? Сядь сюди і послухай, кохана: я не силуватиму тебе, але спробую все, геть усе, тільки б ти погодилася покохатися зі мною з власної волі, чуєш? За кожної нагоди торкатимуся до тебе, за кожної нагоди я тебе поцілую. Так, кохана, я не брехатиму тобі, тому знай, що я зроблю все, що тільки в моїх силах, аби ти якнайшвидше знову стала моєю, бо моє серце згорає від знемоги і я просто божеволію, так скучив за тобою.

О, це таки був виклик: запекла боротьба чесної, вірної дружини супроти чарівливості, кмітливості та звабності Гульвіси.

— Я не приховуватиму, Флор, і не брехатиму: я щосили тебе спокушатиму, і коли той твій доктор найменше цього чекатиме, його мудра голова засяє новенькими рогами. А зважаючи на те, який він височезний, вони дуже йому личитимуть.

Виклик, кажеш, мій любий перший чоловіченьку, знаний на всі околиці жеребче, зграбний донжуане навколишніх борделів, вправний спокуснику молодих панянок та заміжніх жінок, виклик кажеш, е ні, цього разу не підкорити тобі цієї вершини: я чесна та вірна дружина, тож відстою добре ймення своє та мого чоловіка. Виклик прийнято. Отак подумавши та розставивши для себе всі крапки над «і», вона знову сіла біля Гульвіси:

— Не смій таке казати, Гульвісо, так негарно. Хочеш ти цього чи ні, але до мого чоловіка я попрошу ставитися шанобливо… Годі нам про пусте теревенити, поговорімо серйозно. Якщо я й кликала тебе, як ти стверджуєш, то тільки, щоб побачити тебе знову, поговорити, коли мені стає особливо сумно. У мене і на думці не було тих дурниць, про які ти кажеш. Чому ти про мене такої поганої думки?

— Я? Та чи я хоч раз щось погане сказав?

— Сім років я була твоєю дружиною, а ти тинявся вулицями і не лише гральними закладами. Ти перекидався в ліжку з кожною хвойдою Баїї і тобі цього було не досить, ти волочився і з дівицею, і з молодицею, і з якими завгодно жінками, та про тебе історії гірші, ніж про послідущих дешевих курв розповідали… До слова, я лише нещодавно дізналася, що ти плутався і з цією сухотною Інес, яка тривалий час була моєю ученицею…

— Інес? Ото та худюща? — Гульвіса мусив напружити пам’ять, щоб згадати ту тонку Інес Васкес дос Сантос з її хтивим личком та непогамовним апетитом.

— Ага, ту шкіру та кості забудеш… Невже тебе засмутив той порожній флірт? Зустрівся з нею разочок, і той був не з найкращих, мушу сказати. Та й стільки часу відтоді минуло, чи варто зараз тим перейматися?

— Не варто перейматися, кажеш, а от я про той твій порожній флірт дізналася тільки недавно… Уяви, скільки сорому я натерпілась, Гульвісо! Ти помер, у мене нове життя, новий шлюб, а мені й досі розповідають про твої розпусні походеньки… От я і покликала тебе, щоб раз і назавжди розставити крапки над «і» у цій справі. І зовсім не через те, що ти собі там надумав…

— Але ж, люба, що було — те загуло, тим більше, раз я вже тут, нічого поганого не станеться, якщо ми собі трішки покохаємося. Такої нагоди не варто втрачати… Ти ж теж цього хочеш, а про мене — то й говорити годі…

— Ти мав би вже зрозуміти, що я не з тих жінок, які дурять своїх чоловіків. Сім років ти водив мене за носа, зраджував наліво і направо… Сім років про це всі навколо знали й обурювалися…

— І ти зважаєш на тих сорок цокотливих?

— Бо ти не один раз із кимось волочився, ти робив це систематично, весь час… Інша давно би тебе покинула, відплатила б тією ж монетою й добряче зганьбила б такого чоловіка. А я так вчинила? Ні, я мовчки терпіла, бо я, Гульвісо, Богу дякувати, порядна жінка. Та що й казати, я жодного разу і не глянула на іншого, доки ти був живий…

— Я знаю, люба…

— Якщо ти це знаєш, чому ж хочеш, щоб я зганьбила Теодоро, хорошу і порядну людину, мого чоловіка? Він на руках мене носить, шанує й ніколи, чуєш, жодного разу мене не зрадив. Жоднісінького, Гульвісо, навіть було якось… — і дона Флор раптом замовкла на півслові.

— Якось було що, люба? — обережно запитав він. — Кажи далі…

— За ним чимало жінок мліє, та він їх навіть не помічає…

— Чимало, кажеш? А чи ти, люба, не перебільшуєш? Бо була одна-єдина, і та Маґнолія — перша повія Баїї, й саме її він так по-дурному відшив. Хто таке бачив, щоб поважний чоловік, наче якийсь хлопчисько, так злякався жінки, що мало «рятуйте» не закричав… Просто ганьба… Знаєш, як його після цього називають? Доктор Клізма, люба…

— Перестань, Гульвісо. Хочеш говорити відверто, гаразд, я згодна, але насміхатися з мого чоловіка, оце вже ні… Затям: я його люблю й поважаю, дуже ціную його ставлення до мене і ніколи не зганьблю його доброго імені…

— Але ж ти перша завела про це мову, моя пташко. Тож скажи мені, тільки щиро: кого ти більше кохаєш? Мене чи його? Тільки не лукав… Його чи мене?..

Він поклав голову доні Флор на груди, і вона почала ніжно перебирати його волосся. Каверзне запитання Гульвіси заскочило її й вибило ґрунт з-під ніг.

— Я не брехатиму йому, Гульвісо, він не заслуговує на таке…

Гульвісине обличчя осяяла мила, безневинна, майже дитяча усмішка. Дона Флор торкнулася кучериків на його грудях і від цього дотику її тілом розлилося солодке тепло. Тоді він упевнено сказав:

— Тепер я не сумніваюся, що мене ти кохаєш більше.

— Ні, ти цього не вартий…

Рука дони Флор намацала шрам від ножа: як же любила вона гладити цю близну — спогад про бійку після втечі Гульвіси з коледжу. Ах, Гульвіса, такий легковажний і нерозважливий, такий милий!

Надвечірнє сонце проникло в кімнату, а легенький бриз бавився зі світлом і тінню.

— Я дуже сумував за тобою, кохана, моя туга була така безмежна, що давила на груди, наче тонни сирої землі. Хотів прийти до тебе ще раніше, задовго до того, коли ти вперше покликала мене, але мене тримав мокан, що його дав тобі Діді, я тільки щойно зміг від нього звільнитися… Бо лише тепер ти покликала мене по-справжньому, тільки тепер я став тобі потрібен…

— Я теж весь цей час сумувала за тобою… Хоч і мучилася з тобою за життя, та як тебе не стало, я теж ледь не померла…

Раптом у грудях дони Флор забриніло дивне відчуття, їй хотілося чи то сміятися, чи то без причини плакати, але так тихенько, щоб чула тільки сама. Від ніжного дотику його руки, від білявої голови, що мирно спочила на її грудях, тілом розлилося спокійне тепло, і страшно було поворухнутися, щоб не сполохати цю мить. Дона Флор повільно нахилилася до Гульвісиного обличчя, а він повільно підняв своє, і їхні вуста злилися в поцілунку. Дона Флор ледве встигла вирватися з його обіймів, відчувши, як земля втікає з-під її ніг…

— Ах, милий Боже!

Не варто було ні на мить відступати і піддаватися пристрасті, щоб диявол її не обдурив…

Насвистуючи, Гульвіса вдоволено подався до шафи. Чи то з цікавості, чи щоб не заважати доні Флор збирати по кімнаті друзки її ослабленої волі та рішучості.

5

КОЛИ ДОКТОР ПРИЙШОВ ВЕЧЕРЯТИ, ДОНА ФЛОР УЖЕ ЦІЛКОМ СЕБЕ ОПАНУВАЛА і, здавалося, її рішучі наміри зберегти вірність чоловікові, не заплямувати його репутації, тільки зміцнилися. «Я ніколи не зганьблю твого доброго імені, ніколи не наставлю тобі рогів, Теодоро. Краще вже вмерти».

Хай там що, треба триматися, не відступати ні на крок, не дати йому щонайменшого шансу збурити її почуття, не дозволити плоті втрутитися в цілісність світосприйняття — як в особливо важкі часи її рятувала йога — не зрадити своїм благочестивим переконанням на користь ганебним спокусам та домаганням Гульвіси. Якщо він і надалі захоче її бачити, то варто навчитися опановувати себе, і підтримувати з ним винятково платонічні стосунки, бо жодних натяків на щось більше дона Флор не могла собі дозволити.

Вона не приховувала — і навіть не намагалася приховати — своїх почуттів до покійного колишнього чоловіка, її першого великого кохання. Адже це він розбудив колись у ній жагу до життя, вихопив із чіпких лап матері та Ладейри-до-Алву і поклав до її ніг щастя, замішане на стражданні. Її сповнювало воістину дивне, незрозуміле почуття, якась глибока ніжність, щось зворушливе, невагома суміш добра і зла.

Вона була щаслива бачити цього нахабу, говорити з ним, сміятися з його жартів і дотепів; вона була щаслива знову відчувати, як стискається її серце від тихих кроків на нічній вулиці, наче колись, у ті далекі безсонні ночі. Одначе тепер їхні стосунки радше нагадували ніжну дружбу без колишніх сварок, без обіцянок і бурхливих та пристрасних баталій у ліжку. Ліжко! Ось де найбільша небезпека! Територія, сповнена пасток і неминучої поразки її достойної вірності.

Зараз, коли вона вдруге заміжня й щаслива, єдине, на що Гульвіса може розраховувати, — це на їхні цнотливі стосунки, так, ніби їхня безсоромна пристрасть після його смерті має раптом перетворитися на платонічну закоханість, позбавлену будь-яких натяків на плотські втіхи, на суцільну насолоду душі. На тілесну насолоду має право лише її другий чоловік, лише докторові Теодоро щосереди та щосуботи доступні солодкі любощі з доною Флор. Гульвісі були відкриті двері тільки в її сни, вільний від подружнього щастя час, і хтозна, чи не від тих снів певним чином залежало щастя дони Флор?

От якби тільки Гульвіса пристав на її пропозицію, от якби не відкинув варіанта ніжного, платонічного почуття між ними, його присутність, присутність веселого друга, урізноманітнила б розмірене, буденне і монотонне життя дони Флор, що стало тепер її щастям. Колись Мірандау, знаний філософ та мораліст, сказав був про це: «Щастя — доволі нудна річ, воно, мов прісна застояна вода…

Якщо ж Гульвіса не погодиться на такі обмеження, доні Флор доведеться розлучитися з ним назавжди, порвати всі зв’язки, бо навіть їхній духовний зв’язок легко може заплямувати репутацію її теперішнього чоловіка і прикрасити його світлу голову ганебними рогами.

Такі роздуми зміцнили її наміри та її тверде рішення, заспокоїлась її збурена душа, кинула вона до рота м’ятну пастилку, щоб перебити гострий медовий присмак зухвалого поцілунку з Гульвісою і, як завше, тепло зустріла доктора Теодоро, взяла його піджак і жилет, запропонувавши натомість свіжий піжамний жакет. Доктор Теодоро, як завжди, чи він вечеряв, чи працював за своїм письмовим столом, чи вивчав нові партії на фаготі, одягнув піжамний жакет поверх сорочки з краваткою — саме так він почувався комфортно.

За вечерею дона Флор помітила, що її чоловіка щось мучить. Він був якийсь відсторонений, майже не розмовляв, мляво їв навіть свою улюблену страву — телятину зі смаженим маніоковим борошном, яйцями, ковбасками і перцем. Було очевидно, що доктор був чимось стурбований, тож дона Флор, як і належить хорошій дружині, серйозно розхвилювалася.

І вже аж коли дійшла черга до кави (з домашніми тістечками), доктор Теодоро нарешті заговорив, хоча йому це далося нелегко:

— Кохана, маю з тобою порадитися, почути твою думку про дуже важливу справу, що стосується нас обох…

— Звісно, любий…

Але він не поспішав розпочинати розмову, мовчав, занурений у себе, вочевидь, добираючи слова. Що ж таке важливе хотів їй сказати Теодоро, що могло так вибити його з колії? Дону Флор так збентежила чоловікова нерішучість, що вона аж забула про власні гризоти.

— Теодоро, що сталося?

Він глянув на неї й прокашлявся.

— Я б хотів, щоб, приймаючи це рішення, ти насамперед дослухалася свого серця і вчинила тільки так, як воно тобі підкаже.

— Господи, та що ж урешті-решт сталося? Благаю, Теодоро, не мовчи…

— Річ у тім, що… Ем… словом, будинок продається…

— Який будинок? В якому ми живемо?

— Так. І ти знаєш, я збирав гроші, щоб купити нам цей будинок, як ти і хотіла. І коли ця ластівка вже майже була в нас у руках, гроші пішли на інше…

— Знаю… Йдеться про аптеку…

— …так, з’явилася можливість придбати ще одну частку аптеки, на яку я витратив більшість відкладених грошей, що дало нам змогу належати до мажоритарної більшості правовласників… Повір, у мене не було іншого виходу…

— Але ж ти ж правильно вчинив, тоді інакше і неможливо було, а я тобі що тоді відповіла, пригадуєш? «Дім купимо пізніше», хіба ні?

— Так то воно так… Але річ у тім, люба, що зараз оголошено продаж будинку майже за безцінь…

— Його виставили на продаж? Але ж мали надати перевагу нам…

— Мали…

З’ясувалося, що власник будинку подався у фермери і тепер розводить биків зебу для славнозвісних «боїв зебу». Ти чула про таке, люба? Так от, у цих боях постраждає і наш омріяний будинок… Адже власник виставив його на продаж майже за копійки. Щодо привілею дони Флор, то власник вважає, що хоч би яка вона була сумлінна та відповідальна орендарка, та свого часу вже мала нагоду придбати будинок, і коли він був майже в неї в руках, розірвала угоду практично на завершальному етапі, а хто ж так робить? З якого це дива власник повинен чекати, поки доктор Теодоро викупить усі частки аптеки, коли гроші за дім потрібні вже зараз. Тож не дивно, що будинок виставлено на продаж. Бо яка йому користь від будинку, якщо подружжя живе там майже безкоштовно? Значно вигідніше розводити зебу, там хоч за кілограм м’яса можна добре вторгувати. Сам власник весь час на фермі, тому за продаж відповідає відділ нерухомості банку, директором якого є професорів друг Селестино. І зважаючи на досить таки помірну ціну, охочих буде хоч відбавляй.

А як доктор Теодоро про все це дізнався? Дуже просто: Селестино телефоном терміново викликав доктора Теодоро до себе в банк. Його тону вистачило, щоб не сумніватися в екстреності справи: «Лишай ті свої ліки і мерщій до мене в офіс». Пояснивши в двох словах, про що мова, він порадив купувати дім, бо вигіднішої для цього нагоди не буде, той божевільний виставив його фактично за безцінь, бо йому, бачте, знадобилися гроші на партію худоби.

— Коли вся ця справа з биками накриється, пане Теодоро, постраждає багато справді хороших людей… Але мій банк ні копійки не дасть на цю аферу… Тож купуйте і навіть не думайте.

Правду казав португалець, увесь цей галас із биками до добра не доведе, такої ж думки був і доктор Теодоро. Але ж де було взяти потрібну суму, якщо він буквально вчора витратив усі свої заощадження на придбання частки в аптеці, ще й у того ж Селестино взяв кредит на невеликий термін?

Банкір добре знав аптекареву вдачу, знав, який надійний, відповідальний та скрупульозний він був, як знав і те, що маючи щонайменший сумнів у спроможності погасити борг, він ніколи не ризикуватиме. Селестино всміхнувся: яке ж непередбачуване іноді наше життя! Така скромна і добра жінка, вправна кухарка дона Флор узяла собі за чоловіків двох таких цілковито різних людей. Та чи видавав би він кредит Гульвісі, як от зараз доктору Теодоро? Гульвіса квапливо, тремтячими руками хапав ручку і ладен був підписати все, що йому підсунуть, аби тільки швидше отримати ті кілька мільрейсів, щоб пограти в рулетку.

— Дістаньте бодай частину необхідної суми, а решту я видам вам під заставу будинку. От погляньте…

Він узяв олівця й докладно все розписав докторові Теодоро. Фактично за доктором залишалось роздобути кілька конторейсів, а решта нехай його не обходить: за це подбає довгострокова пільгова позика під низькі відсотки. Це була пропозиція батька синові: португалець знав дону Флор іще від її першого шлюбу, не раз ласував її смаколиками і завжди ставився до неї з повагою. Втім, не менше він поважав і доктора Теодоро за його порядність і відповідальність. Промовчав він лише про Гульвісу — з цілком зрозумілих міркувань. Але раптово згадавши про нього, Селестино люб’язно всміхнувся другому чоловікові дони Флор і продовжив термін позики ще на півроку.

— Дуже вдячний за вашу пропозицію й ніколи не забуду вашої щедрості, мій любий друже, та на превеликий жаль, зараз я геть не маю грошей, як і не маю, де їх узяти. Бідолашна моя Флорипедес, вона так мріяла купити цей дім, але нічого не вдієш…

— Флорипедес… — пробурмотів Селестино, й подумав: «яке безглузде ім’я» — Скажіть, якщо ваша ласка, сеу докторе, а вдома ви теж так звертаєтеся до своєї дружини?

— О ні, вдома вона для мене Флор, як і для всіх інших. Але…

— Дякувати Богові… — Селестино жестом зупинив доктора: час банкіра — це гроші. — Так от, любий докторе, як я знаю, на рахунку дони Флор, або ж дони Флорипедес, як ви її величаєте, лежить кругленька сума, якої більш ніж достатньо для першого внеску.

Доктор навіть і не думав про гроші дружини.

— Але ж це не мої гроші, вона заробила їх важкою працею, то святе, як я можу дозволити собі розраховувати на них?..

Знову банкір зміряв фармацевта поглядом: Гульвіса не лише просив ті її копійки на гру, ще й іноді забирав їх силою. Навіть руку на неї підіймав, принаймні ходили такі чутки…

— О, воістину благородний вчинок, гідний такої шляхетної людини, як ви, — вишукана ввічливість португальця раптом змінилася відвертим хамством. — Та ви просто віслюк, ось хто ви, як оті аристократи, що, маючи рояль, довбають каміння… От поясніть мені, яка користь із тих «важко зароблених» грошей дони Флор, якщо вони мертво лежать у банку? Його дружина мріє придбати будинок, а цей пан тут своє сране лайно, так-так, пане, істинне лайно оця ваша демагогія! Маєте таку нагоду, і втрачаєте її. Хіба ж у вас, як у подружжя, не спільні гроші?

Доктор Теодоро проковтнув і «дурня», і «віслюка» і навіть «сране лайно», адже він добре знав португальця і багато чим був йому зобов’язаний.

— Не уявляю, як я маю їй про це сказати…

— Що ви не уявляєте? Та тут і уявляти немає чого: коли з жінкою найкраще все обговорювати? У ліжку, дорогенький. Я всі такі питання зі своєю жіночкою тільки там і обговорюю, й ще жодного разу цей спосіб мене не розчарував. Слухайте сюди, маєте добу на роздуми. Якщо завтра у цей час ви не прийдете, я продам будинок тому, хто дасть більше… А зараз вибачайте, у мене купа роботи…

Усе-таки не в ліжку, а за столом, щойно впали перші сутінки, за вечірньою кавою з молоком, доктор Теодоро переповів доні Флор свою розмову з банкіром, не згадавши, звісно ж, про його хамство.

— Думаю, тобі таки не варто чіпати цих грошей.

— А що мені з ними робити?

— Це гроші на твої особисті витрати… Особисті, розумієш?..

— Та про які витрати ти кажеш, Теодоро, якщо ти мені взагалі не даєш за щось заплатити? Ти навіть матері моїй допомагаєш… Геть за все розраховуєшся ще й сердишся, якщо я бодай трохи хочу долучитися. Я весь цей час тільки те й роблю, що кладу ці гроші в банк; лише двічі я знімала звідти невеличку суму тобі на подарунок. То навіщо мені ці гроші, які навіть витратити ніде не можу? Хіба в могилу зі мною покладеш їх, коли помру…

— Та не мели дурниць, люба… — Ну погодься, що, як твій чоловік, я зобов’язаний…

— А чому це я не можу долучитися до купівлі нашого будинку? Чи, може, ти не вважаєш мене своєю правою рукою, своєю вірною подругою? Як тебе послухати, то я годжуся лише на те, щоб прибирати дім, лагодити і прасувати твій одяг, готувати їсти і лягати з тобою в ліжко? — обурилася дона Флор. — То я для тебе лише служниця й наложниця?

Вражений цим несподіваним вибухом дружини, доктор Теодоро остовпів, він не міг мовити й півслова, так і сидів, тримаючи в руці ложку перед своїм роззявленим ротом. Дона Флор трохи себе опанувала.

— Якщо ти мене кохаєш і поважаєш, то просто мусиш дозволити мені долучитися до купівлі нашого спільного дому…

За весь час їхнього спільного життя доктор Теодоро ще жодного разу не був такий зворушений, як цього вечора. Завжди стриманий, він раптом пристрасно вигукнув:

— Ти ж знаєш, Флор, як сильно я тебе кохаю! Ти — моє життя! Невже ти в цьому сумнівалася?!

— Та хіба ж я тобі не жінка, не твоя рідна дружина? Слухай сюди: якщо завтра ти не підеш у банк, то підписувати угоду з Селестино піду я… — рішуче підсумувала дона Флор.

Доктор Теодоро підвівся, підійшов до дружини і міцно її обійняв. Зворушена і схвильована дона Флор пригорнулася до чоловіка. Так, обійнявшись, вони сіли на канапу, цієї миті дона Флор відчувала до нього майже пристрасну ніжність.

— Ти найрозумніша, найсправедливіша та найкрасивіша з усіх жінок…

— О ні, мій Теодоро, зовсім я не найкрасивіша… — І, пильно глянувши в добрі, щасливі чоловікові очі, додала: — Не найкрасивіша, але клянусь тобі, любий, я докладу всіх зусиль, щоб бути найрозумнішою й найсправедливішою.

Мовивши це, вона припала вустами до губ доктора і він відповів їй палким поцілунком: її добрий чоловік, шляхетний доктор Теодоро, який єдиний заслуговує на її ласку і тіло.

Вечірні сутінки вже цілком огорнули вітальню, й Гульвіса, який весь цей час спостерігав за ними, невдоволено провів рукою по своїй білявій гриві й, зажурений, вийшов надвір.

6

ПІСЛЯ ЦІЄЇ РОЗМОВИ ДОНИ ФЛОР І ДОКТОРА ТЕОДОРО ПОДІЇ В ЇХНЬОМУ ЖИТТІ ПОЧАЛИ РОЗГОРАТИСЯ неймовірно швидко.

У місті почалась така чудасія, від якої волосся ставало дибки навіть у ревнителів містики та магії, таких як ясновидиця Аспазія, що прибувала щоранку зі Сходу до Воріт Кармо, де вона «єдина здатна була застосувати свою спіритичну практику телекінезу»; знаний медіум Жозете Маркос («феномен левітації та ектоплазми»), який був на «ти» з незвіданим потойбіччям; Архангел Міґель де Карвальйо, власник крамнички містичних дрібничок у провулку Калафате; докторка Наїр Сака з дипломом Університету Юпітера, яка могла вилікувати за допомогою магнітних полів будь-яку хворобу; сеньйора Дебора з Чат Страждань, хранителька таємниць тибетських ченців і «верховенного одкровення майбуття», яка була постійно вагітна від духовного злиття з живим Буддою, а також вміла «гарантовано передбачати вигідні грошовиті шлюби та виграшні номери у лотереї»; що й казати про немічного старця Теобалда Багдадського Принца.

Приголомшені були не лише ці світочі. Збентежилися також охоронці й творці незвіданої містерії в самій Баїї: хранителі божественного, іялориші[68], бабалориші[69], бабалаво[70] та іякекерес[71], оба[72] та ога[73]. Отетеріла від тих подій навіть сама Сеньйора Мати зі свого трону в Аксе Опо Афонжа, Менінья до Ґантоїш зі своєю свитою в Аксе Іямассе; тітка Массі з Каса Бланки, поважна Аксе Ія Нассо, навіть вона не чекала такого зі своєю стотрилітньою мудрістю; як не чекала такого й Ольга де Іянса, гордо виконуючи ритуальний танець в своєму дворі Алакету; ні Незіньйо де Еуа; ні Симплісія де Ошумаре; ані Синья де Ошоссі, похресниця покійного отця Прокопіо до Іле Оґунжа; ані Жоаузіньйо де Кабокло Педра Прету; ані Еміліано де Богум; ані Марієтта де Темпу; ані кабокло Нейве Бранко в Алдеї де Зуміно Реанзарро Ґанґажті; ані Луїс де Мурісока, жоден із них не міг проконтролювати ситуацію й знайти якесь пояснення тій дивовижі.

А всі вони чого тільки не бачили в житті: запеклі війни божків на перехрестях у ночі макумби[74], на землі та в небесних просторах, дивні видива та безпрецедентні ритуали, прокляття на смерть, чаклунство та магію чи не на кожному кроці. Вони бачили ошалілих ориш, зібраних в одному місці, незалежно від видів та походження, Ешу, який самотньо ніс свій буремний еґум і якому ніхто не приносив у жертву ні барвистого одягу, ні крові півнів і баранів, не кажучи вже про цілого козла чи ангольського фазана. Його одяг був зітканий із жадання, помережений безсмертною пристрастю, і як єдину пожертву та пошанівок він просив усмішку та медовий погляд дони Флор.

І навіть Янсса (еге ж!), яка виганяє душі, не боїться еґума і готова позмагатися з ним, повелителька мертвих, сміливиця, від крику якої достигають фрукти й руйнуються війська, навіть вона, авторитарна, авантюрна та відважна, не змогла перемогти того безсоромного Ешу, який вихопив у неї шаблю й нагайку. Тепер усе було навпаки, це був час протиріч, період світлого неба в нічну пору та яскравого сонця на світанку.

У покорі припалі додолу іялориші та бабалориші в якийсь певний момент не бажали більше втручатись, а лише захоплено спостерігали за пошуком рішення через вогненну борню. Втрутився лише бабалаво Діді, Асоба де Омолу, він же основний маг Іфи, хранитель дому Оссайн, зважаючи на свою посаду в Корікое Улукотум на території еґума в Аморейрі, спробував зв’язаною соломою мокан приборкати еґума, який прокинувся зі свого сповненого плотських жадань одвічного сну. Він зробив це на прохання Діонісії Ошоссі, втім марно, як з’ясувалося згодом.

Не сказати, що Кардозо і Са здивувався, він узагалі був не з тих, хто дивується, полохається чи то пак легко здається. Але скидалося на те, що його мозок кишить якимись галюцинаціями, ох! як же він від цього неприховано страждав, хоч збентежити його було нелегко. Це сталося тими спекотними днями, коли лютий, збунтований та озлоблений народ оточив міське представництво іноземного монополіста на постачання електроенергії з вимогами націоналізувати нафтовидобувні шахти, розлякав поліцію та щосили горлав «Марсельєзу», не знаючи французької. Тоді все і почалося.

Дона Флор теж не відразу допетрала, що відбувається, на відміну від Пеланкі Моуласа: його калабрійське чуття передбачило та пояснило події, й на це пішло лише кілька днів. Спершу цей безстрашний і безжальний бандит із Калабрії, цей гангстер і відчайдушний гравець не на жарт перелякався й попросив свого шофера Ауреліо, якому він цілком довіряв, піти до матері Отавії Кіссимбі, жриці іялориші за національності конґо, а сам подався до філософа, містика та астролога Кардозо і Са. Тільки він, на думку Пеланкі, міг урятувати його королівство і його престиж у часі всіх цих дивних подій.

Так, престиж і правління, адже Пеланкі Моулас був найвпливовішою людиною Баїї, могутнім королем грального столу, повій та розпусти, володарем рулетки, покеру та бакари в Палаці, Табарисі та Абайшадиньйо. Щовечора з усіх великих та маленьких гральних закладів міста круп’є, директори салонів та власники зносили йому великий куш. Рідко які заклади вислизали з-під його жадібного контролю, хіба що часом уникали відповідальності «Три Герцоги» та притон Паранаґуа Вентури, над рештою ж нависали його загребущі клешні, гачкуваті кігті, відполіровані особистою манікюрницею.

Навіть величезна нелегальна (здавалось би) підпільна лотерея теж почасти була в його володінні й тільки він під прикриттям поліції міг збирати данину з цієї сфери. І якби якийсь наївний відчайдух наважився конкурувати з ним, справедливі маргінали відразу ж всипали б йому по повній: dura lex, sed lex[75].

У всьому штаті Баїя не було впливовішої людини ні серед військових, ні серед єпископів, ні серед жерців. Влада Пеланкі Моуласа не обмежувалася нічим. Це був повновладний господар найбагатшої держави, якому підпорядковувалась величезна армія круп’є, касирів, підставних гравців, маклерів, шпигунів, агентів поліції, охоронців, це був місцевий папа секти з тисячами відданих вірян, фанатичних рабів. Заради своєї безпеки він роздавав подачки представникам адміністрації, правоохоронцям, починаючи з начальника поліції, підтримував мистецтво та сприяв розвитку благодійності, фінансуючи спорудження храмів.

Чого були варті порівняно з ним губернатор, мер, генерали й архієпископи? Не було на землі сили, здатної налякати Пеланкі Моуласа, уже немолодого італійця з люб’язною усмішкою і крижаними, майже жорстокими очима, в зубах якого вічно диміла сигара в мундштуці зі слонової кістки, а поруч лежали перечитані Верґілій і Данте, адже, крім гри, він визнавав лише поезію та мулаток.

7

НЕГР АРИҐОФ ХОДИВ, ЯК У ВОДУ ОПУЩЕНИЙ, — стільки неприємностей на нього ще не падало. А все почалося десь місяць тому, коли він квапливо збігав зі сходів будинку, де винаймав кімнатку, і несподівано наткнувся на згорток. Розірвав пакунок, а звідти посипалися жовте маніокове борошно, чорне куряче пір’я, ритуальне листя, дві мідні монети і клапті його ще досить нової краватки. Краватка відразу навела Ариґофа на правильний слід: це була помста Заїри.

Якось увечері в «Табарисі», де було повнісінько народу, завжди спокійний та елегантний Ариґоф уліпив Заїрі кілька ляпасів, щоб навчилася достойно поводитись і не випробовувала більше на міцність його терпіння. Заїра була магометанка, але дотримувалася язичницьких афро-бразильських обрядів.

Вона вдалась до справді сильного заклинання, жорстокого та ганебного прокляття; хто ж приготував Заїрі той чаклунський згорток? Без сумніву, це мав бути знавець божественних письмен і магічних листів, але головне — достоту підла людина. Тепер жодне протилежне заклинання йому не допоможе — негрові більше не щастило в грі. Він уже віддав під заставу всі свої найкращі речі: перстень зі справжнього срібла, золотий ланцюжок із підвіскою зі слонової кості, годинник, який він вдало колись купив у білявого матроса, а той, либонь, украв його з каюти якогось мільйонера. Цей годинник був такий красивий, що коли Ариґоф приніс його закласти іспанцеві з Сете, який собаку з’їв на коштовностях, той аж присвиснув від захвату і запропонував п’ятсот мільрейсів, якщо негр надумає його продавати замість того, щоб здавати під заставу.

Так от, ця відьма Заїра геть висушила його фарт та везіння. Стурбований Ариґоф ламав голову, де ж інша частина його краватки. Мабуть, прив’язана до ноги якогось Кабокло разом із його фотокарткою, тією самою, де він, усміхнений, вилискує своїм золотим зубом. Ариґоф подарував її колись безсердечній коханці на знак своєї любові, а тепер тільки й уявляв, як вона штрикає шпилькою в його зображення, щоб чимраз швидше гасла його щаслива зоря.

Чого він тільки не робив: і ванну, настояну на листі, приймав, і Епіфанія де Огум молилася за нього. Тричі чаклунка готувала йому настоянку для ванни, але варто було листю торкнутися до його тіла, воно відразу ж опадало, таке сильне було прокляття Заїри.

Негр снував вулицею Чилі, розмірковуючи про мінливість долі. Він саме вийшов із ресторану й прямував до Терези. Після того нещасного вечора в клубі, коли він програв усе до останньої копійки, Валдоміро Лінс запросив бідолаху на вечерю. Зі злості Ариґоф за раз уплів сніданок, обід і вечерю.

— Ти, певно, вмирав від голоду, Ариґофе, чи що з тобою, друже? — занепокоївся Валдоміро, спостерігаючи, як ненаситно маламурить негр, і почув його похмуру правду:

— Я вже й не знаю, чи ще колись їстиму…

— Та що з тобою, ти захворів?

— Гірше, ой гірше. Мій фарт, моє одвічне щасливе везіння, а разом із ним усю мою долю прив’язали до ніг Кабокло, очорнили помстою ориша. Я вже геть зневірився, друже…

І він розповів йому свою нещасну історію: хоч би до чого він брався — везіння і близько не було. Чи коли грав у кості, чи в карти, чи навіть у рулетку, байдуже, все марно — він неодмінно програвав. Гравці вже кидали косі погляди і навіть почали уникати його, хвилюючись, щоб ті зловісні чари не перейшли на них.

— Я суцільне невезіння, братику…

Так докладно про все розповівши, негр сподівався, що Валдоміро Лінс, цей заможний добряк, перейнявшись його халепою, позичить трохи грошей на гру. Але надії негра здиміли, коли замість очікуваних грошей Валдоміро обмежився порадою, мовляв, такого чорного невезіння можна позбутися лише в один спосіб: на якийсь час узагалі облишити гру. Нехай ослабне сила чаклунства й осяде закляття ебо. Та і самому Ариґофу не завадить заспокоїтись. Якщо ж він впиратиметься й далі, то залишиться без копійки і під заставу підуть його останні штани. Він, Валдоміро Лінс, добре знав з власного досвіду, що спокушати долю не варто, і якось навіть більше трьох місяців не торкався ні карт, ані фішок, ані будь-чого азартного.

Прямуючи вулицею Чилі, Ариґоф думав собі, що приятель таки правду каже: одержимість та зацикленість тут не зарадять, краще йому навідати Терезу да Географію, цю біляву красуню, до якої він скипав жагою і яка стала причиною ревнощів Заїри. В її ліжку, ліниво розвалившись і посьорбуючи кашасу з лимоном, йому вдасться втекти від реальності й забути всі невдачі та невезіння, що спіткали його останнім часом. Так і є, цього разу негр Ариґоф зазнав краху, від його успіху тільки й зосталось, що сороміцька поразка. А що було йому робити? Той Валдоміро Лінс таки мав рацію, він людина досвідчена, поганого не порадить.

Хоч і не відразу, та все-таки вирушив він до Терези; не в його правилах було кидати поле бою, навіть якщо знав, що приречений на поразку. Він згадав іншого Валдоміро, свого найкращого та незамінного друга Гульвісу, який так рано покинув цей світ, упевненого та сміливого, що йому й досі не було рівних ні на ігровому полі, ні у житті. Ось хто без сумніву допоміг би йому, якби був живий!

Як тоді, кілька років тому, після виснажливих тижнів суцільного невезіння, коли не лише в кишенях вітер гудів, а й не було де тих грошей шукати, Ариґоф зайшов до «Табарису», де зустрів Гульвісу, якому — навпаки — доля всміхалася, даруючи купу фішок і щасливих чисел. Того вечора Гульвіса поділився з ним фішкою та своєю удачею: за лічені хвилини він виграв дев’яносто шість конто, чого з ним досі ніколи досі не траплялося. То була ніч нечуваних галюцинацій: не довго думаючи, він замовив півдюжини костюмів, жбурнувши кравцеві в лице кілька кредиток у п’ятсот мільрейсів. Так, то була достоту незабутня ніч, ніч шалених оргій у борделі Карли, і все за його кошт; ніч, що навіки стане легендарною згадкою гральних вечорів у Баїї!

Дивно, та щойно він згадав про Гульвісу, як надзвичайно чітко почув його глузливий голос:

— Ну що, відчайдушний утікачу, де твоя славетна відвага? Геть у дупі залипла? Хто не випробовує долі — не вартий удачі, і ти це добре знаєш. І відколи це ти перетворився на чемного учня Валдоміро Лінса? Хіба ж не ти добряче давав усім прикурити в гральних залах, коли той допіру вперше прийшов до столу?

Ариґоф аж укляк посеред вулиці Чилі, такий реальний і близький був Гульвісин голос, що лунав у його вухах. А над морем уже народжувався місяць і огортав своїм мерехтливим срібним сяйвом Баїю.

— Та забудь про ту біляву кобилку Терезу, чорний страхопуде, ти так боїшся того прокляття, ніби й не син свого Шанґо. Залиш ту сухоребру дівку на потім, спершу випробуй свою долю, а вже тоді прийдеш до неї святкувати.

Невгамовний Гульвіса завжди мав якусь несусвітню чуйку, він вірив і дослухався до найнеймовірніших прикмет і з незмінною усмішкою продовжував грати — щастило йому чи ні. Хтозна, подумав Ариґоф, а що як він бачить мене зараз зі свого неба, знає, як мені кепсько, знає, що я заставив свій золотий ланцюжок, срібний перстень і годинник?

— Ну і де твоя мужність, га? Поверніть мені відважного, безстрашного Ариґофа!

Валдоміро Лінс, цей обережний і досвідчений гравець, порадив йому не спокушати долі й сховатися поки що в ліжку коханки, тої білявої й такої розумної жінки: Тереза знала напам’ять всі річки Китаю, усі вулкани та вершини Анд. Коли вона бачила над собою того кремезного голого негра, здавалося, її серце злітає до піку Гімалаїв і здригається земна вісь: ох, та безсоромна брикуха! Знаючи, якої втіхи можна зазнати в обіймах Терези, лише божевільний міг повернутися тієї ночі в гральну залу.

— Послухай, тюхтію, йди по свій виграш, можеш мені довіритися… — знову пролунав голос Гульвіси.

Ариґоф роззирнувся; здалося, що поруч він відчув теплий Гульвісин подих. Це було так, ніби давній друг узяв його під руку і повів до найближчого звідти «Абайшадиньйо».

— Я ніколи не пасував перед небезпекою… — твердо відказав негр.

Тереза вірно чекала його, смакуючи шоколадними цукерками і мріючи про бурхливі канадські річки та витоки Амазонки. Ариґоф, без єдиного тостадо у кишені, зайшов до «Абайшадиньйо» і сів за картярський стіл.

Антоніо Дединьйо, круп’є, саме готував нові колоди, щоб розпочати гру. Його оточували невпевнені обличчя похнюплених гравців. І жоднісінького знайомого, який позичив би Ариґофу копійчину. Оголосивши, що на кону сто конто, Антоніо Дединьйо виклав на стіл даму і короля.

— Давай даму… — почув Ариґоф Гульвісин голос.

Але де взяти клятих грошей, бодай п’ять мільрейсів? Поруч з Ариґофом сидів незнайомець у білому костюмі з купою фішок у жмені; з самого лише його вигляду було зрозуміло, що в гральних закладах він не вперше і навіть не вдруге; але обличчя його негр не знав, вочевидь, якийсь багатий провінціал. Ариґоф витягнув із краватки вишукану аґрафку у вигляді встромленого в серце ключика — Терезин подарунок. Як стверджував іспанець із Сете, то було не золото, а лише кольоровий метал, а діаманти — звичайні шкельця, тому прийняти її під заставу він однозначно відмовлявся.

Попри те, Ариґоф на свій страх і ризик вийняв ту шпильку і простягнув її сусідові:

— Шановний незнайомцю, чи були б ви такі ласкаві позичити мені фішку, будь-яку, і нехай ця дрібничка залишиться у вас під заставу. Довго в боргу перед вами я не зостанусь, мене звуть Ариґоф, і мене тут кожен знає.

Чепурун простягнув йому фішку в сто мільрейсів.

— Нехай ця шпилька буде у вас, якщо виграєте, просто повернете борг. Нехай щастить!

Лише Ариґоф поставив на даму, більше ніхто з гравців не захотів ризикнути. Навіть чужинець у білому костюмі, і той волів просто спостерігати за грою. З першого ж разу випала дама, Ариґоф виграв і забрав свої фішки, Дединьйо знову відкрив дві карти і, мов за дивним збігом обставин, знову випала дама і король. Ариґоф знову поставив свої гроші на даму.

Антоніо Дединьйо витягнув карту з колоди: не важко було здогадатися, що знову випала дама. І далі теж — дама. Ариґоф продовжував впевнено ставити на даму, але цього разу на даму поставив і незнайомець у білому костюмі. Навколо столу почали збиратись роззяви, які захоплено стежили за грою. Антоніо Дединьйо знову відкрив карту і — о диво! втретє підряд випадала дама, лише цього разу червона, Ариґоф згадав про Терезу. «О, мій Боже!» — вихопилось у якоїсь нервової дівчини.

Дванадцять разів поспіль в Ариґофа випадала спершу дама, а за нею король. Тепер не лише незнайомець, а й багато інших ставили так само, як фартовий негр, який щоразу зривав по три конто — максимальна ставка.

Білий, мов крейда, смертельно напружений Антоніо Дединьйо приготував нові колоди. Тепер за грою стежили не лише зацікавлені завсідники закладу, а й фінансовий менеджер Лулу. Довкола столу вже тіснились усі відвідувачі, були там і гравці в бакару та рулетку, всім було цікаво спостерігати за Ариґофом.

Антоніо Дединьйо показав нову колоду гравцям і витягнув із неї дві карти: блідий, руки тремтять і пітніють, і не дарма: круп’є знову витяг даму і короля. Ариґоф усміхнувся: чари розвіяно руками та вустами Гульвіси, який прийшов йому на допомогу, зміг перемогти невезіння і змусив удачу повернутися. Якщо потойбіччя й справді існує, якщо душі померлих сидять собі отак на хмарах, як стверджують компетентні люди, то Гульвіса, вочевидь, дивиться зараз на нього зі свого далекого місяця й пишається відвагою, ба навіть подвигом, свого сміливого друга Ариґофа, який зміг подолати чаклунство та повернути собі удачу.

Утім, Гульвіса не літав у хмарах, а був отутечки, поруч з Ариґофом, і зрозумівши, що той збирається поставити на короля, й не дивно — стільки кабалістичних підрахунків крутилось навколо (існує хіба один відсоток зі ста, що дама випаде знову), він насмішкувато, впевнено та безапеляційно мовив приятелеві:

— Давай на даму, скурвий ти сину!

Слухняна рука Ариґофа, мов підкоряючись якійсь нечуваній силі, знову поставила на даму.

Зціпивши зуби, щоб упоратися з панікою, Антоніо Дединьйо витягнув першу карту: дама! Стурбовані спостерігачі лише захоплено ахнули, звідусіль чулися вигуки, нервовий сміх, чимраз більше роззяв збиралося довкола столу.

Жилберто Кашоррау, менеджер закладу, став поруч із Лулу з виглядом тотальної недовіри на обличчі. Він був рішуче налаштований негайно викрити шахрайство (бо що ж іще це могло бути?), але той абсурд тривав навіть у нього під носом, і банк у сто конто було зірвано. Тріумфальна та весела дама й далі незмінно випадала першою картою. У чому тут шахрайство, як думаєш, Кашоррау?

У смерть спантеличений Антоніо Дединьйо озирнувся, шукаючи підтримки в начальства, чекаючи бодай якихось розпоряджень, але Кашоррау лише докірливо глянув на нього, не пустивши й пари з вуст і жодним натяком не пояснивши, що робити далі. Тому круп’є неквапом узявся готувати нові колоди і на очах у всіх ретельно їх перетасував:

— Сто конто на кону…

І тремтячими руками витяг дві карти: даму та короля. У залі запала мертва тиша, а потім геть усім гравцям закортіло поставити на даму. Просто з вулиці і з «Табарису» сходилися гравці, довідавшись новину про нечуване везіння Ариґофа. Утім, цей банк довго не протримався.

За вказівкою Жилберто Кашоррау Лулу помчав до телефону. Зчинився страшний гармидер, бо хто ж таке бачив, щоб весь час випадала дама і щоразу першою картою. Незнайомець у білому костюмі голосно повідомив:

— З мене годі, я піду, бо ще трохи і серце моє не витримає. Більше десяти років незмінно граю в Ільєусі, в Ітабуні, у Піранжі та Аґуа Прета. Тож повірте, я бачив чимало шахрайства, але таке бачу вперше. — І додав: — Розум відмовляється вірити моїм власним очам.

Ариґоф хотів повернути йому фішку і запросити на вечерю до Терези, та чужинець відмовився.

— Боже збав! Якби ви знали, як сильно я боюся всіляких заклять і чаклунства, а це ж магія чистої води. Тож залиште свої фішки собі, а я піду викуплю свої, поки вони ще не зникли.

Лулу повернувся, й згодом до нього та Кашоррау підійшов літній, дуже солідний і поважний креол в окулярах — професор Максимо Салес, помічник та довірена особа Пеланкі Моуласа.

Коли Лулу йому зателефонував, Моулас відмовився повірити цій неймовірній історії. Цей відчайдух Лулу знову взявся за старе і зараз, либонь, хиляє ще й за роботою, а це вже неприпустимо. Покірно припавши своєю сивою потилицею до теплих грудей Зулміри Сімоенс Фагундос, він насолоджувався солодким спокоєм, але про всяк випадок все-таки відправив Максимо Салеса вивести на чисту воду шахраїв, хоча історія більше скидалася на п’яні вигадки Лулу:

— Якщо Лулу буде п’яний, то не вагайтеся, професоре, негайно женіть його до собачої матері. Не забудьте повідомити мене про результат…

Небагато часу пішло в Салеса на те, щоб переконатися, що Лулу тверезий і притомний, адже щойно він зайшов, як у руках в Ариґофа знову опинилися сто конто.

Антоніо Дединьйо, витираючи холодний піт зі зблідлого обличчя, боязко глянув на трьох чоловіків, які пильно за ним наглядали. Та що ж це таке, Господи милосердний, та йому ще дітей годувати, а він тільки те і вміє, що керувати грою! Три пари прискіпливих очей пильно стежили за його діями, професор Максимо Салес прошепотів: «Продовжуймо». У своєму синьому костюмі, в окулярах без оправи, з рубіновим перснем на пальці, Максимо Салес мав вигляд вельми імпозантного професора, посивілого від постійних наукових досліджень. Тому його всі тільки так і називали — професор, навіть Пеланкі, хоча за великим рахунком Салес розумівся лише на азартних іграх. На цій ниві він справді був незрівнянним фахівцем.

Антоніо Дединьйо, цей безневинний заручник обставин, приготував нову колоду, і знову все повторилось, як страшний сон. Амезина (її чудове та милозвучне ім’я було скомпоноване з Аме до Америко, імені її батька, та Сіни де Розини, імені її матері), ексцентрична розпусниця, яка зачитувалася Альманахом Думок та іншими езотеричними виданнями, назвала б це не інакше як «той очікуваний кінець світу». Максимо Салес перекинувся кількома словами з Кашоррау та Лулу (переконатися, що від нього не тхне алкоголем) і після наступних кількох дам із королями пішов телефонувати шефові.

Через кілька хвилин Пеланкі Моулас з Зулмірою кулею влетіли до зали. Натовп розступався, щоб він на власні очі зміг переконатись, як на очах тануть його гроші. Сто конто полетіли в нього з-під носа.

Царським жестом Пеланкі Моулас відсторонив Антоніо Дединьйо й привселюдно пильно оглянув колоди: дванадцять королів лежали внизу, останні карти. Професор Максимо, Жилберто та Лулу з розумінням переглянулись. Антоніо Дединьйо, хоч був невинний і знав це, усвідомлював також, що він приречений. Пеланкі Моулас крижаним блакитним поглядом глянув на круп’є, на трьох своїх підлеглих і на жадібні та напружені обличчя натовпу, до краю схвильованого тим абсурдом. Попереду всіх, біля своєї величезної гори фішок, сидів негр Ариґоф: неозора Гімалайська вершина, пік світу цього, як часто називала його Тереза; він широко всміхався і час до часу витирав спітніле чоло.

Усміхнувся й Пеланкі Моулас Зулмірі, яка стояла позаду нього, і власноручно перетасувавши колоди, виголосив так, мов декламував вірш:

— На кону двісті конто.

Хоча це був сам Пеланкі Моулас, володар азартних притонів Баїї, незмінний та невідступний вельможа гральних залів, який аж променився величчю, тому двічі перепитувати, хто він, не було потреби, — доля не поступилася, тож нехай то був фарт чи якесь чаклунство, суті справи це не змінювало: дама знову випадала першою картою. Знову Ариґоф зірвав банк, Пеланкі Моулас оглянув решту карт: там, у кінці («в кінці світу…», як любила наголошувати Амезина), було рівненько складено один по одному дванадцять безсилих королів.

Кинувши карти, Пеланкі Моулас щось пробурмотів, і Жилберто Кашоррау голосно промовив:

— На сьогодні гру закінчено…

Ариґоф розчаровано посунув до виходу в супроводі розкутих дам і підбадьорливих вигуків. Узявши в касі гроші, він накупив для всіх шампанського і подався до Терези, білявої красуні, безтямно закоханої в негра, королеви, неперевершеної у географії та незрівнянної в ліжку. Його аж розпирало від гордості й пихи: на нього навіть злі чари не діяли, бо чи можна поробити такому першокласному гравцеві, як Ариґоф? Та зроду-віку!

Пеланкі Моулас напружено думав про те, що сталося. Лулу тільки знизував плечима, а Жилберто Кашоррау цілком погоджувався з Максимо Салесом: тут не обійшлося без шахрайства, брудного, зухвалого і ганебного шахрайства. І тільки Антоніо Дединьйо, якого щойно втопили у морі дам, приречено чекав вироку.

— Спершу з’ясуймо, що ж усе-таки сталося, — урочисто почав професор.

Пеланкі Моулас знизав плечима: от нехай тепер розгрібають усю цю плутанину, нехай викликають поліцію, роблять приватні розслідування, а от він, істинний калабрієць, нюхом чув, що тут щось нечисто і йдеться зовсім не про шахрайство. І відчував він це не просто так…

А Зулміра Сімоенс Фагундос, перша секретарка, примадонна, незмінна фаворитка Пеланкі Моуласа, раптом грайливо всміхнулася:

— Ой, Пекіто, щось мене мацає… Щось пестить мої перса, любий… і ой як пестить…

Пеланкі Моулас тільки перехрестився.

8

ОТАКИЙ НЕПЕВНИЙ, МЕТУШЛИВИЙ ТА ЕМОЦІЙНИЙ був той період життя. Втомлені та схвильовані, доктор Теодоро та дона Флор кидалися з одного кінця міста в інший, з банку в нотаріальну контору, звідти в муніципалітет. Доні Флор довелося відпустити учениць до кінця тижня, а доктор Теодоро майже не показувався в аптеці. Зі своєю звичною лузитанською прямотою Селестино заявив доні Флор:

— Якщо ви й справді хочете купити дім, відкладіть на кілька днів ваші дурнуваті заняття, бо нічого з того не буде…

З’явився ще один претендент, і якби не добра воля банкіра, вони б знову втратили нагоду придбати будинок. Знову за крок до успіху будинок був майже в їхніх руках, але сталася невеличка затримка в нотаріуса: їм знадобилося кілька днів, щоб підготувати до підпису угоду. Завдаток колишньому господареві вже виплатили, гроші на нього таки зняли з рахунку дони Флор.

За ці дні попід тверду та сильну руку свого чоловіка дона Флор обійшла, здавалося, пів-Баїї. Вдома їх майже не було, заходили тільки поїсти, поспати, але того мізерного часу їм не вистачало, щоб хоч трохи відпочити. Та й про який відпочинок могла бути мова, коли щойно вона переступала поріг дому, відразу ж з’являвся Гульвіса, який був чимраз нахабніший і зухваліший у своїх намірах спокусити її на любощі та схилити до перелюбу…

— Перелюб? Та про який перелюб ти кажеш? — питав він лукаво. — Чи ж я не твій законний чоловік? Де ж це бачено, щоб дорослу жінку та й у зраді звинувачували через любощі з власним чоловіком? Та чи ж не ти присягала мені у вірності перед суддею та падре? І де ти взагалі бачила, люба Флор, платонічні, як ти оце пропонуєш, стосунки? Що вже й казати про платонічний шлюб? Це ж повний абсурд…

І все це він нашіптував медовим, ніжним голосом, вдаючись до цілком начебто логічних аргументів, прагнучи похитнути дону Флор у її переконаннях:

— Кохана, хіба ж ми одружилися не для того, щоб кохати одне одного? У чому ж тоді проблема?

На своїй руці дона Флор іще відчувала дотик руки доктора Теодоро, навіть чула запах його поту, адже отак попід руку вони сьогодні оббігали вздовж і впоперек усе місто, залагоджуючи безліч паперових питань. Голос Гульвіси постійно вибивав її з колії — як тут відпочинеш, коли від небезпеки, яка тобі загрожує, ти, мов напнута струна? Так, їй загрожувала небезпека віддатися на поталу його медового голосочку, Гульвісині солодкі слова огортали її млосною паволокою, а його палець грайливо торкався її вуст. Усе це так спокушало і вабило дону Флор, що не раз було опам’ятовувалася вже в його обіймах. Тоді силою виривалася з його рук: о ні, ні, вона йому не віддасться, нізащо!

Не віддасться; хоча дещо в ці буремні дні вона йому таки дозволила: зовсім трішечки невинних пестощів. Та чи й справді такі невинні були ті швидкоплинні ласки?

Одного вечора після чергової біганини містом (доктор затримався в аптеці) дона Флор зняла сукню, скинула черевички і панчохи та розляглася на кованому ліжку в самій лише білизні. Навколо панувала тиша і тільки легенький вітерець блукав порожніми кімнатами. Дона Флор зітхнула.

— Ти втомилась, люба? — Гульвіса ліг біля неї.

Звідки його принесло, де ж він так причаївся, що дона Флор його й не помітила?

— З ніг падаю… Щоб запопасти в них якийсь дурний папірець, треба півдня згаяти… І хто б міг подумати?

Гульвіса пестив її лице.

— Але ж ти щаслива, люба…

— Я ж завжди мріяла про цей дім…

— А я завжди мріяв подарувати його тобі…

— Ти?

— Не віриш? Зрештою, маєш право… І все-таки, знай, моєю найбільшою мрією було подарувати тобі цей дім. І колись мені таки мало би аж так поталанити, щоб на «17» випала необхідна сума… І тоді я прийшов би до тебе вже з угодою, і це стало б чудовою несподіванкою… Тільки так мені й не випало такої нагоди… Ти не віриш мені?

Дона Флор усміхнулася.

— Та чому б я тобі не вірила?..

Відчувши на обличчі ніжний Гульвісин подих, вона спробувала якнайшвидше вивільнитися з його загарбницьких обіймів.

— Перестань…

Але він лише цнотливо попросив дозволу притулити свою біляву голову до її грудей.

— Тільки заприсягнися, що ти не…

— Присягаюся…

Яка ж це була солодка мить, дона Флор відчула м’який подих Гульвіси в себе на грудях і ті руки, могутні руки, які берегли її спокій. Однією він пестив її лице, торкався до волосся і від цих дотиків минала втома. Отак, у його обіймах, втомлена денною метушнею, дона Флор поринула у сон.

Коли прокинулася, кімната вже куталась у сутінки, а з роботи повернувся доктор Теодоро.

— Ти спала, кохана? Уявляю, як ти стомилася, бідолашна… Мало того, що витратила всі свої гроші, а тут ще й уся ця біганина…

— Це все дурниці, Теодоро… — дона Флор сором’язливо прикрилася простирадлом.

У сірості вечірніх сутінків вона пошукала поглядом Гульвісу, та його не було. Мабуть, пішов, почувши докторові кроки. Невже він ревнує її до Теодоро? Дона Флор усміхнулася. Гульвіса, звісно ж, це заперечував, але дона Флор усе одно так вважала.

Доктор Теодоро вдягнув піжаму. Дона Флор накинула халат і встала з ліжка. Чоловік узяв її за руки:

— Стільки клопотів, правда ж, люба? Але вони того варті, зараз у нас є своє власне кубельце. Тепер я не заспокоюся, поки не поверну на твій рахунок усе до останньої витраченої копієчки.

Обійнявшись, вони попрямували зі спальні у вітальню. Там уже чекала дона Норма, якій кортіло щонайшвидше довідатися всі новини про купівлю дому.

— Які ж ви голубочки… — сказала сусідка, побачивши їх, і доктор, зніяковівши, відразу ж відійшов від дружини.

Наступного ранку дона Норма забігла до дони Флор порадитися щодо фасону сукні й, глянувши на її оголену шию, всміхнулася:

— А вашому подружжю, вочевидь, емоцій не бракує…

— Що, перепрошую?

— Я про вчорашнє, це ж справжня ідилія — виходити разом зі спальні, міцно притулившись одне до одного!

— Це ти про мене і Теодоро? — злякано запитала дона Флор.

— А про кого ж іще? Ви ж не просто так виходили зі спальні, обійнявшись? Теодоро такий серйозний… Не зорі ж ви там рахували удвох?.. Нарешті доктор відступився від своїх суворих правил… Хоча це цілком зрозуміло, треба ж було вдалу оборудку відсвяткувати…

— Що за балачки, Норміньє!.. Не рахували ми ніяких зірок…

— Ох, люба, та кому ти розказуєш? По твоїй шиї все видно, одна пристрасна мітка красномовніша за іншу. Я й гадки не мала, що наш доктор такий вампір…

Дона Флор провела рукою по шиї і притьма підскочила до дзеркала: синяво-багряні плямки від палких цілунків вкривали шию з правого боку. Який жах!

О, цей клятий тиран Гульвіса, як можна було повірити, що він її не торкнеться… Шия палала та багровіла, але дона Флор на нього не гнівалася. Він же запитав у неї дозволу пестити її шию, торкатися її волосся, шепотіти за вушком, лагідно цілувати… Заколисана такою ніжністю, вона заснула, а той бешкетник цим скористався!

Щоб приховати синці, дона Флор вбралася в блузку з високим комірцем. Боронь Боже, доктор Теодоро побачить ці багряні сліди чужих вуст, адже його власні, здавалося, були нездатні на такі бурхливі та пристрасні витівки. Дона Флор повернулася до їдальні.

— Заради Бога, Норміньє, навіть не думай брати Теодоро на кпини… Ти ж знаєш, який він сором’язливий…

— Звісно, докторові я й слова про це не скажу, але, Флорзиньє, ти ж не заперечуватимеш, що він потроху відступає від своїх правил… Може, колись він і був соромливий, згодна, але тепер… Знаєш, він навіть чимось із Гульвісою схожий: хіба той просто на вулиці таке не робив?..

Дона Флор почула, як поруч хтось підсміюється, й зрозуміла, що це Гульвіса. На щастя, дона Норма не бачила того шибеника: мало того, що він з’явився геть нізвідки, то ще й у тій сорочці, розмальованій голими жінками, що її дона Жіза привезла з Америки докторові. Та сорочка заледве сягала йому до пояса, все решта безцеремонно стричало напоказ…

9

ЩО В ЦЬОМУ ПОГАНОГО, ЛЮБА? ДОЗВОЛЬ, Я ВСЬОГО ЛИШЕ покладу отут свою руку, ось поглянь, далі цього місця вона не зрушить, я просто ніжно пеститиму тебе. Ну чого ти? — Гульвіса цнотливо торкався тугих округлих стегон дони Флор, але після мовчазної згоди рука його не стрималась, ніжно поповзла від стегон до сідниць і далі, захоплюючи чимраз нові території.

Отак лагідними дотиками, теплим подихом, м’якими вустами, солодкими словами, ніжними поглядами, сміхом, дотепними витівками, кокетливим залицянням Гульвіса, на думку дони Флор, загарбував її нездоланну фортецю гідності та скромності. Незавойованих територій ставало все менше і менше.

Під час кожної зустрічі Гульвіса стирав дедалі більше кордонів, під його руками падали бастіони, захоплені чи силою, чи кмітливістю: дотики, десь трохи далі дозволеного, або тисячі марних обіцянок — «Однісінький цілуночок, кохана, один-єдиний…» Перса, плечі, стегна, сідниці та сатинова впадина… все це тепер належало йому, його рукам, його вустам, це була його територія. І коли дона Флор схаменулася, її чесність і честь перед доктором була вже у пастці, під натиском ворога не впав лише єдиний і останній редут. Вона й не помітила, як він захопив майже всю її територію.

Дона Флор хотіла дорікнути за ті жахливі синці на шиї, пристрасні мітки, через які вона була змушена заборонити йому всі подальші близькі контакти, але Гульвіса лише обійняв її, лагідно шепочучи на вушко, сміючись з її соромливості й скромності, а потім раптом легенько вкусив її за вухо, і все тіло дони Флор обдало жаром.

Треба було негайно покласти край цьому фарсу, цим дворушним взаєминам, таким далеким від невинної дружби і від платонічного зв’язку, який собі уявляла дона Флор, коли Гульвіса з’явився вперше. Оцінивши рівень небезпеки, що загрожувала честі її чоловіка, благочестиву дону Флор охопив справжній відчай і вона твердо вирішила раз і на завжди покінчити з цим абсурдом. Хто ж таке бачив, щоб жінка мала двох чоловіків?

Сидячи на канапі, дона Флор обмірковувала, як би то якнайделікатніше поговорити з Гульвісою, щоб не образити його, зрештою, це ж вона сама його покликала, — аж раптом опинилася в його обіймах. Доки вона відчайдушно добирала слова, Гульвіса проник під її сукню, намагаючись узяти цей останній редут, міцний оплот, що так упевнено беріг гідність його колишньої дружини і честь доктора.

— Гульвісо!

— Ну дозволь хоч упівока глянути на мою любу розкішницю, кохана… Гину за нею всією своєю плоттю… А вона гине за мною…

Охоплена люттю та гнівом, дона Флор зірвалася на ноги. Гульвісі вже обрид її постійний спротив, і між ними спалахнула суперечка. Він геть не очікував такого рішучого відкоша, вважаючи, що завоював її вже цілком.

— Негайно прибери свою руку і не смій до мене торкатись… Якщо хочеш бачитися й розмовляти зі мною, то будь такий ласкавий, тримайся дистанції і затям: чимось більшим, ніж друзями, ми з тобою не будемо… скільки разів тобі повторювати, що я чесна жінка і дуже щаслива зі своїм чоловіком…

У відповідь полетіли кпини:

— Твій чоловік — звичайнісінький дурень, простакуватий недалекий нікчема… Тільки з вигляду такий кремезний… Та що він може знати про мистецтво любощів?

— Теодоро, щоб ти знав, не такий базікало, як ти, він дуже відповідальний і розумний…

— Розумний, кажеш… Не сперечаюсь, щоб над пробірками чаклувати, розуму йому, либонь, таки вистачає. А от щодо любощів — то тут він повний профан, і я в цьому впевнений… Досить на нього лише поглянути…

Дона Флор була вкрай обурена, такою Гульвіса її ще ніколи не бачив.

— Що ж, цього разу ти дуже помиляєшся, чи ж не мені краще знати? Він справжній чоловік! Із ним я навіть більш ніж просто щаслива… Та й, правду кажучи, кращої людини за нього я в житті не бачила. В усіх сенсах… А ти і нігтя його не вартий, якщо вже відверто…

Гульвіса тільки пафосно пирхнув на такий закид.

— Дай мені спокій, Гульвісо, ти мені більше не потрібен… І не смій ніколи до мене торкатися…

Її рішення було невідступне, відтепер жодних дотиків, «невинних» поцілунків, ані права примоститись поруч, бо так «зручніше розмовляти». Та за кого він її має? Вона порядна жінка і вірна дружина.

— Якщо ти така щаслива, то навіщо ж тоді мене покликала?

— Я тобі вже казала, що зовсім не для цього… І тепер шкодую…

Згодом, коли Гульвіса зник, дона Флор лаяла себе за те, що була з ним занадто різка. Він вийшов з кімнати пригнічений та ображений, опустивши голову. Вийшов у прочинені двері й решту дня вона його не бачила. Нехай він тільки прийде ввечері, вона йому неодмінно все спокійно і по-хорошому пояснить. Хоч би який Гульвіса був нахабний цинік, він просто мусить зрозуміти її непросте становище, обмежене кодексом честі.

Зазвичай вечорами, закінчивши поратися по дому, дона Флор ішла в ванну, і коли кімнатою розливався аромат парфумів і тальку, вона лягала на кілька хвилин перепочити. Поруч із нею щоразу вмощувався Гульвіса і вони довго розмовляли про всяку-всячину (і поки точилася розмова, він неодмінно завойовував бастіони, пестив її груди, намагався поцілувати). Якщо ж дона Флор пручалася, він одразу ж починав розповідати про місця, звідки прийшов, і дона Флор, сповнена цікавості та маючи мільйон запитань, умить забувала про свій спротив.

— А Земля звідти яка?

— Вона геть блакитна, люба.

Коли його спраглі руки ковзнули від стегон до грудей, дона Флор запитала:

— А Господь який?

— Господь дебелий.

— Забери руку, ти ж слово дав!..

Гульвіса сміявся, руку з грудей забирати і не думав, вуста його шукали її вуста для поцілунку, гарячий подих із запахом перцю обпікав шию, у кімнаті блукав легкий підвечірній бриз, — ой же, Гульвісо, підступний ти зраднику… Так потроху він здобував чимраз більше і більше прав на неї, один лише редут зостався…

Але того вечора марно чекала на нього дона Флор, Гульвіса не прийшов. Неспокійна, вовтузилася в ліжку, страждаючи від докорів сумління й туги. А раптом він усе-таки образився і пішов назавжди? Невже ніколи більше вона його не побачить?

Дона Флор здригнулася від самої лише думки про це. Як знову жити без нього? Без його витівок, жартів і пестощів? Але хай там як, коли вона хоче і надалі бути порядною жінкою та вірною дружиною, доведеться з цим змиритися… Іншої ради вона не бачила. Думати про це було жахливо: як же важко їй буде, але що поробиш? Треба раз і назавжди розстатися з Гульвісою, бо рано чи пізно їй таки забракне сил опиратися й станеться непоправне. Дона Флор прекрасно розуміла, до чого веде Гульвіса своїми розмовами, і відчувала, як слабшають її позиції у цій небезпечній та солодкій боротьбі.

Як далі протистояти цьому впертому облуді? Чи ж не переконав він її, чи сама вона не дала себе переконати у невинності його дотиків, у цнотливості цілунків, у тому, що в нього і на думці не було безчестити її? Якби він не мав над нею влади, її недоторканність та докторова честь не були б під загрозою.

Гульвіса знову приспить її пильність своїми солодкими примовками, п’янкою колисковою, що діяла безвідмовно спершу на Ладейрі-до-Алву, а згодом і на Ріо-Вермельйо. Тоді вона теж віддалась на поталу цій солодкій музиці, приспана в його обіймах, задрімала невинним дівчам, а як прокинулася, від її честі й сліду не зосталося.

Знову Гульвіса горнувся до тихих берегів того прихистку, де спочивали приховані струни його єства. Найменша необережність дони Флор і її честь, уже не честь невинного дівчати, а честь дорослої жінки, а також честь її зразкового чоловіка, і честь їхнього достойного подружжя, буде заплямовано. І от коли її бідолашний Теодоро найменше на це чекатиме, на його світлій, розумній голові виростуть роги, і це буде найбільша несправедливість стосовно такого чудового чоловіка. Матеріал для тих розкішних ріг уже давно ліпив Гульвіса своїми ніжними поцілунками, палким чоловічим єством, що стрімко наближало дону Флор до гріха.

Тому єдиний порятунок за цієї ситуації, щоб Гульвіса повернувся туди, звідкіля прийшов. Вона, безперечно, страждатиме, серце її краятиметься від самотності, та іншої ради немає… Вона все йому спокійно пояснить: «Вибач, мій любий, але я так більше жити не можу. Прости, що я тебе покликала. Я сама в усьому винна, а тепер прощавай і дай мені спокій…»

Спокій? Чи розпач? Хай там що буде, але вона принаймні залишиться порядною жінкою, яка зберегла вірність своєму чоловікові.

Гульвіса так і не прийшов. Ані в спальню, поки вона відпочивала, ні згодом у вітальню, ні на вечерю. Зазвичай під час вечері він полюбляв покорчити гримаси, щоб дона Флор аж губи прикушувала, щоб не розреготатися, або таки давилася сміхом, коли він приходив у сорочці з голими жінками і витанцював, виставляючи напоказ усі свої багатства; хоча іноді він і злив дону Флор, — коли ставав за спиною доктора і пальцями наставляв йому ріжки. Тоді дона Флор ледве стримувалася, щоб не вилаяти його.

О ні, цього не буде, вона не відступиться, берегтиме останній редут своєї гідності (бо решта — це лише пусті дурниці, як казав Гульвіса). Дона Флор прочекала його до глупої ночі, але він так і не прийшов. Тепер вона не сумнівалася — Гульвіса таки образився. Він завжди був гордий і самовпевнений. Хтозна, можливо, цього разу, він пішов назавжди. Ах, Господи милосердний, навіть не попрощався…

10

ГУЛЬВІСА ЗНИК У СЕРЕДУ ВРАНЦІ, І ДОНА ФЛОР ВЕСЬ ДЕНЬ ходила, мов неприкаяна, боячись, що вже ніколи не побачить його, хоча й розуміла, що це був єдиний спосіб уникнути неминучого лиха.

Як завше щосереди та щосуботи, пунктуальний доктор сумлінно виконував свій подружній обов’язок, старанно вдовольняючи себе та свою дружину. Звичний ритуал, де задоволення щільно межувало з винятковою повагою, огорнене стриманістю й трепетом і прикрите соромливістю (і простирадлом).

Після ночі в річницю їхнього шлюбу, ночі, коли повернувся Гульвіса, альковні стосунки дони Флор і доктора Теодоро набули звичного ритму, дона Флор віддавалася чоловікові з усією притаманною їй покорою й ніжністю, отримуючи від нього повне задоволення.

Але останнім часом вона стала спрагла і відкритіша: віддавалася більше ніжно, ніж покірливо, доктор відчував її палку нестримність, а іноді навіть дивувався, де й поділася його скромна дружина; вона звабливо вигиналася, солодко стогнала та яскраво приймала спалахи насолоди. Звісно ж, такі докази кохання й втіхи не могли не тішити доктора Теодоро, сильне почуття до дружини чимраз лише зростало, і здавалося, він кохає її навіть більше, ніж це можна собі уявити.

Якось він навіть відступився від свого звичного розкладу; сталося це того дня, коли нарешті завершилася паперова тяганина з купівлею дому. Чим не нагода відсвяткувати? На думку доктора, така подія була більш ніж вагомою причиною, щоб порушити графік нічного життя подружжя.

Того вечора, коли вони, обійнявшись, вийшли зі спальні — його рука на талії дружини, її голова, покірно схилена на його плече, — доктор Теодоро вловив невагомий, принишклий і якийсь небачений досі осміх на її вустах; він відчув, як у повітрі розливається кохання, і весь цей піднесений дух дуже зворушив доктора. Він вирішив неодмінно відсвяткувати цю дату, вважаючи, що «такі екстравагантні миті трапляються раз на всеньке життя й порушення звичного ритму не загрожуватиме фізичному та моральному здоров’ю подружжя (звісно, якщо це не переросте в звичку)».

Чи то вдала купівля будинку так вплинула на дону Флор, що вона підсвідомо підштовхнула чоловіка відступитися від звичного режиму, чи якісь інші зміни вирували в ній, вона й сама не знала. Вогонь, що обпікав її зісередини, вочевидь, був спричинений не вдалими банківськими операціями, не іпотекою, ані успішно підписаними паперами. Купівля дому запалила іскринку більше в доктора. А дону Флор підштовхнула до таких рішучих дій радше невситима жага, розбурхана Гульвісою, його ласками, його впевненими дотиками, його ніжними вустами, його палкими пестощами та багряними мітками у неї на шиї. Зараз, коли доктор здіймався над нею, огорнутий простирадлом, дона Флор заплющувала очі й не уявляла більше над собою гігантського птаха, а тільки Гульвісу, який нарешті її запопав, отримав її всю, й від цієї думки виринали стогони насолоди і стікало соками її лоно.

Намагаючись аналізувати ці події, дона Флор іще дужче заплутувалась. А доктор натомість цілком серйозно вирішив, що треба отак відступатися від звичного режиму їхніх любощів бодай двічі на місяць.

Тієї середи, після сварки з Гульвісою, дона Флор була геть розгублена та схвильована і ніяк не могла заспокоїтися. Вона весь час думала про Гульвісу, який зник так раптово і, можливо, назавжди. Та її втішала думка, що нарешті настав край її поневірянням між двох чоловіків, обидва з яких мають повне право на її кохання й на її тіло; край тим непорозумінням, коли вона не знала, кому віддати перевагу, й іноді, у найсокровенніші моменти навіть плутала їх. Хтозна, чи зможе вона тепер, після повернення Гульвіси, віднайти колишнє спокійне життя з Теодоро, коли її лоно зазнавало жаданого задоволення лише щосереди та щосуботи?

Тієї середи, затуляючи простирадлом багряні сліди Гульвісиних поцілунків і гамуючи в своєму серці тривогу через його відсутність, поринула дона Флор у ніжний вирій подружнього обов’язку зі своїм чоловіком. Та варто було тільки докторові, прикритому простирадлом, здійнятись над нею, як у її скронях задзвенів насмішкуватий голос Гульвіси і змусив здригнутися.

Спершу дона Флор зраділа, що він повернувся і сидів, отак балансуючи, на бильцях їхнього кованого ліжка. Та щойно побачила вираз його обличчя, сповнений співчуття та глуму, її розібрала лють:

— То оце ти називаєш любощами, кохана? То ось він який, славетний доктор Всезнайко, повелитель шльондр і король спокуси? Та за таке кури засміють, люба. Ніколи ще не випадало мені бачити сміховиннішого видовиська… На твоєму місці я б краще попросив у нього якийсь сироп, що бодай кашель може вилікувати, та й солодший за це твоє… Кажу тобі, це все дуже сумно, кохана…

Дона Флор хотіла було відповісти «а мені подобається, і навіть дуже», але не змогла. Доктор дійшов до піку, а вона загубилася у Гульвісиних кпинах, мертва від сорому (і жадання).

11

РОЗБИТА, ЗБЕНТЕЖЕНА, ВИСНАЖЕНА БОРОТЬБОЮ ЗА СВОЮ ЧЕСТЬ І ЩАСЛИВЕ ПОДРУЖНЄ ЖИТТЯ, ДОНА ФЛОР не знала, що їй робити далі. А що ж Пеланкі Моулас? Його імперія розсипалася, немов від якогось цунамі чи революції.

Такої дивовижі ще зроду-віку не бачили. Траплялося, звісно, що комусь щастило і відчайдушний гравець зривав банк, але вкрай рідко. Бували також і випадки шахрайства, але їх рано чи пізно виявляли. У цьому непевному світі не було нічого стабільнішого за дохід власників грального бізнесу: вагомий прибуток, незначні поодинокі витрати, вони жили, немов у Бога за пазухою, не знаючи горя. Кращим бізнесом було хіба Президенство.

Зараз проти Пеланкі Моуласа повстали колоди карт, кості та рулетка, і пояснити це явище було неможливо. Абсурд, неймовірний, несусвітній абсурд, це треба було бачити на власні очі, щоби справді повірити, але й побачивши це, багато хто повторював слова Ільєуса, який був присутній на турне дам Ариґофа: «Я це бачу, але повірити не можу».

У цьому бізнесі не було такого, чого б на своєму віку не бачив професор Максимо Салес: і як вмирають від розриву серця, зірвавши банк, і як накладають на себе руки, програвши, — а тому завжди і всьому він міг знайти пояснення. Приземлений скептик із холодним розумом та відчуттям твердої землі під ногами, він ніколи не замислювався про якісь надприродні явища. Юнаком торгував білетами підпільної лотереї в Порту-Алеґрі, тримав притон у Манаусі, був круп’є в Ріо, підставним гравцем у Ресифе, банкував у Масейо, тож за життя він бачив усі шулерські махінації й знав усі секрети.

— Професоре, то що скажете? Що вам вдалося довідатися? — запитав його Пеланкі, очі в якого іскрилися сказом.

Нічого конкретного Максимо Салес повідомити не зміг, і змушений був визнати, що помилився, чим ще більше розчарував Пеланкі. Він ретельно оглянув кості і карти, столи та стільці, але жодного натяку на махінації не знайшов. Поліцейські агенти на чолі з інспектором, дуже обізнаним в азартних іграх, під пильним наглядом Максимо ретельно допитали всіх службовців, незалежно від їхніх посад, віку та стосунків із господарем. Допитували навіть Домінґеса Пропалато, молочного брата Пеланкі. Тільки Зулміра втекла від такого приниження, хоча професор, знаючи про їхні стосунки з господарем, не виключав її причетності.

— Ось побачите, ця особа вас іще здивує, бо вона явно з ними у змові.

На думку Максимо, тут діяло якесь добре організоване злочинне кишло, бо тільки винятково кмітливі, метикуваті й уважні професіонали могли провернути таку вдалу аферу. І кишло те, вочевидь, не місцеве, ба навіть, можливо, міжнародного масштабу, адже в місцевих шахраїв не вистачило б на таке ні клепки, ні досвіду, як не вистачило б хисту в їхніх колег із Ріо та Сан-Паулу. Тільки європейські чи американські фахівці, скажімо, з Монте-Карло чи Лас-Веґаса, могли два вечори поспіль зривати банк за грою в бакару на одному і тому ж столі. Старий Анакреон заробив на цьому цілі статки. Та й інші не пішли ображені, до щасливця тоді приєдналося купа народу. На думку професора Максимо, Анакреон був звичайним представником саме такого шахрайського кишла.

Банкував тоді в «Табарисі» найкращий банківник міста, а може, й усієї північної Бразилії — Домінґо Пропалато. Не якийсь там простий службовець, а кум і молочний брат Пеланкі Моуласа. Вони народилися в одному селі з різницею у якихось кілька днів. Мати Домінґо, на його щастя, вигодувала своїм розкішними грудьми майбутнього мільйонера. Готовий померти і вбити за брата, Пропалато автоматично був поза всілякими підозрами. Не те що старий Анакреон, достоту сумнівний суб’єкт.

Звідки у нього взагалі були гроші на гру? Усі знали, що в старого у кишенях вітер гуде, а останнім часом він перебивався, торгуючи підпільними лотерейними білетами в кафе Раймундо Піта Ліма.

Щоправда, старий досвідчений гравець, адже ще задовго до того, як Пеланкі Моулас заснував свою імперію в Баїї, Анакреон уже засвітився в кількох підпільних кублах, де мало хто міг із ним позмагатися.

Минали роки, одне покоління змінювало інше, а Анакреон, за спиною в якого було стільки злетів і падінь, залишався вірний рулетці, картам і костям.

Парубки, які ходили колись за ним назирці, сьогодні стали знаними, серйозними та шанованими людьми, як от Зекіто Мірабо, Ґеррейру, Неліто Кастру, Удґард Курвело і навіть Джіованні Ґімараєнс. Один із друзів його юності, Біттенкур, швидко став великим інженером і обійняв посаду директора Управління з водопостачання. Біттенкур не забув про друга і відразу ж пригрів йому місце з пристойною зарплатнею, що мало забезпечити йому сите життя й спокійну старість. Одначе до сліз розчулений Анакреон, подякувавши Біттенкурові, таки відмовився:

— Дякую, друже, та я годжуся лише до ігор…

Дехто, і, на щастя, таких було небагато, обійнявши високі посади або ж одружившись із багатійками, волів не згадувати далекої буремної юності. Інші померли зовсім молоді, й Анакреон часто їх згадував: веселого дотепника Жу, красеня багача з Кабо Верде Дивалдо Міранду, товстуна Россі, душу компанії, щирого любителя потанцювати й хильнути: хіба раз було, як він п’яний, мов чіп, дзюрив просто посеред переповненого «Паласу» на очах у приголомшених сеньйор і тільки завдяки Анакреону йому за це нічого не було; а що вже й казати про Гульвісу, незабутнього друзяку, невиправного вигадника, який, здавалося, був несповна розуму, як же йому його бракувало…

От хто був його щирий друг, справжній молодець! Три роки спливло після його смерті, а той, навіть спостерігаючи з високого неба, не зміг байдужо дивитися на те, як зубожів його старенький друзяка Анакреон. Якось, коли Анакреон закуняв після свого мізерного сніданку, йому чи то наснився — чи й справді прийшов — Гульвіса, який велів йому того ж дня йти у «Табарис» і за столом Домінґо Пропалато грати два дні поспіль. Але де ж йому взяти грошей? Він позичив трохи в Раймундо, господаря кафе, навіть без його відома — не стане ж той добряк здіймати галас через якихось кілька мільрейсів, — тим більше, що Анакреон дав собі слово повернути борг із відсотками наступного ж дня.

Як досвідчений гравець Анакреон ніколи не ігнорував снів і завжди довіряв своїй інтуїції, цього разу вона підказувала, що все буде якнайкраще, не просто ж так йому наснився найкращий друг, Гульвіса. Під кінець дня, оформивши звіти, він відрахував собі необхідну невеличку суму, на що добряк Раймундо таки не звернув жодної уваги.

А невдовзі сталась ота подія в «Табарисі», що приголомшила половину міста: справжня сенсація, дві ночі поспіль, без хвилинки на перепочинок Домінґо Пропалато вперше за всю історію свого ремесла не знав, що й сказати. Максимо Салес зніяковіло мовчав, сполотнів і побіг кликати Пеланкі Моуласа.

Та й сам Анакреон за довгі роки своєї практики ніколи нічого подібного не бачив, але й гадки не мав привселюдно це обговорювати, адже він поважав Гульвісу і не хотів розголошувати його пораду. Прогресивний у своїх переконаннях, Анакреон вірив у щасливу зірку, для нього не існувало нічого неможливого в картах і в костях.

Щодо Пеланкі Моуласа, то той, щойно ввійшовши до зали, помітив в очах Домінґо Пропалато панічний страх. Коли він сів поруч зі своїм молочним братом, то відразу ж почув відчайдушний шепіт, що пролунав, мов смертний вирок:

— Dio cane, Pecchiccio! Siamo fututi![76]

Пропалато, немов маріонетка, якою керували вищі сили, перевернув карту: знову виграв Анакреон.

12

«SONO FREGATO, SONO FUTUTO!»[77] — ВЕСЬ ЧАС ПОВТОРЮВАВ ПЕЛАНКІ МОУЛАС, коли після Анакреона настала черга МІРАНДАУ.

З Гульвісиних друзів Мірандау був єдиний, хто, незважаючи на всі негаразди, не падав духом і не переставав грати.

Одного недільного ранку, коли Мірандау саме бавив двох своїх пташенят, він раптом цілком чітко й виразно почув Гульвісин голос: «Сьогодні ввечері в „Паласі“, став на „17“».

Кращого друга, ніж Гульвіса, Мірандау ніколи не мав, вони були нерозлийвода. Він завжди пам’ятав його і дбав, щоб про Гульвісу не забували й інші. Як було його забути, коли такого друга годі знайти?

Але того дня все було інакше. Заледве він згадав свого доброго приятеля, як йому здалося, ніби він ось тут поруч бавить разом із ним його діточок, насвистуючи соловейком якусь пісеньку.

Мірандау збирався в гості до негритянки Андрези, яка обіцяла почастувати його сарапателем на сніданок. Дорогою до неї, і вже за столом, застеленим білою скатертиною, той голос наполегливо нагадував Мірандау, що саме сьогодні ввечері він мусить поставити на «17», оте щасливе Гульвісине число, з яким, утім, ніколи не фартило Мірандау.

За три роки, що минули після смерті Гульвіси, Мірандау кілька разів ставив свій дріб’язок на «17» і завжди програвав. Але якщо така воля його друга, то він поставить іще раз, адже для Гульвіси він ладен пожертвувати й більшим.

Тільки от халепа, треба ж було йому захотіти цього саме сьогодні, коли в Мірандау і копієчки в кишенях немає, а серед запрошених Андрези — тесля Валдемар, Зука — дрібний службовець, якому завжди затримували зарплату, каменяр та підмайстер Пастинья — лише Робату Фільйо міг позичити кілька мільрейсів. Але Робату тільки й спромігся, що за кухлем пива продекламувати на згадку про Гульвісу оду Годофреду, а грошей у нього, на жаль, не було.

Наївшись від пуза, Мірандау марно блукав містом, надіючись роздобути хоч кілька мільрейсів. От би йому це вдалося, тоді б він ризикнув, хоча його улюбленим числом було «3» або «32». А ставити на «17», на його думку, то було повне марнотратство, все одно, що кидати гроші на вітер. Але він зробить це і зробить так, наче покладе квіти на могилу друга.

Але ж нині неділя, де йому дістати грошей? Усі як не на футболі, то в кіно, вулиці майже порожні. А кілька знайомих, який зустрів, відмовили позичати йому гроші на таку непевну справу.

Коли надії вже не було, Мірандау згадав про свою куму дону Флор. Він іще жодного разу не звертався до неї з проханням позичити грошей на гру, лише кілька разів позичав на лікування дітей і на ремонт даху, коли власник будинку відмовився лагодити його власним коштом, демонструючи таким чином свою дріб’язкову й бездушну натуру:

— Дах тече? На дітей, кажете, крапає? Як на мене, сеу Мірандау, то нехай капає хоч на кого. Нехай навіть усіх заллє й стеля обвалиться, що мені до того? Кажете, що то мій дім? То мушу вас розчарувати: тепер усе винятково на вашій відповідальності, тому подбайте про себе самі, любий друже. Я вже більше шести років і копійки від вас не отримую, уже й забув, якого кольору ті ваші гроші…

А що як він перетнеться з доктором Теодоро? Після весілля куми Мірандау тільки раз відвідав її, не бажаючи докучати своєю присутністю фармацевту, якому, напевно, неприємно було бачити Мірандау, адже він надто нагадував Гульвісу, не ззовні, звісно, — один білявий, інший чорнявий — а з морального, чи як дехто сказав би, з аморального боку.

Але того вечора Мірандау не мав іншого виходу: якщо він не потурбує куму, від гри сьогодні доведеться відмовитися.

— Погляньте лише, хто до нас завітав… — сказала дона Жіза доні Флор, коли вони обидві сиділи на стільцях при дорозі.

«Господи милосердний, невже він і Мірандау показався?» — злякалася дона Флор, помітивши поруч із кумом голісінького Гульвісу (уже без похабної докторової сорочки).

Але Мірандау, на щастя, не бачив Гульвісу. Привітавшись із доною Флор та доною Жізою, він поцікавився, як почувається доктор.

— Чудово, дякую. Він на засіданні Спільноти Фармацевтів…

— А я і гадки не мав, що ти сама вдома… — зауважив Гульвіса, але його почула тільки дона Флор, яка ніяк на це не відреагувала.

Дона Жіза посиділа ще трохи і попрощалася, пояснивши, що їй іще купу домашніх завдань з англійської перевіряти. Мірандау сів на звільнене місце:

— Кумонько, даруйте, що змушений турбувати вас, але тут така справа делікатна, словом, мені зараз дуже потрібні…

— Усі здорові?

Мірандау вже мало був не бовкнув, що в сина піднялася температура, і йому потрібно викликати лікаря й придбати необхідні ліки. Але навіщо марно хвилювати куму, якщо вона і так дасть грошей?

— Так, кумонько, у нас усі здорові… Мені потрібно для гри…

— Дякувати Богу, куме.

Аж раптом Мірандау наважився в усьому їй зізнатися:

— …я тут… почув його голос, так чітко і виразно, наче він стоїть поруч, кумонько. Він велів мені обов’язково зіграти і неодмінно саме сьогодні.

Дона Флор дивилася на Гульвісу, який сидів собі на підвіконні в тьмяних променях втомленого вечірнього сонця й пристрасно та безсоромно заглядав їй у самісіньку душу. Намагалася відвести погляд, але всупереч своїй волі все одно милувалася шовковистою шкірою голого Гульвіси, його білявим волоссям, мужнім шрамом і такими манливими вустами.

— Скільки вам потрібно, куме?

— Та небагато…

Дона Флор пішла по гроші, Гульвіса подався за нею, й коли вони опинилися в спальні, схопив її в свої обійми і палко поцілував. Бідолашна дона Флор навіть зойкнути не могла через кума, який чекав за дверима. Що більше опору вона чинила, то рясніше він вкривав цілунками її щоки.

— Ох, Гульвісо… — врешті вихопилось у неї, й дона Флор уже сама, геть утративши сором, підставила вуста.

Вони кинулися до ліжка, і Гульвісині спритні вправні руки спрагло звільняли її від одягу. Якби не кумові кроки в сусідній кімнаті, то віддалась би йому дона Флор сповна, віддала б усю себе саме цієї миті, миті, коли і не згадала б, що вона порядна жінка та вірна дружина… Та вона змогла опанувати себе і взяти ситуацію під контроль; рішуче стулила ноги і випручалася з його обіймів.

— Ти геть збожеволів! Там ж твій кум…

— Тут його немає..

— Йому ж усе чути… Облиш мене, безсоромнику!

Дона Флор підправила зачіску, обсмикнула сукню й вийшла зі спальні. У вітальні на неї чекав Мірандау зі склянкою води в руках, і вона простягнула йому зім’яту в спітнілій долоні купюру.

— Кумонько, не знаю, як вам і дякувати. Але, вірите, якщо я сьогодні не виграю, то не виграю, мабуть, вже ніколи, чесно кажу, таке враження, ніби кум десь поруч і він прихилить до мене удачу.

Уже в дверях Мірандау розсміявся й зізнався їй:

— Тільки от він хоче, щоб я ставив на сімнадцять, але нема дурних, я поставлю на три і тридцять два. Я ще не збожеволів! Якось, кумо, я ставив на тридцять два чотири рази поспіль і всі чотири рази зривав банк. Уявляєте?

— От ідіот!

— От зараз ви чули, кума? Чули, що він сказав? Це ж був його голос?! Скажіть же мені…

Дона Флор, у якої тремтіли ноги, серце вискакувало з грудей, і на вустах пломенів Гульвісин цілунок, лише стиха промовила:

— Не звертайте уваги, куме, іноді він і зі мною отак розмовляє…

Мірандау пропустив її слова повз вуха. Того дня все йшло шкереберть, і безглуздо було шукати пояснень довколишнім подіям. Та й вечір опустився якось несподівано, здавалося, ніби просто вимкнули світло надворі й вулицею розлилася темна зоряна ніч. Годинник Мірандау нагадував, що варто поквапитися.

— Бувайте, кумонько, завтра поверну вам гроші…

— Та не треба, куме. От як виграєте, купите від мене цукерок дітям… — Помовчавши, дона Флор додала: — І від кума…

Аж раптом на її щоці знову зацвів Гульвісин цілунок, ніжний і лагідний, мов подих вечірнього бризу.

— На добраніч, кохана… Вночі я прийду і неодмінно витягну тебе з ліжка… Тож чекай на мене, люба… Обов’язково чекай…

13

ЦЬОГО СУБОТНЬОГО ВЕЧОРА ГРАЛЬНІ ЗАЛИ БУЛИ ВЩЕРТЬ ПЕРЕПОВНЕНІ, ЛУНАЛИ ОРКЕСТРИ, танцювали пари, а Мірандау впізнав аргентинця Бернабо з доною Ненсі. У касі він обміняв на фішки сто мільрейсів, що дала йому кума, дві дрібніші поклав у кишеню «поставлю їх потім на Гульвісине „17“» А решту розділив порівну: половина, щоб поставити на «3», інші для ставки на «32».

Підійшовши до столу, Мірандау всміхнувся круп’є Лоуренсо Мау-де-Ваці, своєму знайомому, і впевнено кинув одну фішку на «3», а іншу на «32». І вони обидві впали на «17» саме перед тим, як Лоуренсо оголосив гру.

Виграло, звісно ж, «17». І так тривало весь вечір, аж доки опівночі, пояснивши це несправністю рулетки, Пеланкі Моулас наказав припинити гру.

14

У ЗАТИШНІЙ КВАРТИРІ ЗУЛМІРИ, ПРИПАВШИ ДО ЇЇ РОЗКІШНИХ ГРУДЕЙ, Пеланкі Моулас слухав звіт професора Максимо Салеса про те, що найретельніший огляд столу рулетки на очах у всіх присутніх не виявив ані найменшого дефекту, як і жодного натяку на шахрайство.

— Я так і знав… Усе це марно… — простогнав бідолашний король.

У цій квартирі, про яку знали небагацько людей, переховувалася видатна персона, володар міста, одноосібний керманич, та й просто звичайний чоловік зі своїми слабинами, який часом тікав від людських очей у теплі Зулмірині обійми. Під його кабінетом («Підприємець Пеланкі Моулас») з ранку до ночі чатували відвідувачі, кожен зі своєю справою; кого тільки там не було, і кожен зі своїм переліком потреб, проблем та прохань. Усіх їх об’єднувала спільна мета: конче позичити грошей.

Гроші потрібні були на будівництво церкви, на купівлю дзвонів, на благодійні пожертви для лікарні, притулки для старих, виправні колонії для неповнолітніх, дехто вибивав стипендії студентам для поїздок на північ або південь країни. Журналісти й політики, зажерливі та ненаситні, усі вони бажали його коштом рятувати батьківщину, християнську мораль і цивілізацію загалом від підступного та фатального безбожництва й атеїзму. Літератори лізли з проектами нових журналів і рукописами невиданих книжок: «Адже пан дбає про культуру, літературу, мистецтво, сеньйор наша єдина надія», на що Пеланкі розпирало непереборне бажання відповісти: «До бісової матері хай іде ваша надія», одначе замість цього він виписував чек на двадцять, а то і п’ятдесят тисяч, залежно від того, хто просив — молодий поет чи сивочолий митець. Реформатори, моралісти, католики, протестанти, езотерики — всі, хто боровся з падінням моралі, анархією, комуністичною небезпекою, вільним коханням, легковажним нехтуванням правил граматики португальської мови чи скандально відкритими декольте в купальниках на пляжах Бразилії (коли, здавалося, навіть нутрощі напоказ). Асоціація Матерів, берегинь сімейних цінностей, які активно виступали проти алкоголю, проституції й азартних ігор; Товариство допомоги місіонерам в Океанії; Спільнота борців із неписьменністю, яку очолював майор Косме де Фаріа; Карнавальний клуб веселих смаглявок Кабули; хворі всіма на світі хворобами, сліпі, кульгаві, каліки, не кажучи вже про божевільних і професійних жебраків, усі вони хотіли від нього одного — грошей.

І от від усього цього людського гамірного безладу Пеланкі тікав у цю затишну квартирку, на м’якенькі перса Зулміри, що були для нього тим жаданим, тихим сховком від панічного страху, який душив його останнім часом.

Щоб не визнавати себе переможеним, Максимо Салес запропонував сміливий і простий план: треба переробити рулетку так, щоб кулька ніколи не змогла опинитися на числі «17». Така от стара, як і сама гра, каверза, але це єдиний спосіб уникнути шахрайства. Це небезпечно, звісно, це нечесно, але якщо не так, то як?

Максимо від свого не відступався, й усі дурні вигадки Пеланкі про чорну магію й надалі вважав безглуздям і наполягав на своєму: спільно з круп’є та деякими гравцями в місті діє кодло іноземних шулерів, і Мірандау, Анакреон й Ариґоф із ними заодно.

«Та яке кодло, sono fregato, sono fututo!» — для Пеланкі Моуласа всі ці розмови про іноземних шахраїв не варті були виїденого яйця. І ніяке то не кодло, та й не шахрайство.

Усе набагато гірше: то все вороги, які, бажаючи його розорити, звернулися по допомогу до надприродних сил, всепереможних і всевладних.

На хоч і не завжди легкому, проте й не надто тернистому шляху Пеланкі не раз поставали особи, які мали купу підстав його ненавидіти, проклинати чи мстити за його жорстокість. Адже скільки виникало ситуацій, коли слово його було тверде, невідступне та безкомпромісне, слово, після якого відсіювалося так багато доброзичливців та їхніх благих намірів.

А зараз час пожинати плоди, зараз Пеланкі сам, а проти нього ціле поле проклять і чаклунства.

Пеланкі не боявся людей, був безжальним із ворогами. Але цей сучасний і всемогутній, здавалося б, гангстер, дитя прогресу, полохливо ховався під ковдру і тремтів від першого ж удару грому, до смерті лякаючись яскравих спалахів блискавки, що враз перетворювали його на забобонного сільського хлопчика з убогого італійського села Калабрії.

— Maledetto, sono stregato![78]

— От побачите, — відповів йому знаний скептик Максимо Салес, який за життя боявся лише живих людей і не вірив у всі ті байки про загробний світ; знаний скептик і вільнодумець, він завжди всьому намагався знайти якесь логічне пояснення — ми виведемо їх на чисту воду. От переробимо рулетку і буде видно. Так, це заборонено і нечесно, я в курсі, і ні вам, ані мені, повірте, такий спосіб не до душі. І все ж я наполягаю вдатися саме до цих крайнощів, адже за обман платять обманом. Якщо і після нашої операції кулька зупиниться на цифрі «17»! — а ви, сеньйоре, чудово знаєте, що це неможливо, — я погоджуся, що тут щось не чисто, і тоді ми звернемося до негритянських жерців.

Пеланкі Моулас знизав плечима: якщо Максимо потрібні зайві докази, то нехай робить, як вважає, тільки щонайобачніше і тихіше.

— Я сам за це візьмуся, можете не хвилюватися.

— І лише на один вечір…

— Згода, лише на сьогоднішній вечір.

Потираючи долоні, Максимо подався втілювати в життя свій делікатний задум, який Пеланкі Моулас вважав апріорі приреченим. Настав час віддати свої статки та й свою долю в руки надійніших сил, ніж Максимо та поліція. Якщо й існувала людина, здатна пояснити це несусвітнє явище, то це був саме Кардозо і Са, харизматичний філософ, який володів надприродною здатністю проникати в загадки потойбіччя, дізнаватися минуле та майбутнє, що твориться в променистих небесах і в чорних проваллях.

У Зулміри теж не було сумнівів: це витівки диявола. Досі вона мовчала, не бажаючи засмучувати і так зажуреного Пеланкі, але тоді у «Паласі» наприкінці гри щось невидиме пестило її перса і лоскотало. А потім ще й — Боже милосердний! — вщипнуло її за дупу.

— Поглянь, Пекіто…

Вона підняла халат: на бронзовій шкірі красувався багряний синець — знак пальців Гульвіси, — вичерпний і промовистий доказ втручання нечистої сили.

— Accidente![79] — розпачливо вигукнув калабрієць.

15

ЛЕГКОВАЖНИЙ І ВІДЧАЙДУШНИЙ ГУЛЬВІСА ЗА РОКИ ВІДСУТНОСТІ ні краплі не змінився:

— Вночі я прийду і неодмінно витягну тебе з ліжка… Тож чекай, кохана…

Ніби дона Флор — розпусна дівка, яка віддається іншому, поки чоловік спить сном праведника. А він таки спав на їхньому кованому подружньому ложі, вкритий спокоєм і тишею, рівно дихаючи і сопучи, немов у такт фаготу.

Дона Флор спостерігала за цією милою картиною і її переповнювала ніжність: ось він, найкращий і найдостойніший чоловік на світі, її Теодоро. Сильний духом, м’який характером, тому годі їй вагатися, бо це не пасує гідній та порядній жінці.

Краще почекати Гульвісу у вітальні, так надійніше: якби йому кортіло обійняти її, то хоч не в спальні, де спить її чоловік… Не маючи сил опанувати свою розбурхану плоть, у полоні жадань, дона Флор дедалі більше боялася, що не зможе встояти. Варто було їй лише побачити Гульвісу, як воля її слабшала, голова паморочилася, й вона відчувала над собою цілковиту владу спокусника. У такі миті дона Флор уже не володіла своїм тілом, неспокійне єство не підкорялося її думкам, нею майже повністю володів Гульвіса.

Так, вона ще йому не віддалася, але, мабуть, лише тому, що останніми днями Гульвіси майже не було видно; його знову захопили гра та легковажні розваги. Так було і того вечора. Його рішуче і безапеляційне: «Вночі я прийду і неодмінно витягну тебе з ліжка», як завжди було просто словами, черговою обіцянкою, якої він і не думав дотримуватись, бо зостався в казино, а може, і в якому борделі. Дона Флор снує вітальнею, відчиняє вікно, визирає надвір і лічить хвилини.

Усі його клятви і палкі зізнання — пуста брехня… Ось вона, дона Флор, чекає тут на нього, а він навіть грою заради неї не здатен пожертвувати. Може, бодай після закриття прийде?

Ну що ж, казино вже точно зачинене — дона Флор добре знає, до котрої години воно працює, бо опівнічне чекання на Гульвісу почалося ще багато років тому. Де ж його носить, що ж змусило його відступитися від обіцянки? Гульвісо, чому ж ти так зловживаєш моїм терпінням, чому ж не приходиш, ти ж дав слово, скільки ж я чекатиму тут всупереч здоровому глузду, забувши про честь, жіночу гідність, про своє подружнє щастя і коханого чоловіка? Чому мені так кортить побачити тебе? Як же ти зумів вселити в мене це бажання?

Уранці на заняттях дона Флор була така нервова та неуважна, що мало рисовий пудинг не впустила додолу. До неї десь здалеку долинув схвильований голос Зулміри Сімоенс Фаґундес, яка стурбовано розповідала:

— Це якась чортівня, дівчатка, я скоро збожеволію зо страху… Пам’ятаєте, як оце днями мені здалося, ніби хтось пестить мої груди? Так от, ця історія триває…

Дівчата почали розпитувати:

— Як? Як таке може бути! Розповідай, хутчіш…

— Учора ввечері була я в «Паласі»…

— Ти ж там щодня буваєш!..

— Бо це входить у мої обов’язки.

— Ага, мені б такі обов’язки…

— Розповідай, Зулміро…

— Так от, учора ввечері були ми з шефом в «Паласі», і там коїлося щось геть неймовірне: кулька рулетки весь час зупинялася на цифрі «17»…

Дона Флор затамувала подих.

— У найнапруженішу мить я раптом відчула, як знову хтось невидимий пестить мої груди, а потім, — вона перейшла на шепіт, — мало йому того було, бачте, то ще й вщипнув мене за дупу…

— Невидимий? Але ж то фантазія! — засумнівалася змарніла сеньйора, яка давно вже не вірила в такі речі.

— Не вірите? Ось, погляньте самі.

Зулміра задерла спідницю, оголила стегно, від якого навіть найдоладніші сеньйори слиною давилися: на шкірі виразно виднівся вже трохи зблідлий слід від Гульвісиних пальців. Дона Флор мовчки вийшла з кімнати.

Настрій, звісно ж, зіпсувався, та вона таки чекала на Гульвісу. Але його все не було, як не прийшов він і наступної ночі. Уся ота його пристрасть була показною брехнею, все оте начебто щире кохання було низьким лицемірством. Дона Флор ночей не досипає, чекає на нього, а він вештається по казино та залазить під сукню до Зулміри. Легковажний облудник, віроломний бездушний цинік. Муки дони Флор скінчилися, уже не спалює її бажання, не гризе совість, зостався сам смуток.

16

У ЧАС ПЕРЕМОГИ ПРОФЕСОРА МАКСИМО САЛЕСА НЕ СПОВНЮВАЛА ПОГОРДА, йому не були притаманні марнославство і зарозумілість: усі свої успіхи він пояснював приказкою: «На кожного шахрая знайдеться ще більший шахрай». Як людина освічена, він був справжнім гуманістом.

Годі вже з нього розмов про потойбічний світ, злі чари та чаклунства. Зараз варто йому буде лише трішки переробити рулетку і — вуаля, все чаклунство здиміє: шахрайство відразу спливе, залишиться лише вирахувати ватажка того кодла і по всьому. Круп’є Лоуренсо Мау-де-Вака, який і гадки не мав про його задум, не переставав дивуватися, адже напередодні випадало тільки «17», сьогодні ж це число жодного разу не виграло.

Обличчя Пеланкі Моуласа просвітліло. Наскільки він тремтів від потойбічних сил, настільки ж геть не боявся земного. Бо хіба ж якісь чари відступили би перед вигадкою Салеса? А це означало, що вони тут ні до чого. Максимо зірвав з цієї таємничої історії всі маски і тепер — знову могутній — Пеланкі добереться до змовників, змусить їх сповна заплатити за нахабне шахрайство, а надто за той невблаганний страх, що весь цей час точив його душу. Сидячи між Зулмірою та Домінґо Пропалато, Пеланкі знову всміхався гравцям своєю чарівною усмішкою.

Тим часом Мірандау, щасливий і п’яний, спав у прекрасному рожевому будуарі Карли. Напередодні, коли Пеланкі Моулас уже майже втратив самовладання і наказав припинити гру, круп’є Лоуренсо Мау-де-Вака і Домінґо Пропалато полегшено зітхнули: нарешті закінчився той несусвітній кошмар. Посеред океану фішок сидів розгублений Мірандау: сьогоднішній тотальний виграш був для нього геть абсурдним та незбагненним.

Коли на рулетці вкотре випадало «17», Мірандау душило відчуття якоїсь суцільної ейфорії й жаху одночасно. Ейфорія ще хоч якось була виправдана, а от та диявольська удача, вочевидь, мала на собі знак чогось нечистого. Здавалося, цього вечора всі закони гри в рулетку скасовано і весь успіх, усі фішки казино належали тільки йому. Але чи йому належав той безмежний успіх?

Усе йому здавалося підозрілим і дивним: і Гульвісин голос, що невідступно переслідував його з самого ранку, і дона Флор, під час розмови з якою теж, здавалося, був присутній небіжчик, і магія з фішками, що вперто випадали на «17», хоча він кидав їх на «3» і «32». Посеред вечора Мірандау ще раз із цікавості вирішив поставити на свої улюблені числа, та кулька знову і знову опинялася на «17». То хто ж був сам Мірандау в той момент — гравець чи іграшка в руках долі?

Вийшовши з «Паласу», новоспечений мільйонер, в якого від сьогодні серце було не на місці, попрямував до Карлиного борделю — найпринаднішої місцини для тих, хто хоче відсвяткувати якусь визначну подію або ж позбутися душевних страждань. Він довірив свій капітал тлустій і чесній італійці, звелівши, ясна річ, витратити на свято скільки знадобиться. Мірандау боявся, що надмірна увага жінок та алкоголь зроблять свою справу і він розтринькає все до останньої копієчки, адже розпусниці обліплять його, мов бджоли мед. Та й не дарма, адже тієї ночі він збирався організувати грандіозну вечірку, щоб втопити у вині всі події останніх годин та свої роздуми.

Гульбисько тривало аж до світанку, а найстійкіші з гостей, літератори Робату Фільйо, Аурео Контрейрас (зі своєю незмінною квіткою на відвороті піджака) і журналіст Жоау Батиста залишилися поснідати смачною фейжоадою, до якої подали кашасу і молоде вино. Тільки попоївши, Мірандау нарешті впав, і дівчата поволочили його нерухоме тіло до спальні. Згодом вони його роздягли, поклали в теплу ванну, пшикнули парфумом, припудрили тальком і поклали на величезне ліжко в оббитому рожевим атласом та шовком будуарі для почесних гостей.

Упродовж всієї гулянки Мірандау та ще кількох особливо чутливих гостей, як от знайому нам Амезину — від Аме до Америко, імені її батька, та Сіни де Розини, імені її матері, — не покидало відчуття, ніби святом керує якась незбагненна вища сила. Бо як тоді було пояснити раптове рішення товстелезної Карли виконати танець семи вуалей, достоту піднесене і водночас жахливе видовище?

Навіть Максимо Салесові, цьому невиправному скептику та раціоналісту, здалося, начебто за ним хтось стежить, коли він і Домінґо Пропалато майстерно та хитро вдосконалювали рулетку. Іноді він навіть роззирався, немов шукаючи невидимого свідка його темних справ.

Близько півночі Мірандау, який після бурхливого дня і несамовитої кількості спожитого алкоголю спав без задніх ніг, раптом знову почув той, що й раніше, голос: спершу не дуже виразно, потім абсолютно чітко. Гульвіса наказував йому негайно повернутися в «Палас» і знову ставити на «17» і лише на «17»!

Розплющивши очі, Мірандау побачив лише темряву і знову почув той голос. Він мало не вмер із переляку, мерщій заліз під ковдру і затулив вуха подушкою. Напередодні в самий розпал гулянки Анакреон запитав у нього: «Ти теж чув Гульвісин голос? О, іншого такого друга не знайдеш. Бачиш, навіть після смерті він про нас пам’ятає».

Мірандау не хотів чути цей голос, але він звучав чимраз наполегливіше. Усе ясно, його зачаклували, еґум заволодів ним. Треба швидше сходити на кандомбле матері Сеньйори, щоб молитвою очистити свою душу і прихилити божество, принісши в жертву півня, а то й козла — умилостивити божество жертвопринесенням.

Владний і якийсь моторошний голос Гульвіси проникав навіть крізь подушку і його тон геть не подобався Мірандау. І тоді йому не спало на думку нічого кращого — попри весь принизливий абсурд його рішення, — ніж щосили покликати на допомогу, зчинивши галас на весь бордель. Ґречно перепросивши шановного суддю, який цього разу затримався довше, ніж зазвичай, добра Карла пішла заспокоїти переляканого гостя. Коли вона обійняла Мірандау, притуливши до своїх неосяжних грудей, той заприсягнувся їй душею своєї матері і щастям своїх дітей, що більше ніколи в житті не гратиме. І не було на світі — земному чи потойбічному — сили, яка б змусила його ще бодай раз доторкнутися до фішок.

17

КОЛИ ЗАДЗВОНИВ ТЕЛЕФОН, ДЖОВАННІ ҐІМАРАЄНС УЖЕ ДОБРІ ДВІ ГОДИНИ СОЛОДКО СПАВ. Одружившись, він звик лягати і прокидатися рано, що, на думку його дружини, було дуже корисно як для здоров’я, так і для кар’єри, надто зважаючи на те, що молодість його минула бурхливо, ба навіть розгульно.

Отакий тепер був відомий журналіст Джованні Ґімараєнс, що його життя перевернулося з ніг на голову за дуже короткий час. І все завдяки шлюбу з відданою та енергійною жінкою, яка завдяки своєму рішучому характеру не згодна була миритися з розхристаністю чоловіка. Як і раніше, Джованні був веселий, кмітливий і дотепний вигадник усіляких небилиць, цікавий співрозмовник, готовий поговорити на будь-які теми. Але це й усе. Багато хто дивувався, як цьому невиправному гультяєві, запеклому гравцю й знаному окозамилювачу вдалося так швидко схаменутися.

Ще не так давно батьки Джованні, стривожені чутками, що дійшли до їхнього маєтку, послали в Баїю племінника, податківця з суворими принципами, щоб той довідався, як там ведеться їхньому блудному синові. Податківець зупинився на холостяцькій квартирі Джованні і, щоб краще впоратися зі своєю делікатною місією, тиждень поспіль ані на крок не відступав від свого двоюрідного брата. Повернувшись, він упевнено і стисло поставив діагноз: «Невиправний!»

Принаймні так йому здалося: Джованні розпускав усю свою платню і гроші, що надсилали йому батьки, у гральних закладах та інших подібних місцях, де збував свої дні та ночі, показуючись на службі лише в дні зарплати. По вуха в боргах, він носився з якимись сумнівними ідеями, а тому ні престиж журналіста, ні його кмітливість, ані чарівність, на яку, мов на мед, зліталися нові приятелі, не могли його врятувати.

Повернувшись у звичну для нього сферу, де на першому місці були релігія та сім’я, податківець обурювався впертістю Джованні, який вважав, що тільки послідущий нерозважливий дурень може відмовитися від задоволень, а від солоденької граціозної Зази (в його колах її так і називали Солоденька Витребенька) то й поготів. Податківець так і переказав заплаканим батькам:

— Надії марні. То вже клініка… З таких станів не повертаються…

А він узяв і повернувся. Коли батьки вже поставили на синові хрест, Джованні раптом закохався, а через два місяці справив весілля. Здебільшого всі жаліли наречену: «Та сердешна прокляне день, коли дала згоду вийти заміж за скаженого Джованні».

Так казали ті, хто, не знаючи її особисто, робили висновки з її смиренного вигляду та скромних манер. Через півроку після весілля в Баїю знову приїхав його братик із провінції й тільки скрушно похитав головою: «Бідолашний Джованні!» — і щодуху помчав до Зази, сподіваючись умовити її поїхати з ним до села, щоб ближче познайомитися з тамтешнім життям.

Джованні й справді змінився до невпізнаваності, не показувався більше в гральних закладах та веселих компаніях. Раз на два місяці він за давньою звичкою випробовував долю у підпільній лотереї, але ото й усе. Красою чужих жінок милувався хіба що з екранів кінотеатру. Він став поважним, шанованим чиновником і взірцевим сім’янином, а коли гуляв вулицею з дружиною попід руку та з маленькою донечкою Людмилою за ручку, то була справді зворушлива картина! Разом із залисинами в нього почали з’являтися консервативні погляди, патріархальні настрої й мрії взятися за сільське господарство, — одне слово, це був яскравий приклад навернення блудного сина в лоно суспільства та сім’ї.

Отже, коли задзвенів телефон, наш Джованні спав. Вистрибнувши, мов ошпарений, з ліжка, він — однією ногою ще в сні — схопив трубку: кому це так припекло?

— Це Джованні? — запитали на іншому кінці дроту.

— Так. А з ким я розмовляю?

— Ти розмовляєш із Гульвісою, Джованні. Негайно біжи в «Палас» і став на сімнадцять, грай впевнено і без страху, гарантую тобі виграш. Але не барися, лети мерщій…

— Негайно виходжу.

Навшпиньки, щоб не шуміти, Джованні швидко вдягнувся. Хвалити Бога, дружина спала і не довелося нічого пояснювати: похапцем він схопив сумку, документи, ключі і вибіг з дому. На розі йому трапилося таксі, і вже аж коли вони під’їхали до «Паласу», Джованні раптом виявив, що не має зі собою ні копійки.

— Забув гаманець…

— Не переймайтеся, сеу докторе… Пізніше віддасте… — і він упізнав таксиста, Цигана, який завжди таксував на світанку.

Джованні впізнав Цигана, а от себе, Джованні Ґімараєнса, він не впізнавав. Що, чорт забирай, йому робити в «Паласі» о першій годині ночі? Мов грім серед ясного неба, пролунав дзвінок, де по той бік дроту Гульвіса звелів йому ставити на «17». Але ж Гульвіса помер чотири роки тому, ще до того, як він, Джованні, одружився. Наснилося, мабуть.

Чи наснилося, чи примарилося, а за те, що він потайки дременув з дому, йому і так добряче влетить, тож як він уже тут, то таки скористається порадою Гульвіси. Невагоме відчуття свободи і свіжість нічного повітря підхопили Джованні й він упевнено покрокував до «Паласу».

Попри пізню годину, у залі було повнісінько люду, особливо біля рулетки. Усі захоплено привітали Джованні.

— Радий бачити… Давненько ти тут не був…

— Овва, які люди!

Підійшовши до Пеланкі, журналіст запитав:

— Чи можу позичити у вас грошей? Я так поспішав, що забув і гаманець, і чекову книжку…

— Скільки завгодно… Каса до ваших послуг…

— Та я багато не візьму, хочу лише переконатися в правдивості свого сну. Мені наснилося, що слід будь-що ставити на «17».

— На «17»?

На обличчі Максимо Салеса засяяла усмішка переможця, а серце Пеланкі Моуласа відчайдушно затріпотіло в очікуванні. Джованні написав розписку на позику і, взявши фішки, поставив відразу дві на «17».

— Сьогодні «17» ще не вигравало жодного разу, — мовив хтось із натовпу.

— Увага, гра… — пролунав голос Лоуренсо Мау-де-Ваки.

Кулька закрутилася полем рулетки, марно тяжіючи до числа «17». Щасливий і спокійний Максимо Салес аж сяяв, а Пеланкі Моулас застиг в якомусь німому напруженні.

— Чорне. Сімнадцять. — оголосив Лоуренсо Мау-де-Вака.

18

СУБОТНІЙ ВЕЧІР, МОНОТОННИЙ СТУКІТ ДОЩУ, МЕЛАНХОЛІЯ… ЯК ЖЕ ВАЖКО ЗАЛИШАТИСЯ НАОДИНЦІ зі своїм сумом. Але навіть у цьому доні Флор не поталанило.

У плащі, з парасолькою і фаготом у руках, доктор Теодоро, як завше, подався на репетицію в дім доктора Венсеслау. Дона Флор цього разу відмовилася: у неї мігрень, і немає настрою провадити світські балачки про останні новинки моди, а тим більше, пліткувати. Вона, звісно, не зізналася, що насправді просто несамовито нудиться на репетиціях оркестру. Навпаки, сказала, що дуже шкодує, бо так хотіла послухати ще раз повільний вальс «Зітхання у місячному сяйві на Міссісіпі» маестро Аженора Ґомеса, створений на честь дони Жізи, з якою автор останнім часом заприятелював ближче.

Дона Жіза зайшла запросити дону Флор на капоейру в районі Амараліни: допитлива американка завжди була в курсі всіх подій. Дона Флор відмовилася, теж пославшись на погане самопочуття. Так само пояснила свою відмову і докторові Івесу та доні Еміні, які кликали її в кіно. Дона Норма теж приходила:

— Ходімо, зіграємо партію в карти, а заодно й побалакаємо.

— Дякую, Норміньє. Я не маю настрою, інакше пішла б з Теодоро. А так він мусив іти сам…

— Бачила, як він ішов до трамвайної зупинки — похмурий, ніби з похорону. Він дуже тебе кохає, Флор.

Як же все-таки погано, що вона не пішла з ним на репетицію: Теодоро просив так мало за своє віддане кохання. Зате інший… І думати не хотіла про ту потойбічну примару… Але ж чому це серце таке дурне? Чому їй сьогодні забандюрилося побути самій? Адже для доктора Теодоро найбільша радість грати на фаготі для своєї дружини. А вона зосталась удома і, чого гріха таїти, відчайдушно сподівалася, що прийде той, інший, забувши нарешті про свої безкінечні азартні ночі.

Але ж вона залишилася, бо хотіла розставити всі крапки над «і», щоб нарешті позбутися його, розірвати з ним раз і назавжди будь-які стосунки. Та чи справді задля цього? Чи задля того, щоб нарешті кинутися в його обійми: «Бери мене, Гульвісо, візьми мене всю, несила вже терпіти…». Тож про що вони говоритимуть? Ох, як же замучило її це нестерпне протистояння духу та плоті…

З сусіднього будинку долинав солодкий голос Марилди, яка оспівувала своє кохання. Молода радіозірка збирається заміж за молодика, який студіює педагогіку, але офіційної пропозиції досі не було, бо кавалер, багатий власник какаових плантацій, мав упередження до публічної діяльності своєї майбутньої дружини, тож вимагав, щоб вона покинула радіо і співала лише для нього. А Марилда ж вклала в цю справу скільки зусиль, як важко було пробитися до омріяного мікрофона, щоб її ніжний спів розлився вулицями міста. Чому за подружнє щастя вона має платити своїм успіхом? Марилда пішла жалітися й радитися до дони Флор.

Та чим дона Флор могла її розрадити і що порадити? Вона й зі своїми почуттями впоратися не могла. Це вже не була та цілісна, виважена та поміркована особистість: її єство шматували протиріччя, розум говорив одне, охоплена жагою плоть — зовсім інше.

Доктор Теодоро розчинився в дощі, прикривши фагот плащем, для нього на цім світі існували дві святі речі: Флор і музика. Заради дружини і заради музики цей зразковий чоловік, якби виникла така потреба, віддав би все — і аптеку, і прибутки, усю фармакологію та й свою репутацію.

А той недостойний мандрьоха бажав лише одного — збезчестити її вдруге, але навіть заради цього не годен був пожертвував бодай хвилькою свого часу. Зрештою, він і за життя ні в чому собі не відмовляв і нічим не жертвував заради дони Флор, якій залишалися жалюгідні крихти його уваги. «Зачекай на мене, я ненадовго», але — так і не повернувся. Безсоромне брехло!

Марилда, припавши у відчаї до ніг дони Флор, питала:

— Флорзиньє, люба, що ж мені робити? Спів — це все моє життя, а мама каже, що головне для мене — вдало вийти заміж, мати сім’ю, чоловіка, діточок, а все інше — дівочі забаганки. А ти як думаєш?

Що могла думати дона Флор: «Зникни, проклятущий, дай мені спокій, я чесна і вірна дружина, не заважай мені щасливо жити зі своїм чоловіком» або ж «Обійми мене, здолай мій бастіон, дотик до твоїх вуст не зрівняється з сімейним щастям»? Ну чому не можна любити лише одного? Чому конче розриватися між двома чоловіками і боротися зі своїми такими протилежними почуттями?

— Ти сама мусиш обирати: тут єдиний вихід — або шлюб, або кар’єра.

— Але чому? Чому я взагалі маю обирати? Невже я не можу просто вийти заміж і співати далі, адже однаково люблю і його, і спів?.. Чому я повинна від чогось відмовлятися, якщо мені подобається і те, й те? Скажи, чому?

А й справді, доно Флор, чому? Аж ось у прочинене вікно долинає голос Марилдиного нареченого, дівчина злякано здіймає брови і біжить. Дона Флор проводить її поглядом, і раптом бачить Гульвісу, який робить пестливі рухи над волоссям дівчини і оповиває її стегна.

— Гульвіса?! З Марилдою?! О ні, нізащо!

Сміючись, він припадає до ніг дони Флор, де щойно перед тим сиділа Марилда, обіймає за коліна і кладе на них голову.

— Дай мені спокій… — тільки й спромоглась промовити дона Флор.

— Чому ти так, любове моя? За що ти весь час на мене злишся?

Він іще має совість таке питати! Наче й не обіцяв їй прийти, наче й не просив на нього чекати. Безсонні, сповнені очікувань та переживань ночі, а натомість — ось тобі звісточка про мене: синці на Зулміриних стегнах. А й справді, чому вона весь час злиться?

— Ти ж сама сказала, що не хочеш мене більше бачити, щоб я забирався геть, от я і забрався! Ми трохи розважилися з Пеланкі, я думав, лусну від нього зо сміху!..

— З Пеланкі, кажеш, чи, може, з його секретаркою?

— А ти ревнуєш, смаглявочко? Я собі ось як подумав: зникну на кілька днів, вона за мною затужить, почне молити Бога, щоб я повернувся, уже на все буде ладна, і я нарешті отримаю те, чого так бажаю…

— І що це ти собі надумав? Не буде цього! Я чесна жінка, прибери від мене руки!

Пекучі цілунки обпалювали шкіру, вуста линули до її вуст, рука ковзнула в найпотаємніший закуток тіла, в її останній редут. Її тіло мліло, тягнулося до нього, прагло відкинути перестороги, що сковували її розум. Вірна та невідступна в своїх рішеннях, дона Флор тепер готова на все, вона здасться, й байдуже, де його носило і з ким. Уже немає сил опиратися, щоб захистити останні крихти своєї честі, на які зазіхав Гульвіса. Ох, якби ж вона могла покликати когось на допомогу! У Гульвіси так мало часу, він квапиться, щоб встигнути на гру: «Ну ж бо, кохана, ходімо до спальні». Вона підводиться в його обіймах, слухняно йде за ним, уже не думає про опір, та й про честь свого чоловіка чи й думає? «З тобою хоч куди, коханий».

— Кумо, можна до тебе?

Діонісія Ошоссі ввійшла у прочинені двері.

— Що з тобою? На тобі лиця нема…

Чудом врятована дона Флор сіла на канапу і прошепотіла:

— Сам Бог послав тебе, кумо Діонісіє. Тільки ти зможеш допомогти мені. Сідай.

— Кумо, та що з тобою? Ти вся тремтиш…

Дона Флор узяла Діонісію за руку.

— Кумонько, я маю негайно позбутися Гульвіси, потрібен хтось, хто змусить його зникнути і не турбувати мене більше, скільки часу він уже морочить мені голову, я вже й не я, і не знати, що від мене зосталося.

— Це ти про покійного кума?

— Вгамуй його, кумо, знайди, як відправити назад, бо лихо мені буде… Навіть не знаю, як тобі пояснити… Він повернувся і хоче забрати мене зі собою, от навіть зараз, щойно ти прийшла, здається, впоїв мене якимось трунком, і коли б не ти… Якщо так триватиме й далі, він забере мене…

Щоб не скрикнути, Діонісія прикрила рукою рот.

— Ох, кумо, тут боронь Боже згаяти час. Я зараз же піду до батька Діді — щастя, що знаю де він. Бо з таким же не до кожного й звернешся, тут потрібен священний посох.

— Діді? — дона Флор згадала довготелесого негра з квіткового базару, який дав їй мокан на Гульвісину могилу. — Іди, кумо, біжи чимдуж, якщо хтось і може мене врятувати, то справді лише він. Як ні, то мені кінець, станеться непоправне…

— Уже лечу…

Діонісія вибігла, захищена своїм намистом Ошоссі, яке, втім, було безсиле перед могутніми божествами, але вона твердо вирішила докласти всіх зусиль, щоб урятувати життя куми: бо що ж може бути непоправне, як не смерть? Швидше, Діонісіє, поквапся, лети звивистими вузькими вуличками аж до брами царства Іфа: там, на перехресті, ти зустрінеш могутнього жерця.

— Мій батьку, — звернулася до нього Діонісія, поцілувавши в руку, — небіжчик хоче забрати зі собою мою куму, порятуй її, поверни еґума в його царство померлих. — І вона розповіла все, що знала.

А тим часом змоклий до ниточки доктор Теодоро повернувся додому. Репетицію скасували через сильну зливу. Він ковтнув лікеру — для профілактики грипу та застуди, вдягнув піжамну сорочку і, взявши фагот, виконав для дони Флор найкращі речі зі свого репертуару. Слухаючи музику, дона Флор поступово заспокоїлася, тривога її вляглася, і вже не здавалося, що вона розпусна, безчесна та легковажна жінка. Більше тобі немає чого боятися, Теодоро, я люблю тебе одного і належу тобі і тільки тобі, досі в моєму серці жили двоє, але відсьогодні все буде інакше. У жодному серці немає місця для двох, я звеліла відірвати ту частину мого єства, і ось я знову тут, твоя достойна та вірна дружина, яка смиренно слухає твій чудовий фагот. Я тут, Теодоро, твоя дружина з тобою.

А в іншому кінці нічної Баїї зайнялося багаття й довкола нього осяяний жрець закружляв у ритуальному танці, тимчасом як Діонісія, донька Ошоссі, ревно молилася. Здійнявся буревій, загримів грім, згасли вогні, море люто збурунилося і боги ориша, верхи на сліпучих блискавицях, дали свою згоду на заклик жерця. Усі, крім Ешу, який незворушно і твердо промовив: «Ні».

19

ЗВІСТКУ ПРО МІСТИЧНІ ПОДІЇ В ЖИТТІ ПЕЛАНКІ МОУЛАСА КАРДОЗО І СА ОТРИМАВ на цвинтарі саме тоді, коли він прийшов на власну могилу, як робив це завжди в день своєї смерті. Тієї його смерті, коли він іще був багатим баїянцем Жоакімом Перейрою, який 1886 року помер у своєму приватному будинку на Корредор да Віторія. По небіжчику відслужили поважну панахиду, на багатий похорон із плакальницями завітали місцеві масони, оптові торговці і навіть сам губернатор провінції.

Могили Кардозо і Са розкидані по всьому світу. І в мумії одного з музеїв, яку знайшли у Великих Єгипетських Пірамідах, і серед снігових заметів Альп, які він підкоряв з армією Ганнібала, і в пісках аравійської пустелі, що він не раз перетинав її на своєму на гнідому коні. У Франції було щонайменше дві його могили, скільки ж в Італії; його закатовувала на смерть іспанська інквізиція за алхімію і віровідступництво; він був і багатим, і бідним, жебраком, ченцем і кардиналом, торгував фініками в Єгипті при вході на ринок на берегах Нілу ще за часів Рамзеса II, у личині відомого математика Аллі Фоше вивчав сузір’я Східної півкулі ще до Різдва Христового.

У Баїї, крім могили при негритянській церкві Пассо, він знайшов вічний спокій біля церкви на острові Ітапаріка, де загинув у бою з голландцями 1638 року красивим, спритним та легковажним тридцятитрирічним офіцером його величності короля Португалії Франциско Нуньєса Мариннью д’Еса — справжнього поціновувача гарненьких індіанок.

Безліч томів знадобилось би, щоб охопити весь цей неоціненний досвід і багатогранність його життів, відчайдушних подвигів та любовних пригод, щоб залишити для історії всі таємниці, які приховував сухоребрий, мов скелет, Антоніо Мелшіадес Кардозо-і-Силва (Кардозо і Са для обраних), скромний архіваріус муніципалітету і маестро окультних вчень, спадкоємець Великого Ключа Соломона, світовий філософ, який у своїй праці поєднував неоціненний досвід і різносторонність знань жителів різних епох.

— Я приїхав по вас, сеньйоре Кардозо, господар звелів хоч із-під землі вас дістати, його обікрали… — сказав Ауреліо, шофер Пеланкі.

— Ходімо, я на тебе чекав…

— Ви знали, що я маю прийти?

Від цього невинного запитання мудрець розсміявся так щиро і весело, що здалося, тієї миті немає на світі задоволенішої та щасливішої людини за нього:

— А ти як думав, Ауреліо? Я, затям це собі, знаю геть усе — як таємне, так і явне…

Та Ауреліо і не думав вникати, а тим більше сперечатися з ним на якісь теми, уже сама присутність Кардозо і Са вибивала йому землю з-під ніг. В авто, сидячи біля водія, маестро весь час вітався з кимось невидимим.

— Вечір добрий, бригадире.

Який іще бригадир? Та отой, що ген-ген біля моря насолоджується вечірньою прохолодою. Де, сеу Кардозо? Ауреліо не бачить ніякого бригадира. Бо не кожному дано побачити, дорогенький мій, тільки обраним.

— Вітаю, люба сеньйоро, цілую ніжки.

Теж не бачиш? Вельми елегантна жіночка в капелюшку з пір’ям і в сукні зі шлейфом, ох і красунею ж була вона свого часу… Через цю шелихвістку двоє квітучих юнаків укоротили собі віку. А зараз усі троє гуляють берегом моря, отак собі попід ручку, мило бесідують та всміхаються одне одному. Ти геть сліпий, якщо не помічаєш такої осяйної краси.

— Боже збав мені таке бачити, сеу Кардозо…

Маестро знову регоче, вулицею тиняється безліч привидів, водій напружено вчепився в кермо, його не тішить уся ця містика.

— То кажеш, з грою в Пеланкі геть усе кепсько? — цікавиться раптом Кардозо.

— Вам і це відомо? — дивується приголомшений водій. — То й справді виходить, що ви про все знаєте…

Зненацька Кардозо відвертається, ховаючи лице. Від кого? Від тої спортивної білявки, яка йде до пляжу? Від неї, дорогенький; а знаєш, хто це? Це Жанна Д’Арк, а ти знаєш, ким був Кардозо і Са? Французьким кардиналом П’єром Кошоном, папським леґатом, що його полохлива рука підписала смертний вирок цій незайманці. Тепер йому всюди ввижаються невинні очі й цнотливий образ його білявої жертви.

— Отакий я був лукавий, аморальний та легковажний негідник…

У своєму сховку вдома в Зулміри Пеланкі Моулас нетерпляче чекав на єдину людину на світі, здатну скласти докупи ті містичні фрагменти.

— Довго ж ви, сеу Кардозо…

— Я завжди приходжу вчасно, ні на мить пізніше, ні раніше.

Він привітався з Зулмірою, яка вабила своїми принадами в прозорому пеньюарі, о! Кардозо і Са дуже добре її знав із минулих життів: ось вона, хвацька очільниця амазонок, мчить долинами на своєму баскому коні, і перса її, як і зараз, налиті, хоч нині вона їх ховає, шкода — подумав Кардозо, бо попри свою безтілесність, він був вельми небайдужий до земних спокус.

— Я шукаю вас уже два дні…

— А чого ви від мене хочете — поспіху чи якості?

Погляд маестро раптом застиг десь вдалині, від зосередженості та концентрації на високому чолі проступили краплі поту.

— З рулеткою ви прогадали, адже так?

Пеланкі обернувся до Зулміри, ніби кажучи: «А, бачиш, казав, що він усе знає». Навіть до тієї вбогої халабуди, в якій Кардозо жив у неймовірних злиднях зі своєю дружиною й п’ятьма дітьми (він ніколи не брав грошей за добро, яке робив людям) уже дійшли чутки, адже в місті тими днями говорили тільки про «Палас», «Табарис», «Абайшадиньйо», столи рулетки та азарт. Містика чи шахрайство, диво-дивне чи звичайний обман, хай там як, а новину про Пеланкі ніхто не міг сприймати байдужо. Авжеж, до маестро дійшли ці плітки, та чи потрібні були йому вони, щоб дізнатися все, що його з цього приводу цікавило? Коли це він, Кардозо і Са, покладався на чутки?

— Сьогодні вранці, перед тим як виходити з дому, я сказав собі: «Пеланкі потребує моєї допомоги, він неодмінно шукатиме мене, нелегке в нього зараз становище».

— Нелегке, це дуже м’яко кажучи… Вони хочуть мене доконати, Кардозиньйо, хочуть поквитатися зі мною…

Пеланкі розповідав йому про всі ті чудасії, Кардозо спокійно слухав, сидячи навпроти і киваючи головою, немовби йшлося про звичні буденні речі. Жодного руху, який свідчив би про збентеження, тільки монотонне кивання головою, здавалося, жодне слово не здатне вплинути на його висновок щодо цієї історії. Слухаючи, маестро раз по раз спроквола скошував очі на оголене стегно уважної Зулміри, що грайливо вигулькувало з-під прозорої тканини пеньюара. Та ясно, що те гріховне видовище аж ніяк не заважало духові мудреця здійматися на вершину, а навпаки — тішило його.

Втомлений старечий погляд то блукав вдалині, то вдивлявся у вічність, то повертався до реальності. Коли Пеланкі закінчив свою довжелезну розповідь, Кардозо і Са, який і без неї усе розумів, оголосив свій вердикт:

— Це все марсіани… — безапеляційно заявив він.

І раптом вибухнув сміхом, ніби йшлося про якусь бешкетну витівку, ніби на кону не стояло щастя самого Пеланкі.

— Марсіани? Які марсіани?.. Не знущайтеся з мене, сеу Кардозо! Ви моя остання надія, не підведіть мене. Які ще, матері його, марсіани? Тут очевидні речі відбуваються, а марсіани до чого? Ніхто їх не бачив, та й узагалі, де гарантія, що вони існують? А от чаклунство — то зовсім інша річ, і всі ці темні вроки готові заподіяти і «добрі» люди…

— А кому не дано їх побачити, той і не побачить… Кажу ж: це все марсіани!.. А не всі ці ваші вороги та їхні діяння… Марсіани, знаєте, вельми цікаві істоти, і особливо їх вабить техніка, вони завжди хочуть усе дослідити, а завдяки вищому складу розуму, вони не мусять покладатися на ефемерне везіння чи боятися невдачі…

— Марсіани серед нас? — втрутилася в розмову Зулміра, яка завжди була ласою до таких цікавинок. — І давно?

Загалом, хай там що ви собі подумали, Кардозо і Са не був якимось типовим картоманом чи звичайним окультистом, який шукає відповідей у кришталевій кулі; був це і не пересічний провидець, і геть не хіромант.

— О, перші марсіани прибули до нас дуже давно. Та лише троє людей бачили їх на власні очі…

— І ви один із них?

Кардозо зашарівся й всміхнувся:

— О, дайте їм час, і ви ще побачите всю їхню силу. Незабаром людство чекають глобальні зміни, — з його вуст вихопився характерний сміх. — Але зараз вони невидимі… І тільки обрані…

— Сеньйоре, ви можете їх побачити? — втрутилася Зулміра. — Розкажіть, які вони? Красиві?.

— Ми порівняно з ними огидні потвори.

Дівчина геть спантеличилась.

— Сеу Кардозо, то, по-вашому, це вони до мене торкалися й щипали? Отже, вони теж таке роблять?

— Роблять що? — перепитав Кардозо, якому закортіло більше деталей. — Поясніть, як щипали і торкалися? Торкалися до чого?

І збентежена невинна жертва міжпланетних домагань розповіла про все, що з нею недавно сталося.

— Я показувала синці Пекіто, а також подругам зі школи дони Флор. То дона Флор тоді так розхвилювалася, що мало не зомліла.

На тобі: всім показала, а йому, Кардозо і Са, — дзуськи. Чи вона йому не довіряє? А без особистого обстеження in loco[80] (як казав кардинал Кошон) майже неможливо встановити походження того явища. Дещо роздратований Кардозо і Са відповів:

— Що ж, якщо така річ, то не думаю, що йдеться про марсіан. Якби то були марсіани, то максимум, що відбулося, це передача думок.

Максимум передача думок? Оце так маєш… — подумала Зулміра, розчаровано повертаючись до свого манікюру. А в Пеланкі досі була купа сумнівів.

— А що як це таки не вони?

— Не переживайте, довіртеся мені, я все з’ясую…

О, Пеланкі довіряв проникливості та розуму Кардозо і Са, та цього разу йшлося про вельми складну справу, тому додаткова консультація не завадить. Варто принаймні почути думку матері Отавії.

Кардозо і Са набивав люльку, дивлячись кудись за обрій і, здавалося, голос його долинає, ніби здалеку:

— Марсіани дуже мене поважають, от якихось дні чотири тому я побував із ними на Марсі, обійшов усю планету, у них там одне місто з чистого срібла, а інше — із золота… Риби літають, а на дні морському буяють квіти…

Уже йому було не до налитих Зулміриних стегон, погляд Кардозо не ковзав по її пишних грудях, а лиш відображав промінь світла, який привів його на Марс. «Маестро в трансі», — шанобливо прошепотів Пеланкі, а Зулміра розправила ошатне мереживо на пеньюарі.

20

ВІДЧИНИЛИСЯ ВОРОТА ПЕКЛА І ГРІШНИЙ ЯНГОЛ ПОСТАВ на порозі спальні дони Флор, сяючи безсоромними хтивими очима, палаючи вустами і — голий-голісінький. Якщо навіть свята не встояла перед його звабливим поглядом, перед його поманливим сміхом, перед мужніми грудьми, то що було казати про дону Флор? Де ти, кумо Діонісіє, де твоє намисто Ошоссі, де той обіцяний ебо? Поквапся, Діонісіє, поспіши повернути диявола в його царство вічної ночі. Якщо це не зробити негайно, дона Флор не зможе більше опиратися і це коштуватиме їй вельми дорого… Усе її благочестиве життя, незаплямована репутація, покора, повага людей, усе це під загрозою: завтра світле ім’я дони Флор, символ чесноти, буде втоптане в бруд, оповите зневагою, оббрехане злими язиками. Завтра вона буде геть інша, осквернена ганьбою, сточена докорами сумління, на неї презирливо тицятимуть пальцями.

Погляд дони Флор зупиняється на його прутні — сталевий, готовий до любощів; відгомін нестерпної жаги її лона розливається спраглим тілом.

Хіть пристрасно обпікає її єство, та водночас її охоплює вперте бажання боротися за свою честь, сміливо захищати її. Котра ж із цих двох є справжня дона Флор? Та, котра не підпускає Гульвісу, чи та, що спроквола, крок за кроком, стиха йде йому назустріч? Тиша, і тільки дощ тарабанить по даху…

Суботній вечір, голова досі гуде від мігрені, розум затьмарюється, усе змішується — той неочікуваний візит Діонісії, й концерт фагота: все це здається таким далеким! Внутрішня битва дони Флор не вимірюється вже ні годинами, ні хвилинами, то вперта відсіч, то знову жага, болісна, непоборна жага. Доктор у ванній готується до скромного і радісного їхнього суботнього святкового ритуалу, а дона Флор спокійно і покірно чекає на нього. Аж раптом, о! цей безсоромник знову припадає до її ніг та ще й наказує:

— Сьогодні ти не ляжеш із тим лайном, я тобі гарантую! Інакше я таке тут влаштую…

Це вже було ні в тин, ні в ворота! Яка маячня! Нісенітниці! І от зрозумій те жіноче серце… — дона Флор раптом розсміялася, замість того, щоб обуритися і прогнати нахабу.

— То ти ревнуєш до нього? Ну й на здоров’я!

— Як же я тебе хочу, кохана, — відповів він і випростався на ліжку. — Як довго я на це чекав… Подумати лишень, мушу завоювати свою законну дружину, з якою я без перешкод спав сім років! Ну все, терпіти немає жодних сил. Ревнувати тебе до цього доктора Пургена, до цього недолугого? Побрався з моєю дружиною, гаразд, мушу визнати, як людина він справді непоганий, але ж не як чоловік? Та він же нічогісінько в любощах не петрає, розумієш? Гаразд, я віддаю йому належне, але нехай і він поступиться: нічого, раз перетерпить, адже сьогодні ти кохатимешся зі мною. Хто-хто, а я найкраще знаю, як тобі догодити.

— Тоді ти мусиш зачекати і, попереджаю, ждати доведеться довгенько.

Голе спрагле тіло, гарячі вуста, жаданий погляд і рука, що повільно ковзає стежинками її плоті, він візьме її: дону Флор, його рабиню, таку незалежну лише на словах, таку жадану. Та чи не завжди так було? Завжди її гордість та цнотливість танули в його могутніх руках, а дона Флор покірно схилялася перед ним — її чоловіком та повелителем. Гордість, соромливість, покора, мораль, гідність, та чого варті всі ці умовності, якщо заради неї він повернувся з небуття, звідки, як відомо, ніхто досі не повертався.

— Знаєш, я був так далеко, мов ув’язнений на дні колодязя, із зв’язаними руками та ногами, і знала б ти, скількох зусиль мені коштувало вирватися до тебе, кохана. Ти так відчайдушно кликала мене, і ось я тут, із тобою, здолавши заради тебе вогонь і люту холоднечу, явне і таємне, а ти он як тепер зі мною поводишся. От чому ти так чиниш, кохана?

— Ох, Гульвісо…

— Чому ти ставишся до мене, як до якоїсь паскудної собацюри? Годі, люба моя. Сьогодні або ніколи. Коли прилізе той огидний тарган, скажи йому, що ти погано почуваєшся. І ми покохаємося на славу.

— О!.. нізащо… Я, порядна жінка, і в думці не маю зраджувати своєму чоловікові, скільки разів ще тобі повторити?

Показався доктор у чистій піжамі, кімнатою розлився аромат запашного мила. Приємний вираз обличчя, тепла усмішка, чесний погляд.

— Теодоро, любий, ти мені, звісно, вибач, але давай не сьогодні, я щось погано почуваюся. Перенесімо все на завтра, якщо ти не заперечуєш.

Невже занедужала? Доктор непокоїться. О, вона ще вдень скаржилася, то, вочевидь, не звичайна знемога. Може, це застуда? Де ж це мій термометр, де таблетки, де з біса, аптечка? Ні, ні, любий, не турбуйся, лягай спати, і завтра я буду, як нова копійка, обіцяю…

— …здорова і до твоїх послуг… — ніжно прошепотіла дона Флор.

І як я могла так ганебно опуститись, як можна бути такою безсоромною? Куди? Куди поділися мої честь і гордість, де вона, моя мораль? — запитувала в себе дона Флор, вдячно цілуючи в щоку стурбованого чоловіка. Але доктор Теодоро наполягав: їй неодмінно потрібні ліки, принаймні заспокійливе, щоб добряче виспатися. Та щойно він вийшов по ліки та по воду, як дона Флор опинилася в Гульвісиних обіймах.

— Та чи ти збожеволів?! Негайно відпусти мене, він зараз повернеться…

Гульвіса цілком об’єктивно та неупереджено зауважив:

— А знаєш, він не такий уже й поганий хлопець, оцей твій другий чоловік. Зовсім навпаки. Він мені дедалі більше подобається… Між нами кажучи, ти чудово влаштувалася, він завжди піклуватиметься про тебе, а я буду з тобою чудово кохатися.

Доктор приніс глечик зі свіжою водою, дві склянки і маленьку чарочку з прозорими ліками.

— То звичайна валер’янка, досить двадцяти крапель на півсклянки води й одразу ж заснеш.

Теодоро ретельно відрахував краплі, налив у склянку води. Але варто було йому на мить відвернутись, як хтось поміняв склянки. Хто це зробив? Гульвіса чи сама Флор? І як доктор, чудовий фармацевт, компетентнішого і знайти було годі, не відчув специфічного смаку валер’янки? Диво та й годі. Що ж, одним дивом більше, одним менше, суті справи це не змінить і нікого не здивує. А можливо, склянок ніхто і не переставляв, просто дона Флор не випила валер’янку, а доктор, поцілувавши дружину, просто собі відразу заснув, заколисаний монотонним стукотом дощу.

— Ось і все… — сказав Гульвіса. — Тепер нам ніхто не завадить, кохана…

— Тільки не тут… — почала благати дона Флор, і останніми безсилими краплями стікала її гідність і повага до другого чоловіка. — Ходімо, краще у вітальню…

Відчинилися ворота раю, пролунало алилуя. «Де це ти бачила, щоб кохались у сорочці?», дона Флор покірно постає перед ним оголена, звабна і красива. Вони, немов одне ціле, два оголених єства, які от-от зіллються воєдино. Її лоно пронизує вогненний спис: удруге Гульвіса безчестить її, спершу незайманкою, а тепер — заміжньою жінкою. А потім вони летять, кружляючи росянистими луками, назустріч світанковій зорі.

Ніколи ще дона Флор так не тремтіла, вона згорала від пристрасті, знемагала від жадання, билася, немов у лихоманці.

Ох, Гульвісо, якщо ти так зголоднів, то що вже мені казати, коли увесь цей час я була, мов на суворій дієті, без солі та цукру, цнотлива та порядна дружина поважного та шанованого Теодоро. Чого варта ота репутація, та й яке мені діло до всіх пліткарок, які тільки й чекають нагоди, щоб спаплюжити моє добре ім’я? Так, я заміжня, то й що? Ти, головне, цілуй, обпікай кожну клітинку мого спраглого тіла своїми палкими вустами з присмаком цибулі, спали своїм вогнем мою цнотливу непокору, навіки розірви сталевим списом ту доброчесну перепону сором’язливості, адже я твоя, твоя рабиня, твоя сучка…

Вони кохалися знову й знову, відлітали до небес і спускалися на землю, поринали в забуття і приходили до тями, підкорювали нові вершини і топилися одне в одному.

Гульвіса шепотів, яка вона красива, як він кохає її, ось таку, зухвалу та невгамовну, і як полюбив її колись ніжною незайманкою.

— Пам’ятаєш, як я вперше доторкнувся до тебе? Карнавальна хода дійшла до берега, і ти до мене притулилася…

— Ти обійняв мене і провів рукою, отак…

Він повторив цей рух, і в пам’яті до найменших деталей зринули відчуття тієї миті.

— Той твій хвіст, немов у русалки, бронзове лоно, пружні перса… Ти розквітла, моя квіточко, розквітла, моя Флор, яка ж розкішна ти стала, солодка і манлива кожною клітинкою твого тіла. Мушу зізнатись, я цілував багатьох жінок, але жодна, чуєш, жодна з них не зрівняється з тобою, клянусь тобі, Флор… А якими винятковими соками стікає твоє лоно…

— Яке воно на смак? — запитала геть осміліла дона Флор.

— О, це воістину вишукана суміш меду, перцю й імбиру…

Він божевільний, збочений, незабутній тиран, легкий, мов вітерець, і пекучий, як полум’я. Її Гульвіса. Ти ж більше не втечеш від мене, благаю, а якщо підеш, то не стане мене від того горя. Молю, навіть якщо я тебе проганятиму, — залишся, навіть якщо наполегливо велітиму дати мені спокій, не покидай мене, благаю…

Я буду щаслива без тебе, я певна цього; з тобою не буде мені життя, лише безчестя й страждання. Та навіть щасливою, я не зможу без тебе жити. О!.. немає життя без тебе, чуєш, ніколи більше не покидай мене, Гульвісо!

21

У НЕДІЛЮ МОЖНА ПОСПАТИ ДОВШЕ, ТОЖ КОЛИ ТОГО РАНКУ ДОНА ФЛОР РОЗПЛЮЩИЛА ЗАСПАНІ ОЧІ, дощ ще стугонів по даху, а над нею схилилося стурбоване обличчя Теодоро, який обожнював її, оберігав її сон і її спокій.

— Ти виспалася, кохана? Температури немає? — приклав руку до її чола.

Дона Флор усміхнулася, потягуючись зі сну. Який у неї дбайливий чоловік, який турботливий! Вона неквапливо обійняла його за шию й ніжно поцілувала.

— Я прекрасно почуваюся, Теодоро. Все, мов рукою зняло.

Доною Флор опанувала якась лінива знемога, їй раптом захотілося поніжитись у ліжку, сховавшись у лагідному теплі її вірного й відданого Теодоро. Безтурботний недільний ранок, м’який пружний матрац, млявий перестук дощу і всеохопна любов її святого Теодоро. Доктор лагідно обіймає дружину.

— Яка ж я сьогодні лінива, любий…

— То навіщо тобі вставати? Вчора ти погано почувалася, маєш повне право перепочити сьогодні, як слід. Принести тобі кави?

Який же він милий і порядний!

— Я полежу, але тільки якщо ти ляжеш поруч.

Доктор Теодоро, з його соціальним становищем, з його поважним віком, знаннями, зніяковіло й безхитрісно всміхнувся, немов маленьке хлопченя:

— Тут така справа, люба… якщо залишуся з тобою, я за себе не ручаюся…

Дона Флор грайливо глянула на чоловіка.

— Що ж, доведеться ризикнути, Теодоро… — і соромливо занурилася лицем у подушку.

Щойно зі сну, не розчесана, з солодкими персами, що торкнулися до грудей Теодоро, її грайливий вигин стегна дражнив бронзовою позолотою з-під простирадла.

— Ого, ти, мабуть, вкрай неспокійно спала, поглянь які синці…

На якусь мить серце дони Флор зупинилося:

— Де?

— Ось… Бідненька… — Теодоро ніжно провів долонею по її стегнах.

Цей ніжний неквапний дотик умить знайшов своє відлуння в її лоні. Їхні вуста зустрілись, і дона Флор здригнулася: чистий (але палкий) та відданий поцілунок Теодоро, несподіване від цього задоволення, монотонний стукіт дощу, затишне тепло ліжка, зніяковілість доктора, бажання в його збентеженому погляді, її оголені груди, і все це серед білого дня! Ох, який сором! Яка насолода! «Для спокійних буднів і турботи кращого чоловіка годі й уявити». Але невже лише для цього? Кожен чоловік смакує по-своєму, як любила повторювати Марія Антонія, її колишня учениця, неперевершена у цих справах, «кожен має свої вподобання, виняткові та відмінні від інших, треба тільки знайти ключик і насолоджуватися, бо кожен! ох, кожен може здійняти тебе до небес…» Дону Флор заполонила жага, інакша, боязка, але впевнена і сильна; ті його несміливі дотики, ті обережні лінії, ох, Теодоро!

— Ти ж мені заборгував, любий…

— Я? Заборгував? — здивувався доктор, і мило всміхнувся, ну хіба ж не велике дурненьке дитя?

Широке чоло, скільки знань у ньому ховається, а як чоловік він страшенно милий і дурненький! Дона Флор лагідно провела долонею по чоловіковій голові й легенько всміхнулася.

— Так, ти мені винен. Он як майстерно вислизнув учора з моїх рук…

— Будьмо відверті, люба Флор, якщо хто й вислизнув, то…

— Що ж, якщо це я заборгувала, то мушу будь-що повернути свій борг, ти знаєш, як я не люблю боргів… — І дона Флор лукаво прикрила долонями своє усміхнене обличчя.

Чого було ще бажати благородному фармацевтові? Він навіть зрадив своєму серйозному тону:

— Гляди мені, бо ще й відсотки вимагатиму…

Педантичний і правильний, її Теодоро вже почав був робити все, як завжди, намагаючись прикрити простирадлом свою пристрасть, шанобливо, як і належить виконувати подружній обов’язок. Але дона Флор його випередила: вона раптом зірвала простирадло і скинула його додолу, а потім шанобливий доктор опинився в її обіймах. О, він ніколи не забуде того дощового недільного ранку, благословенного ранку, спокійного та незвичного, який подарував їхнім любощам нові барви, небачені досі емоції й неповторні відтінки.

А дона Флор тільки згорнулась тихенько клубочком і з вдоволеною усмішкою на вустах під акомпанемент дощу полетіла в міцні обійми здорового сну.

22

ЗАГАЛОМ УСЕ БУЛО, ЯК ЗАВЖДИ, ЗВИЧАЙНА СОБІ НЕДІЛЯ; не змінилася і дона Флор. Вона пережила пекельні муки і була переконана, що настане кінець світу, проте нічого не сталося. Бо наше життя — це суцільні несподіванки…

Єдине, чим та неділя відрізнялася від інших, це тим, що докторова аптека була відчинена — єдина на весь район, тому доктор Теодоро поспішив до своїх клієнтів. Ось чому, коли дона Флор вийшла зі спальні, чоловіка вдома вже не було. Та потужити на самоті цього ранку їй не вдалося.

Спершу знову прийшла Марилда зі своєю одвічною дилемою; згодом — заплакана дона Марія до Кармо, яка була на межі справжнього нервового зриву: ну як можна ставити якийсь спів вище заміжжя? Сусідки теж одностайно виступили на користь заміжжя, усі, крім дони Жізи. Але хто слухатиме ту екстравагантну американку: що нормально для Сполучених Штатів, зовсім не годиться для Бразилії, а іноді навіть становить тут певну загрозу. Дона Жіза не лише проповідувала користь розлучень, а й мала совість сперечатися з доною Жасі та доною Енеїде, мовляв, цнотливість — це звичайнісінькі пережитки й утримуватися навіть шкідливо для здоров’я: через такі дурні традиції у психушках повно незайманок! Ви тільки уявіть! Але решта кумась, сповнені моральних упереджень, переконували, що заміжжя — це єдина виправдана мета, до якої повинна прагнути кожна жінка, адже Бог створив жінку, щоб вона дбала про затишок у домі, про свого чоловіка, народжувала йому діток і радо про них піклувалася. Очолила цю войовничу групу дона Марія до Кармо, яка мріяла, як вона сама казала, достойно прилаштувати свою єдину доньку:

— Сім’я, ось що для неї має бути а пріоритеті, бо чого варте оте її радіо? Що, крім непевності, воно дасть їй у житті?

Непевність? І понеслося: а які небезпеки чигають на неї з тим радіо, погляньте, скільки співачок й артистів уже постраждали, воно й не дивно, всі оті фанати, та й публіка, зрештою, зараз дуже легковажна і підозріла, — на цьому особливо наполягала дона Динора, активна поборниця й захисниця патріархальних звичаїв. Якщо вже на те пішло, то артистів знають не лише з їхніх виступів, — он скільки пліток про них ходить — пристойних і не дуже. Це стосується й співаків, режисерів і музик, усі вони, вважала дона Динора, ті ще негідники та донжуани.

Чого варта лише нещодавня історія з молодою співачкою зі зразкової родини — її добре знала дона Енеїде, — дівчина опинилася в лікарні з сильною кровотечею, бідолашка буквально стікала кров’ю, й коли лікарі її обстежили, то з’ясували, що причиною всьому був аборт, зроблений якоюсь криворукою дилетанткою. Дівчина не померла тільки завдяки докторові Зезіто Маґальяесу, знаному та шанованому спеціалістові. Він урятував нещасну, буквально повернув до життя, але хто ж поверне її репутацію? «Ні він, ані будь-хто інший, — підсумувала дона Динора, — не поверне її гідності й доброго імені».

— От би хтось вигадав пігулки для відновлення гідності, — втрутилась дона Норма. — Які гроші можна було б на цьому заробляти! От уявіть собі, йдеш хоча б у нашу місцеву аптеку і кажеш: «Докторе Теодоро, запакуйте, будь ласка, цей новомодний препарат — для мене, для моєї сестри… і ще якийсь найдешевший — для служниці».

Усі вибухнули сміхом. Зрештою, усі ці історії не стосуються слухняної, на думку багатьох, Марилди. Тому нема чого тут гадати: щоб дівчина й надалі підтримувала таке хороше враження про себе, навіть мови про радіо бути не могло, міцний шлюб — єдине правильне рішення для порядної дівчини. Як же здивувалися сусідоньки, коли дона Флор, яку Марилда вкотре попросила про заступництво, порадила все ж вручити нареченому гарбуза й послати його під три чорти, а самій залишатися на радіо, де на неї чекали не лише хороші перспективи, а й висока зарплатня. Ця баталія мало не закінчилася бійкою, бо дона Марія до Кармо, оскаженіла від такого заступництва, кинулася на дону Флор:

— О, була б це ваша дитина, дуже сумніваюсь, що ви були б такі розумні… Таких порад і ворогові не дадуть…

— Та як ви смієте!..

Урешті-решт вони обидві розридалися, і Дона Марія до Кармо так і не вирішила — підтримувати доньку в її рішенні чи наполягати на своєму. Врешті, доні Флор таки вдалося переконати більшість, і дона Норма підсумувала:

— У пеклі буде командувати, погляньте на нього, часи рабства вже давно минули.

Дона Флор пішла готувати їсти — у ті неділі, коли аптека працювала, вони з доктором не ходили обідати до дядька з тіткою в Ріо-Вермельйо. Раптом у двері постукали:

— Можна до вас, кумонько?

Це була Діонісія Ошоссі, вона прийшла по гроші, адже треба було поквапитися, бо до обряду майже все готово, чекали тільки дону Флор, щоб обступити її ритуальним колом і танцювати весь вечір, аж до ранку. Ще, звісно, треба було залагодити багато справ, адже обряд був нелегкий. Проте бабалао[81] вже розкинув шкаралупи й ориші відповіли йому, отже, назад дороги нема. Щоб забезпечити їй спокій, звільнити від поганого ока, від будь-якої хвороби, від злих намірів еґума, який бажає їй смерті, дона Флор мала взяти участь у надскладному обряді, адже справу мали не з пересічним ебо. Ешу, покровитель небіжчика, не погодився з усіма ориша, і зараз він налаштований дуже рішуче. Тому Діонісія вважала, що недоцільно економити на обряді. Адже йшлося про життя та смерть, та й проти Ешу непросто було воювати, тому рахувати гроші не варто, як не варто й баритися, поки дона Флор іще тримається на ногах. Тому для жертвопринесення треба купити одного барана, двох кіз, дванадцятеро півнів, шестеро ангольських курей і десятки метрів тканини. Не кажучи вже про інші необхідні речі з довгого переліку, написаного олівцем на темному сувої паперу. Поруч із кожним предметом було зазначено його вартість і ще плюс двадцять мільрейсів для Оссаіма[82], щоб він відкрив лісові хащі, де блукає Ешу.

Але як це розуміти? Дона Флор у чудовому гуморі, цілком задоволена життям, геть інша людина, ніж учора ввечері. Чи й не марно, бува, Діонісія звеліла жерцям не скупитися на витрати?

Ні, ні, дона Флор сама її про це попросила, тому красно вдячна за турботу і клопоти. Але й справді, люба кумонько, зараз із горем пополам усі страхи вже начебто минулися.

— Небіжчик перестав турбувати?

Дона Флор зніяковіло всміхнулася.

— Швидше, мабуть, я перестала його боятися. Дякую, але твоя допомога мені вже не потрібна.

Але що ж його робити? Перервати обряд уже неможливо. Вночі та вдосвіта тварин принесуть в жертву, перед кожним божеством поставлять велику миску з ритуальною їжею. З недільного вечора та до світанку жерці вестимуть переговори з ориша. Назад немає вороття, бо наслідки можуть бути фатальні й непередбачувані… Хто ж так ризикуватиме? Навіть вона, Діонісія, як звичайна посередниця, ніколи не взяла б на себе такої відповідальності.

Навіть якщо кума позбулася страху, Ебо тільки допоможе їй зберігати спокій. Тим більше, що гроші жерці вже витратили; боги напилися гарячої крові тварин і поласували своїми улюбленими шматками м’яса; вони вже озброєні і наділи свої емблеми, а крик Янсан[83] уже лунає лісом. Тепер дона Флор може бути впевнена, що небіжчик ніколи більше її не потурбує.

Дона Флор відрахувала гроші, й додавши ще трохи, подякувала Діонісії за її важку працю, а потім запросила пообідати куркою в багряному соусі, свинячим філе в коньяку і солодким пирогом. Але Діонісія поспішала повернутися на жертовну територію, де під гуркіт барабанів Ошоссі вимагав свого улюбленого коня.

У такі робочі неділі, після обіду (їв доктор поспіхом, не розтягуючи задоволення, щоб якнайшвидше повернутися в аптеку, покинуту на хлопчика-кур’єра), дона Флор перевдягалася й, незважаючи на протести чоловіка, йшла разом із ним в аптеку, щоб хоч трохи звеселити його працю у вихідний день. Там вона теж ставала за прилавок і допомагала продавати ліки, ошатна й елегантна, немов на прийомі в мільйонерки дони Маґи Патерностро чи комендаторки Імакулади Тавейри Пірес. У такі дні вся її виняткова краса була тільки для доктора Теодоро і, розуміючи це, він почувався переможцем, попри недільні чергування. Так було і цього разу: граціозна і чарівна, дона Флор хизувалася своїм бірюзовим намистом, подарунком Гульвіси. А загалом для неї це була звичайна неділя — та ж вулиця, та ж аптека, ті ж клієнти, Теодоро і вона, дона Флор. Ніхто не тицяв на неї пальцем, ніхто нічого не помітив, ніхто не обвинуватив її в перелюбі, навіть лукава дона Динора, всезнаюча відунка. Те саме сонце, той самий дощ (хоча й невеличкий, така собі мжичка), ті ж розмови та усмішки, жодних змін. Вона очікувала справжнього кінця світу, як усередині себе, так і назовні: боялася, що серце розірветься й її забере смерть. Але все було, як завше: ох, як часто ми надумуємо собі несосвітенних дурниць…

Саме коли вона відпускала чергового клієнта, з-за прилавку їй усміхнувся доктор Теодоро — яка ж у нього чудова дружина. Дона Флор відповіла йому усмішкою, й мимоволі глянула на його ясне чоло: на роги не було й натяку. Що за дурниці, дона Флор, що за дурнувата комедія?

В їхніх із доктором стосунках нічого не змінилося, хіба що приємний спогад про сьогоднішній ранок додавав якоїсь інтимності цьому їхньому недільному чергуванню. Одначе грів її не лише той спогад, а й згадка про ніч у вітальні, про ті божевільні, пристрасні та гарячі любощі під монотонний стукіт дощу, коли вони з Гульвісою буквально розчинились один в одному. Цього спокійного і тихого недільного вечора в дони Флор раптом знову спалахнула нездоланна жага до Гульвіси. Коли ж він знову прийде, цей дивак, тиран і примарний хитрун, її перший? Увечері, мабуть, швидше за все, саме тоді, коли втомлений доктор засне солодким сном праведника.

Тимчасом дона Флор, як і личить зразковій дружині, допомагає своєму другому чоловікові, у млосному очікуванні солодкої ночі з першим, аж тут, зненацька, її мов блискавкою вдарило. Це ж кума Діонісія сказала, що Гульвіса більше ніколи не потурбує її. Боже милостивий, а що як так і буде?!

23

МАТИ ОТАВІЯ КІЗІМБІ ВБЛАГАЛА ТАКИ ПЕЛАНКІ ТА ЗУЛМІРУ взяти ванну з листя та кокосового мила. Потім вона розклала на перехрестях пір’я принесених у жертву півнів, захистивши Пеланкі з усіх чотирьох боків, і звеліла чекати результатів. Одначе володар гральної імперії вже поспішав до інших віщунок.

До ясновидиці Аспазії він прийшов саме тоді, коли вона допіру повернулася зі Сходу і щойно натягнула той свій (доволі засмальцьований) ворожбитський одяг. Хоча брязкіт золота не надто її вабив, але пропустити такого ласого клієнта їй забракло волі, хоча й робота мала бути важка.

Вона театрально випростала руку, закликаючи ексклюзивну «систему духовних рухів», встановила контакт із духом, і щось прохрипіла, сіпаючись, наче її душать. О, це було не найприємніше видовище, тож Максимо Салес, скептик до глибини душі, уже хотів було розвернутись і піти, але Пеланкі самим лише поглядом заборонив йому навіть думати про це. Пеланкі стояв впевнено, підтримуючи попід руку Зулміру, яку так і тягнуло до всього надприродного, надто після того, як хтось невидимий спокусився її грудьми і стегнами (і хтозна чим іще). Безвідмовна та вірна секретарка, завжди поруч, завжди підтримає, вислухає й прихистить, — і що б він без неї робив!

Нарешті божевільна жриця Сходу з диким відсутнім поглядом і незрозумілими вигуками повернулася на тлінну землю. Вона глянула на Пеланкі й тіло її затремтіло, з горла вирвався несамовитий крик, і вмить вона зробилася така спустошена, жаль було і глянути. Жриця попросила підкинути грошенят до винагороди, бо робота була таки дуже виснажлива, адже доля Пеланкі виявилася така темна і непролазна, що їй заледве вдалося щось вивідати. Тож їй потрібні ще гроші на свічки, щоб розвіяти тотальний морок його душі. Аспазія поклала гроші в шухляду, запалила свічки, і тільки тоді її всепроникний погляд зміг розпізнати його ворогів.

— Бачу на узбіччі трьох чоловіків, жоден із них не бажає вам добра…

— Ох! — простогнав Пеланкі. — Скажіть мені, signora mia[84], які вони з себе…

Аспазія мовчала, немов силкувалася краще розгледіти цих трьох, а Пеланкі її квапив:

— Погляньте чи один із них бува, не лисий, а інший не товстий? А третій…

— Нехай про третього сама скаже… — втрутився Максимо Салес. — Зрештою, хто тут провидиця?

Віщунка, хоч і була в трансі, кинула нищівний погляд на те хамло: та як він сміє, мало того, що робота її виснажує, то ще й якийсь хамула втручається. А потім ще мають совість казати, начебто вона задурно гроші отримує. Ой нелегко дістається їй той заробіток, ой нелегко…

— Перший із тих трьох, — оголосила вона загробним голосом, — голомозий.

— Теж мені новина… — пробубонів Максимо.

— Другий — дебелий, я б навіть сказала товстопузий…

— А третій? Який з себе третій? — процідив Максимо.

— Третього розгледіти не можу, зусібіч темрява його обступила…

Пеланкі вже не стримався:

— Це точно він, завжди він від мене ховається, maledetto[85]! Ану ж придивіться, чи є в нього вуса і чи бува, не перебитий ніс…

Але Аспазія наче й не чула його, занурена в таємниче споглядання:

— От і прояснилося: бачу в нього вуса і… пождіть, секундочку… зламаний ніс…

— Ну от, як я і боявся, то ті ненависні Страмбі! — вигукнув Пеланкі. — І що ж його зробити, скажіть мені, щоб прибрати зі свого шляху цей непотріб?

За їхнє вигнання з Баїї на найдальший Схід стомлена і виснажена Аспазія зажадала солідну суму. Пеланкі вже вийняв був гаманець, але Максимо Салес, цей рішучий скептик, знову встромив свій ніс і зажадав, щоб Аспазія мала совість і знизила ціну.

Невтомними зусиллями Аспазії позбувся Пеланкі братів Страмбі, але не позбувся свого тотального невезіння у грі. Тому його скорботний шлях від ворожок до віщунок тривав.

Жозете Маркос принаймні молода і гарна, як зауважив Максимо Салес, якийсь нетиповий виняток із того їхнього таємного ворожбитського братства, що здебільшого складалося зі старих затасканих шкур. Чому воно так? — не раз міркував професор. — Чому царство потойбіччя зазвичай виходило на зв’язок із таким страхолюдиськами світу цього? Чому кімнати, де приймали відвідувачів, завжди були такі брудні, чому місця, де знали відповідь на такі нетипові запитання, завжди були просякнуті затхлим смородом, мов трухлявий склеп померклих душ людських?

О святе спасіння Жозете Маркос, струнка блондиночка, і головне — чистьоха яка! Вона прийняла їх у вітальні, де стояли вази з квітами і попільнички, уважно вислухала їхню історію, залишила їх зі своїм чоловіком, її помічником, і подалася до спеціальної кімнати ворожіння й левітації. Чоловік Жозете — Маркос, теж молодий і приємний ззовні пройдисвіт, дипломатично і завбачливо повідомив їм, що порівняно з іншими Жозете бере за свої послуги зовсім небагато, адже посередництво з духами безкоштовне, а гроші потрібні, щоб відновити її здоров’я — вони йдуть на уколи та препарати (а вони зараз такі дорогі!), кожен сеанс забирає в неї стільки сил… Щоразу, виробляючи ектоплазму — а вона сил на це не шкодує ніколи, це вам підтвердить кожен, хто до неї звертався, — її організм, і без того тендітний та вразливий, вкрай виснажується, тому якісне відновлення просто життєво необхідне. Для Пеланкі Жозете була останньою надією й сподіванням, тому він не поскупився й поклав у кишеню Маркоса щедрий гонорар.

У сусідній кімнаті з фіолетовими фіранками панувала майже непролазна темрява. Уся в білому, Жозете напівлежала у кріслі, огорнена своїми магічними флюїдами, а Маркос звелів усім чотирьом — Пеланкі, Зулмірі, Домінґо Пропалато і Максимо — взятися за руки, щоб зміцнити силу думки. Заледве вони це зробили, як маленька лампадка, що жевріла в кутку кімнати, вмить згасла.

Потім звідусіль задзвеніли дзвоники, почувся вереск, схожий на нявкання, і якесь дивне мерехтіння осяяло кімнату; Зулміра істерично зойкнула, Пеланкі заціпенів, а Пропалато, стиснувши зуби, тремтів і вкривався липким потом. Усі ці спалахи та звуки позначали появу самого брата Лі У, китайського мудреця з династії Мін. Але невиправний Салес знову втрутився, заявивши, що Лі У тут ні до чого, і всі ці чудасії виробляє Маркос, якому, до слова, чудово живеться на всіх цих спекуляціях з ектоплазмою. Та навряд чи варто зважати на думку людини, яка ні у що не вірить, тож якщо ми її й документуємо, то лише заради об’єктивності нашої хроніки.

А от Жозете вартувала довіри, зосередившись на своїй копіткій роботі, вона (чи то пак сам китайський мудрець її вустами) щось дивно лепетала, мов дитина, незрозумілою мовою, мабуть, стародавньою китайською чи, може, то була португальська племені макао, словом, зрозуміти її було нереально. Мудрець Лі У вважав, що причиною всіх негараздів була вродлива італійка, яку Пеланкі свого часу обдурив і яка так і не змогла з цим змиритися.

— А блондинка чи шатенка? — запитав калабрієць.

— Шатенка, дуже гарна шатенка років двадцяти п’яти…

— Двадцяти п’яти? Та їй було майже сорок, та ще гадюка! Я ні в чому не винен! Будь ласка, дорогенька, скажіть китайцеві, що моєї вини в цьому немає…

Її звали Анунсіата, на вигляд тендітна і невинна сеньйорина, яка шукала захисту, насправді ж… ох! курва курвою! А Пеланкі тоді було заледве сімнадцять…

Болісне розчарування охопило його незрілу юнацьку психіку, він схопив ніж і чикнув підлу зрадницю просто по її миловидому підлому личку. Від в’язниці вберегло лише те, що він був неповнолітній, але понівечена Анунсіата кляла його в лікарні й присягалася помститися, живому чи мертвому. І от тепер, через стільки років, вона, вочевидь, вирішила здійснити свою обіцянку. Анунсіата, перше кохання італійця: послідуще курвисько.

Але Пеланкі і не збирався каятися: його жінка повинна належати лише йому, а не всім, кому заманеться, й Зулміра це знала і намагалася бути в тіні, далі від гріха!

За додаткову оплату китайський мудрець погодився звільнити Пеланкі від проклять Анунсіати. Фінансові питання погодився залагодити Маркос, посередник між духами та живими людьми. Усе, від Анунсіати з її почикриженим обличчям і сліду не зосталось, але невезіння й далі переслідувало Пеланкі.

Архангел Мігель де Карвальйо, загорнутий в якесь простирадло, у тюрбані, не описував облич, не називав імен, а діяв швидко і рішуче. Він узяв руки Пеланкі в свої й пильно глянув йому у вічі: Пеланкі переслідує невблаганний ворог, якого калабрієць колись сильно образив і який нещодавно помер. Усевидячий архангел одразу ж його виявив.

— Він зараз стоїть у вас за спиною.

Усі мимоволі ступили крок уперед, навіть Максимо Салес про всяк випадок підійшов до дверей.

— Кажете, він недавно помер?

— Так. І посварилися ви через жінку… — додав архангел, глибоко вдихнувши.

Пеланкі здогадався, що йшлося про Діоженеса Рібаса, у якого він відбив дружину, немолоду вже мулатку, хоч і з залишками колишньої вроди. Ображений Діоженес погрожував йому кинджалом, але Пеланкі — тоді вже законний власник майже всіх гральних закладів, — щоб стулити йому пельку і врятувати мулатку, яку той ревнивець уже замучив переслідуваннями, звелів своїм найкращим найманим бандитам втерти цьому Рібасові добрячого маку. Коли після тієї пригоди Діоженес Рібас вийшов із лікарні, він одразу ж кудись пропав, і Пеланкі лише випадково дізнався, що той нещодавно помер у страшних злигоднях. Щодо мулатки, призвідниці тієї історії, то незабаром вона набридла Пеланкі й він обміняв її на двісті п’ятдесят карткових колод.

Своїм вогненним мечем архангел вигнав Діоженеса, жалюгідного рогоносця, й узяв за це зовсім небагато, бо мав за правило ніколи не наживатися на біді ближнього свого. Рогоносця не стало, а невезіння множилися.

Доктор Наїр Саба, сорокарічна лікарка, дипломований хірург, страшна як та смерть, лікувала хворих магнетичними пасами. За підказкою зірок і за помірну ціну вона вмить виявила щонайменше шістьох ворогів Пеланкі й одразу ж їх усіх знищила, вилікувавши заодно йому виразку дванадцятипалої кишки, а Пропалато — хронічний ревматизм. Лише тотального невезіння Пеланкі вилікувати їй не вдалося.

Шістдесятирічна Дебора була вдягнена в таке страшне руб’я, що, на думку Максимо, їй не варто було навіть показувати грошей: вона всім трохи зніяковіло розповідала, що вже понад тридцять років вагітна Апокаліпсисом, була весь час п’яна і вічно застуджена, мала вигляд щонайогиднішої жебрачки. Дебора виявила лише якусь Кармозину, давнє кохання Пеланкі, яку він колись дуже негарно покинув, бо, бачте, король гри не терпів кощавих і некрасивих жінок. Дебора доклала чималих зусиль, щоб спровадити цю особу, і вдалося їй це лише завдяки кільком ковткам кашаси з баночки з-під мікстури. Вона запропонувала Пеланкі кілька способів вгадувати виграші в підпільній лотереї, але невезіння тривало.

Відмовився від гонорару за свої послуги лише Теобальдо Принц Багдадський, весь у білому, насуплений висохлий старець із пильним поглядом блакитних очей і добрим обличчям. Він відмовився від грошей, адже не виявив ані видимих, ані прихованих ворогів, ані жінок, ані чоловіків, які бажали би Пеланкі зла. А як і виявив, то волів це не розголошувати. Він поплескав Пеланкі по плечу й зі сльозами на очах сказав:

— Тільки Маестро Абсурду зможе вас урятувати. Тільки він і ніхто більше.

— А де мені його шукати?

Старенький вісімдесятирічний Теобальдо Принц Багдадський, який уже понад двадцять років віщував кінець світу, за що його садили в тюрму і замикали в божевільню, переслідували, одначе не зламали, невблаганний пророк Старого Заповіту пояснив:

— Ти знайдеш його там, де найменше шукатимеш…

Мовивши це, він заплющив очі й поринув у сон.

У Зулміриній квартирі, у цілковитій, як це і необхідно мислителю, самотності, Кардозо і Са обмірковував деталі свого плану дій: зустріч із марсіанами вже призначено, а серед них він має чимало друзів.

— Що там? — запитав він у Пеланкі.

Утомлений і пригнічений, король рулетки зітнув плечима.

— Чи не знаєте, бува, де знайти Маестро Абсурду? Ви чули про такого?

— Ви хочете побачитися з Маестро Абсурду? — і веселий регіт розлився вітальнею.

— Хочу, і якомога швидше!

— У такому разі, ось він, перед вами. Маестро Абсурду — це я.

— Ви? Тож покваптесь! Якщо це триватиме ще бодай тиждень, мені клямка.

— Покваптеся, Кардозиньйо, — благально докинула Зулміра.

Маестро Абсурду всміхнувся на таке лагідне звертання відданої секретарки.

— Спокійно, зараз усе владнаємо.

«Який же в нього пильний, достоту соколиний погляд», — подумала Зулміра.

24

З АПТЕКИ ПОПІД РУЧКУ ВИЙШЛИ ДОНА ФЛОР І ДОКТОР ТЕОДОРО. Перекусивши і трохи перепочивши, доктор мав повернутися до праці, адже недільні чергування тривали до десятої вечора.

— Бідолашний мій Теодоро… — поспівчувала чоловікові дона Флор.

— Ти сьогодні лягай раніше, люба, ще вчора ти нездужала… — турботливо порадив Теодоро.

Як же раділа дона Флор, що нарешті тій запеклій боротьбі протиріч, яка так довго роздирала її зісередини, тому пекельному протистоянню душі та плоті, настав край. Зараз її турбувало лише одне — а що як Гульвіса не повернеться? Що вона тоді робитиме? Та він таки повернувся, варто було докторові ступити за поріг (у плащі та з парасолькою, бо знову лило, мов із відра), як дона Флор одразу ж опинилась на їхньому кованому ліжку, на м’якому матраці, під теплим покривалом, у Гульвісиних обіймах…

— Ти такий блідий, а як схуд і змарнів… Утомився, мабуть… Це тому, що ти знову не спиш, знову гинеш у тих нескінченних іграх та оргіях. Тобі слід більше відпочивати, коханий, — прошепотіла дона Флор у перерві між мільйонами легких і таких солодких ласк і пестощів, після бурхливих, полум’яних любощів. Так, білий мов стіна, але усміхнений, Гульвіса їй відповів:

— Чи я втомився? Є трохи. Ти навіть не уявляєш, як я реготав із Пеланкі. Добренько, кохана…

— Добренько, кохана? Ти не залишишся на ніч?

— Наша ніч — зараз. А потім заступить мій колега, твій другий чоловік.

На очах дони Флор забриніли сльози:

— Ні, Гульвісо… Я більше ніколи не належатиму йому… Ніколи, Гульвісо, чуєш?! Невже ти цього не розумієш?

Гульвіса вдоволено всміхнувся.

— Не кажи так, люба. Ти чесна і поважна жінка, я знаю, але навіщо себе дурити? Не лише мені ти належатимеш, і ми обоє це знаємо, солодка моя брехушечко, він теж твій чоловік і має на тебе таке ж право, як і я. І ти знаєш, що він мені чимраз більше подобається… Хіба я не казав, що ми чудово вживемося…

— Гульвісо!

— Що, голубонько?

— Отже, тобі начхати, що я наставлю тобі роги з Теодоро?

— Роги? — провів він рукою по кучерявій шевелюрі. — О, та хіба ж з ним можна наставити роги? Ми обидва пов’язані з тобою навіки, серденько, обидва маємо на тебе повне право, схвалене законом і церквою, так же? Тільки от він, дурень, мало тебе порає. А наше з тобою кохання, мила, хай навіть протиприродне, але таке ж законне, як і твоє з ним. Хіба не правду я кажу? Ми обидва — твої чоловіки, в нас однакові на тебе права, то хто кого дуритиме? Радше ти, Флор, обманюєш нас обох, але принаймні вже не обманюєш себе.

— Себе?

— Я так тебе кохаю… — стишений, небесний Гульвісин голос прокрадається в самісіньке серце дони Флор. — Щоб обійняти тебе, здолав небуття, й ось я тут, з тобою. Але не вимагай, щоб я був одночасно і Гульвісою, й Теодоро, це не в моїх силах, на жаль. Я можу бути лише собою, тим Гульвісою, який дасть тобі море любові, а решту дасть тобі він: власний будинок, подружню вірність, повагу, гроші і становище в суспільстві. Цим він забезпечить тебе сповна, бо для повного щастя, Флор, тобі все це дуже потрібно. Але ти ніколи не будеш щасливою без моєї любові, розпутної, брудної, мінливої й палкої, хоч вона і змушує тебе страждати. А кохання моє таке безмірне, що дало мені повернутися з небуття, і ось я знову тут, з тобою. І знову я дарую тобі радість, страждання й насолоду. Але тут я не для цього, щоб бути весь час поруч, бути твоїм уважним, люблячим і вірним чоловіком, який у точно визначений час гулятиме з тобою, водитиме тебе в кіно і лягатиме з тобою в ліжко — ні, кохана, я тут не для цього. Для таких справ кращого, ніж мій благородний колега, годі й знайти. А я завжди буду чоловіком тієї згорьованої дони Флор, і за жодних обставин не дам зотліти твоєму спраглому любощів єству. Натомість він подбає за твою честь, добре ім’я й побутове щастя. Він — твій день, я — твоя ніч, твій коханець, від якого ти шаленієш. Ми обидва твої чоловіки, дві сторони твоєї особистості, твоє «так» і твоє «ні». І тільки з нами обома ти зможеш бути справді щаслива. Коли я був у тебе один, то нічого, крім моїх любощів, ти не мала і о!, як же ти страждала! Коли в тебе був тільки він, ти мала все, але тоді ти страждала ще дужче. Зараз поглянь на себе, гармонійна і цілісна дона Флор, і така ти повинна бути завжди.

Пестощі ставали все відвертіші, і їхніми тілами розливалась розпечена лава пристрасті.

— Поквапмося, кохана, наші ночі такі короткі. Кохаймося, бо скоро знову мене затягне в небуття, така моя доля, а настане черга твого другого чоловіка, мого колеги, мого побратима. Для мене — вся твоя пристрасть, твої потаємні бажання, твоє блаженство та забуття, для нього — тільки залишки твоєї любові, подружній обов’язок, вдячна повага, твоя благородна частина, Флор. Як на мене, це просто ідеально: я, ти і він — чого тобі ще бажати? Решта — лише омана і лицемірство. Чи ти й надалі брехатимеш собі?

Майже ввійшовши в неї, він говорив далі:

— Думаєш, я прийшов тебе збезчестити, натомість я рятую твою честь. От скажи, Флор, якби не прийшов я, твій чоловік, людина, яка має законне право на тебе, тільки відверто скажи, не обманюючи себе: що сталося б, якби я не прийшов? Я прийшов, щоб завадити тобі завести коханця й заплямувати своє чесне ім’я.

Пригадуєш Принца, такого собі Едуарду, знаного ще на прізвисько Живі Мощі? Чи, може, ти вже забула, як віддано він стовбичив під ліхтарем, а ти, така зачарована, ховалася за жалюзі? Пам’ятаєш, як нетерпляче ти чекала його? Та якби я вчасно не послав Мірандау, то вже б на моїй покійній голові, попри скорботу чесної вдови, давно красувалися б роги.

О! той його неземний голос, той непогамовний апетит, той присмак імбиру з перцем і ароматом свіжої цибулі (і гірка правда з його солодких вуст)…

А зараз, кохана Флор, не думай ні про що, настав час пристрасних, жаданих наших любощів, і ніщо не повинно стати нам на заваді.

О, Гульвісо, мій завойовнику, мій єретику, о Гульвісо, мій любий тиране, поквапмося…

25

НА РОЗКІШНИХ ОКСАМИТОВИХ БРОНЗОВИХ ПЕРСАХ ЗУЛМІРИ Сімоенс Фаґундес спочивав містик Кардозо і Са…

Справді Кардозо і Са? Так, усе правильно, це не описка і не помилка, а банальна зміна облич. Так, це був не Пеланкі Моулас, володар ігор, підпільної лотереї й незмінний повелитель урядовців і вірної Зулміри, який точнісінько так само тулився був до її грудей, шукаючи прихистку в м’якому і ніжному теплі її принад. А зараз це почесне місце було за нашим дивакуватим Маестро Абсурду, безстрашним Капітаном Космосу, майже чистим нематеріальним духом. Як вдалося Кардозо і Са досягти таких висот? А дуже просто — він це в неї випросив. Доки він старанно залагоджував проблем Пеланкі, відвідуючи гральні зали та ведучи перемовини з марсіанами (зокрема з Геніальним Вождем — жорстоким і прославленим диктатором, якого досі не бачила жодна людина), наш Кардозо став ближчий до Зулміри і нахабно зваблював її, схиляв до любощів та лестив, і врешті-решт старий добрий спосіб не підвів, і дав свої плоди.

Спершу, винятково з дослідницькою метою, він попросив показати сліди дотиків невидимки на її «величних стегнах амазонки». Сліди вже зійшли, залишилися тільки спогади. Але Кардозо і Са неодмінно треба було побачити те місце (дослідити феномен in loco, як то кажуть). Бо ж наука вимагала деталей.

Коли ж він урешті домігся свого, поспішати не став (квапливість — ворог науки), а взявся оглядати прискіпливо: тут важливо було все — колір, щільність, форма, — ніщо не повинно було пройти повз його пильне око. Зулміра лише зніяковіло всміхалася: чи й справді Кардозиньйо був такий безплотний дух, чи справді він був такий далекий від усього земного?.. Ну майже.

— О, воістину, як гори Марса, — конформація й безодня, — констатував Географ Всесвіту.

Задовольнивши (частково) свою невтоленну цікавість цією частиною Зулміриного тіла, Кардозо, великий шанувальник жіночої краси, з винятково наукових і, звісно ж, естетичних міркувань попросив відкрити його дослідницькому поглядові її перса. Вихована Пеланкі в культі краси та поезії, Зулміра просто не змогла встояти перед таким чемним проханням, позбавленим будь-якого брудного підтексту, тим більше, що інтерес виявляла така винятково ґречна особа.

Маестро Кардозо і Са, поважний митець і шанувальник жіночої краси, бажав лише мить помилуватися цими «шедеврами Верховного Архієрея Всесвіту», але варто було йому лише глянути на оголені Зулмірині перса, як він дістав таку потужну естетичну насолоду, аж земля пішла з-під ніг. Якщо цей майже безтілесний дух піддався земній спокусі, що ж тоді казати про Зулміру, звичайну смертну жінку? Тому неминуче таки сталося.

До того ж, якби Пеланкі Моулас справді був щедрий, то він і сам додумався про належну винагороду титанічних зусиль видатного астролога та алхіміка, та його невтомної праці, й мав би особисто запропонувати йому Зулміру, звільнивши її від посади секретаря й залишивши собі лише приємний обов’язок оплачувати доволі чималі витрати цієї неперевершеної діви. Адже Великий Маестро Абсурду дотримав слова і таки врятував калабрійця, раз і назавжди позбавивши його невезіння й марсіанського гармидеру.

Що ж, безперечне було принаймні одне: саме цими днями Джованні Ґімараєнс покинув поле битви і покинув його останнім.

Перший був Анакреон. Якось увечері цього сивочолого патріарха, вчителя не одного покоління, занесло в притон Паранаґуа Вентури, де саме грали тільки міченими картами. Коли весь час виграєш, то хіба це можна назвати справжньою грою? Тож йому захотілося спокусити долю в запеклій боротьбі з кульками, рулеткою й картами. Самі подумайте: ось ви берете фішку, ставите на конкретне число і виграєте. А як же гострі відчуття, азарт, задоволення? Та це ж кара Боже! А що він, Анакреон, чудовий гравець, повелитель рулетки і карт, що він таке зробив, щоби прогнівити Бога?

Хіба це гра?! Вигравати — не грати. Грати — це ходити по лезу ножа, балансувати на межі, тремтіти від страху програти і божеволіти від радості виграшу, гра — це коли ти програєш і виграєш. Гра — це очей не зводити з кульки, що підстрибує на рулетці, це затамовувати подих на неочікуваному числі, що принесе тобі удачу. А, дасть Бог, це число ще й кілька разів випаде — яке ж то щастя! А зараз Анакреонові навіть дивитися на ту кульку не хотілося, бо вона так чи так слухняно прямувала до виграшного числа, на якому стояла його фішка. А карти і кості? Та ж історія… Ну чим він заслужив на таке покарання?

Старий Анакреон звик грати чесно, ризик був для нього насолодою. А зараз? Боже, яка ганьба! Та хіба ж то гра — наперед знати результат?

Але доля підкинула йому Паранаґуа Вентуру.

— Мій заклад — це тобі не казино, Пеланкі, — сказав той. — У мене особливо не розженешся.

Обидва розсміялися. У закладі Паранаґуа Вентури самого лише везіння було замало, тут важили вміння ризикувати, невідступність і пильне око, інакше обіграють за дві секунди. Та Анакреон того вечора шахрайства не боявся: йому було важливо позбутися свого постійного везіння, що давало купу грошей, але не задоволення. Така вже була в нього натура.

Ариґоф теж після кількох днів небачених виграшів подався у «Три Герцоги» у пошуках справжніх емоцій. Кілька днів він жирував зі своїми грішми — правду кажуть, що легкий заробіток псує людину. От і Ариґоф геть сказився, надумав утримувати коханку, щоб вона ні в чому собі не відмовляла, закидав свою Терезу подарунками: купив їй співочого птаха, щоб заколисував її перед сном, поривався навіть платити за її квартиру і за покупки.

Відчувши себе утриманкою, Тереза запротестувала: о, вона, Тереза Негритуде, ще сама здатна заплатити за квартиру і за свого негра, бо має честь і гордість! Ще кілька подарунків можна було зрозуміти: птах її дуже зворушив, але щоб платити за її квартиру? Це вже занадто!

Так, завдяки Терезі, Ариґоф вчасно розгледів безодню під ногами: він раптом зрозумів, що останнім часом ходив у казино не заради гри, а заради грошей. Що ж це з ним сталося, куди ж поділась його чоловіча гідність? Тоді він і подався в «Три Герцоги», а Тереза знову відкрила йому свої обійми.

Щодо Мірандау, то ми вже знаємо, чим він поклявся. Як і завжди, він зустрічав світанки в гральних залах, любив жінок, гульки, але до фішок і карт ніколи більше не торкався. О, таких незбагненних явищ у своєму житті він ще раз не витримає. Джованні Ґімараєнс, тепер великий чиновник і землевласник, повернувшись у «Палас», не перетворився знову на завзятого гравця. Спершу він вирішив, що скільки житиме, ставитиме на «17», а гроші Пеланкі вкладатиме в землі та пасовиська для худоби. Проте дружина і знайомі засудили його за повернення до гри, і чарівний, хоч і консервативно налаштований, журналіст таки віддав перевагу званню доброчесного сім’янина, а не затятого гравця. Джованні не подався з «Паласу» в «Три Герцоги», не було його і в Паранаґуа Вентури чи в Зезе. Він вирушив на своє подружнє ложе, до його такої звичної вже відповідальності. Звісно ж, мав на те вельми вагомі причини, геть інакші, ніж в Анакреона та Ариґофа.

Тепер ми знаємо, як три паралельні реальності дійшли до спільного результату, поки Маестро Абсурду домовлявся з марсіанами та невинно розважався з амазонкою.

Перемога Кардозо і Са аж ніяк не похитнула матеріалістичних переконань впертого Максимо Салеса. Для нього все і так було зрозуміло: цей безневинний, на перший погляд, Кардозо і очолював оте кодло, а Зулміра була його спільницею, це ж очевидно, як божий день. Вони давно знають одне одного, давно перебувають у злочинному зв’язку, до того ж іще й коханці, а цей старий рогоносець Пеланкі нічого не помічає. Якщо це не так, то як тоді пояснити все, що відбувалося?

Дивовижний, надзвичайний Кардозо і Са, Кардозиньйо, хто би міг подумати, що він такий вправний любаско? Він практикував мистецтво кохання не лише на теренах нашої планети, а й в інших цивілізаціях. І залюбки передавав цю приємну науку своїй старанній та допитливій учениці.

— Кардозиньйо, а як кохаються на Сатурні? Якщо в них немає рота, то як вони цілуються? Як вони обіймаються, якщо в них немає рук?..

А маестро Абсурду знай собі вибухав лунким реготом.

— Зараз я тобі все продемонструю…

Єдине, чого Зулміра остерігалася, це щоб Пеланкі не довідався про їхній духовний зв’язок, містичну близькість, єднання споріднених душ, адже він неодмінно вгледить зраду там, де йшлося винятково про науковий інтерес та естетичну насолоду.

— А якщо Пекіто зараз увійде і побачить нас? Він здатен нас повбивати, якось він присягнувся…

Маестро Абсурду заспокоїв її:

— Я тоді зроблю отак, і ми станемо невидимі.

Він зробив руками магічні рухи і взявся описувати звичаї нептунців.

26

ГУЛЬВІСА СТАВАВ ЧИМРАЗ БЛІДІШИМ І ЗМУЧЕНІШИМ, ДОНА ФЛОР СХИЛЯЛАСЯ НАД ЙОГО ОБЛИЧЧЯМ: що з тобою, любове моя?

— Я стомився…

Ледь жебонів його голос, погляд став відсутній, погаслий, руки схудли… Дона Флор пояснювала це безладним Гульвісиним життям. Бо який організм здатен витримати таку постійну виснажливу напругу?

Історія повторювалася: колись усі теж вважали його міцним молодиком, який так і випромінював здоров’я й енергію, а він звалився долілиць у самісінький розпал Карнавалу, танцюючи в костюмі баїянки. Помер миттєво. Красивий, молодий і жвавий чоловік, а серце геть зношене. Дона Флор ніколи не забуде, як вона, попід руки з доною Нормою та доною Жізою, розштовхувала костюмований натовп, а потім побачила його, бездиханного, з усмішкою на обличчі, він сміявся в лице смерті. Поруч, немов у почесній варті, стояв Карліньйос Маскареньяс у костюмі цигана, мовчало його неземне кавакіньйо; площею пройшлася смерть, прикрашена брязкальцями, блискітками та яскравими барвами.

А зараз смерть підкрадається маленькими кроками. Спершу Гульвіса геть зблід, а потім став млявим, майже прозорим, якимось аж безтілесним, сливе невагомим. І це була не та хвороблива слабкість, коли немов танеш від хвороби, що з’їдає зісередини, ні, він не відчував болю, не мав гарячки. Він немов утрачав свою міць, а разом з нею — щільність, здавалося, він просто зникає.

Спершу дона Флор не надавала цьому значення, вважаючи, що Гульвіса, як завжди, занадто захопився своїми хлопчачими витівкам або — не виключено — просто жартував із нею, щоб налякати, а потім посміятися з її переляку. Який він був, той Гульвіса, такий і залишився, вона добре знала ці його звички, жарти і розваги за рахунок інших. Як казала не раз у паніці дона Розилда: той іще мартопляс.

Мати приїхала несподівано, з великими валізами, що віщували тривалий візит. Доктор Теодоро мовчки проковтнув цей удар долі і, як людина вихована, зустрів тещу приязно: «Ми завжди вам раді». З роками прикра вдача дони Розилди ще дужче погіршувалася, заледве переступивши поріг, вона залементувала на весь дім:

— Твій братичок справжній тюхтій, вайло і розмазня! А дружина його крутить ним, як циган сонцем! Я приїхала і більше звідси ні ногою!

«О, Боже милосердний, дай мені сил і терпіння…» — благала дона Флор, а доктор Теодоро вже геть зневірився. На її погрозу «більше звідси ні ногою!» було хіба дві ради: або ж отруїти її, але на це, будьмо відверті, йому забракне снаги, або ж сподіватися на диво, якого в наш час не буває. Тут доктор Теодоро сильно помилявся, й дуже скоро переконався в цьому.

Менш ніж через добу після приїзду дона Розилда вже мчала на пароплав до Назаре так шпарко, наче земля обпікала їй п’яти. Не вся пекельна нечисть, звісно, але Сатана, Люцифер, а може, Вельзевул, Демон або Чорт, хто його знає, яке він у потойбіччі має ім’я, але ясно було одне: це був найстрашніший з усіх дияволів, який, свого часу став її зятем.

Він тягав дону Розилду за волосся, а якось навіть збив її з ніг; весь день шепотів їй на вухо непристойності, погрожував надавати копняків, а потім задерти сукню й впердолити по самі помідори.

— Цей дім кишить привидами! Ноги моєї більше тут не буде… — заявила вона, пакуючи валізи.

«От і маєш диво, отже, дива таки існують», — сумирно констатував доктор, вважаючи, що він не заслуговує на такий неймовірний подарунок небес.

— Цей виблядок тут повсюди, він хоче мене вбити!.. — волала дона Розилда на прощання.

— Вона з’їхала з глузду… — компетентно заявив доктор Теодоро.

Дона Флор, показуючи свою згоду з чоловіком, легенько всміхнулась — вона не заперечуватиме — і підморгнула Гульвісі, який, стоячи в дверях, реготав, аж заходився.

Щодня він ставав усе прозоріший, нечіткий, а незабаром дона Флор змогла дивитися крізь нього.

— О, коханий, ти танеш на очах…

Уперше Гульвіса не мав навіть сили її обійняти, який же він був збентежений і розгублений. Куди й поділася його пристрасть, його зухвалість.

— Не знаю, що коїться, люба… Схоже, вони мене забирають… Хоч би як хотілося мені зостатись…. Мене виводять звідси, кохана… Мабуть, я більше тобі не потрібен… Бо все ж у твоїх руках, адже доки ти мене кохаєш, доки мене потребуєш, доки думаєш про мене, доти я буду тут, з тобою. Що ж ти робиш, Флор?

Дона Флор згадала про Ебо. Добре, що кума Діонісія попередила її. Так, це вона сама в усьому винна, бо вона ж сама звернулася до жерців, благаючи забрати Гульвісу назад у царство смерті.

— Це все чаклунство…

— Чаклунство? — Гульвісин голос ледве линув.

Вона розповіла йому все до найменших подробиць про той суботній вечір, коли вже в Гульвісиних обіймах її честь урятувала Діонісія де Ошоссі, яка в розпачі кинулася до жерця просити справити обряд. Бабалао Діді, не вагаючись, узявся до справи, так-так, саме той Діді, який був твоїм наставником, Гульвісо, коли ти ще був геть маленький.

— Що ж ти накоїла, Флор, моя втрачена квіточко, навіщо?

— Щоб урятувати свою честь…

Але це не допомогло, а сталося те, що сталося. Гульвіса виявився сильнішим за заклинання Діді. Після всього, що між ними було, дона Флор хотіла зняти дію закляття, але було вже пізно, кров пролилася, жертви принесено.

— О!.. ти відсилаєш мене туди, звідки я прийшов, і я мушу йти. Моя сила — це твоє бажання, моє тіло — це твоя пристрасть, моє життя — це твоє кохання, якщо ти мене розлюбила, мене не буде… Прощавай, Флор, я зникаю…

І він поволі зникав, розчиняючись у повітрі, а потім і геть щез, наче його ніколи і не було.

27

ОТ І ЗНИК ГУЛЬВІСА, НЕВИННА ЖЕРТВА БОГІВ, ЛАСА ЗДОБИЧ ЗАКЛЯТЬ.

Це твій останній шанс, доно Флор, твоя остання можливість захистити честь і гідність, такі важливі для твоїх сусідів, твого оточення, твого суспільства. Ти ще маєш одну вузьку шпаринку: Ебо, створений Діді на замовлення Діонісії. Не така вже й легка справа — рятувати моральність, благочестя, підвалини достойного суспільства і цивілізації загалом. Але ж іншої ради нема? Найголовніше, доно Флор, ти відновиш свою честь перед Богом і перед власною совістю, заблудла вівця, яка повернулася каючись. Принаймні перед людьми не треба буде виправдовуватися, адже вони (на щастя) нічого не знають про той твій ниций учинок.

Дозволивши Гульвісі піти, ти швидко і легко забудеш ваші божевільні ночі, сповнені пристрасних любощів, вони здадуться тобі сном, маревом, галюцинацією або ж просто порожніми мріями в моменти байдикування. Ти ні в чому не винна, доно Флор, тебе не розриватиме каяття, ти мирно житимеш зі своїм чоловіком і в злагоді зі своєю совістю. Це твій останній шанс, забудь Гульвісу, доведи, що ти чесна жінка!

Куди ти, доно Флор, і чи стане в тебе сил? Навіщо рятувати його з небуття?

Без його кохання — мені не жити. Краще померти разом із ним. Якщо його не буде поруч, я шукатиму його в кожному чоловікові, у кожних вустах я шукатиму той присмак, мов зголоднілий вовк, блукатиму вулицями. Він моя честь і гідність.

28

У ЗАПЕКЛОМУ ПРОТИСТОЯННІ СВЯТИХ ЗДІЙНЯЛОСЬ У ПОВІТРЯ ВСЕ МІСТО, ГОДИННИКИ показували одночасно полудень і північ: всі ориші об’єдналися, щоб поховати Гульвісу з його жагою до любощів; на захист бунтівного еґума став лише Ешу. Грім та блискавиці, буревії й хурделиці, сталь проти сталі, море запеклої диявольської крові. Пекельна сутичка на перехресті всіх доріг, останньому шляху на кордоні з небуттям.

Із вод океану вийшла Ієманжа, огорнена в небесну блакить, її довге волосся з морської піни та крабів, срібний хвіст, обплутаний зеленими водоростями і темними спрутами. Металевим віялом вона відігнала вітри смерті, армія риб вітала її своєю німою мовою…

Ліси вклонялися перед мисливцем Ошоссі, царем Квето. Протягом цього протистояння він з’являвся на трьох скакунах. Уранці — на вепрі, вечірню зорю зустрів на білому коні, а рожевий світанок — верхи на Діонісії, найкрасивішій з його доньок, найулюбленішій. І скрізь, де він ступав, усе живе довкола вмирало.

Величезна змія Ошумаре сповзла з веселкової арки, змією та змієм була вона одночасно, за нею повз кортеж із гаді — гримучі змії, гадюки, кобри та жарараки, п’ять батальйонів плазунів-гермафродитів. Вони зіштовхували Гульвісу з веселкової арки, але той встояв, та якщо на веселку він зайшов впевненим міцним чолов’ягою, то зараз став тендітною субтильною незайманкою. Ешу своїм тризубом проколов веселку й Ошумаре скрутилася в дивовижне сталеве кільце, встромивши хвіст собі в пащу…

Огум зібрав ту сталь і загартував її для мечів, Еуа остудила їх у своїх джерелах, Нана додала впевненості своєю старечою мудрістю. Король війни Шанґо, оточений оба та ога, стріляв блискавками. Пішла в наступ Омолу з моторошним полчищем хвороб на чолі з чорною віспою, столітньою лепрою, гнійними та венеричними хворобами — бідолашний Гульвіса став сухотний і чумний, він осліп і оглух. Ешу, великий цілитель африканських племен, тільки жував і випльовував наслані на нього хвороби, одну по одній.

Зі срібним списом у руці, пританцьовуючи, прийшла Ошала: юнак Ошаґія й старець Ошолуфа. Усі вклонилися його величі. За ним постала Янса, повелителька мерців, богиня війни. Від її крику всі оніміли, той крик, мов кинджалом, простромив Гульвісине серце.

Жерці йшли щільними шерегами, брязкаючи зброєю в ім’я своїх древніх законів. Жерці всіх націй світу, зі сходу до півночі, усі вони згуртувалися проти Ешу і вирушили в останній рішучий бій.

Усе в цьому світі переплуталося: голі незайманки повиходили на вулиці й площі, пропонуючи себе перехожим. Потім почали народжуватися діти, тисячі дітей. Усі однакові, бо всі вони були дітьми Гульвіси, кучеряві байстрята. Морем плавали будинки, Фарол-да-Барра та Сонячні дренажі; Морський форт опинився на Террейро-де-Жезус, у садах плавали риби, на деревах зріли зірки. Годинник Палацу бив на Страшний Суд, небо було малинове з помаранчевими плямами. Зійшла зоря з комет, яка кожній старій діві подарувала чоловіка та дітей. Місяць упав в Ітапаріку на гаї мангових дерев, закохані підібрали його, а там, мов у дзеркалі, відображалися їхні цілунки та ласки.

О, це була воістину запекла боротьба. Закони та суб’єктивні консервативні цінноти захищало військо на чолі з доною Динорою та Пеланкі Моуласом, а на захист кохання й поезії став Кардозо і Са, який весело всміхався, лежачи на Зулміриних персах.

Люди вибігали на вулиці зі смолоскипами, організовуючи бурхливі страйки та влаштовуючи погроми. Коли вони дійшли до площі, то диктатура спалахнула, мов брудний клаптик паперу, і на кожній вулиці замайорів білий прапор свободи.

Сам Диявол керував тим повстанням, і о двадцять другій годині тридцять шість хвилин порядку та феодальним традиціям настав край. Від колишньої моралі вціліли лише крихти, які незабаром виставили в музеї.

Крик Янса змушував людей тремтіти від смертельного страху. Від Гульвіси — безрукого, безногого і майже безплотного — залишився зрештою лише сірий димок, купка попелу і пошматоване у кривавій борні серце. Оце й усе. Кінець Гульвісі та його непогамовним пристрастям. Бо хто ж таке бачив, щоб небіжчик та й так пристрасно кохався на кованому ліжку?

Сутичка сягнула переломного моменту. Знесиленого Ешу оточили зусібіч — шляхів до відступу не зосталось. Еґум Гульвіси знову був у дешевій труні, у глибокій темній могилі. Прощавай, Гульвісо, прощавай назавжди!

Аж раптом у повітрі щось промайнуло, крізь забарикадовані шляхи, долаючи відстань, лицемірство, святенницькі заборони та забобони летіла гола жінка: це була дона Флор. Голос її кохання заглушив смертельний крик Янси саме тієї миті, коли Ешу вже котився схилом униз, а поет складав епітафію для Гульвіси. На землі спалахнуло вогнище, в якому згоріла облудна брехня.

29

ОДНОГО ЯСНОГО ПОГІДНОГО НЕДІЛЬНОГО РАНКУ ЗАВСІДНИКИ БАРУ МЕНДЕСА, що на Кабеса, спостерігали, як вулицею попід руку з доктором Теодоро йде елегантна дона Флор. Подружжя прямувало в Ріо-Вермельйо, де тітонька Літа і дядько Порту вже традиційно на них чекали. Обличчя дони Флор так і світилося, хоча вона скромно потупила погляд, як і личить поважній заміжній жінці, яка, втім, радо відповідала на шанобливі вітання.

Сеу Вівалдо, власник похоронного бюро, окинувши дону Флор поглядом, зауважив:

— Ніколи б не подумав, що Доктор Пурген насправді такий молодець… А так і не скажеш…

— Що не скажеш? Він хоч і фармацевт, а стократ кращий за будь-якого лікаря… — втрутився Алфреду.

— Ви тільки погляньте на неї, яка краля! А ступає, мов справдешня королева, одразу видно, що нічого їй не бракує ні на столі, ні в ліжку. От що я вам скажу: у неї вигляд жінки, яка завела собі коханця й регулярно наставляє чоловікові розлогі роги…

— Не мели дурниць! — заступився за дону Флор Мойзес Алвес, какаовий плантатор. — Якщо і є в Баїї чесна жінка, яка ніколи не зраджує чоловікові, то це саме дона Флор.

— Та хіба ж я заперечую? Я про те, що цей доктор лише на вигляд такий святий і праведний. Насправді знімаю перед ним капелюха — ніколи б не подумав, що він впорається з такою жінкою. Така цукерочка потребує неабиякої майстерності! — і захоплено проводжаючи її поглядом, сеу Вівалдо продовжив: — Погляньте лишень на ці солодкі стегна! От-от, щойно! Бачили? Таке враження, ніби хтось їх пестить… Ох і пощастило ж тому докторові…

Попід руку зі своїм щасливим чоловіком, дона Флор ніжно всміхається. Ах, цей Гульвіса з його чудовою звичкою всюди літати назирці, пестячи її стегна та перса, шугаючи навколо неї, мов легкий ранковий бриз! У цей світлий недільний ранок дона Флор іде вулицею, страшенно втішена обома своїми чоловіками.

На цьому добігає кінця історія дони Флор і двох її чоловіків, описана до найменших подробиць, ясна, мов день божий, і темна та незбагненна, як, зрештою, все наше життя. Історія ця, хочете вірте, а хочете ні, справді сталася в Баїї, де такими чудасіями вже нікого й не здивуєш. А якщо ви сумніваєтеся, то сміливо можете запитати в Кардозо і Са, він вам і скаже — правда це чи ні. А шукати його треба на Марсі або ж у будь-якому злиденному закутку міста.

Салвадор, квітень 1966 року

Майже завершивши роман, Жоржі ніяк не міг визначитися, з котрим із двох чоловіків залишити дону Флор. Він опинився в типовому для письменників глухому куті, переписуючи десятки сторінок, вносячи десятки корективів, шматуючи і викидаючи десятки і десятки сторінок готового тексту, намагаючись розплутати той клубок подій, що він же їх і створив.

Наша племінниця Жанаіна, яка тоді саме гостювала в Баїї, почула ту історію й запитала: чим же вона закінчиться? Жоржі пояснив, що хоч би як йому симпатизували обидва персонажі, адже кожен із чоловіків мав свої незаперечні переваги, Флорипедес — це звичайна жінка, представниця середнього класу, вірна усіляким стереотипам і забобонам, яка не здатна не лише на двошлюбність, а й на перелюб. Тому він вирішив, що, коли Гульвіса відійде в небуття, Флор піде за ним.

Ми всі були вкрай здивовані таким сумним фіналом. Наступного дня, прокинувшись, я побачила, як Жоржі зосереджено та завзято клацає на машинці. Він, мабуть, геть не спав, бо видно було, що сидить він отак уже не одну годину. Побачивши, що я прокинулася, він щиро зрадів і сказав: «Ота твоя подруга, доно Зеліє… Вона та ще штучка!».

«Яка така подруга?» — не второпала я. «Дона Флор? Та ти що! Ота скромна і тихенька таки наважилася залишитися з обома чоловіками?! Оце вона утнула!»

Правду кажучи, мені аж полегшало. Моя подруга дона Флор таки не скорилася волі автора, як сильна і вольова жінка вона прийняла виклик долі.

Зелія Ґатті Амаду

Післяслово

Жінка, яка обрала не обирати

Роберто Даматта

Коли на початку 80-х я написав есей про цю книжку, характеризуючи її як роман про стосунки[86], то був точнісінько на місці самої дони Флор: плив проти течії.

Я запекло боровся проти усталених норм, які диктували, про що та як саме слід говорити, коли йшлося про «Бразилію». І не про ту конформістську Бразилію — національну державу, зображену крізь економічну чи то пак політичну призму, що рецептом її успіху була боротьба на користь так званого «розвитку» і проти авторитаризму, а про менш помітну колективну Бразилію, яка простежувалась у соціальних прошарках, їхніх приземлених цінностях, добре втілених, наприклад, у геть не антагоністичній Бразилії Карнавалу, релігійних свят, футболу, народної музики, національної кухні, жартів та, зокрема, у давніх «забутих» та захованих від пильного ока аналітиків ієрархіях; ту Бразилію, у якій жили такі неоднозначні й парадоксальні персонажі, як от Педро Маласартес, Макуніма, Авґусто Матраґа і ця виразна та чудова героїня Жоржі Амаду, що всупереч звичним нормам західних affaires du coeur[87] виходить за рамки трагічного вибору Елоїзи, Джульєтти, Ізольди, Еми, Луїзи і низки таких же пристрасних жінок, які опинилися заручницями обставин, геть неприйнятних та немислимих, — бо де ви бачили щастя відразу з двома чоловіками?

Таке зовсім не ортодоксальне й антибуржуазне трактування комфорту в стосунках однієї жінки з двома коханими чоловіками на противагу всім традиційним пересудам вельми яскраво зобразив автор роману Жоржі Амаду.

Між двох вогнів опиняється героїня історії. З одного боку Гульвіса, перший чоловік Флор, ярижник, що за друзів та гульки рідну матір продасть, молоде життя якого закінчилося просто посеред карнавалу, а з іншого боку — доктор Теодоро Мадурейра, поміркований, забезпечений, освічений і врівноважений другий чоловік, фармацевт, який вириває Флор із самотніх і сумних лабетів удівства.

Історія не була б така цікава й захоплива, якби не одна оригінальна деталь: кохання дони Флор до Гульвіси, навіть після заміжжя з Теодоро, не дає душі покійного відійти у вічність і розчинитися в неминучому забутті. Сила їхніх хоч і перерваних смертю почуттів, не дає небіжчику померти назавжди, а воскрешає Гульвісу, який постає не в жалюгідному післякарнавальному образі, а сексуальним, із крові та плоті, чоловіком, спраглим любощів, — тієї палкої пристрасті, за якою так тужила дона Флор у фінансово стабільному, прісному, рутинному та вельми передбачуваному подружньому житті з другим чоловіком.

Дона Флор, як і інші героїні в схожій ситуації, розривається між двох чоловіків, які мають не просто різні, а діаметрально протилежні погляди, світогляд, ідеологію й цінності. Як баїянський Діоніс, Гульвіса — людина ночі, сексу, азарту і богеми, простору, в якому панують крайнощі, де мета і способи її досягнення перебувають у перманентному дисбалансі. Його життя не вписується ні в раціональний плин буденності, ні в рамки усталених норм, що розділяють законне від злочинного, чорне від білого, свято від будня. Так він і живе, силкуючись примирити ті цінності, тому для нього життя, що зводиться до зустрічей, пиятик, гулянок і спілкування в галасливих компаніях, важливіше за особисті стосунки з їхніми рамками та ненависними межами.

Теодоро Мадурейра — кардинально протилежний. Його життєве правило: «Для кожної речі своє місце та кожна річ на своєму місці», — принцип, без якого нічого у його впорядкованому світі не діятиме. Фармацевт звик дозувати ліки, Теодоро Мадурейра — справжній маніяк рівноваги та завбачливості, розважливого життя. Такий собі Аполлон тропіків. Яскравий приклад збалансованого суспільства, в якому поблажливість (для друзів) межує з суворими законами (для ворогів). Між розпорядком вдома, де все має своє відведене за правилами ієрархії місце, та між вулицею, де, здавалось би, всі рівні, тому там панує вічна плутанина, виникають конфлікти, бо складно зрозуміти, хто твій співрозмовник, і показати йому, хто є ти. Усе відбувається в межах трикутника — Флор, Гульвіса і Теодоро; дім, вулиця й потойбіччя; порядок, помилки та обставини; чоловік, дружина та коханець, — хто ж переможе в тому рутинному дуалізмі, ми дізнаємося, зрозумівши цей твір. Бо орієнтованість сучасності на рівноправ’я, на особисте щастя, на безумовне верховенство частини в цілому все одно приводить до неминучого вибору однієї сторони, скажімо, «Гульвіси» (або ж vadio — любощі) — що її характеризує втіха, відсутність обмежень і дружба, — або ж іншої, назвімо її стороною «Теодоро» (або ж теомана), зосередженого на дотриманні правил, що поширюються на всіх без винятку — адже є ситуації і навіть системи, у яких невідповідність між стилем життя Гульвіси і Теодоро надзвичайно впадає у вічі. Така невідповідність — це красномовна межа переходу від консервативних традицій до сучасного сприйняття світу. Між суспільних прошарків, де люди дотримуються моралі, та систем, у яких перманентно загострений диспут особистих інтересів (і прав) та колективних правил.

Виявити розбіжність між сучасним дуалізмом дозволеного та забороненого, гнобленого та гнобителя, чорного та білого, сеньйора та раба, волі та цензури, ось що становить підґрунтя багатьох теорій у Бразилії.

Розбіжність між людьми та встановленими законами ці теорії пояснюють расовим дефектом, симптомами відсталості чи то пак незрілості, ба навіть певної інфантильності країни, або ж беззаперечним фактом економічної структури — диявольський патримоніальний капіталізм або ж сучасність (мало хто здатен відрізнити їх) — це матиме значно більшу силу, ніж саме соціальне життя.

Дона Флор, як ніхто інший, відчула цю невідповідність. Насолоджуючись рутинним, передбачуваним існуванням (уперше в житті вона має змогу відкладати гроші), кожної миті відчуваючи явні переваги свого ситого, розміреного життя з добре збалансованими доходами та витратами, дона Флор одначе тужить за неспокійним і дивним коханням до першого чоловіка. І це парадоксально, адже той чоловік був негідник, паливода, волоцюга, п’яниця й бабій. Потреба Флор у першому чоловікові така велика, що він приходить до неї у вигляді духу, сповненого жаги та пристрасті, пропонуючи те, що ніколи досі не ототожнювалося із загробним світом: любощі і пристрасне кохання, зухвалу хтивість та карнавальний настрій.

Ось той несподіваний поворот, що так жахає дону Флор, яка вже встигла звикнути до банальних подружніх стереотипів. Ось те, що змусило її постати перед світоглядною дилемою. А чи можливо звикнути до дилеми? І коли саме парадокс перетворюється на протиріччя? Коли і за яких обставин те, на що, здавалося б, немає ради, стає зрозумілим? Коли? — запитання, що ним у творі часто спекулюють — за яких обставин можна перетворити безвихідний дуалізм на продуктивний трикутник, досконаліший за Святу Трійцю? Бо якщо на небесах Господь існує в трьох іпостасях, і три іпостасі — у Господі, то чому б на землі такому не трапитися?

Відповідь на запитання, поставлене в романі, криється, зокрема, в магічному Спасінні, що ним Жоржі Амаду примирив перебільшені, екзальтовані та крайні вияви життя. Двоє можуть легко стати трьома, доки між ними існуватиме очевидний зв’язок, трансформований у певного суб’єкта. Адже якщо поділити два, то отримуємо рівні частини, без залишку, що вельми драматично зобов’язує приймати сторону когось одного; число ж три створює той залишок, що спричиняє градацію й породжує ієрархічний зв’язок, відновлюючи єдине ціле.

У цьому сенсі відмова обирати, ця приречена сучасною мораллю позиція, базована на перевазі одного з варіантів, охоплює значно вагоміші внутрішні стани, ніж страх або зневага. Адже, що багато разів підтверджено в творі, ця відмова і є вибір! От гаразд, а хто сказав, що обирати обов’язково? За умови свободи існує щире кохання й зв’язок, що має всепереможну силу, то чому ж не можна просто зігнорувати той вибір, не обирати, а ввести в ту безкінечну дилему третє поняття або ж стосунки? Посередництво, що хоча і почасти, але все ж є складовою будь-якого успішного процесу змін. Адже поступ у різноманітних способах життя передбачає рецидиви, що, втім, сприйматимуться як докорінно нові прояви, водночас увиразнюючи і роблячи очевидними давні практики. Це за умови, якщо ви не перешкоджаєте процесу створення мостів між ними.

І якби дилема двох чоловіків перечепилась би об буржуазну поважність, то дона Флор повторила б нещастя своїх предків, підтвердивши, як важливо дружині дотримуватися вигаданих норм, щоб захистити власну честь і добре ім’я своїх батьків, братів і чоловіків. Джульєтта не змогла протистояти колективній думці своєї сім’ї на користь особистих стосунків із Ромео. Романтичний індивідуалізований зв’язок було витіснено абсолютною дуальністю сімей. Між берегами, складовими яких є щоденність і пригоди, життя й смерть, рутинні любощі та пристрасний секс, немає третьої позиції. Або Батько, або Син його. Але — запитав би Жоржі Амаду — як щодо Духа Святого? Живого та єдиносущного єднання з ними обома? Чому тому зв’язку, що він, наче їжа, на якій спеціалізується дона Флор, не стати рецептом, що не витіснив би одну зі складових дилеми, а оживив і відродив її, додав їй барв, а не перетворив на руйнівну та суперечливу?

Іронія, карнавальна та інтуїтивно-реляційна перспектива Жоржі Амаду торують шлях крізь весь роман. Чи то пак, вимірковують той шлях. У цьому сенсі, Дона Флор та двоє її чоловіків — не просто такий собі баїянський роман, де формула сумнівного успіху повторюється, як писав не один університетський критик Сан-Паулу про цей пост-лівий твір Амаду. Бо він також — і зокрема! — пропонує нам обирати, не обираючи.

Дона Флор трактує послідовність та одночасність її двох любовей не лише як конфлікт протилежностей, а як взаємозалежність та взаємодоповнюваність. Таке, що можливе до втілення, щойно стане зрозуміло, що стародавні соціальні практики можна розглядати як духовні, а не як єдино центральні у суспільстві. Інклюзія, витіснена з сучасного дуалізму, що віддає перевагу трактуванню суспільства як низки незворотних взаємовиключних і конфліктних понять, викриває давні недоречності. Отже, те, що дона Флор постає перед вибором, не є складовою її існування. Тут ідеться про дещо набагато глибше. Своїми діями героїня примушує задуматись: а в чому ж полягає оте недоречне. Яке суспільство здатне уникнути дилеми чи суперечок між практикою й теорією; у якому суспільстві немає конфліктів між новим і давнім, між інтересами окремої особи, групи осіб, партій, класів та встановлених ними норм і правил.

Проблема полягає не в тому, щоб виявити щось «недоречне», а в способі, як оте «недоречне» подолати. Дискомфорт, зумовлений невідповідністю, не може бути виправданням того, аби просто сказати, що «оце все» — безглузді дурниці і наше життя відстале, бо навіть мінімальні спроби щось змінити геть не ефективні в Бразилії. Таке світобачення видає цілковиту соціологічну наївність, бо ж яке суспільство не переймає, не всотує й не бере за приклад інститути і цінності інших систем та культур? Проблема полягає в тому, щоб знайти місце цим протисистемним речам у конкретному суспільстві.

Один із варіантів як цього домогтися — критично обдумати, — що і зробила дона Флор, — силу конфлікту. Фабула цього методу передбачає те, що прийняття нових стилів життя дуже часто трансформує давні звички в нав’язливі спектри. Але дона Флор не припускається типової політичної помилки бразильських соціологів, які вважають, що нове автоматично витіснить старе. Навпаки: вона вчиться балансувати між старим і новим. Знаючи ціну традиціям, які були частиною єства дони Флор, вона дозволяє Гульвісі певним чином стати частиною свого життя, адже розуміє, що витіснити його зі свого світу вже нереально. Вона ретельно обдумує та визнає причини та ієрархію своїх жадань, можливість, задовольнивши їх, продовжувати гідне життя з обома чоловіками. Зауважте, один із них і не здогадується про існування іншого, а дона Флор, як розумна людина, знає про них обох і вміє втримати баланс. Вона розуміє, що важливо вийти за рамки цензури, щоб свобода, яка в тій цензурі тіснилася, змогла розквітнути.

На мою думку, це вельми захопливий роман, відверто популістський, сповнений бразильського щодення, пронизаний чуттєвістю й написаний не з-під батога чи під впливом якихось обставин, де яскраво змальовано життя вдови, яка щиро кохала двох чоловіків, до того ж обидва вони були законні — один — небіжчик, який божеволіє від пристрасті; інший — живий, прихильник розміреного, впорядкованого подружнього життя; у романі показано неймовірну силу цього любовного трикутника на тлі невідомої та суперечливої Бразилії, суспільство якої не визначилося ні щодо минулого, ні щодо теперішнього. Абсолютна новизна, дозвольте мені нарешті поставити крапку в цій післямові, поки вона не переросла у ще один твір, новизна, за допомогою якої дона Флор із притаманною їй безпосередньою простотою закоханої жінки створила і донесла нам таке виняткове трактування свого бачення кохання.

Жардім Уба, 2 та 10 січня 2008 року

Хронологія

Історія дони Флор та двох її чоловіків розгортається в період між 1930–1940 рр. у Салвадорі. Про це свідчить, зокрема, те, що в романі кулінарну школу «Смак і Мистецтво» започатковано 1930 року.

Пристрасть дони Флор до Гульвіси розквітає в другій половині декади 1930 року. Коли мати дони Флор дізнається, хто ж насправді той Гульвіса, вона карає доньку, замикаючи її в кімнаті. Щоб хоч якось розрадити кохану, Гульвіса співає їй серенаду під акомпанемент імпровізованого оркестру представників баїянської богеми, серед яких Доривал Кайммі, «Миті перед від’їздом до Ріо-де-Жанейро» — насправді ця подія в житті славетного бразильського музиканта сталася 1938 року.

Ще одна історична згадка, що вказує на перебіг подій у романі, — участь Марилди (сусідки дони Флор) у музичному конкурсі, де вона посіла друге місце, а переміг Жоау Жілберту. Цей фестиваль проходив з 1947-го по 1949 рік, коли Жоау Жілберту ще жив у Баїї, але вже тоді був відомим виконавцем.

1912–1919

Жоржі Амаду народився 10 серпня 1912 року в Ітабуні, місті штату Баїя. 1914 року його батьки переїжджають до Ільєуса, де він вивчає перші літери. Між 1914-м та 1918 роками в Європі починається Перша світова війна. 1917-го в Росії спалахує революція.

1920–1925

Тиждень сучасного мистецтва 1922 року зібрав у Сан-Паулу відомих митців, зокрема Ейтора Вілла-Лобоса, Тарсила ду Амарала, Маріо та Освалд ді Андраджі. Того ж року Беніто Муссоліні очолив уряд Італії. У Баїї 1923 року Жоржі Амаду пише шкільний твір «Море»; його вражений вчитель, падре Луїз Ґонзаґа Кабрал, дає юнакові прочитати твори португальських авторів, а також Джонатана Свіфта, Чарльза Діккенса та Вальтера Скотта. 1925-го Жоржі Амаду втікає зі школи-інтернату Антоніо Вієйри у Салвадорі й околицями Баїї вирушає до батьківського дому в Сержіпе, де проводить «два місяці свого чудового байдикування».

1926–1930

1926 року Регіональний Конгрес на чолі з Жілберту Фрейре осуджує паулістський модернізм за «імітацію іноземних інновацій». 1927 року, навчаючись у салвадорській Гімназії Іпіранґи Жоржі Амаду починає працювати детективним репортером у виданнях Diário da Bahia та O Imparcial, також публікує в A Luva, салвадорському журналі, текст «Поема чи проза» (Poema ou prosa). 1928 року Жозе Амеріка де Алмейда видає «Покидьки» (A bagaceira), зразок регіональної фантастики Північного Сходу, книжку, в якій, за словами Жоржі Амаду, змальовано «таку маргінальну реальність, про яку досі ніде не згадували». Письменник бере участь у створенні «Академії бунтарів» (Academia dos Rebeldes) — групи однодумців, які підтримували «сучасне мистецтво, не будучи модерністами». Падіння нью-йоркської фондової біржі 1929 року завдало сильного удару по кавовій індустрії Бразилії. Того ж таки року Жоржі Амаду, під псевдонімом Й. Карл, публікує в O Jornal новелу «Леніта» (Lenita), написану спільно з Едсоном Карнейрою та Діасом да Костою. У Бразилії саме добігає кінця політика «кави з молоком», що переважала у владі Сан-Паулу та Мінас-Жерайс: унаслідок революції 1930 року замість Вашингтона Льюїса президентом став Жетуліо Варґас.

1931–1935

1932-го в Сан-Паулу спалахує Конституціоналістська революція. 1933 року в Німеччині приходить до влади Адольф Гітлер, а Франклін Делано Рузвельт стає президентом Сполучених Штатів Америки, і його переобиратимуть на цю посаду 1936-го, 1940-го та 1944 років. 1933 року Жоржі Амаду одружується з Матилдою Ґарсія Росою. 1934 року шляхом непрямого голосування на посаду президента республіки обрано Жетуліо Варґаса. З 1931 по 1935 Жоржі Амаду навчається на юридичному факультеті університету Ріо-де-Жанейро, закінчивши який, він так ніколи і не стане адвокатом. Амаду ототожнює себе з Рухом тридцятників, до якого входили Хосе Америко де Алмейда, Рашель де Кейроз, Ґраціліано Рамос та інші письменники, небайдужі до соціальних питань у контексті регіональних особливостей. 1933 року Жилберто Фрейр видає Casa-grande & senzala, твір, що глибоко позначився на світобаченні Жоржі Амаду. Згодом виходять друком його перші твори: «Країна карнавалу» (O país do Carnaval, 1931), «Какао» (Cacau, 1933) та «Піт» (Suor, 1934). 1935 року в Жоржі Амаду народилася донька Еулалія Даліла.

1936–1940

1936-го військові організовують повстання проти республіканського правління Іспанії під керівництвом Франсіско Франко, що стає початком громадянської війни, яка триває до 1939 року. Жоржі Амаду має чимало проблем через членство в Комуністичній партії Бразилії. У цей період публікуються його книжки «Жубіаба» (Jubiaba, 1935), «Мертве море» (Mar morto, 1936) та «Капітани піску» (Capitães da Areia, 1937). 1936 року його заарештовують за участь у Листопадовому повстанні, згодом, 1937-го, після встановлення диктатури «Естадо Ново» (Нової держави) письменника заарештовують удруге, а в Салвадорі на головній площі публічно спалюють його книжки. У вересні 1939-го німецькі війська загарбують Польщу і починається Друга світова війна. 1940 року німецька армія окуповує Париж. Того ж року Вінстон Черчилль стає прем’єр-міністром Великої Британії.

1941–1945

1941 року після розпаду диктатури «Естадо Ново» Жоржі Амаду подорожує до Аргентини та Уругваю, де досліджує життя Луїса Карлоса Престеса, а 1942-го видає його біографію з назвою «Життя Луїса Карлоса Престеса», згодом перейменовану на «Лицар надії» (O cavaleiro da esperança). Коли письменник повертається в Бразилію, його знову заарештовують і під вартою відправляють у Салвадор. У липні 1941-го німці захоплюють Радянський Союз. У грудні японці бомбардують південноамериканську базу Перл-Гарбор, а Сполучені Штати оголошують війну «Країнам Осі». 1942 року Бразилія приєднується до участі в Другій світовій війні на боці союзників. Жоржі Амаду співпрацює з газетою Folha da Manhã у Сан-Паулу, стає редактором щоденної газети Hoje, секретарем Комуністичної партії Бразилії та секретарем Інституту культури Бразилії. 1943-го повертається до співпраці з O Imparcial, де веде колонку «Час війни», та після шести років заборон публікує свої твори «Нескінченні землі» (Terras do sem-fim). 1944-го виходить його книжка «Сан-Жоржі дос Ільєус» (Sao Jorge dos Ilheus). Цього ж року він розлучається з Матилдою Ґарсія Росою. 1945 року закінчується Друга світова війна та правління «Естадо Ново», подає у відставку Жетуліо Варґас. Цього ж року Жоржі одружується з мешканкою Сан-Паулу Зелією Ґатті та його обирають федеральним депутатом Бразильської комуністичної партії. Також виходить друком його путівник «Баїя де Тодос ос Сантос» (О guia Bahia de Todos os Santos). У Нью-Йорку видавництво Альфреда А. Кнопфа видає «Нескінченні землі» (Terras do sem-fim), і це стає початком тісної дружби з сім’єю видавця, завдяки якій світ дізнався про творчість Амаду.

1946–1950

1946 року виходить друком «Червона прорість» (Seara vermelha). Як депутат Жоржі Амаду пропонує закони, що забезпечують свободу віросповідання та посилюють захист авторських прав. 1947-го, невдовзі після того, як компартія припинила свою законодавчу діяльність, депутатський мандат Жоржі Амаду було скасовано. Того ж року у Ріо-де-Жанейро в шлюбі з Зелією Ґатті народжується його перший син Жоау Жоржі. 1948 року через політичні переслідування Жоржі Амаду був змушений без родини виїхати до Парижа. В його дім у Ріо-де-Жанейро вривається поліція: вилучено книжки, світлини та документи. Зелія та Жоау Жоржі вирушають до Європи, щоб приєднатися до письменника. 1950 року в Ріо-де-Жанейро помирає старша донька Жоржі Амаду Еулалія Даліла. Цього ж року Жоржі та його сім’ю виганяють із Франції через їхню політичну ворожість; родина оселяється у Замку Спілки письменників у Чехословаччині. Вони подорожують Радянським Союзом і Центральною Європою, зміцнюючи зв’язки з соціалістичними режимами.

1951–1955

1951 року до президентства повертається Жетуліо Варґас, цього разу шляхом прямих виборів. Того ж року Жоржі Амаду отримує премію Сталіна в Москві. У Празі народжується донька Палома. 1952-го Жоржі з сім’єю повертаються в Бразилію та осідають у Ріо-де-Жанейро. На час маккартизму письменник стає персоною нон ґрата у Сполучених Штатах, а його творчість забороняють. 1954-го Жетуліо Варґас накладає на себе руки. Того ж року Жоржі Амаду обирають президентом Бразильської асоціації письменників, виходить друком його «Підземелля свободи» (Os subterrâneos da liberdade). Жоржі Амаду відходить від комуністичного мілітаризму.

1956–1960

1956 року Жуселіно Кубічек стає президентом республіки. В лютому Микита Хрущов критикує правління Сталіна на XX з’їзді Комуністичної партії Радянського Союзу. Жоржі Амаду виходить із лав партії. 1957 року Радянський Союз запускає в космос перший штучний супутник. Популярною стає босанова з Жоао Жілберту, Нара Леау, Антоніо Карлос Жобімом та Вініцієм де Мораєсом. 1958 шалений успіх має твір Жоржі Амаду «Ґабріела, гвоздика та кориця» (Gabriela, cravo e canela), за який письменник отримує низку премій. Цей роман започатковує новий етап у творчості Жоржі Амаду, в основу якого лягла дискусія про метисацію та синкретизм. 1959 року починається війна у В’єтнамі. Жоржі Амаду отримує звання «Оба Аролу» в Аксі Опо Афонжа. Попри те, що він був «невідступним матеріалістом», письменник таки захоплювався кандомбле і вважав її «радісною та безгрішною» релігією. 1960 року засновано нову федеральну столицю — Бразиліа.

1961–1965

1961 року Жаніу Квадрус заступає на посаду глави Бразилії, але вже в серпні подає у відставку, його наступником стає Жуан Ґуларт. Цього ж року Юрій Гагарін здійснює перший пілотований орбітальний політ навколо Землі на космічному кораблі «Восток». Жоржі Амаду продає право на екранізацію «Ґабрієла, гвоздика та кориця» компанії Метро-Ґолдвін-Маєр, що дозволяє йому збудувати будинок у Ріо-Вермельйо в Салвадорі, де він житиме з родиною від 1963 року аж до самої смерті. Цього ж року його обрано до 23-ї Бразильської Академії літератури. Виходить друком збірка «Старі моряки» (Os velhos marin-heiros), до якої входить новела «Дві смерті Кінкаса Водожаха» (A morte e a morte de Quincas Berro Dágua) та роман «Капітан далекого плавання» (O capitão-de-longo-curso). 1963 року гине президент Сполучених Штатів Джон Кеннеді. «Сінема Ново» зображує північно-східну реальність у таких фільмах як Vidas Secas (1963) Нельсона Перрейри дос Сантоса та Deus e o diabo na terra do sol (1964) Ґлобера Роша. 1964 року внаслідок перевороту Жоау Ґуларта було звільнено з посади, а Умберту Кастелу Бранку стає президентом республіки, ініціюючи воєнну диктатуру, що триватиме два десятиліття. Також цього року виходить друком роман Жоржі Амаду «Пастори ночі» (Os pastores da noite).

1966–1970

1968 року Інституційний Закон № 5 обмежує громадянські свободи та політичне життя. У Парижі студенти та молодь виходять на вулиці під гаслом «Забороняти заборонено!». У популярній музиці Баїї процвітає тропікалізм, очолюваний Каа-тану Велозу, Жілберту Жілем, Торкватом Нето і Томом Зе. 1966 року Жоржі Амаду пише роман «Дона Флор та двоє її чоловіків» (Dona Flor e seus dois maridos), а 1969-го — «Крамничка чудес» (Tenda dos Milagres). Того ж року американець Ніл Армстронґ уперше в історії космонавтики ступає на Місяць.

1971–1975

1971 року Жоржі Амаду запросили асистувати в проведенні курсу про його творчість в Університеті Пенсильванії, США. 1972-го виходить друком його «Тереза Батиста прагне жити спокійно» (Tereza Batista cansada de guerra), роман, відзначений Школою Самби Лінш Імперіал в Сан-Паулу, що досліджує тему «Баїя Жоржі Амаду». 1975-го роман «Ґабрієла, гвоздика і кориця» екранізовано у вигляді серіалу на TV Globo з Сонією Браґою в головній ролі, а також стартує прем’єра фільму «Пастори ночі» режисера Марселя Камю.

1976–1980

1977 року Жоржі Амаду отримав звання почесного члена колективу Afoxe Filhos de Gandhy в Салвадорі. Цього ж року відбулася прем’єра фільму Нельсона Перейри дос Сантоса за мотивами «Крамнички чудес». 1978 року президент Ернесто Ґейзель скасував АІ-5 та відновив «Габеас корпус». 1979 року президент Жуан Батиста Фіґейреду амністує політв’язнів і вигнанців та відновлює багатопартійність. Того ж року дебютує повнометражний фільм «Дона Флор та двоє її чоловіків» режисера Бруно Баррето. Також до цього періоду належать твори «Тієта до Аґресте» (Tieta do Agreste, 1977), «Пальмова гілка, погони і пеньюар» (Farda, fardão, camisola de dormir, 1979), «Мокрий Кіт та Андоринья Сінга» (O Gato Malhado e a Andorinha Sinhá, 1976), написана в Парижі у 1948 році як подарунок синові.

1981–1985

Починаючи з 1983 року Жоржі Амаду та Зелія Ґатті переїжджають до Парижа, де живуть півроку, наступну ж половину року проводять у Бразилії: паризька осінь — улюблений сезон Жоржі, а в Баїї йому більше не вдавалося віднайти спокій, необхідний для творчості. Тоді саме в Бразилії шириться рух «Просто зараз!» (Diretas Já). 1984 року Жоржі Амаду публікує «Велику Засідку» (Tocaia Grande). 1985-го шляхом непрямого голосування президентом Бразилії обирають Танкреду Невіса, який помер, так і не заступивши на посаду. Президентом стає Жосе Сарні.

1986–1990

1987 року в Салвадорі відкрито Фонд Casa de Jorge Amado, що ознаменувало початок великої реформи Пелориньйо. 1988-го в Сан-Паулу чемпіоном Карнавалу стає Школа Самби «Вай-Вай», канвою для сюжету стає «Амаду Жоржі: історія бразильської раси». Цього ж року прийнято нову Конституцію Бразилії. Виходить друком «Зникнення святої» (O sumiço da santa). 1989 року падає Берлінська Стіна.

1991–1995

1992-го Фернанду Коллор ді Меллу, перший президент, обраний безпосереднім голосуванням від 1964 року, відмовляється від своєї посади через імпічмент. Ітамар Франку переймає правління. Того ж року розпадається Радянський Союз. Жоржі Амаду очолює 14-й Культурний фестиваль «Асила» в Марокко з назвою «Метисація, приклад Бразилії» та бере участь у венеційському Всесвітньому форумі мистецтв. 1992 року виходять дві його книжки: «Каботажне плавання» (Navegação de cabotagem) та «Відкриття Америки турками» (A descoberta da América pelos turcos). 1994 року після перемоги в Копа ду Мунду та виграшів 1958-го, 1962-го та 1970 років Бразилія стає чотириразовим чемпіоном з футболу. 1995-го Фернандо Енріке Кардозу заступає на посаду президента республіки, на яку його буде переобрано також 1998 року. Того ж року Жоржі Амаду отримає премію Камоенса.

1996–2000

1996-го, через кілька років після серцевого нападу та втрати центрального зору, Жоржі Амаду лікує набряк легенів у Парижі. 1998 року стає почесним гостем 18-го Паризького книжкового ярмарку, тема якого — Бразилія, і отримує звання почесного доктора Сорбонни та Сучасного університету Лісабона. В Салвадорі закінчується основна фаза відновлення Пелоуриньйо, площі та проспекти яких названо на честь персонажів Жоржі Амаду.

2001

Після частих госпіталізацій Жоржі Амаду помирає 6 серпня 2001 року.

Інформація видавця

УДК 821.134.3(81)-3

А61

DONA FLOR E SEUS DOIS MARIDOS

Copyright © 2008, Grapiúna Produções Artísticas Ltda

All rights reserved

Жоржі Амаду

А61 Дона Флор та двоє її чоловіків [Текст] : роман / Жоржі Амаду; переклад з порт. Катерини Скальської. — Львів: Видавництво Старого Лева, 2018. — 768 с.

ISBN 978-617-679-436-3

УДК 821.134.3(81)-3

© Катерина Скальська, переклад, 2018

© Дарія Альошкіна, ілюстрація, 2016

© Назар Гайдучик, дизайн обкладинки, 2018

© Видавництво Старого Лева, українське видання, 2018

Усі права застережено

ISBN 978-617-679-436-3 (укр.)

ISBN 978-85-359-1170-1 (порт.)

ЗМІСТ

І • 17

ІІ • 67

ІІІ • 313

IV • 455

V • 589

Післяслово • 743

Хронологія • 752

Літературно-художнє видання

Жоржі Амаду

ДОНА ФЛОР

та двоє її чоловіків

Переклад з португальської Катерини Скальської

Головний редактор Мар’яна Савка

Відповідальний редактор Ольга Горба

Літературний редактор Вікторія Стах

Дизайн обкладинки Назар Гайдучик

Макетування Альона Олійник

Ілюстрація Дарії Альошкіної

Підписано до друку 31.01.2018. Формат 84×108/32

Гарнітура «PermianSerif». Друк офсетний. Умовн. друк. арк. 40,32

Наклад 3000 прим. Зам. №

Видавництво Старого Лева

Свідоцтво про внесення до Державного реєстру видавців ДК № 4708 від 09.04.2014 р.

Адреса для листування:

а/с 879, м. Львів, 79008

Львівський офіс:

вул. Старознесенська, 24-26

Київський офіс:

М Контрактова площа

вул. Нижній Вал, 3-7

Книжки «Видавництва Старого Лева» Ви можете замовити на сайті www.starylev.com.ua

0(800) 501 508

spilnota@starlev.com.ua

Партнер видавництва

Холдинг емоцій !FEST

Віддруковано ПРАТ «Харківська книжкова фабрика «Глобус»

вул. Різдвяна, 11, м. Харків, 61052

Свідоцтво ДК № 3985 від 22.02.2011

www.globus-book.com

Примітки

1

Сеу — скорочена форма «сеньйор», вживається переважно в розмовній мові.

2

Дона Зелія — дружина Жоржі Амаду.

3

Кашаса — бразильський міцний алкогольний напій з цукрової тростини.

4

Акараже — традиційна страва бразильської кухні з товченої вареної квасолі, підсмаженої на пальмовій олії у формі кульки.

5

Ґрінго — в країнах Латинської Америки зневажлива назва іноземців європеоїдів, зокрема американців.

6

Славетний Mercado Modelo («Взірцевий ринок») у Салвадорі.

7

Гептаметр — віршовий розмір, семистопний вірш.

8

Мокека — збірна назва низки страв традиційної бразильської кухні. Найчастіше готують із риби, але є варіанти з креветками, крабами, омарами та іншими морепродуктами.

9

Ешу — язичницький божок африканських племен та Латинської Америки, який уособлює демонічні, непередбачувані та ворожі для людини сили.

10

Попільна середа — за статутом римо-католицької церкви перший день Великого посту.

11

Каруру — страва з овочів, креветок, борошна, пальмової олії та солодких плодів гуаява, приправлена гострим перцем чилі.

12

Сарапател — страва з рису, свинячого ліверу, баранячої крові та овочів.

13

Фейжоада — бразильська національна страва з чорної квасолі, різних видів м’яса, зі спеціями і маніоковим борошном, подається з рисом, скибочками апельсина і перцевим соусом.

14

Козідо — м'ясне рагу з картоплею, квасолею, зеленню та овочами різних видів.

15

Реконкаву — назва долини з надзвичайно родючою землею, що її вважають колискою бразильської цивілізації.

16

Капітани піску — безпритульні діти, які поселилися в руїнах колишнього складу на закинутому піщаному узбережжі біля Ріо-де-Жанейро. Жоржі Амаду описав їх в однойменному романі.

17

Кандомбле — афро-бразильський культ поклоніння духам ориша, пов’язаний зі стихіями, різними видами людської діяльності та духовними аспектами буття.

18

Ватапа — страва з молюсків, перемелених зі шматочками риби, зварених в олії денде з додаванням соку кокосів і шматочків хліба. Страва подається з білим рисом.

19

Ефо — печеня з креветок і різноманітного зілля, приправлена олією пальми денде та перцем.

20

Мокека — печеня з риби, крабів або молюсків з оливковою олією.

21

Шіншін — печеня з курки з тертою цибулею і часником, пальмовою олією, сушеними креветками і насінням гарбуза або кавуна.

22

Абара — квасолевий пиріг із креветками, приправлений соусом з солодкого перцю і олії денде.

23

Акаса — суміш рисової і кукурудзяної каш, загорнута в бананове листя. Подається з молоком та цукром.

24

Алуа — освіжаючий напій, заквашений на ананасовій шкірці, імбирі та інших фруктах, подається з лаймом і льодом.

25

Свято Бонфім — традиційне свято вшанування Нашого Господа Спокійного Упокою (Nosso Senhor do Bonfim), на якому процесія одягнених у біле, босих жителів із глечиками ароматизованої води та квітами омиває сходи церкви і кладе квіти, вшановуючи таким чином покровителя.

26

Кабоклу — так називають жителів, переважно метисів, народжених від змішаних шлюбів індіанців та європейців.

27

За мотивами серенади Доривала Кайммі.

28

Ладейра — буквально схил, узвіз.

29

Ідеться про знаменитий крок із сороміцьким підтекстом, що використовується в бразильських карнавальних танцях (порт. o passo do siri-boceta)

30

Славетний водограй, створений на честь старовинного ринку Меркаду-Моделу.

31

Малий Гульвіса, бідолашний (франц.).

32

Капоейра — афро-бразильське бойове мистецтво з елементами танцю, музики й акробатики.

33

Макумба (кандомбле) — афро-індіанський релігійний культ та обряд в Бразилії, що супроводжується танцями і піснями.

34

Пежі — вівтар для поклоніння ориша, де містяться символічні речі, фетиші та ін.

35

Мій милий, моє любе курчатко, лайно, яке ж лайно! (франц.).

36

Женіпапа (лат. Genipa americana) — плодове дерево, у дикому вигляді росте на території від Аргентини до Південної Мексики, на островах Карибського моря. Плоди використовують для приготування соків, морозива, джемів і желе. З соку виготовляють стійкий природний барвник синьо-фіолетового кольору.

37

Беримбау — однострунний ударний музичний інструмент, тісно пов’язаний з бразильським бойовим мистецтвом капоейрою, також є частиною традицій Кандомбле.

38

Фейжоада (порт. feijoada, від feijão — квасоля) — традиційна для португаломовних країн страва з квасолі, м’яса та фарофи (маніокового борошна).

39

Каріока — жителька Ріо-де-Жанейро.

40

Рабата — рагу з бичачого хвоста з овочами та духмяними приправами.

41

Канжика — каша з кукурудзяного борошна.

42

Спіричуел (або спіричуелс, англ. Spirituals, Spiritual music) — духовні пісні афроамериканців, основний жанр афро-американського музичного фольклору.

43

Гафіейра — танцювальний майданчик, де танцюристи та танцювальні гурти експериментують з різними стилями.

44

Еґум — в африканських релігіях термін, що означає душу або дух померлого.

45

Шанґо — бог грому, блискавки та дощу.

46

Сельва — вічнозелені вологі екваторіальні ліси Південної Америки.

47

Non plus ultra (лат.) — щось неперевершене, крайня межа.

48

Фарофа — смажене маніокове борошно зі спеціями.

49

Канжика — солодка страва традиційної бразильської кухні з особливого різновиду солодкого білого попкорну, яку готують на святкування червневого дня святого Іоанна.

50

Памонья — страва з кукурудзяної пасти, яку подають на кукурудзяному чи банановому листі. Буває і солодка, і солена.

51

Мануе — кукурудзяні або маніокові коржики.

52

Ферободо — колективний вуличний народний танець.

53

Луїзіада — поема класика португальської літератури Луїса де Камоенса (1524–1580).

54

2 липня 1823 р. бразильці звільнили від іноземної окупації місто Сан-Салвадор (Баїю), що було колись столицею країни.

55

Ришуельська битва — битва 11 червня 1865 р. у гирлі річки Ришуело між бразильськими та парагвайськими військовими кораблями, що закінчилося перемогою бразильців.

56

Флердоранж — (франц. fleurs d’orange — «квіти апельсина») — білі квіти помаранчевого дерева або штучні квіти такого ж вигляду, якими прикрашають зачіску нареченої або весільний букет.

57

Сертау — інколи сертани (порт. sertão, мн. sertões — малонаселена, віддалена глушина) — дуже суха місцевість в пн-сх регіоні Бразилії на території штатів Алаґос, Баїя, Пернамбуку, Параїба, Ріу-Гранді-ду-Норті, Сеара і Піауї, що охоплює більшу частину цих штатів, крім прибережної зони.

58

Кіндим (порт. quindim) — тістечко з яєчних жовтків, кокосової стружки та цукру.

59

Каатінґа (порт. caatinga) — запозичення з мов тупі-гуарані: каа («ліс»), тінґа («білий»), букв. «білий ліс», низькорослі посухостійкі ліси Бразилії.

60

Акаса (порт. acaçá) — каша з рисового та кукурудзяного борошна.

61

Пітанґа — суринамська (бразильська) вишня, тропічне деревце, поширене в азіатських широтах і Латинській Америці; його плоди за смаком та ароматом нагадують вишню.

62

Копрофілія — форма сексуальної поведінки, коли статеве збудження і задоволення досягається через маніпуляції з калом партнера.

63

Мунгунза — солодка традиційна бразильська страва з дрібно перемеленої кукурудзи, звареної на кокосовому або коров’ячому молоці з додаванням кориці та гвоздики.

64

Прадо Валладерас (Clarival do Prado Valladares, 1918–1983) — лікар, вчитель, прозаїк, поет, дослідник і мистецтвознавець. Син одного з найвідоміших лікарів Баїї, професора Антоніу до Прадо Валладераса.

65

Сія — скорочення від «сеньйора».

66

Moiré fauve — тонкий муар (франц.).

67

Амалá — традиційна страва з олією денде та морепродуктами для вшанування Кандомбле.

68

Lalorixá — слово, яке використовують у багатьох афро-бразильський релігіях, зокрема, у кандомбле, для позначення лагідного звертання до матері, берегині сімейного вогнища, «Мати божества».

69

Babalorixá — «Батько божества», господар дому, чоловічий еквівалент іялоріші у релігійних традиціях кандомбле.

70

Babalaô — Awo Baba або Awo — «Батько таємниць», знахарі та мудреці в традиції кандомбле.

71

Ia-quequerê — друга за значимістю після іялоріші та бабалоріші людина в сімейному колі кандомбле.

72

Obás de Xangô — почесний титул міністра, що присвоюється друзям основних хранителів території кандомбле.

73

Ogã — людина, яка справляє божественну літургію, своєрідний священик обряду кандомбле.

74

Макумба — бразильська форма чаклунства вуду і сантерії, вшанування древніх африканських божеств через одержимість духом і магією.

75

Суворий закон, але це закон (лат.).

76

— То якась чортівня! Ми конкретно влипли, Пекіччо! (італ.)

77

— Я попав, мені клямка! (італ.)

78

Прокляття! Мені пороблено! (італ.)

79

Що за чортівня! (італ.)

80

На власні очі (лат.).

81

Бабалао — чаклун.

82

Оссаім — бог рослин.

83

Янсан — богиня битви.

84

Моя сеньйоро (італ.).

85

Клятий! (італ.)

86

Есей «Дона Флор та двоє її чоловіків: роман про стосунки» написано для міжнародного симпозіуму Identité Nationale et Expressions Culturelles, який відбувся у Парижі в травні 1981 року. Остаточну версію есею Роберто Даматти опубліковано у «Дім & вулиця: Простір, громадськість, жінка та смерть у Бразилії», розділ 3, Ріо-де-Жанейро, Рокко, 2003.

87

Affaires du coeur — справи сердечні (франц.).

Content

Жоржі Амаду
Дона Флор та двоє її чоловіків

І

II

III

IV

V

Післяслово

Хронологія

Інформація видавця

Примітки