Ярослав Мельник

Маша, або Постфашизм

Доведи, що ти не тварина

За кращого суспільного ладу важка праця і життєва нужда будуть випадати на долю тих, хто найменше страждає від цього, тобто на долю найтупіших...

Фрідріх Ніцше. Людське, занадто людське

Ми, німці — єдині у світі, хто добре ставиться до тварин. Ми будемо пристойно ставитися і до цих людей-звірів.

Генріх Гіммлер. З промови Гіммлера в Познані 4 жовтня 1943

Нехай кожна людина кориться вищій владі, бо немає влади не від Бога; влади існуючі встановлені від Бога. Хто противиться владі, той противиться Божій постанові.

апостол Павло

Про жертву і принесення в жертву закланні тварини думають інакше, ніж глядачі: але їм ніколи не давали навіть слова вимовити про це.

Фрідріх Ніцше. Весела наука

Від автора

Це роман про кохання. Однак фоном для кохання є жорстока епоха, в яку довелося жити героям.

Мені дуже боляче, що гуманістичний пафос літератури у світі катастрофічно зменшився.

Французька дослідниця Елізабет де Фонтеней у книзі «Мовчання тварин» недавно висловила цікаву думку: якби ми так не вели себе з тваринами, не було би тоді і Освенціма. Тому що, по суті, Освенцім — це великий хлів, переповнений людиноподібними тваринами. Нацизм тільки розвинув до кінця цю логіку ставлення до людини як до чогось нижчого. І сьогодні ми часто не дивимося на іншого як на рівного собі.

У своїй книзі я описав любовну історію, яка зав’язалася між представниками різних рас. Це драма прозріння людини, чия совість довго спала. Я вибрав гострий сюжет, бажаючи показати, як люди «нижчої» раси повертаються до статусу «вищої».

Думаю, будь-яка правда шокує: наша свідомість не хоче прийняти правду. Ми живемо в жорстокому світі, а покликання літератури — чесно показати цю жорстокість. Пройшовши через шок, ми стаємо глибшими, і в душі загоряється світло.

Покладаю чимало надій, що цей роман про вигаданий світ не лише потрясе уяву читача, але і зробить його кращим. Що читач задумається про те, про що раніше не думав. Хоча би вже про те, що відчувають тварини. Тому що світ, в якому ми живемо, не завжди справедливий — ми повинні самі пробудити наш дух із летаргічного сну. Наша совість не повинна спати, думка повинна працювати. Тоді починається справжнє життя, а не животіння. Таке, яке почалося для героя мого роману — простого обивателя, кореспондента газети «Голос Рейха».

Частина 1

1

Я хочу розповісти вам історію мого життя — на науку прийдешнім поколінням, яким судилося бути після мене, в майбутніх тисячоліттях. Ви живете в суспільстві, яке дуже доброї про себе думки. Та надходить пора — і ґрунт, на якому ви стоїте, починає хитатися.

Я хочу розповісти вам цю історію, а почну з того дня, коли відвідав це місце. Я був тоді одним із багатьох — як ви всі.

XXXIX століття, третя Зона Четвертого Сектора Євразійського Штату Рейха

М’ясокомбінат був за два кроки від базару. Показавши посвідчення кореспондента газети «Голос Рейха», я легко потрапив досередини комбінату. Тварин тут тримали у величезній загорожі, збитими докупи. Власники ферм звозили їх сюди з довколишніх сіл, отримували гроші за живу вагу й одразу ж вирушали до себе додому. А тварини чекали, поки їх перероблять на м’ясо та ковбаси.

Загорожу було розділено на чотири частини. В одній збилися тисячі молодих самців, в іншій — приблизно стільки ж молодих самок. Їхнє м’ясо на ринку цінувалося особливо. Ще вище — як делікатес — цінували ніжне м’ясо маленьких дитинчат. Вони копошились у третьому відсіку. У четвертому скупчилися старі тварини обох статей. Вони йшли на дешевий другосортний фарш.

Проминувши загорожу, я попрямував до забійної. Тут тварин умертвляли електричним струмом. Над цим працювали десять здорових м’язистих чоловіків у чорних шкіряних фартухах і в гумових рукавицях до ліктів. Тварину, прив’язану до стійки, доправляла до забійної одна зі стрічок конвеєрів. Екзекутор приставляв до вуха тварини електричний щуп і натискав пальцем на кнопку. Лунав крик — і тварина падала на стрічку вже мертвою. За якусь хвилину її розділяли в обробному цеху, сортуючи частини тіла. Найсмачніші місця прямували відразу до пакувальної, де, опущені у спеціальні пакети, були готові потрапити відразу до крамниць. Менш смачні надходили зазвичай до фарширувального та ковбасного цехів. Кістки і черепи скидали в куток, і там із них уже утворилася величезна гора. Звідси тричі на день їх вантажили на машину й відвозили на завод кісткового порошку.

Я не вперше був на м’ясокомбінаті. І щоразу мене приємно дивувала мовчазна ділова атмосфера виробничого процесу. Жодних почуттів, жодних думок — цілковита зосередженість на операціях. Кожен знав свою справу і думав тільки про те, щоби зробити її якомога краще. Прості люди, вони і були простими: філософами їм, чи що, бути? Виконували те, за що їм платили гроші, й ні про що зайве не думали.

Не думали, скажімо, про те, що тварини, яких вони вбивають і обробляють, зовні, тілесно, нічим не відрізняються від них. Адже варто лише було всіх цих тварин назвати (за зовнішньою подібністю!) «людьми», як відбулася би руйнація цілого усталеного світу. Цивілізація постала би чимось жахливим, антигуманним, звірячим. А всіх наших людей можна було би називати... «людожерами». Ось що таке фокуси мови!

Людиноподібна тварина — це ще не людина. Визначення «людина» найменше базується на тілесній підставі. Людина — це насамперед громадянин Рейха, розумна культурна істота, котра має власність, у котрої є професія, сім’я. Людина — це те, що має статус людини. У доісторичні часи панували інші поняття, згідно з якими «людину» визначали не за внутрішніми якостями, а винятково за тілесними ознаками. Яка наївність! Вважати істот, які нічого, крім сараю, не бачили, не вміють зв’язати докупи двох слів, «людьми».

У виробничому відділі я взяв дані про роботу комбінату, — це все, чого я потребував для допису в номер. Поруч, на базарі, я купив копчене стегно молодої самки та кілограм нирок. Якісь люди смажили тут шашлики, інші продавали вуха і лапи, ще інші — голови молодих самців. Звідусюди долинали закличні крики торговців. Це був звичайний м’ясний базар.

Я замовив гарячий пиріжок «Сюрприз» і склянку бульйону. У пиріжку було запечене невелике серце. Смакота. Якийсь чоловік поруч обгризав відварне копито. Уся річ — у мові. Якщо це «копито» назвати «ступня» (та сама зовнішня схожість із людською кінцівкою), то відбудеться руйнування світу. Вийде, що людина їсть людину. Якась нісенітниця. Спеціальні служби Рейха стежать за правильним ужитком слів, охороняють споконвічні поняття нашої цивілізації. «Мені, будь ласка, два кілограми жіночих кистей» — це звучить жахливо. Жінкою, яка має «кисті», може бути тільки людина. Натомість у сторів не «кисті», а «лапи». Не «ступні», а «копита». Люди кажуть: «Мені два кілограми сторячих копит».

За вікном нарешті з’явилося сонце. Жінка середнього віку стояла біля кіоску, в якому я купував м’ясо, і фарбувала губи. Тисячу років тому жінки робили те саме... Мене вже не мучив голод, серце в пиріжку було насправді смачним. Чи повинні люди звертати увагу на зовнішню схожість? Навіть якщо схожість кричуща. Чому в такому разі в доісторичні часи ніхто не звертав уваги на схожість внутрішніх органів тварин (скажімо, свиней) і людей? У двадцять першому столітті люди їли свиней без докорів сумління. І жодної аморальності в цьому ніхто не бачив — пожирати серце, повністю схоже на твоє. Бо то було серце тварини!

Чоловік навпроти, закінчивши обгризати м’ясо, обсмоктав кістки копита і викинув їх до сміттєвого ящика. Я допив свій бульйон і, непомітно відригнувши, поспішив додому.

2

Здавши матеріал про м’ясокомбінат завідувачеві відділу, я поїхав додому. Ельза, моя дружина, чекала мене на обід. Наш заміський будиночок знаходився за півгодини їзди від центру міста.

Весна була в розпалі, й то тут, то там обабіч дороги селяни орали сторами землю. Це нагадало мені якусь архівну фотографію доісторичних часів. Голі чоловіки та жінки орють землю, а їх поганяють батогом. Але там були люди, люди, рівні «господареві»: раби, полонені, в’язні концтаборів. Нелюдська епоха. А тут — тут були просто тварини. Стори.

Ельза виглядала чимось стривоженою, і я, перш ніж сісти за стіл, внутрішньо напружився. Мені не подобалася ця її звичка робити подію з кожної дрібниці.

— Ну, що ще? — Запитав я, куштуючи суп.

— Альберт хоче вступати до театрального.

— Нехай вступає, якщо хоче.

— Але це ж смішно, Дімо. Він буде актором, уявляєш?

— А тобі не подобаються актори? Ти ж любиш ходити до театру.

— Але Альберт! Альберт — актор!

— А що? — я відкусив хліба. — Кимось йому все одно потрібно стати.

— Тобі, я бачу, байдуже. Тільки мене одну це хвилює.

— Що?

— Що він ціле життя буде корчити щось на сцені й отримуватиме за це копійки.

— Може, в нього який-небудь талант.

— Який талант? — Ельза скінчила роботу біля плити й сіла до столу. — Він же у нас дурник. Шварцкопф вирішив вступати до театрального, і він туди ж. Придумав собі, що хоче бути актором. Це ж жах! Не розумію, як ти можеш бути таким спокійним. Вирішується доля твого сина.

— Ну... — я не знав, що сказати.

— Адже я бачу його майбутнє. У нього що, талант? Навіть якби й були якісь задатки — це ще ні про що не свідчить. А крім того, в нього їх немає. Він прочитав мені сьогодні уривок зі Шекспіра — монолог Гамлета.

— Ну, і що?

— Це жахливо. Кривляється, просто неприємно дивитися. Думає, що він уже великий актор. Він же ціле життя проживе на других ролях, а потім просто зіп’ється — з горя.

— Чому — зіп’ється? — не зрозумів я.

— Тому що відчує, що його життя загублене, по дурості. І він нам — нам! — не пробачить. Розумієш ти це?

Чесно кажучи, я не дуже розумів. Звичайно, я батько і мав би втрутитись. Але якось страшно було втручатись у долю. Альберт іще не був особистістю, його можна легко зламати, спрямувати в інший бік. Тобто треба було брати на себе відповідальність. Відповідальність за його долю, вибирати за нього.

— Я думаю, — сказала Ельза, — йому краще підходить біологія. Адже він завжди хотів бути біологом. Він так любить тварин, рослин. Пам’ятаєш його гербарії? А театр — це просто дурість. Дурість мине — й усе.

Я не наважувався щось сказати.

— Та ти мужчина чи хто?

Ельза швидко збуджувалася.

— Та залиши ти його в спокої, нехай сам вирішує!

Я відсунув тарілку й підвівся.

— Він ще дитина, що він може вирішити?

— Це ти його робиш дитиною. Нехай спробує.

Я вийшов надвір. У кінці двору, за огорожею, гуляли стори. Сильний самець рубав дрова — нам на зиму; дві самки нечленороздільно перегукувалися між собою. Дитинчата повзали в кутку, де було насипано піску. Всі вони були голі, як і годиться тваринам. Одяг — ознака людини. Ніхто ж не одягає свиню чи корову у фрак. На відміну від людей, стори, як і всі тварини, були загартовані, — щоправда, в морози ми все-таки давали їм якийсь свій старий зношений одяг. Окрім того, промисловість випускала для них спеціальні теплі комбінезони, що було у всіх сенсах краще. Коштував цей одяг дешево, а його форма мало нагадувала форму одягу для людини. Усе-таки іноді було незручно дивитися, як стор ходить у твоєму одязі: виникала неприємна ілюзія, що він людина.

З порога будинку я спостерігав за самками. З’ясувавши щось між собою, вони розійшлись у різні боки. Молодша, більш струнка, з великими гарними грудьми, присіла біля паркану і рясно мочилася. Вони не мали жодного уявлення про сором. Молодшу звали Машею, ми купили її минулої осені в одного Ельзиного родича. Вона нещодавно народила, і тепер ми доїли її, відлучивши від дитинчати. У нас уже було троє маленьких сторенят, і четверте було зайве. Я відвіз стореня на м’ясокомбінат і за виручені гроші купив Альбертові мопед. Ще залишилось і на африканські соки Ельзі (їй потрібно було їх пити від нирок). Маша дуже сумувала, як і будь-яка мати, була якийсь час дикою, та незабаром, здається, забула.

— Машо, йди сюди!

Я вирішив зайнятися чим-небудь, аби відійти від розмови з Ельзою. Доїльний апарат стояв тут же, під навісом.

Стори, почувши мій голос і побачивши, що я наближаюся, переполошились і збилися докупи. Самець на прізвисько Кривий (у дитинстві він зламав ногу) перестав рубати дрова і злякано втупився в мене.

— На! — я взяв зі столу біля паркану буханець хліба, відламав шматок і кинув йому.

Він спритно спіймав хліб і миттю запхав його до рота. Я віддав йому решту. Кривий багато фізично працював, і його треба було годувати.

— Ну, Машо! — я показав їй трубки доїльного апарата. — Іди сюди!

Маша підійшла несміливим кроком, трясучи повними грудьми.

— Пора доїтися, ну ж бо.

Я просунув крізь огорожу руку з мокрою ганчіркою та обмив їй груди. Потім просунув гумові нагрудники і, притиснувши їх до обох молочних залоз, увімкнув присос. Скляною частиною шланга, переривчастими порціями, потекло молоко. Ми пили його всією родиною, бо воно було особливо багате на вітаміни і білки.

Маша стояла, трохи зігнувшись, спираючись руками на огорожу, і слухала, як апарат видоює з неї рідину. Її очі дивилися кудись у землю. Я не втримався і почухав її за вухом. Маша усміхнулась і подивилася на мене. Мені навіть здалося, що в її погляді промайнула якась думка. Нісенітниця. Мислення сторів лише трохи вище за мавпяче. Вони розуміють тільки накази, та й то не всі. Дресировані стори можуть розуміти окремі прості речення, але не більше десятка.

— Ну, іди! — я погладив її по голові, віднявши від грудей гумові накладки. — На.

Я вийняв з кишені невелику шоколадку.

Вона закричала від радості, схопила шоколадку і побігла в куток, на ходу розриваючи обгортку. Вона була би гарна ззаду, якби не присохлі фекалії, які прилипли до її сідниць і спини. У сторів відсутні особливі поняття про чистоту. Інстинктів чистоти вони не мали, а культура їм, тваринам, була не відома.

Я відкрутив банку з молоком від апарата. Воно була ще тепле, майже гаряче, щойно з тіла. Зверху зібралася моя улюблена пінка. Я тут же, закинувши голову, випив половину. Невелика цівка потекла мені по підборіддю на шию і груди. Я чомусь засміявся.

3

До витоків нашої цивілізації

ЛЮДИ І СТОРИ

Пан Джон Шевчук,

доктор філософії,

Головний Радник Контрольної Ради Рейха,

оберштурмбанфюрер

У зв’язку з подальшим зростанням моральної свідомості наших співгромадян, що є метою нашої гуманістичної держави, молоді люди починають порушувати питання, яких не порушували їхні діди та прадіди. Які витоки нашої цивілізації, як нам ставитися до засновників цієї цивілізації?

Не можна сказати, що Гітлер із його нацистською філософією в жодний спосіб не вплинув на народження нашої цивілізації. Він, слідом за Ніцше, піддав сумніву багато понять, які здавалися вічними. І насамперед — саме поняття «людина». У цьому було зло й у цьому було добро їхніх діянь. Зло Гітлера було в тому, що він проповідував і дозволив убивства людей — таких самих, як він, істот. Але, як і його сучасник Сталін, він виходив із ніцшеанського (та християнського!) постулату про незакінченість, невизначеність людини. Один хотів зробити (і зробив) із людини одне, інший — інше. Що таке людина — ніхто не знає і знати не може. У цьому сенсі обох тиранів об’єднує якийсь глибинний зв’язок із ідеєю свободи. Як, утім, і будь-яке «зло».

Наша цивілізація стала одним із можливих породжень цієї свободи. Ми відкидаємо більшовизм, фашизм і нацизм як жорстоке, нелюдське явище. Уже багато століть люди у нас не вбивають людей. Але сама ніцшеанська думка нацистів про необов’язковий збіг зовнішньої, тілесної, схожості з поняттям «людина» виявилася доброчинною. Що більше: можна сказати, що нацисти в якомусь сенсі — піонери майбутнього, які стали жертвами перехідного періоду. Вони діяли в епоху, коли всі людиноподібні істоти були людьми. Тому вони і вступили в конфлікт із людською мораллю, постали нікчемами. Важко уявити, але на планеті не було людиноподібних тварин! Зігнані в концтабори люди за своєю свідомістю і психічними якостями залишалися людьми. Хоч як намагалися нацисти переконати себе й інших, що це не люди, «нижча раса», щось на зразок тварин, — усе-таки то була брехня. Хоча б уже тому, що там, у концтаборах, як свідчать архіви, перебували дуже розумні люди. Там писали вірші, вирували найвищі людські почуття. Серце стискається від болю та обурення, коли знайомишся з істинною картиною тих років.

Таким чином, не нелюдяність фашизму лежить біля витоків нашої цивілізації, а лише сама ідея неспівпадіння поняття «людина» з певною будовою тіла. Здогад про те, що не кожне анатомічно «людське» тіло належить людині (а тільки її, власне, і стосується вся наша гуманістична мораль), у зародку є вже у Ніцше. Він поклав край християнсько-уніфікованому погляду на будь-яку істоту, що володіє «людським» тілом, як на людину. Він перший припустив, що серед таких істот можуть бути як люди, гідні того, щоби до них ставилися як до людей (надлюди), так і представники породи, яка не доросла до людей.

Треба сказати, що для тих часів (згадаймо ще раз, що сторів тоді не існувало!) це була божевільна ідея. Ідея, що несла в собі загрозу кожній людині: в кожному можна було побачити не людину, а просто істоту, що володіє людським тілом. І спробуй тоді доведи, що ти людина!

Те, що є неймовірним сьогодні у нас, було можливим у далекому ХХ сторіччі. Й абсолютно зрозуміло відтак, чому з фашизмом було так швидко покінчено. Спроба довести на практиці, що істоти, які мають людські тіла, можуть бути і людьми, і нелюдьми, тобто звичайними тваринами, закінчилася крахом. Адже то була тільки ідея, — проте вона не мала в ті часи підстави у дійсності. Вигинаючи реальність під ідею, фашисти прагнули перетворити повноцінних людей на тварин. Божевільна спроба випередити час! Голі, брудні, скупчені в одному місці, люди не переставали бути людьми. Адже кожен людиноподібний був тоді людиною.

Та відштовхнімося від того часу і спробуємо перенестися у ближчий до нас період. Хоч як би це не було нам боляче усвідомлювати, але ми не можемо заперечувати, що сьогоднішні стори — результат фашистського перетворення світу. Через сто років після першої появи на історичній арені фашисти, як ми знаємо, все-таки спромоглися взяти реванш. У 2098-му, коли це сталося, цивілізація була вже далеко не тою, що в середині ХХ століття. Поняття про «людину» було настільки розхитане, розмите, що ми вже з повним правом можемо говорити про зародження перших сторів. Поширеним («модним») вже було злягання при свідках (не кажучи вже про ходіння голим), сім’я, фактично, зникла, смерть перестала бути таїнством, і розвагою стало спостерігати — спочатку на екрані, а потім у спеціальних палатах — за останніми конвульсіями вмираючого. Те, що називають «остаточним розкладанням моралі», використали фашисти. Цього разу вони виявилися чи не найрозумнішими, бо стали єдиними, хто зміг дати суспільству, одурілому від безглуздого існування, ясну та розумну мету. Фашисти стали санітарами дикого людства, яке повністю деградувало і скотилося до тваринності. Хто міг врятувати людину? Відновити людську расу? Знову мільйони було зігнано в концтабори.

Тепер відповімо на, можливо, найжахливіше з питань. Чи не було і цього разу в цих концтаборах людей? Чи не було там поетів, мислителів? Вони там були. І навіть ті істоти, які, розклавшись морально, втратили будь-яку форму, були ще все-таки людьми. «Власне стори» — це щось інше.

Далі буде

4

Хоча Маша ще доїлася, її пора вже було вести до стора-виробника. Наступного року ми хотіли заколоти Кривого, і потрібно було нове потомство. Трьох малюків, яких ми вже мали, я сподівався продати і за виручені гроші купити якогось молодого стора — для роботи.

Машка була ще юна, сильна, вагітніла лише раз, і спокійно могла народжувати два роки поспіль. Запліднювати самок я водив у сусіднє село, до Петра Костюкова. Він спеціально тримав у себе добірного самця, від якого можна було отримати здорове і фізично сильне потомство. Кривого я стерилізував ще в юності, щоби він не псував самок.

Перш ніж вирушити до Костюкова, я обмив Машу від бруду і екскрементів. Маша весело сміялася, коли я поливав її гарячою водою з відра і тер мочалкою спину й сідниці.

— Ну, ось, тепер ти у нас красуня, — сказав я, пришпилюючи їй волосся на потилиці. Самець у Костюкова був породистий і нізащо не погодився би крити смердючу та некрасиву самку. До кишені штанів я поклав флакон «Квітка життя №16». То були парфуми, спеціально призначені для таких випадків. Перед злучкою самку потрібно скропити цими парфумами, щоб у виробника виникло стійке бажання.

Машу я вів за лапу. Вона була сумирною та слухняною, і їй не потрібно було ніякого нашийника. Як і всі стори, вона йшла прямо, на двох ногах, як і людина. Ми вийшли рано-вранці, після того, як разом із Ельзою ще раз порахували Машині дні. У самок сторів, як і в жінок, кровотеча повторювалася через двадцять п’ять–тридцять днів. У Маші цей період становив двадцять вісім–двадцять дев’ять днів. Якщо керуватися рекомендаціями «Керівництва з запліднення самки стора», то запліднення найкраще проводити у проміжку з дванадцятого до шістнадцятого дня. Значить, тринадцятий день Маші був якраз тим, що потрібно.

— Візьми їй попити що-небудь! — крикнула з порога Ельза.

— Я взяв лимонад!

— Добре. Швидше повертайся.

У променях сонця, що вставало з-за горизонту, Маша була красива. Її хода, постава, молодість — усе приваблювало в ній. Іноді в моїй голові виникали божевільні думки: я починав відчувати до неї щось людське. І навіть ловив себе на тому, що вона мені ближча, ніж Ельза, яка останнім часом стала аж надто крикливою та нервовою. Не можу терпіти цієї її постійної збудженості. Та ще й узяла собі за звичку командувати мною: піди туди, зроби це. А я ж, здається, любив її. Вона була інша двадцять років тому. Трохи не від світу цього, якась повітряна, піднесена... Читала напам’ять вірші... А тепер і не доторкнеться до книжки. Зате стала практичною, почувається господинею, матроною і насолоджується цим. Іноді мені здається, що я її ненавиджу.

Ми йшли вже півгодини — полями, що розкинулися на пагорбах. Кругом, куди сягало око, — стигле жито, перші копиці соломи. Бригади сторів працювали вдалині, вилискуючи під сонцем абсолютно голими тілами. Маша йшла задумлива, постійно посміхалася сама до себе. Неначе вона не була чиєюсь власністю. Хіба це не парадокс? Я купив її позаторік як річ, замкнув у сараї та в загорожі, одного разу навіть бив її батогом, коли вона сказилася (під час минулорічного гуляння), тепер ось веду на злучку. А вона йде і посміхається, щаслива. Бо не має свідомості, не усвідомлює свого становища. Її не мучить почуття приниження, у неї немає поняття власної долі, яку хтось міг би вважати зламаною, потоптаною... Отже, мали рацію фашисти? Нам, людям, добре, бо ми звільнені від чорної праці й можемо належати самим собі, розвивати культуру, — і сторам добре. Найважчим був сам процес створення «нижчої раси», виведення людиноподібної істоти, позбавленої будь-якої людської свідомості. У цьому була аморальність, бо виводили її з більш-менш повноцінних людей. Але, з іншого боку, з кого ж іще цю породу можна було вивести? Не з мавп же? Зате тепер жодна людина на землі, яка отримує в користування вже готових сторів, не може дорікнути собі в нелюдяності.

— Ну, що, — Машко? — я зупинився. — Сядемо перекусити?

Я показав їй на кошик із їжею. Вона радісно закивала головою, дивлячись мені в очі (тільки стори можуть іноді ось так прямо дивитися в очі, що аж починає битися серце).

— Отут, під копицею.

Я вказав їй на місце, а сам почав розкладати їжу.

— Тримай ковбасу. Й огірок.

Маша видала пронизливий крик, людський і водночас напівдикий, і відразу напхала собі повний рот. Почала, давлячись, пережовувати. Тієї миті я вже не відчував до неї потягу: занадто вона була схожа на тварину. Намагався її вчити їсти потроху, повільно, але потім кинув. Навіщо, власне. Що за людська манія — уподібнювати тварин до себе? Навіщо мені, щоби Маша зовні нагадувала людину (вона все одно нею ніколи не стане)? Тут я розсміявся. Згадав, як на Різдво ми веселились усім селом, у клубі, одягнувши сторів людьми і посадивши їх разом з собою за стіл. От було сміху! Відразу і не збагнеш, де стор, а де людина. А потім ми змусили їх танцювати — під гармошку. Шварц спеціально навчав кількох. Ну зовсім як люди: самки у білих бальних сукнях, самці у фраках. А потім... потім ми погнали їх усіх батогом у хлів.

Я щойно почав їсти, а Маша вже все заковтнула і тепер жадібно дивилася, як я їм.

— На тобі ще, — я відламав їй шматок своєї ковбаси і дав їй.

Найдивовижніше, що ковбаса — теж зі сторів (що би ми робили без них?). А вона їсть, і хоч би що. Ось що таке — не мати свідомості.

Раптом я побачив, що Маша, ще жуючи, якось дивно підвелася навпочіпки, вся напружившись.

— Ти що робиш?! — я зірвався, теж з їжею в роті. — Не тут! Я тобі скільки разів казав?

Ну, що ти їй зробиш? Вона, хоч і відбігла, перелякана, але встигла все-таки випорожнитися. Немає в неї поняття, що їдять в одному місці, а для таких справ ходять в інше. Та ще й мити тепер її доведеться. Бо виробник може й не взяти її, якщо буде негарно пахнути.

— Іди сюди, не бійся.

Я простягнув руку. Вона повільно, з певним побоюванням, підійшла. Рот набитий ковбасою.

— З’їж ковбасу, — я показав на її щоки. Вона почала старанно жувати і ковтати, поки не проковтнула все. При цьому не зводила з мене переляканого погляду. Досить найменшої зміни тону, як вони лякаються і дивляться на тебе, очікуючи милості.

— Давай сюди дупку.

Я вийняв з кишені спеціально припасений для цього туалетний папір і вичистив їй впадину між сідницями.

— Стій отак.

Нахиливши її голову донизу, так що вона вперлася витягнутими руками в землю, я хлюпнув їй водою між сідниць, намилив і знову хлюпнув кілька разів водою.

— На. Витирайся, — дістав я для неї рушник.

Коли вона витиралася, мене знову раптом вразило, як сильно вона була схожа на жінку. Саме цей рух жінки, що витирається рушником, зафіксовано на багатьох картинах, які мені доводилося бачити в галереях. Та й Ельза робила все саме так.

— Тепер полий мені.

Я дав їй в руки банку з водою, і Маша, нахилившись, полила мені на руки. Я вимив їх з милом і потім, витерши, намазав кремом.

— Ну, безсоромнице? — я весело ляснув її по одній із одвислих грудей.

Вона миттю вловила зміну мого настрою і мило посміхнулась. От якби жінки так могли реагувати на твій настрій. І так віддано відповідати на нього. Ельза зазвичай настільки занурена у свої дурні турботи і думки, що їй плювати на те, що у мене на душі, який мій стан.

— Гаразд, ходімо.

Я поплескав її по другій груді. Це її підбадьорювало і повертало довіру, яка необхідна була між нами, поки ми йшли вдвох через поле. Ось іще доведеться доїти її — руками, щоби молоко не перегоріло, поки повернемося додому.

Я взяв її за теплу лапу, і ми рушили в дорогу.

5

Будинок Костюкова височів на пагорбі. Від нього вниз вела дорога, якою спускався мені назустріч хтось зі стором. Незабаром я впізнав Івана Хоміченка, з Михайлівки. Літню самку він вів, як і я, за лапу. От прикрість. Тепер самець втомлений і може нічого не вийти. До того ж вторинне сім’я, яким він може запліднити Машу, вже не таке плідне, як перша порція. Даремно перлися.

— Привіт.

Ми зупинилися під величезним горіхом біля дороги.

— Як він сьогодні?

Хоміченко зрозумів, що я питаю про виробника, й відповів:

— У формі. З моєю дуже швидко впорався.

Я подивився на його стору. Вона була «зношена», проте народжувала справно, щороку. То була спеціальна порода стороматок, здатна за своє життя дати двадцять і більше голів потомства. Відсмоктані десятками дитинчат груди її бовталися на талії. З живота звисало кілька жирових складок. Шкіра на обличчі, на шиї та на стегнах відставала і морщилася. Що старший стор, то більше він схожий на тварину.

— Слухай, — сказав я Хоміченкові. — Не маєш часом молодого стора? Наступного року я хочу заколоти свого Кривого, і мені потрібна буде заміна.

— Треба подумати, — Хоміченко смикнув самку, що трохи відступила від нього, за руку. — Приходь до мене і сам подивишся. Є там у мене один, збирався цього року здати на м’ясо, та можемо домовитися. Потримаю до весни, як хочеш.

— Гаразд, домовилися.

Я потиснув йому руку і потягнув Машу дорогою вгору.

Костюков зустрів мене біля воріт, про моє наближення його сповістили собаки.

— Проходь.

Він пропустив мене у двір, зачинив хвіртку.

— Запізнився? — запитав я, коли він підійшов.

— Зможе, — сказав Костюков. — Таку молоду — зможе.

Він добре знав свого стора.

— Минулого місяця, — говорив Костюков, — він зміг за день покрити чотирьох. І три з них завагітніли. Він дуже хтивий. Тільки треба давати йому відпочивати. І щоби молодших — насамкінець. Ану...

Костюков узяв Машку за обидві лапи й оглянув із голови до ніг, як оглядають річ.

— Гарна. Тільки десь півгодини треба почекати, щоби він повернувся до тями.

Я вийняв нашийник, прив’язав Машу до кільця біля сараю і пішов до Костюкова в будинок пити чай.

Через годину ми вже поверталися додому. Злучка пройшла гладко. Стор-виробник відразу ж підхопився з підстилки, побачивши нас із Машею. То був рослий м’язистий самець зі симпатичними вусиками, які зазвичай носили всі виробники. Їх дресирували, і вони самі себе голили електробритвою. З допомогою Костюкова я поставив Машу навкарачки, головою донизу, і так тримав її, заспокійливо погладжуючи потилицю, а в той час стор обнюхував її ззаду. Перш ніж завести Машу в стійло, я оббризкав їй «Квіткою життя» шию, пахви та сідниці. Тепер від неї струмував сильний запаморочливий запах, від якого мене особисто нудило. Зате стор (він, побачивши Машу навкарачки, взагалі перестав зважати на нас із Костюковим) від нього просто шаленів. Його плоть швидко випросталась — і Машу було запліднено (я хотів би на це сподіватися) за лічені секунди.

— Молодець!

Костюков ляснув стора по сідницях і дав йому м’ясного пирога. Після стогону та реву, які супроводжували його виверження, він уже не видав жодного звуку, мовчки взяв пиріг і попрямував на підстилку їсти. На Машу він більше жодного разу не глянув — вона для нього не існувала. Все правильно. Завдання природи виконано. А більшого від тварини очікувати годі.

Маша виглядала дещо зміненою, чи мені тільки так здавалося. Всю зворотну дорогу я придивлявся до неї. Невже їй все одно? Стори, на відміну від інших тварин, не мали сезонних періодів, коли інстинкти спарювання пробуджуються, щоби потім згаснути. У самок бажання самця могло пробудитися, коли завгодно, й рідко це збігалося з планами господаря. Зазвичай для таких випадків, аби самка не скидала ваги та не збуджувала інших тварин, тримали «холостого», тобто стерилізованого, самця. Він обслуговував самок, які бунтували. А на запліднення їх водили до породистого. І не часто бувало, щоб у цей час самка мала сильне бажання. Мені здається, так було і з Машею. Можливо, вона навіть і не зрозуміла, що сталось. А через дев’ять місяців буде народжувати своє друге дитинча, жодним чином не пов’язуючи ту подію зі сьогоднішньою.

Що краще я пізнавав сторів, то більше дивувався їхньому... щастю. Свідомість — це насправді пекло. Зробив би хтось із жінкою те, що я зробив сьогодні з Машею, — вона би збожеволіла від різних «людських» почуттів. А Маші хоч би що: йде собі й посміхається до сонечка. Тільки на прикладі сторів можна зрозуміти, що людина, по суті, вичерпується гідністю.

На середині зворотного шляху ми присіли перепочити. Сонце стояло високо, і я скинув з себе сорочку. Маша втупилась у мене трохи перелякана, — в її очах можна було прочитати велике здивування. Навіть відсунулася. Їх завжди лякає, коли людина оголюється. Звиклі бачити її зазвичай одягненою, стори, очевидно, вважають оголеність лише їх, сторів, властивістю.

— Ну, чого ти злякалася, дурненька?

Я простягнув руку і почухав Машу за вухом. З її лівого соска звисала крапля молока. Якщо не здоїти зараз, то перегорить.

Я притягнув її за лапу ближче до себе. Спека стояла вже така, що по моїх плечах — я відчував — стікав піт. І раптом на мене щось найшло. Замість того, щоби здоювати Машу руками, як це я робив у подібних випадках, я приклався губами до її грудей і почав молоко висмоктувати. Загалом, не прийнято, щоби між людиною та сторою був подібний тілесний контакт. Але ми були в полі удвох, самі, Маші треба було давно вже звільнити груди, а я страшенно хотів пити (забув набрати води, коли були у Костюкова).

Солодкий смак теплого Машиного молока був мені знайомий. Тільки тепер іще струмував і якийсь ледве вловимий запах: чи то від самого молока, чи то від грудей. Маша теж пітніла, хоч і була абсолютно голою. Ніколи раніше не доводилося так близько відчувати запах її шкіри.

Висмоктавши ліву грудь, я здивувався, наскільки вона зменшилася порівняно з правою.

— Ну, Машо?

Я лежав у неї на колінах, а вона підтримувала мою голову, щоби мені було зручно. І коли я смоктав другу грудь, вона почала гладити мене по голові. Мені здалося, що я божеволію. Як ніби вона була не твариною, а жінкою.

Я припинив смоктати і глянув на неї. Маша запитально-очікувально дивилася на мене. Зверху вниз.

— Машо... — сказав я.

Чорт забирай, я торопів! Перед твариною. Почувався маленьким, мало не в її владі. Я побачив у її очах бажання і не на жарт перелякався. Окремі випадки зоофілії мені були відомі, але потрібно було поставити на собі хрест як на людині, погодившись на інтимний зв’язок з твариною. Я і раніше мав до Маші теплі почуття, проте і думки не було про якесь тілесне злиття.

Раптом в мені піднялася така хвиля відрази, що я зірвався на ноги, чим сильно її перелякав.

— Встань!!! — крикнув я їй.

Вона підстрибнула, як на пружині.

— Ось! Ось! Ось тобі!

Навіть не знаю, що зі мною було. Вихопивши з-за пояса батіг, який я завжди носив з собою, я щосили відшмагав її: по спині, по плечах, по сідницях і стегнах. Ззаду вона стала схожа на зебру.

— Не можу, — я опустився з батогом на солому і так лежав, дивлячись, як Маша гірко — зовсім по-людськи — плаче, скорчившись навпочіпки. Навіщо я її побив? Вона звивалася біля моїх ніг, прикриваючи від ударів обличчя та груди, і навіть боялася відбігти. Бо єдине, що вона усвідомлювала, — це те, що належить мені та що бігти їй нікуди.

— Машо, пробач, чуєш?

Я, напевно, зовсім звихнувся, якщо просив пробачення у тварини.

— Пробач, я не хотів.

Почувши ці мої слова, вона заридала ще сильніше, притуливши голову до колін, обхопивши руками ноги. Боже мій, навіщо ж я її так побив? Я опустився на коліна і почав цілувати ті місця, де шкіра від ударів потріскала і виступила кров. І тут вона різко повернулася, схопила мою голову своїми руками і, захлинаючись, почала цілувати мені очі, чоло, ніс, губи... Я ледве зміг відштовхнути її.

Як це можливо? Вона вперше настільки осміліла, що застосувала до мене, фактично, силу! Мені ще боліла шия від чіпкої хватки її гарячих рук.

— Машо, ходімо.

Вона, видно, думала, що я знову буду її бити чи навіть заб’ю до смерті, бо вся стиснулась у клубок, в очікуванні захищаючи голову руками. Вона розуміла, що щось порушила, переступила якийсь бар’єр.

— Ходімо.

Я взяв її за лапу, і ми пішли далі дорогою. І лише хвилин через двадцять, заспокоєний, я зупинив її і, руками, нічого особливого не відчуваючи, здоїв з правої груді молоко, яке там залишалося. Пам’ятаючи лише про те, що, якщо до кінця не додоїти грудь, вона може перестати доїтися взагалі.

6

До витоків нашої цивілізації

ЛЮДИ І СТОРИ*

Друкуємо продовження статті шановного пана Джона Шевчука, доктора філософії, Головного Радника Контрольної Ради Рейха, оберштурмбанфюрера, початок якої викликав зливу листів наших співгромадян до редакції

Сьогодні ми живемо в четвертому тисячолітті, на порозі п’ятого, і нам важко зрозуміти, звідки ми, звідки наша цивілізація. Слово «фашизм» для нас — не менш жахливе, ніж для вух наших далеких предків. І, проте, звідки ж стори на нашій планеті? Звідки у нас ставлення до істот, які тілесно нічим не відрізняються від нас, як до звичайних тварин?

Боляче це чути, але стори були створені фашистами в результаті вдалого експерименту. «Нижча раса» все-таки виникла, нехай частково і десь силоміць, шляхом створення її «під ідею». Сьогодні жоден стор не висловить жодної думки. І не придумає жодної рими. Але серед тих перших сторів, яких зігнали в концтабори, було ще багато людей. Це жахливо, але це так. До кінця життя внаслідок довгих десятиліть існування в скотячих умовах (бо фашисти «наперед» вважали їх не людьми, тваринами), багато людей стали і справді схожими на тварин. Тому що бути людиною — це означає жити людським життям, людськими почуттями та думками з дня в день, із року в рік. Що ж до їхнього потомства, народженого в концтаборах, то воно вже практично нічим не відрізнялося від сторів.

Згадаймо, що людських дитинчат ізолювали від батьків, ще здатні були передати їм хоч щось людське, щойно ті діти спиналися на ноги. Звиклі винятково до фізичної роботи, без жодного уявлення про будь-яку культуру, майже не здатні говорити, вони насправді вже мало чим нагадували людей. Третє і четверте покоління поступово втратили мову та сором. У п’ятого, шостого і сьомого — деградувало мислення. Як свідчать сучасні наукові дослідження, умови життя десятків поколінь спричинили у сторів видозміну генного коду. У ХIХ столітті «нижча раса» була тільки вигадкою божевільного німецького філософа. Та у ХХV-ХХVIII століттях вона вже стала реальністю. Ідея трансформувалася у дійсність. Людина перестала страждати від «подвійної моралі». Поділ людей на «вищих» і «нижчих» зник. Це — парадокс ніцшеанства та породженого ним фашизму. Внаслідок перемоги фашизму було — нехай і насильницьким, нелюдським шляхом — створено породу людиноподібних тварин. Подвійна мораль, яка жахала людей ХХ століття, бо дозволяла застосовувати звірства людини супроти іншої людини, зникла, знову ставши унітарною, єдиною. Адже звірство перестало бути звірством щодо того, хто вже не був людиною. Концтабори перетворилися на звичайні хліви та загони для тварин. Фашизм сам себе виснажив, перестав бути фашизмом, страховиськом. Так виник неогуманізм — наша сьогоднішня ідеологія. «Винуватець» нашої цивілізації Ніцше і тут виявився правим: він твердив про вічне повернення. «Нижчу расу» було створено — і це єдине свідоцтво фашистського витоку нашої цивілізації. Та ще назва планетарної держави, названої «рейхом». Утім, назву цю, згідно з планами Вищої Контрольної Ради Рейха, може бути незабаром змінено.

Нарешті, останнім закономірним парадоксом історії можна вважати те, що сама наша цивілізація — це, властиво, повернення до стану двотисячолітньої давності. Вражаючий збіг цінностей: знову ми прославляємо дружбу, любов, віру, братерство. Знову засуджуємо жорстокість. Знову боремося з людською натурою, яка іноді зазіхає на ці цінності. Ми не стали кращими за людей ХIХ та ХХ століть, хоча людина у нас уже не вбиває людину, а держав немає взагалі! Перша невдала спроба фашизму та комунізму, потім друга спроба фашизму, нарешті — третя, що увінчалася всесвітнім успіхом. Здавалося, світ піде вперед, у якусь невідому далечінь подвійної моральності. Скептики віщували цивілізацію монстрів, бездушних істот із нелюдською мораллю. А в результаті ми маємо звичайних людей, які дуже нагадують своїх далеких людських предків. Зі ставленням до собі подібних набагато більш гуманістичним, аніж у попередню епоху, без думки про вбивство та «подвійну етику». Нікому з нас і в голову не прийде, що людина може бути не рівною людині. Фашистські ідеї, які, власне, і спровокували нашу цивілізацію, абсолютно відсутні у свідомості суспільства й окремих людей. Постгуманістична епоха сама собою, пройшовши стадію варварства, переросла в неогуманістічну. Залишивши після себе як родову пляму хіба що сторів і засновані на їхній праці форми людського життя. Утім, і в доісторичні часи на повну силу використовували тварин, на цьому стояла цивілізація. Щоправда, не людиноподібних.

Якщо зазирнути у ще глибшу епоху, то ми побачимо ще один вражаючий аналог нашої з вами цивілізації. Це — рабовласницьке суспільство, засноване на підневільній праці одних людей на інших. Зовнішня схожість разюча. Проте будь-кого з нас просто вжахне думка, що не стор, а людина була власністю людини. Ось із яких глибин бере витоки «подвійна мораль»! Потім її тільки модернізували, пом’ягшуючи та прикриваючи гаслами про свободу людини. У феодальному суспільстві одні люди теж працювали на інших. У буржуазному — теж, хоча юридично людина перестала бути власністю іншого. Проте насправді людина працювала на іншу людину, якій належали засоби виробництва. Це було теж рабство, тільки цивілізоване.

У цьому сенсі наша з вами цивілізація, що пройшла через горнило не просто рабства, але новітнього варварства, — перша людська цивілізація, що обірвала генний зв’язок із рабовласництвом. У нас людина не працює на іншу людину. Коли дехто сьогодні намагається стверджувати, що й у рабовласницькому суспільстві рабовласники не працювали на рабовласників, то ми повинні закинути йому маніпуляцію фактами. Так, за зовнішніми ознаками, ми ближчі до рабовласницького ладу, ніж до феодального та до буржуазного. Зовні все схоже: є люди, і є тварини, які на них працюють. Проте чи справді на рабовласника працювали тварини? Рабовласник експлуатував людей — нехай менш освічених, менш культурних, менш розвинених за нього, та все ж людей, яких він не вважав людьми. Раб — це людина, доведена до функції. У цьому й полягають нелюдяність і цинізм рабовласницького ладу (і генно пов’язаних з ним подальших суспільств).

Але ніхто ні в які часи не називав «рабом» просту тварину. Тварина не може бути «рабом». Тому наш лад не можна вважати рабовласницьким. Лад, який в основному спирається на працю тварин. І той факт, що тварини ці — людиноподібні, не може і не повинен нікого збивати з пантелику. Це не те, що робити з людини тварину, як це практикували в доісторичні часи люди з «подвійною мораллю»: від античних рабовласників до наших безпосередніх попередників-фашистів. Так, стори — наслідок насильства над людиною, можливо, найбільш жахливого з усіх насильств. Це результат відгримілої рабовласницької ери людства. ПРОТЕ НЕ МИ З ВАМИ, НЕ НАШЕ ПОКОЛІННЯ, НЕ ПОКОЛІННЯ НАШИХ ДІДІВ ЧИ НАВІТЬ ПРАДІДІВ ЗДІЙСНЮВАЛО ЦЕ НАСИЛЬСТВО. Що зроблено, те зроблено. Нас поставили перед фактом існування нового людиноподібного виду тварин. Фашисти були фашистами, бо принижували людей, створюючи «нижчу расу». Та вони перестали бути фашистами, щойно створювана «нижча раса» перейшла в розряд справжніх тварин. І у стосунку до тварини ми нічим особливим не відрізняємося від представників гуманістичної епохи, які змушували тварин працювати на них і споживали їхнє м’ясо.

Таким чином, ми простежили складну логіку людського розвитку й дійшли до висновку, що з фашизмом ми пов’язані кровно, хоча жоден із нас не здійснював жодних злодіянь. Можна навіть сказати, що ми ті ж фашисти, що дійшли у своїй логіці до кінця й у чудесний спосіб перетворилися на людей. Ми є постфашисти. А постфашизм — це вже не фашизм, його сутність випаровується, й він, видихнувшись у повному здійсненні, стає новим гуманізмом. Ми знову люди.

П. Джон Шевчук,

доктор філософії, Головний Радник Контрольної Ради Рейха,

оберштурмбанфюрер

7

У четвер зателефонував Розенберг і попросив заколоти стору. Я саме готував черговий репортаж: у шостій школі була дуже низька успішність, і треба було що-небудь написати про це. Зазвичай я робив два репортажі на тиждень. Сам придумував собі тему, а потім вирушав по матеріал. Писав репортаж півгодини. Від мене вимагали до трьох сторінок, не більше. Звичайно, я міг би взагалі не працювати журналістом, а просто спати і їсти. Але тоді я не мав би соціального статусу, а це загрожує сприйняттю себе, шкідливо для психіки. Багато хто божеволів, зачинившись у своєму маєтку, відгородившись від світу.

Стору вирішили колоти в суботу вранці. То була ще не стара самка, у якої Розенберг виявив кровоточиву виразку шлунка. У Розенберга, мого давнього знайомого та недалекого сусіда, була велика ферма. Він тримав м’ясну породу сторів і здавав туші на м’ясокомбінат. На фермі, розбитій на секції, зліва і справа від проходу сиділи товсті, жирні стори обох статей. Їх спеціально посилено відгодовували, за особливою схемою, щоби жирових відкладень було якнайбільше. Дивитися на них було неприємно — такі вони були потворні. Особливу огиду викликали дитинчата-бочечки, що ходили відсіком туди-сюди, перевалюючись з ноги на ногу, як качки. У них не було видно кісток, не було і талії (а іноді й шиї). Жир спадав хвилею від підборіддя, огортаючи тіло безформною потворною хмарою. Ноги нагадували роздуті під час варіння сосиски. Щоки іноді відвисали так сильно, що при русі раз за разом торкалися плечей.

Розумово ці тварини теж відставали від нем’ясних, домашніх, сторів. Їхнє спілкування з людиною зазвичай зводилося до роздачі їм їжі, яку вони поглинали, й у вигрібанні з їх відсіків гною.

Самка, яку треба було колоти, належала, однак, до домашньої прислуги. Вона була привчена до прання і виконувала цю роботу у спеціальному відсіку ферми вже багато років. Але останні місяці вона працювати не могла — лежала постійно на підстилці й стогнала. Викликаний до неї ветеринар діагностував кровоточиву виразку шлунка. Потрібно було або терміново оперувати, або колоти.

— Розумієш, — сказав Розенберг, пригощаючи мене у вітальні кавою, — після операції за нею потрібен догляд. Людський догляд. Їй потрібно вчасно давати ліки, готувати спеціальну дієтичну їжу. А хто це буде робити? І гарантії повного одужання ветеринари не дають. Дуже багато мороки.

— А хто буде прати замість неї?

— Уже два місяці пере її сестра, теж розумна самка. І ще є один стор, помічник. Ну, пішли?

Ми вийшли у двір. М’ясних сторів, коли вони досягали потрібної ваги, відвозили живцем на м’ясокомбінат, і там їх убивали електрощупом. А коли траплялося, що потрібно було заколоти домашнього стора, то кликали мене. Професійно цим займався ще мій батько: він убивав і обробляв стора за лічені хвилини. Я з десяти років допомагав йому.

Ми підійшли до загону, за яким знаходилося декілька сторів.

— Ота, — показав пальцем Розенберг на самку, що стояла в кутку і пильно стежила за нами.

Стори завжди якимось чином відчувають наближення цієї хвилини.

— Якраз у нас і м’ясо закінчилося. Руда! Іди сюди!

Вона була трохи старша за Машу, з уже відвислим (але все ще без складок) животом, із дещо всохлими зморщеними сосками.

— Сала, правда, небагато буде, — Розенберг помацав її в талії зі спини. — Більше м’яса. Іди сюди.

Він відчинив ворота і вивів її, перелякану, у двір.

— Ну, чого ти боїшся, дурна?

Поки він відводив її за ферму, до критої загорожі, подалі від інших сторів, я вийняв із-за пояса і перевірив необхідні інструменти: гострий та довгий вузький ніж для умертвлення тварини, кілька ножів різної величини для розділення туші. Шкода, звичайно, їх різати. Завжди шкода. Повністю до цього ніколи не звикнеш. Але що ж робити? Людина завжди споживала м’ясо тварин, людині треба якось жити. І я провів пальцем по загостреному з обох боків лезу ножа.

Розенберг тим часом в’язав лапи Рудій (вона і справді мала гарне руде волосся, що спадало хвилею) і готовий уже був звалити її на землю. Та, побачивши мене, Руда рвонулася щосили з його рук: так що він мало не впав.

— Стій, суко! Куди?!

Він боляче смикнув її за мотузку, притягаючи знову до себе. Руда закричала. Найжахливішим у сторів був їхній крик. Можна було подумати, що кричить людина.

— Ну, чого стоїш?! — раптом закричав він на мене. — Давай, вали її!

Я кинувся на неї, підбив їй обидві ноги. Руда з усього розмаху впала на спину, а Розенберг тут же сів їй на голову. Я тримав за копита. Лапи її було зв’язано за спиною.

— Ось так, — сказав Розенберг. — Кінчай її швидше.

І так завжди: в останню хвилину чомусь завжди був поспіх, завжди нерви...

Руда кричала вже не своїм голосом — від жаху, від страху смерті. Кричала глухо, з-під Розенберга. Обличчя її я не бачив — тільки правильної форми тіло, з красивими стегнами, зі симетричними розплесканими півмісяцями сідниць, що виглядали з-за стегон, із дивовижно збереженою, як для її віку, талією. Руда, утримувана Розенбергом і мною, могла смикатися тільки середньою частиною, що вона і робила. Груди її літали туди-сюди.

— Кінчай її нарешті! — знову закричав Розенберг.

І я, вихопивши довгого ножа, щосили всадив його їй під ліву грудь. Чорт, на цей раз я трохи не попав. Здається, ніж пройшов повз серце. Руда видала страшний крик, від якого мені мороз пройшов по шкірі. Я швидко вийняв вузьке закривавлене лезо і повторив спробу. Цього разу вона сильно сіпнулася всім тілом і затихла. Ми ще потримали її про всяк випадок кілька секунд, і я відняв руку від рукоятки.

— Все, — сказав я, підводячись і витираючи піт. У Розенберга обличчя теж було в поті.

— От сука! — він копнув її, що лежала з ножем у грудях, у стегно. — Встигла вкусити.

— Де?

Його ліва рука трохи вище від кисті й справді була прокушена.

— Піду забинтую. Нічого страшного.

— Добре би йодом залити, — сказав я.

Розенберг пішов.

Руда лежала зі зв’язаними за спиною лапами, з обличчям, викривленим від болю. Рукоятка, з-під якої на землю безперестанку сочилася кров, стирчала з-під груді — так що ця грудь не сповзла набік, як права, а стояла, підперта рукояткою. Вона була гарна, ця Руда. З розметаними навколо голови хвилями волосся.

Я підійшов і, приклавши їй до горла ніж, відрізав голову. Потім почав розтинати черевну порожнину та грудну клітку.

— Неси каструлі! — крикнув я Розенбергові, який повертався. — Чому не підготував?

— Алоїза вже несе.

Алоїза, його дружина, притягла каструлі, миски та слоїки для крові.

— Ну що, дурненька? — сказав Розенберг, скуйовдивши жінці волосся. — Кличу її, а вона не відгукується.

Я на секунду відірвався від роботи і подивився на неї — товсту рожевощоку жінку.

— Сховалася?

— Так, — сказав Розенберг. — І так щоразу.

— Ну не можу я чути їхніх криків! — У неї на очах навіть виступили сльози. — Що я зроблю?

— Вона, уявляєш, забивається в далеку кімнату, ховає голову в подушки і так лежить, аж поки я не прийду і не скажу, що все позаду.

Розенберг сміявся.

— Ну, шкода ж їх! — сказала, вся червона від збентеження Алоїза.

— А коли їсиш, то не шкода? — не припиняв піддражнювати її Розенберг.

— Тоді вже не думаєш, — опустила вона очі.

— Отож-бо. Ну, йди, кобилко, — і він ляснув її по тугому заду.

— Та ну тебе! — вона, все ще збентежена, легко дала йому по руці й побігла в дім.

— Жінки! — зітхнув Розенберг. — Ну, що тобі допомагати?

— Тримай отак ребра. В обидві сторони. Я кров вичерпаю.

Розенберг розтягнув розділену надвоє грудну клітку, а я великим кухлем вичерпував звідти кров. Набирав і зливав у трилітровий слоїк.

Внутрішні органи я відділив від стінок і звалив у миску. Туди ж поклав обидві груді. Тепер залишилося розрубати основну частину. Розенберг приніс сокиру, і я кількома точними рухами розділив тіло натроє. Розенберг потягнув на спині тулуб, а я поніс обидві ноги. Потім ми перетягнули в дім миски з нутрощами та з головою. Алоїза вже смажила свіже м’ясо.

— Печінки, печінки не забудь підсмажити! — сказав Розенберг, миючи з милом руки.

— Зараз покладу!

Дружина його розчервонілася, бігаючи біля плити, вся така жива, щаслива...

— Ну, трохи випиймо, для початку.

Розенберг сів за стіл і наповнив чарки.

— Щоб завжди у нас було всього на столі!

— І щоб цього року був хороший урожай! — сказав я.

Ми випили.

— Треба Гансові надувну кулю зробити. З сечового міхура, — сказав Розенберг, закушуючи. — Тільки би не забути. Ще з весни замовив. Ти не прорізав його?

— Ні, начебто — там лежить, на підстилці.

— Раніше ми собакам віддавали, а як Ганс підріс, то всі сечові міхури — його. Сам їх і мне, в солі. І сушить. Я тільки надуваю і зав’язую. А, ось і він!

До кімнати вбіг хлопчик років восьми, весь брудний.

— Мам! А вушка?

— Є, є твої вушка, — сказала Алоїза. — Уже трохи підкоптила, спеціально для тебе. Іди мий руки і лице.

— Ура! — закричав Ганс і побіг у ванну.

— Я теж у дитинстві любив вушка, — сказав Розенберг. — Смак — неповторний. І ще хрумтять.

— А мене батько в дитинстві привчив пити кров, — сказав я, щоби підтримати розмову. — Просто з грудної клітки.

— Я би не зміг ніколи, — сказав Розенберг.

— Та ви що, теплу кров?! — почув я здивований голос від плити.

— Саме так. Батько десь прочитав, що це дуже корисно для організму.

— І зараз ви можете пити? — запитала Алоїза.

— Зараз — ні, — сказав я. — Зараз, думаю, не зміг би. Відвик уже. А в дитинстві пив, разом із батьком.

— Я читав, — сказав Розенберг, — що в Австралії навіть є товариства сироїдів. Вони їдять усе сире: сире м’ясо, сиру рибу, сирі гриби...

— У цьому є якийсь сенс, — я взяв зі сковорідки ще шматок м’яса, — бо ж ми все пересмажуємо, переварюємо. Надто вже далеко відірвалися від природи, зніжили свої шлунки.

Тим часом Ганс помив руки й сів до столу. Мати подала йому на тарілці два трохи підкопчені вушка.

— Жити не може без вушок, — посміхнувся Розенберг. — Вушка — завжди його.

Ганс схопив вушко і жадібно відкусив половину.

— Смачно? — запитав батько.

— Ага, — син працював щелепами, не зупиняючись.

— І головне, що хрумтять, — сказав Розенберг.

Друге вушко лежало на тарілці, й раптом я згадав про Руду, про яку вже було забув. Як годину тому вона стояла в кутку загороди, разом із іншими сторами, і злякано дивилася на нас. Це було її вухо. Що за чортівня? Відколи це я згадую живими тварин, яких колю та розбираю?

Алоїза принесла нову страву.

— О, серце! — зустрів страву вигуком Розенберг. — Ти любиш серце? Серце в соусі?

— Ні, — сказав я, витираючи губи. — Спасибі. Я піду, добре?

— Куди? — здивувався Розенберг.

— Чого так рано? — підтримала його Алоїза. — Ще кров буде. Я підсмажила.

— Ні, дякую. Мені ще треба позайматися з Альбертом.

— Ти з ним займаєшся? — здивувався Розенберг.

— Я його трохи підганяю з математики.

— Ну, так, він же в тебе незабаром закінчує. Куди вступати буде?

— Поки що неясно.

— Так ти не залишишся?

— Ні, дякую,

— Ну, тоді говори, як будемо розраховуватися. М’ясом чи грошима? Можеш узяти собі ногу.

— Ні, дякую, — я чомусь не хотів брати м’яса, хоча до того планував узяти саме таку платню. — Краще грошима, якщо можеш.

— Десять — не замало? — він вийняв гаманець.

— Якраз, — сказав я, беручи від нього гроші.

— Та як же ви так підете — зовсім без свіженького? — підскочила раптом Алоїза.

— У нас ще є м’ясо.

— Але ж не свіже. Ось, я вам хоча б на вечерю дам.

Вона підійшла до мисок із нутрощами, відрізала звідти щось, поклала в пакет. Поруч стояла миска з головою. Голова Рудої — очі закриті повіками з довгими віями — підпливла кров’ю і була без вух.

— Ну, я піду. Дякую.

І я вийшов так швидко, майже не попрощавшись, що відчув, як господарі з подивом подивилися мені у спину.

8

ПОСТІСТОРІЯ

рубрика «Ми розмірковуємо»

Від редакції

Залишаючись вірними Конституції Рейха, ми даємо можливість висловитися на наших сторінках представникам найнесподіваніших форм політичних та інтелектуальних утворень. Цього разу ми попросили викласти свої погляди директора Центру постцивілізації шановного Ж.-П. Патрика. Ми керуємось основним положенням нашої Конституції, згідно з яким суспільство рухається та видозмінюється завдяки вільному обігу ідей і поступовому проростанню нових ідей в життя.

Наша партія керується загальним світоглядом, згідно з яким дійсність не може вважатися достатнім виправданням для свого існування. Не все, що є, повинно бути. Багато чого потребує змін в інтересах людини, задля її все більш повної відповідності своєму званню.

Як і в інші епохи, в наш час люди вважають споконвічним, назавжди даним те, що супроводжує їх від народження. Не кажучи вже про те, що існує двісті-триста років. Але для історії й тисяча років — ніщо. Людство пройшло рабовласницьку епоху, наприкінці якої ми виокремлюємо гуманістичну добу. Гуманізм, який утверджував рівність однієї людини стосовно іншої, був наслідком лицемірної рабовласницької «подвійної моралі», що все більше маскувалася. Саме у буржуазному суспільстві, де на словах усі вже були рівними (та насправді один продовжував працювати на іншого) гуманізм став загальною релігією. Але він був приречений з самого початку. Доведений до логічного кінця, він повинен був покінчити зі самою сутністю рабовласництва. Тобто з власністю, яка була основою для кожного — чи то відверто нелюдського античного, відверто експлуататорського феодального, чи цивілізовано-буржуазного, «з людським обличчям», — рабовласництва. Спроба довести гуманізм до кінця привела спочатку до ідеї, а потім і до експерименту комунізму. В комунізмі гуманізм, домігшись свого, загинув. Замість царства свободи людина потрапила в нове рабство. З цивілізованого буржуазного рабства людина ступила в... античне рабство, коли раб не належав собі навіть юридично, умовно. Рабство людини за комунізму (він прикривався ідеєю «загального блага») мало страхітливий характер.

З іншого боку, гуманізм, який і без того сам себе веде до прірви, як ми знаємо, атакується протягом століть його ідейним ворогом, відкритою ідеологією рабовласництва. Це ідеологія, що виправдує існування нерівності, існування рабів (кріпаків, робітників і т. д.), існування «нижчих рас», «нижчих націй» тощо. Це ідеологія подвійної моралі (на противагу гуманізму як ідеології єдиної моралі). Фашизм був лише останньою стадією цієї ідеології, що бере початок у далекі античні часи, а якщо подумати — то й у ще давніші, мало відомі нам епохи. Після невдачі з комуністичним проектом гуманізм розгубився, ослаб, позбавлений реального майбутнього. Й ідеологічний ворог після кількох відчайдушних спроб таки покінчив із ним. У 1945 році людство святкувало перемогу над фашизмом: неначе можна перемогти ідею, чиє коріння годує саме життя! Наприкінці ХХ сторіччя всі були впевнені, що відкрита пропаганда «подвійної моралі» не повториться. Однак нарив набухає миттєво, на очах. Варто лише опору організму ослабнути. Під впливом науково-технічного прогресу, сексуальної революції звичаї людей зовсім розклалися. Хоча ще щосили кричали про «людину», йти далі не було куди. Усі боялися комунізму, а всередині рабовласницької структури, заснованої на праві особистої власності, розвиватися можна було тільки... назад, у зворотний від гуманізму бік.

Другу пожежу фашизму, що спалахнула у 2026 році, загасили з набагато більшими зусиллями, ніж у ХХ столітті. І, хоча це вдалося зробити, ніхто вже не вимагав заборонити пропаганду «подвійної моралі». Усі розуміли, що падіння у безодню історії неминуче, що цивілізація не може закінчитись обжиранням за ресторанними столами і безглуздими зляганнями на вулиці. Ближче до кінця 2080- их років, як відомо, всі вже чекали «санітарів». Було нічим дихати. Багатовіковий застій у сфері ідей, суспільного життя був жахливий. Тому всесвітня перемога фашизму у 2098-му стала можливою саме тому, що вона, по суті, була свіжим повітрям, незважаючи на ті звірства, які він зі собою ніс. Світ нарешті почав стрімко змінюватись: у бік чогось нового, небаченого.

Така, як відомо, передісторія нашої цивілізації. І що ж ми бачимо сьогодні? Ми знову не рухаємося: як і в доісторичну епоху, ми задовольняємося тим, що є. Які ідеї правлять сьогодні нами? Їх немає. Людство пройшло величезний шлях. Воно все випробувало. І сьогодні воно живе в пострабовласницьку, постгуманістичну та постфашистську еру. Вся проблематика давнини відпала разом із усіма протиріччями. Рабовласникам потрібні були раби, і вони набирали їх із людей. І звідси насиченість розбудженого совістю внутрішнього життя: звідси нескінченні думки про людяність та нелюдськість і про те, що таке мораль. Але у нас сьогодні немає рабів. Наші люди володіють сторами, однак жодна людина у нас не працює на фермі в іншої. Кількість сторів така, що наші м’ясозаводи перевантажені, й ми змушені стерилізувати тварин. З’яву ідей чи то комунізму, чи фашизму зараз просто годі собі уявити. Для їх виникнення немає абсолютно ніякого ґрунту, бо все це були ідеї, що виходили з наявного становища підневільності однієї людини іншій. Комунізм хотів знищити це становище, проте в нього нічого не вийшло, хоча свого часу він ідеологічно і переміг. Рабство тільки посилилося. Фашизм хотів закріпити це становище і не помітив, як себе ідеологічно загубив, перетворивши рабів на справжніх тварин, до яких неможливо ставитися як до людей (і, отже, загинула вся його ідеологія).

Відтак ми опинились у якійсь мертвій точці, коли нарешті сама собою, за якоюсь глибинною таємничою логікою, несподівано зникла нерівність між людьми. Ми рабовласники без рабів, фашисти без жорстокості й приниження іншої людини, комуністи без прагнення перетворити людину на гвинтик системи, на функцію. Власне, досягнуто мрії про суспільство загальної рівності: при високому добробуті людей, без найменшої експлуатації людини людиною. Це ідеал комуністів усіх часів. Але чи міг хто здогадатися тоді, яким шляхом цього всього буде досягнуто? Яким це суспільство буде виглядати?

Уже багато століть ми живемо, нікуди не рухаючись, нічим не живучи. Ми маємо на увазі ідеї — ідейне життя. Епоху неогуманізму, яка настала, трактують як епоху постідейну. Всі ідеї, якими жило колись людство, себе вичерпали. Усім дорога рівновага, що запанувала на планеті. Ми живемо взагалі в постісторії: в постідейну та постіндустріальну епоху. Люди нарешті спокійно живуть, звільнившись від жахів науково-технічного прогресу (згадаймо ядерні та хімічні катастрофи третього тисячоліття). Маючи за обслугу величезну армію сторів. Займаються своїм клаптиком землі, своєю сім’єю, своїм маленьким, але таким глибоким світиком. На нічийних підприємствах люди працюють по дві години на день — для власного задоволення (мрія комуністів). Фашисти потурбувалися, щоби нас, людей, було на планеті мало. Доводиться сказати їм «спасибі». Нас мало, і благ вистачає на всіх. Що далі? Так, мирно і тихо, використовуючи тільки працю та м’ясо тварин, ми живемо вже багато поколінь. І це все? І це кінцева мета людства? Постісторія — це постіснування.

Далі буде

9

За десять рейхсмарок, які мені дав Розенберг, я купив Ельзі намисто. Спеціально поїхав до міста і довго ходив по магазинах. Усе-таки Ельза була жінкою. Останнім часом я якось дедалі більше забував про це. Інші всі для мене були жінками, а Ельза — просто Ельзою. Я не міг зрозуміти, що сталося. Куди зникло почуття до неї як до жінки? Щоправда, вона сама змінилась — Ельза. Коли я познайомився з нею в молодіжному таборі, вона щосили кокетувала: посміхаючись, кидала несподіваний погляд, ламалася, коли я її про щось просив... А найголовніше — вона часто збуджено сміялася, збуджено і трохи дико. Поширюючи навколо себе якесь поле радості, в яке хотілося якомога швидше зануритися. Невже людина може так змінитися? Невже і справді все це був набір свідомих чи інстинктивних прийомів, аби привабити чоловіка? І, щойно завдання було виконано, «жіночність» одразу зникла?

Я вибрав бурштинове намисто. Я все ще хотів вірити у краще. Бурштин — це був символ того літа біля моря, коли я зустрів Ельзу, зустрів і близько пізнав її. Ми ходили вздовж води рано-вранці та збирали дрібні камінчики, залишені на пляжі нічним припливом.

Побачивши Ельзу в бруднуватому фартуху (вона поралася біля плити), я непомітно поклав коробочку з намистом назад до кишені. Вирішив віддати пізніше, коли Ельза звільниться.

Увечері вона сіла щось шити. У неї завжди було багато роботи. Стори виконували тільки чорну, просту роботу, а тямущих служниць, як було в рабовласницьку епоху, у нас не водилося. Своєю завантаженістю вона була задоволена. Це неприємно дивувало мене, тому що — я це відчував — вона надавала перевагу роботі, коли я знаходився поруч. Чому так?

Підійшовши навшпиньках ззаду, я накинув їй на шию намисто.

— Ой! — підскочила Ельза. — Ти що, з глузду з’їхав? Боже, як ти мене перелякав. Що це?

— Це намисто.

— Яке ще намисто?

— Намисто тобі, — сказав я і вийшов.

Що відбувається? Я попрямував у «свій» закуток в кінці відкритої веранди. Тут я курив і заспокоювався себе щоразу, коли мені це треба було. Якого біса я купував їй це намисто? «З глузду з’їхав», «яке ще намисто» — ці фрази, а особливо її тон говорили мені про її справжнє ставлення до мене. Чим вона не задоволена? Тієї миті я ненавидів її роботу, її шиття: кому воно потрібно? Вона навмисне задовблює себе роботою, щоби кудись себе подіти. Я ж бачив це. Я почувався поряд із нею порожнім непотрібним місцем.

Прохолодне вечірнє повітря трохи заспокоїло мої нерви. Я курив і дивився на сторів, які мовби тіні рухалися за огорожею. Треба б їх нагодувати.

Уночі Ельза лягла поруч і відразу ж заснула. Вона важко дихала вві сні. Її велике тепле тіло, як це не дивно, збуджувало мене. Я тихенько встав, накинув на плечі халат і вийшов. Вона так ні слова і не сказала про намисто. Напевно, забула. Говорила щось про Альберта, про Кривого, який другий день ходив із забитою рукою. Завтра, напевно, згадає і подякує заради пристойності. Ніколи не думав, що можна почуватися таким самотнім поруч з іншою людиною.

Ніч стояла місячна. Ні звуку. Я вийшов на ґанок, подивився на величезне сліпуче коло над сараєм. Я не любив повного місяця. Ось точнісінько так само стояли собі люди і переживали ті самі почуття, дивлячись на місяць, тисячу, дві тисячі, три тисячі років тому. А тепер стою я. А через тисячу років стоятиме інший — на своєму ґанку біля свого хліва. Час — насправді щось примарне.

Раптом мені почувся наче якийсь звук, що долинав із загороди. Я спустився з ґанку й пішов до сторів. Щось ніби рухалося там, у тіні хліва. Я почув чиєсь сопіння і тихі стогони. І тут я остовпів. Я побачив Машу, що стояла рачки, і якогось абсолютно не знайомого мені юного стора, який швидко, напівстоячи, злягався з Машею ззаду (й від цього, напевно, втратив пильність). Обоє вони були повернені до мене спинами, і я міг бачити лише їхні спітнілі сідниці, що рухалися в одному ритмі.

Щойно я хотів щось крикнути, як стор нараз зупинився, прислухався і, побачивши краєм ока за огорожею мене, кинувся навтьоки. Він перемахнув через огорожу і зник у темряві. Я навіть не встиг нічого збагнути.

— Машо, — я відчинив хвіртку і зайшов у загін.

Машка, мабуть, злякалася, бо так і стояла рачки. Плечі її були зведені. Голова втягнута. Невже вона так боїться мене? Я погладив її по плечах.

— Машо.

Вона не дивилася на мене.

— Сядь.

Я потягнув її за плече, і вона сіла. Я бачив тільки її освітлену місяцем спину з довгим, від шиї до сідниць, ланцюгом хребців посередині. Ще бракувало, щоб невідомо хто її запліднив. Мені потрібне породисте потомство. Або це був хтось зі сусідніх сторів, або ж взагалі втікач. Останнім часом в Рейху спостерігалося дивне явище: стори дедалі частіше стали втікати в ліси, в гори і там, збиваючись у стада, жили далеко від людини. З моменту самої їхньої появи на планеті траплялися втечі, але це були винятки. І до того ж багато з них потім, зголоднівши, змерзнувши, поверталося. І жодних стад, в яких стори могли виживати, не було зафіксовано.

— Ну, хто це був, Машо?

Я взяв її за підборіддя, але вона різко висмикнула його з моєї руки і знову відвернулася. Це було ставлення. До мене.

— Питаю, хто це був?!

Я підвівся.

Останнім часом вона дедалі більше починала мене дратувати. Гаразд, ще дружина, а то звичайна худобина гратиме мені на нервах?!

— Я кого питаю?!

Так, ніби вона могла відповісти хоча би слово.

— Я тобі покажу, як трахатися з ким попало!

І, не в змозі довше стримувати себе, я ногою боляче вдарив її у стегно. Вона скрикнула й упала в бруд.

— Я тебе вб’ю, чуєш?! Уб’ю скотину!

І я вдарив її ще і ще. За кожним разом вона скрикувала і дедалі більше стискалася, ховаючи від ударів груди та обличчя. Навіщо я її б’ю? Жалібний плач змусив мене зупинитися. Вся в бруді, на боці, вона гірко ридала у мене в ногах.

Минуло кілька хвилин. Вона все голосніше ридала, неначе скаржачись на свою долю.

— Ну, йдемо за мною.

Я взяв її за лапу і повів у хлів.

— Стій.

Поставив її під душ і довго, милом і мочалкою, змивав із неї бруд.

— Ну...

Вона стояла переді мною, мого зросту, і дивилась у землю. Чиста, свіжа. Її стегна, плече і частина обличчя були у страшних синцях, лапи були опущені.

— Машо...

Вона подивилася на мене.

— Машо...

Я зрозумів, що знову божеволію.

— Пробач, чуєш?

Що я кажу? Кому?

Після цих слів вона скрикнула і кинулася мені на груди, ридаючи.

— Ну, прости мене, гада. Прости, благаю.

Я притискав її до себе, як людину. Я зовсім з’їхав з глузду. Я нікого в житті так не притискав.

— Тобі боляче, так? Боляче?

Я гладив їй хворі місця.

— Я більше не буду так, добре? Ах ти ж моя бідненька. Ніжна.

Її лапи обнімали мене за плечі. Ніколи мене так не обнімала Ельза. Ні, я втрачаю розум: звідки у сторів такі почуття? Я мав десятки сторів, але ніколи не помічав у них жодних людських почуттів. Найбільше мене вразило, що вона кинулася до мене після всього, що я з нею зробив. Мій голос, моє почуття були їй, напевно, дорожчі, ніж її самолюбство і фізичний біль. У сторів, звичайно, вона не могла навчитися нічого подібного. Але тоді виходить, що в неї людська — жіноча — душа. Тоді виходить, що вона не тварина?

Голова мені йшла обертом від божевільних думок і припущень. Мозок не міг впоратися з таким навантаженням.

— Ну, не плач. Не плач уже, чуєш?

Я поцілував її в голову. На поцілунок вона відповіла новим плачем. Вона роздирала мені душу.

— Машо, я тебе не буду більше бити, ніколи. Чуєш?

Я відвів її голову від своїх грудей і подивився в її повні сліз очі:

— Ти мила. Дуже мила.

І тут я виразно зрозумів, що переді мною стоїть людина. Справжнісінька людина, тільки гола і побита мною.

Отямився я на подвір’ї. Якщо я не звернуся до психіатра, то це погано закінчиться. Таке зближення з твариною — ненормальне.

Уже краще тоді просте скотолозтво: розумієш, що злягаєшся з твариною, й усе. Жахливо, огидно, але все-таки більш нормально.

Я повернувся у хлів. Хіба це нормально — боятися самого себе наодинці зі звичайною твариною?

— Іди сюди.

Я надягнув на неї нашийник і повів у загороду. З нашийником вона вже поводилася більш звично — так, як поводяться всі стори: боячись мене та підкоряючись мені.

10

рубрика «Політичне життя»

Заява

партії консервативних гуманістів

Якщо навіть погодитися з думкою, що ми перебуваємо в колі «вічного повернення», то все ж, аналізуючи минулі епохи, ми мали би визнати наявність виходу, прогресу. І цей прогрес завжди був пов’язаний із гуманізмом. З будь-яким новим проривом у галузі гуманізму. Можна сказати, що людство, якщо було живе, то завжди було живе гуманністю. Чим дихав античний світ? Християнством, яке зароджувалося, його пафосом. Рухом у якийсь новий «благородний» бік. Те саме ми можемо сказати про епоху Ренесансу. Про революції під гаслом свобод і прав людини. Про спробу будівництва комунізму. Якщо не самі справи, то думки, почуття людей були благородними, піднесеними. Благородство — суть будь-якого пафосу, а пафос — мотор руху, життя. Завдяки йому протягом тисяч років люди не просто народжувалися, їли, спали і вмирали, а кудись бурхливо рухалися, творячи історію. Тобто жили.

І ще більше: Ніцше та нацисти, які прийшли після нього й сповідували фашизм і теорію рас, — теж по-своєму гуманістичні. Вони думали про людину, хоч і розуміли цю людину та її блага по-своєму. Благородству немає звідки народжуватися, як тільки з думки про людину. А що у фашистів — не кажучи вже про Ніцше — багато благородства і думок про людину, це без сумніву. Інакше як би їхні ідеї завоювали світ? Якби не пафос благородства, який перекрив в очах багатьох «аморальне» підґрунтя нових ідей, яким чином можна було би побачити самоочевидну ницість теорій, що виправдовують «подвійну мораль», тобто насильство над іншою людиною?

Хай там як, а всі вони разом: християни, комуністи, фашисти (всі мічені вродженою плямою спільної приналежності до рабовласницької ери) — створювали вихор життя. Вони споріднені між собою тим, що це були не просто істоти, які безглуздо їли та вмирали, а люди ідей, представники аури ідей, тобто ідеального світу. У цьому вони всі протистоять світу тих, хто просто їсть, — світу так званої «реальності», світу матерії. Кожного з них по-своєму турбувала людина — хоча це здається і неймовірним, якщо згадати про тортури в камерах християнської, комуністичної та фашистської інквізицій. Але це парадокс руху: що гуманізм — де більше, де менше — був спрямований проти людини, перетворюючись на свою протилежність. А проте він зберігав кровний зв’язок зі своїм «благородним» коренем. Це дерево — з коренем благородства і гілками, обвішаними черепами — треба побачити. І що ж? Все одно біля витоків християнства стоїть цілком чистий Христос; біля витоків комунізму — цілком чисті добросерді мрійники про рай на землі; біля витоків фашизму — ті самі мрійники, плюс шляхетний Ніцше, який ніколи нікого не ґвалтував, який мріяв, як і всі, про кращу долю людини, про звільнення її від лицемірного і несправжнього існування, про «вищу людину».

Таким чином, ми бачимо, якщо для нас сьогодні й існує вихід, то він полягає тільки в гуманізмі — в якомусь новому гуманізмі. У новій благородній ідеї, яка би пробудила в душах людей джерело нових почуттів і тим оживила ці душі, зрушила з чергової мертвої точки історію. Але кого нам, у пострабовласницьку еру, сьогодні захищати? За яке майбутнє для людини боротися? За яку людину?

І тут ми повинні згадати про інші ідейні течії кінця II тисячоліття, не такі потужні, як християнство, комунізм і фашизм, з висоти нашого часу малопомітні, але які, втім, існували. Ми маємо на увазі ті гуманістичні течії, гуманізм яких було спрямовано не на людину, а на тваринний і рослинний світ. Ідея співчуття до всього живого, а не тільки до людини, бере початок у віддалених глибинах історії — насамперед у буддизмі та в інших східних релігіях. У християнстві її відлуння чути в ідеї постів, коли накладали заборону на споживання тваринного жиру та м’яса. Ще більш показовим є приклад юдаїзму й ісламу з їхньою принциповою відмовою від споживання свинини. Мусульманин, перш ніж убити тварину, молився Богові, заздалегідь просив прощення за майбутній вчинок. У євреїв навіть м’ясо тих тварин, яких було дозволено їсти, вважали неїстівним, якщо тварину було вбито неправильним способом (убивати її потрібно було одним ударом гострого ножа, щоби вона якнайменше страждала).

Однак до кінця II тисячоліття з’являються цілком світські рухи, що ставлять за мету захист тваринного та рослинного світу. Одні з них — скажімо, «Товариство захисту кішок», «Товариство захисту бездомних собак» — виглядали не завжди серйозно; інші, як-от рух так званих «зелених», боролися за збереження всього живого, а особливо — рослинного світу планети, перетворювалися навіть на серйозні політичні партії.

Сьогодні нам важко зрозуміти, як можна співчувати тваринам, не кажучи вже про дерево чи про квітку. Однак це співчуття якимись невидимими нитками пов’язано зі співчуттям до людини. Гуманізм — це здатність «я» ідентифікувати себе з навколишнім світом. І насамперед зі світом живого. Тобто це — почуття спорідненості людини з усім, що існує навколо неї. Витоки цього почуття — у підсвідомості. І, власне, людина — це і є ця здатність. Сплески цієї здатності знаменують в історії людства початок нових модифікацій людини. Такими, зокрема, були представники вегетаріанства — руху, що виступав за споживання винятково рослинної їжі.

Тож основні ідейні течії минулого були пов’язані зі ставленням до людини. Але вони себе повністю вичерпали у процесі історії. Тому ми повинні уважніше придивитися до інших, нехай і зародкових ідей, що не набрали достатньої сили. Придивитись і побачити в них джерело не менш приголомшливої істини, яка їх живила. Бо ж була якась істина, що відвертала людину від убивства тварини, від споживання її м’яса. Ця істина не дозволяла сприймати тіло тварини як їжу! Приголомшливі документи тієї епохи — так звані «червоні» та «білі» книги. У них описували рідкісні, під загрозою зникнення з планети, види тварин, рослин, які необхідно було оберігати.

Повернемося від екскурсів у минуле до нашої дійсності й поглянемо з цієї точки зору на себе. Нас, які вирішили нарешті проблему ставлення людини до людини, оточують не просто ті самі тварини та рослини. Ми знаходимося в унікальному становищі. Уперше в історії людства серед тварин з’явилися людиноподібні. Це не просто живі та розумні істоти, з якими можна було би відчувати «спорідненість по життю». Це ще й у всьому тілесно ідентичні нам істоти! Але як ми ставимося до них?

Питання ставлення людини до сторів давно кимось вирішене і закрите. Стор — це тварина і, отже, для нас, для нашого морального почуття він не існує. Думка про те, щоб експлуатувати людину (не кажучи вже про її вбивство та поїдання!), викликає в кожного з нас величезну огиду. Ось уже безліч століть у нашому суспільстві панує неогуманістична мораль. І ця мораль протиставляє себе «гуманістичній» моралі рабовласництва, яка мирилася з експлуатацією, з війнами, з убивством людини (згадаймо бодай смертні кари, що їх вона освячувала чи принаймні допускала). Але як гуманістична, так і неогуманістична мораль стосуються тільки і винятково людини.

Однак існує ще й більш глибокий — консервативний — гуманізм захисників усього живого на планеті. Він здавався смішним у ті часи, коли треба було захищати саму людину, її права та гідність. Але він не тільки не смішний, а постає як єдиний живий порятунок сьогодні, коли епоха нехтування людини людиною — в далекому минулому. Наше суспільство задихається від відсутності пафосу; не рухаючись, воно на очах загниває. Але рухатися є куди. Консервативний гуманізм відкриває людству нові, ще неосвоєні горизонти. Ми задихаємося від того, що наш емоційний світ збіднів. Але будь-яке зубожіння світу почуттів — це лише свідчення сонного стану.

То прокиньмося ж і погляньмо на себе! На те, як ми, люблячі батьки і матері, яких жахають розповіді істориків про вбивства та людоїдство, вбиваємо собі подібних. Нікому і в голову не прийде задуматися про право тих, кого ми вбиваємо та поїдаємо, на життя. Така постановка проблеми сьогоднішній свідомості здається дикою. Але зате не диким здається експлуатувати, бити, тримати у бруді, вбивати собі подібних. Усі ці дії не викликають у нас жодних почуттів.

Ми розуміємо, що від нас вимагатимуть конкретних пропозицій, а не безглуздого пробудження емоцій. Логічно напрошується питання: якщо сьогоднішнє ставлення до сторів є аморальним (на тій підставі, що стори — тілесно ідентичні людям), то що робити з усією нашою цивілізацією, що тримається на сторах? Тоді потрібно вирішувати питання про їхню заміну. Ким? Знову людиною? Знову нове рабство? Або ж — автоматичними пристроями? І знову повернення до всіх відомих жахів давно відгримілої індустріальної ери? Ми перебуваємо в колі «вічного повернення». Але й мовчати не дозволяють нам жахливий застій і моральне почуття.

Партія консервативних гуманістів заявляє: наша мета — розбудити почуття і свідомість людей. Розбудити життя. Ми усвідомлюємо, що тим самим ми ввергаємо людей в напружене існування: доведеться посилено думати, сперечатися, вирішувати надзавдання, яких для сьогоднішньої свідомості ніби не існує. Своїм закликом жахнутися собою, оглухлим до цілком людських криків подібних на тебе (наша проклята спорідненість з фашизмом!), ми дисгармонізуємо буття. Але це, можливо, і є власне життя: не спляча совість, а совість, яка ставить запитання. Ми хочемо жити, дихати, а жити можна тільки нею. Бо невже ми менше люди, ніж наші далекі предки, які довго молилися небесам — перш ніж перерізати барану горло?

Президія Партії консервативних гуманістів

Від редакції

Друкуючи Заяву Партії консервативних гуманістів, ми керувалися Постановою Вищої Ради Рейха «Про надання трибуни політичним рухам і організаціям». Наведені в Заяві думки здаються далеко не безперечними, але заслуговують на увагу та обговорення. Ідея переглянути наше ставлення до сторів давно витає в повітрі. З іншого боку, вона малозрозуміла більшості населення планети. Вона, безумовно, несе в собі загрозу тим усталеним уже формам і принципам життя, які існують не одне століття. І все-таки Моральний Кодекс Неогуманіста диктує нам надавати будь-якій людині та будь-якій організації право висловлюватися, навіть якщо висловлювані ідеї здаються дивними і незрозумілими більшості. Заборону накладено лише на поширення ідей, що закликають до експлуатації людини людиною та до насильства над людиною. Ні того, ні іншого Вищий Комітет Цензури газети «Голос Рейха» в Заяві не побачив.

Пропонуємо політикам, фахівцям і просто читачам висловити свою думку.

11

Наступного ранку я голився у ванній, коли почув Ельзин голос:

— Де ти там?

— Що таке?

— Я щойно була в загорожі. Це якийсь жах, йди подивися.

— Я голюсь.

— Ти голишся, а хтось побив нашу Машу! Її неможливо впізнати!

То була її звична логіка. Згідно з нею, моя провина полягала в тому, що я голюся.

— Ну і що? — я продовжував голитися.

Я вже виробив типову реакцію на її раптові збудження: продовжувати робити те, що робив в даний момент, неначе нічого не сталося.

— Як це що? — це була теж її звична реакція на мою реакцію. — Хтось калічить наших сторів, а тобі все одно?

— А чому ти кричиш?

— Тому що ми не мільйонери, щоби щороку купувати нового стора. Адже її могли вбити!

— Я думаю, це Кривий, — сказав я. — Відколи він пошкодив руку, то став нервовим.

— Хіба? — Ельза стояла у дверях, спираючись на одвірок; я бачив її в дзеркалі. — Навіщо він її побив?

— Не послухалася.

— Треба тоді її прив’язувати на ніч. І взагалі, час уже його колоти.

— Наступного року, — сказав я. — Коли підросте Бичок.

Бичком ми назвали молодого сильного стора, сина Красулі, нашої старшої самки.

Того ж дня я мав нарешті розмову з Альбертом. Була субота, Альберт на заняття не йшов, сидів удома. Треба ж нарешті виконати батьківський обов’язок: поговорити з сином про життя, про його майбутнє. Я все відтягав цю розмову. Чесно кажучи, не відчував за собою права виступати в ролі знавця істини. Сам я не дуже розумів, навіщо я живу і чи так живу. «Авторитет батьків» завжди спирався на обман: що вони володіють кінцевою істиною і що їхнє життя — правильне. Але я не знав, що таке правильне життя. Як сказав один античний мудрець, «правильне життя — це моє». Ось це більше відповідало дійсності.

— Альберте, я хотів би з тобою поговорити.

Я зайшов до його кімнати без стуку. До цього я не раз думав, як почати розмову, як підступитись. Ось уже два роки, як син змінився, замкнувся в собі і з ним стало важко говорити. Якби я почав стукати в його двері і питати дозволу ввійти, це, напевно, сподобалося б йому. Але, з іншого боку, таким чином я би від самого початку перетворив себе на якогось прохача, а він просто зглянувся би на мене. Усе ж таки я був йому батьком, і занадто вже велика ввічливість, мені здалося, в цьому випадку недоречна, може спровокувати неправильне розуміння ситуації. У батька повинні бути авторитет і воля.

На жаль, вийшло не зовсім так, як я хотів. Я очікував, що Альберт скаже: «Заходь, тату», — а натомість побачив тільки переляк на його обличчі (він не очікував, що відчиняться двері). Він щось писав і в мене на очах швидко сховав у стіл якийсь зошит (напевно, щоденник). Вийшло, звичайно, по-дурному. Та відступати вже було нікуди.

— Я хотів би поговорити з тобою, — повторив я, сідаючи навпроти, на диван.

Він продовжував мовчати: з якогось часу це стало його звичною манерою спілкуватися зі мною, яка у мене просто викликала лють. За що він мене ненавидить? Що я йому зробив?

— Альберте, ти вже дорослий і скоро закінчиш школу.

Я говорив і відчував всю абсурдність і нікчемність своїх слів, — так ніби ми обидва розуміли, що розігруємо для годиться якусь вульгарну сценку з виховного роману. У мене не було контакту з ним, а без цього все безглуздо і паскудно. Чому в мене такий син? Коли я ростив його, то думав про глибокий зв’язок між ним і мною. Про зв’язок, який врятує мене від самотності в житті. Про його почуття до мене, батька: про любов, повагу, відданість. Але нічого цього не було. Навпаки: ні з ким іншим більш гострої самотності я не відчував. Хіба що з Ельзою. Дружина та син були єдиними у світі людьми, поруч з якими я не хотів жити, настільки я відчував себе непотрібним, зайвим.

— Коротше, ти на порозі життя, — сказав я. — Ти повинен вибрати якусь професію...

— Все одно я буду актором, — сказав Альберт і вперше, з викликом, подивився на мене.

Я був його ворог, він, видно, довго чекав нападу, готувався, добирав потрібні слова, й ось битва почалася. Який абсурд.

— Альберте, хіба я тобі сказав, що тобі не можна бути актором?

Найбільш прикрим було те, що Ельзи, від якої і йшла «заборона на професію» і сама ініціатива цієї розмови, він не боявся і таких ворожих почуттів до неї не плекав.

— Альберте, я з тобою говорю (він не відповів мені). Я ж не проти твого вибору. Просто ти повинен все знати про своє можливе майбутнє.

Тут він нарешті заговорив, дивлячись не на мене, а кудись собі під ноги:

— Що знати? Що за це мало платять?

Я був вражений, з якою іронією, з яким почуттям до мене він це вимовив.

— Річ не в платні, — сказав я. — У мистецтві можна бути або всім, або нічим. Ось що лякає мене і маму. А шансів стати всім дуже мало.

— Тому що я нездара, так?

Здавалося, він готовий мене вбити.

— Я не кажу цього.

— А що ти кажеш?

— Я ж жодного разу не чув, не бачив твоїх проб. Та якби і бачив — хіба я театральний фахівець?

— Ну тоді чого ж ви лізете не в своє діло?

Він продовжував дивитися собі під ноги.

— Тому що ми хвилюємося за тебе, — сказав я, проковтнувши образу.

— І хочете з мене зробити бухгалтера?

— Зовсім ні. Єдине, чого я хочу, — це щоб ти був щасливий у житті. Щоби потім не шкодував, що все твоє життя пішло не в той бік.

— А звідки вам відомо, в який бік повинно йти моє життя?

З ним було важко, майже неможливо говорити.

— Нам не відомо, але...

— Ну то й не лізьте, якщо не відомо.

Я не знайшов, що відповісти. Сидів якийсь час, відчуваючи своє безсилля і поразку. Чи не занадто високої він про себе думки, ким він себе уявляє, молокосос? Мати, батько для нього — порожнє місце. А що буде далі?

Я підвівся.

— Ось що, Альберте, — сказав зміненим глухим, тоном. — Ти не маєш права так говорити зі своїм батьком. Я тобі не твій однокласник. Я прийшов до тебе з добром, з думкою про тебе, про твоє щастя, з турботою про твоє майбутнє, а ти мені грубиш, як...

— Та дайте мені спокій із вашими турботами!..

І він, упавши обличчям на стіл, раптом почав плакати.

— Я...

— Іди звідси! — закричав він голосом, який зривався.

Весь червоний, я вийшов із кімнати. Що з ним? Треба би почитати книги про підлітків. По суті справи, він вигнав мене. Вигнав геть.

— Чого ти такий червоний?

— Та ти мене залишиш у спокої чи ні? — Ельза аж оторопіла від мого крику. — Живіть ви всі, як хочете!

І я хряснув вхідними дверима. Та перш ніж двері зачинилися, я встиг почути її крик, кинутий у спину:

— Тобі треба лікуватись у психушці, чуєш?!

Мене всього трясло. Що з моїми нервами? Я відчинив ворота загороди й пішов до Кривого, який працював у кутку. Непошкодженою рукою він колов дрова. Інші стори, побачивши мене, кинулись у протилежний кут, трясучись від страху. Невже я таке чудовисько?

— Пішов геть!

Я відштовхнув Кривого й узявся рубати дрова зі шаленою швидкістю.

Через півгодини я впав просто на настил, весь мокрий від поту й уже спокійний. У кутку, збившись у купу, стояли стори. Стояли і дивилися на мене десятками очей.

12

Руда снилася весь наступний тиждень. Такого зі мною ще не було. Повторювався один і той самий сон: я її колю, вона страшно кричить, я виймаю ножа, вона перестає кричати і дивиться на мене. Тоді я знову занурюю в неї ніж — і вона знову кричить. І так без кінця. То дивиться на мене, то кричить.

— Що з тобою?

Ельза невдоволено глянула на мене.

— Не спиться.

Я сидів у ліжку і дивився на свої ноги.

— Піди випий снодійного.

— Не хочу.

— Ну, що трапилося?

Я вагався, казати чи ні.

— Нічого.

Вона все одно не зрозуміла би. Як усі жінки, вона не могла дивитися, як убивають тварин, але моїх почуттів у неї не було. У неї був звичайний жах перед умертвінням і тільки.

На той день було призначено нараду в редакції, тож я вийшов з дому раніше, ніж зазвичай. Мені подобалися ці дні, коли я відчував, що «повинен» щось зробити: коли сила, яка змушувала мене щось робити, знаходилася не в мені всередині, а діяла ззовні. Я просто мусив встати о шостій ранку і прибути до редакції. Це було рабство, і це була якась свобода. Мені не треба було вирішувати, чим зайнятися, робити болісний вибір. Все спрощувалося всередині. Дивно, але я себе навіть більше поважав у такі дні — хоч і не належав собі.

Я вийшов з двору, навіть не згадавши про сторів: про Машу, про Кривого. Я згадав про них, лише сидячи в автобусі, — згадав і чомусь зрадів, що забув про них. Останнім часом я жив якимось дивним життям: переживаючи ніби не свої думки та почуття. Стори занадто глибоко увійшли в мене: я думав про них, я проводив з ними час, вони снилися мені. Раніше, в молодості, цього не було. Не можна стільки уваги приділяти звичайним тваринам — це ненормально.

Дорога пролягала через поля, які жовтіли аж до обрію житом, безлюдні, задумані, вони вносили якийсь спокій в душу. Це був гарний ранок, сонячний, тихий. Підстрибуючи на вибоїнах, я спостерігав за хвилями золотого моря, які гнав у далечінь прохолодний вітерець. У такі хвилини, звільнений від усього, я забував про час і про те, куди та навіщо я їду.

— Газетку не хочете?

Останнім часом почали продавати газети в автобусах. Я дістав монети й узяв у водія газету. Виконуючи завдання редакції, я якось мало цікавився, де і на якій сторінці, в якому номері надруковано мій репортаж. Робити газету, контактувати з читачами, зі суспільством, «тримати руку на пульсі» — це робили за мене «у верхах». То було не моє діло і не моє життя. Колись я заздрив тим, хто «робить газету», «створює громадську думку», живе духом суспільства. Та згодом перестав: мене тягнуло в село, на свою ферму, «далі від світу». Там я більше був собою, там був мій світ. З часом я зрозумів, що мене влаштовує робота виконавця «окремих замовлень». Я робив репортаж, віддавав його до редакції. Що відбувалося далі — мене не цікавило. Я робив деталь, а механізм із деталей складали інші.

— Прочитайте, на першій сторінці вгорі — цікаве повідомлення.

Я підніс до очей газету (то був «Наш час») і побачив заголовок, набраний великими літерами:

СЕНСАЦІЙНЕ ПОВІДОМЛЕННЯ ЗІ ШТАБУ ПКГ

Як вдалося дізнатися нашому кореспондентові з достовірних джерел, ось уже десять років, як ПКГ (Партія консервативних гуманістів) проводить таємний суспільний експеримент. Приблизно два десятки найбільш фанатичних членів партії обох статей ось уже десять років живуть під виглядом сторів у різних господарствах наших співгромадян. Як повідомило те саме джерело, метою акції є «випробувати на собі» життя сторів, зібрати документальний матеріал, а також викликати у громадськості шок. Бо тоді ніхто зі співгромадян не може бути впевнений, що в його хліві не живе людина і що він навіть, можливо, не спожив цю людину як їжу...

Я кинув газету на сидіння поруч і дивився на збурені вітром хвилі жита, які бігли аж до обрію.

— Скандальна газетка, правда? — гукнув, напівобернувшись, водій.

— Так, — відповів я.

— Уже не знають, що і придумати, а фактів нема. Моя дружина як прочитала, каже: все, їсти стора більше не буду — я не людожерка. Гумор, ні?

Я не відповів. Маша — вона... Ні, я, напевно, зійду з розуму.

У редакції тільки й говорили, що про сторів. Виявляється, поки я переймався своїм життям на фермі, «громадська думка», як і «події», не стояли на місці. На відкритті «летючки» головний сказав:

— Ми офіційна газета Рейха, і ми зобов’язані перетравлювати все, що відбувається в нашому суспільстві. Повторюю: не відкидати, а перетравлювати. Проблема сторів не існувала тисячоліття, й ось вона постала. Звичайно, ми можемо звинувачувати в усьому партії та організації, бо їм, мовляв, це вигідно: в такий спосіб вони набирають політичні бали. Та якщо дивитися правді в очі, то насправді зрушився якийсь пласт у головах і в самому житті. Ось останні повідомлення Служби Контролю: кількість сторів-утікачів, які живуть стадами в малодоступних місцевостях, зросла за останні двадцять років утричі. Збільшилася кількість випадків скотолозтва. У номер ми даємо репортаж про молоду дівчину, яка, фактично, живе зі стором як із чоловіком.

У залі зашуміли.

— Тихіше, друзі. Це ще не все. Як виявилося, ця дівчина належить до законспірованої секти, яку таємно підтримує ПКГ. Члени секти поділяють ідеї ПКГ і зобов’язалися створювати «сім’ї» зі сторами. Ви розумієте, що це означає?

— Нехай собі створюють! — підвелася з місця Алоїза Гершен, заступник заввідділу реклами. — У нас свобода!

— Так, — відповів головний, суворо подивившись на неї, — але уявіть собі почуття і психологію тих, у кого чоловік — стор? Це не просто збочення! Яка свідомість таких людей? А головне — якою буде свідомість їхніх дітей? Що вразило нас у цій історії, то це те, що у дівчини є від стора двоє дітей.

У залі залунали голоси, знову зашуміли.

— Дозвольте мені!

На трибуну піднявся один із найстаріших працівників редакції, Джон Керрол, заступник головного.

— Мені здається, друзі, ми підійшли до тієї межі, коли треба вирішувати: або безконтрольна свобода, або наша цивілізація. Ця жінка й ці діти — вже зовсім інші люди, з іншими очима та поняттями. У них інший мозок. Вони вважають, що живуть у суспільстві нацистів і людожерів, тоді як ми, абсолютна більшість, що населяє Землю, зовсім не вважаємо себе чудовиськами. І ця більшість аж ніяк не схильна терпіти, щоби купка напівнормальних сектантів, отримавши трибуни, зображала всіх інших людей чудовиськами.

— Ви хочете затулити їм роти! — вигукнув хтось із задніх рядів.

— Досі, — сказав оратор, — ми були вірні принципам свободи слова. Ми керувалися Конституцією Рейха. Але, між іншим, аби існувала сама конституція чогось, потрібно, щоб існувало це щось. Першим пунктом у Конституції записано, що вона допускає все, крім підриву самого Рейха, самої неогуманістичної цивілізації. Про це забули деякі працівники редакції, які вважають, що їм належить не наслідки надрукованих слів передбачати, а дотримуватися принципу «свободи самовираження».

— Але це — слова з Конституції! — вигукнув той самий голос із задніх рядів.

— Ви що, не розумієте, що нас «притиснули до стінки», що нас загнано? — миттю відреагував Джон Керрол.

У залі запанувала мертва тиша.

— Культивують не думки, а почуття — почуття, не знайомі нашим дідам і прадідам. Усупереч дійсності ідеологи ПКГ змушують нас ставитися до тварин, як до себе самих, бачити у тваринах людей. При цьому вони використовують факт тілесної схожості. Вони хочуть повернути нас у далеке минуле, зробити з нас фашистів. Але дозвольте: там у хлівах тримали людей. Людей, які розмовляли, писали вірші, молилися Богові. Покидьки, нелюди знущалися з людей, розумієте? Убивали та ґвалтували їх, експлуатували, а врешті почали і поїдати.

— З людей не можна знущатись, а зі сторів, про яких ще не відомо, чи це не люди, можна?!

То був той самий голос позаду.

— Я бачу, ми недооцінювали сили ПКГ, — відповів оратор, спрямовуючи погляд у задні ряди. — Ви бачите, вони навіть тут, серед нас. Вони домоглися публікації своїх матеріалів у центральній газеті Рейха, а тепер присутні на нашому зібранні.

— Шановний пане Керроле, через те, що питання стосується проблеми, яку підняла саме ПКГ, я вирішив запросити їх на наше засідання, — втрутився головний.

— Дуже мило, — відповів промовець. — Зрештою, нехай послухають, раз уже вони мають такий вплив на наше керівництво. Назвіть мені хтось стора, який би молився Богові, слухав Бетховена, хоча би вимовляв членороздільні звуки!

— Це люди!

Усі обернулися назад. Цього разу в задніх рядах піднявся молодик у шкіряній куртці, волосся модно підстрижене, на шиї шарф.

— Вони не говорять, тому що виросли у скотячих умовах і тому що у них атрофований мовний апарат. Світ вони бачать, звуки чують, під Бетховена плачуть.

— Брехня!

— Ні, правда. Вони здатні переживати вищі почуття. Це ті ж люди, з яких ми зробили скотів і яких пожираємо, подібно до людожерів.

— Ви бачите! — скрикнув Керрол. — Вони нас усіх записали в людожери.

Раптом хлопець вийшов зі задніх лав і попрямував до трибуни. Поруч із ним ішла красива дівчина, одягнена теж у чорну шкіряну куртку.

Піднявшись на сцену, хлопець повернувся до залу:

— Подивіться на неї. Вона моя дружина. З неї повинні були зробити ковбаси на м’ясокомбінаті, звідки я її врятував. Її не мало бути, вона повинна була пройти через шлунки вас усіх.

Люди в залі посхоплювалися з місць, зчинився неймовірний галас. Хтось щось кричав. Хтось вибіг із залу.

— Це неподобство! — кричала в напівістериці якась жінка. — Заберіть же їх нарешті!

— Виведіть їх із залу! — нестямно заволав і собі Керрол, сповнений обурення.

Усі дивилися на головного — літнього лисого інтелігента в окулярах, який сидів поруч із трибуною. Той повільно підвівся і сказав:

— Панове, товариші! Прошу вас, тихіше! Ви знаєте, що в нас немає традиції будь-кого виводити із залу. Та й у нас нікому це робити. Конституція забороняє чинити насильство над людиною...

Тоді Керрол знову заговорив, голосно, на повний голос:

— Ви бачите! Ви прекрасно бачите, наскільки ми безсилі! Купка сектантів, маніпулюючи Конституцією, нав’язує нам усім свої дикі поняття, згідно з якими вони святі й борці за гуманність, а ми всі — все населення планети — покидьки і мало не нацисти. Щоби підірвати всю нашу цивілізацію, їм залишилося тільки захопити у свої руки засоби масової інформації. Поки що їхні ідеї і нав’язувані ними почуття та поняття обмежуються вузьким колом осіб — але вже з’явилися перші статті в центральній газеті Рейха...

— Пане Керроле, ми публікували їх в порядку дискусії, ви це знаєте, — втрутився головний. — Услід за ними були надруковані не менш глибокі відповіді представників офіційних інституцій.

— Але про саме існування цих ідей — завдяки нам — уже дізналися у віддалених куточках планети. Ми повинні подумати над тим, що ми робимо і до чого йдемо. До суспільства, де сторів будуть одягати в людський одяг і вводити в людське коло? А потім, повернувши їх у хлів і зарізавши, говорити, що ми зарізали людину?

— Дозвольте мені сказати! — на сцену вискочила Кейль, відома журналістка. — Мій чоловік — дресирувальник мавп. Я сама бачила, наскільки можна видресирувати мавпу. Будь-який дресирувальник вам розповість, що так звана «висока музика» складається з тонів, які діють на нервову систему не тільки людей, а й багатьох тварин, сльози капають самі собою. Плачуть мавпи, виють і плачуть собаки, певна музика може викликати занепокоєння і навіть сльози у корови. То що, будемо їх усіх називати на цій підставі «людьми», одягати в людський одяг, одружуватися з ними і вводити їх у людське коло? От життя настане! Люди зі свинями перемішаються!

— Товариші, панове! Прошу вас, тихіше! — головний подзеленькав дзвіночком.

— Я ось що хочу сказати, — продовжувала Кейль. — Я з’їла стільки сторів за своє життя, що мені вже немає шляху назад — навіть якби мені хтось насправді довів, що стор — це людина. Ні я, ні ви, ми не можемо й ніколи не зможемо жити з думкою, що ми чудовиська. А ці фанатики, — вона показала на хлопця у шкірянці, який весь час мовчав, — вимагають: будь ласка, ну визнайте, що правда за нами, визнайте себе чудовиськами, а нас благородними борцями за «тотальну гуманність». Та це ж жорстоко, врешті-решт! Жорстоко щодо людей, яким — це важко зрозуміти? — нестерпно бачити себе чудовиськами. Але це жорстоко подвійно, якщо мова йде не про правду, а про брехню, про підміну фактів, про викривлення фактів. Так, стори — живі істоти. Як є живими істотами корови та свині. Стори працюють нарівні з кіньми в полі. Стори обслуговують нас вдома, оскільки вони все-таки розумніші за інших тварин. І нам шкода їх, коли ми їх експлуатуємо, коли вбиваємо. Ми, люди, — не залізо, у нас є жалість. А хіба хороший селянин не шкодує свого коня? Хіба він в певних ситуаціях не віддає коневі свій хліб? Але він не божеволіє і втримується в системі людських понять. Він не перевтілюється в коня до такої міри, аби відчувати, що він не має права орати ним землю, споживати його м’ясо, коли нема чого їсти його дітям. Здоровий глузд у нього сильніший за безумство почуттів. Але якщо у когось сильніше безумство, якщо у когось ненормальні, шизофренічні почуття, які змушують його вдягати корову у фрак — то невже ми повинні всі заразитися безумством, дозволити купці ненормальних перемішати в нашій свідомості поняття і почуття і зруйнувати основу тисячолітньої цивілізації?..

Я повертався з редакційних зборів приголомшений. Усе це було, як сон. Кейль, висока, повна, розмахуючи руками, кричала: «Невже Бог не розумів, що робив, коли розділив “людей” і “тварин”?!» На що хлопець у куртці їй відповідав: «Нічого він не ділив. Він не створював понять “людина” і “тварина”! Це ви придумали, що тільки “людина” відчуває біль, тугу, страх смерті, радість, любить і страждає. Будь-яке життя рівноцінне людському!»

Я не міг цього всього слухати і втік слідом за іншими. Збори перетворювалися на безлад, і невідомо, чим закінчилися. Для мене все це було як грім з неба: я не думав, що у когось ще до сторів є такі почуття, як у мене.

13

Стори лежали посеред бруду, без сорому, хто де, відпочивали після спекотного та виснажливого дня. Повернувшись, я нічого не сказав Ельзі про збори, а відразу ж пішов до них. Кривий саме мочився, коли я підійшов ближче. Він подивився на мене, але продовжував мочитися, мовчки дивлячись кудись у мене та крізь мене.

Ні, вони таки тварини. Я не знаю, звідки у мене взялись інші почуття. Незважаючи на людську будову тіла, вони тварини. І Кривий, і Бичок, і Маша. Це ж очевидно. Досить поглянути: відсутність мови, понять про чистоту і сором, тваринний страх перед людиною.

— Ей! — крикнув я, і всі стори підскочили, як за командою, трясучись і дивлячись на мене.

— Eй! — і я взявся шмагати батогом у повітрі, спостерігаючи, як вони забиваються в дальній кут. І це люди?

Коли я сидів у залі, мене охоплював жах від думки, що я, як і той хлопець у шкірянці, ставлюся до сторів як до людей, вважаю їх людьми. Я почувався таємним злочинцем, іще одним ненормальним, про котрого ніхто в залі не підозрював. Мене жахало, що тільки той хлопець, якого всі вважали божевільним (і я також), може мене зрозуміти. Але ні, я помилявся. Слава Богу, я відрізняюся від того психа — так, психа. Тому що треба зовсім втратити почуття реальності, щоб у брудній тварині, яка тільки те й робить, що їсть і випорожняється, побачити людину.

— Ух, ти ж... — я підійшов до однієї з самок і поплескав її за вухом. Її повні груди були в гною, вона лежала на своїх же власних фекаліях.

— Іди сюди.

Я відвів її вбік і, вихопивши з-за спини приготованого ножа, засадив їй під лівий сосок. Вона навіть не встигла злякатись, уражена точно в серце, й упала мертвою. Стори закричали і кинулись у протилежний кут, охоплені жахом. Я засміявся, відчувши дивне полегшення.

— Навіщо ти її зарізав? У нас ще повно м’яса!

Ельза стояла на порозі, коли я вніс обидві шинки, волочачи копита по підлозі.

— Вона майже не давала молока, — сказав я, не знаючи, що відповісти. — Я продам м’ясо, і купимо тобі нову сукню.

Я відчув, що Ельза відступила перед фактом. Іноді вона поступалася, не розуміючи сенсу того, що я робив (часто я й сам його не розумів), і за це я був їй вдячний. У такі хвилини я почувався чоловіком, ставився до себе як до чоловіка: я щось робив, не питаючи її.

Коли я розрізав стору — мені здалося, вона тихо стогнала.

Кров тамувала в мені якесь почуття. Лише тепер я зрозумів, що не випадково (як, напевно, й мій батько) колю та розбираю м’ясо сторів. Мені це було потрібно. Підходити, бачити чужий страх і тремтіння, відчувати свою цілковиту владу, зупиняти процеси життя.

Того вечора я говорив з Машею, посадивши її перед собою в душовій:

— Ти ж не людина? Чуєш, Машо? Ти ж не завдання виконуєш? Я ж тебе можу і зарізати. Чуєш? Машо! Я повинен знати, хто ти.

Вона дивилася на мене довірливо, не розуміючи слів. Зовсім гола, вона не приховувала нічого зі своєї природи.

— Пішла до хліва!

Я стьобнув її, коли вона кинулась утікати, батогом.

Тієї ночі Ельза любила мене — сама, притискаючись до мене, як до незнайомої сили.

— З тобою щось відбувається? — запитала вона мене, що лежав на ній майже без почуттів, нещасного. — Я ж бачу.

— Я...

Що я міг сказати їй? Як міг висловити той хаос, який дедалі більше заволодівав моїм розумом і моїми почуттями, несучи мене далеко від себе, невідомо до чого?

— Не плач, дурненький.

І я судомно, ненавидячи себе і її, звільнився, як у безодню.

14

Через кілька днів мені зателефонували і повідомили, що на Вищій Нараді Рейха було розглянуто питання про головного редактора нашої газети. Його замінив Керрол. З газети без пояснень було знято рубрику «Політичне життя». Я не знав, як реагувати. Як і багато інших, я був за свободу слова, проте я також відчув на собі, який хаос в мозку і в душі може викликати купка фанатичних людей, здатних вкласти в голову поняття, з якими просто неможливо жити. У країні коїлося щось недобре. Тільки тепер я зрозумів, що, занурившись у фермерське життя, був відірваний від подій.

Пополудні зателефонував Теодор Дубов, мій колишній однокурсник, який працював у відділі соціальних проблем, і напросився приїхати в гості. Я саме розмішував у відрі корм для сторів, коли він з’явився на порозі — підтягнутий, ще молодий, у світлому плащі й зі своєю незмінною папкою під пахвою.

— Почекай мене в саду, я зараз.

Я закінчив розмішувати, відніс їжу й пішов у сад. Теодор лежав у шезлонгу, гортаючи «Історію Рейха», журнал, який почитувала на дозвіллі моя жінка.

Я сів у шезлонг навпроти. Я любив ці приїзди завжди невгамовного Теодора — рідкісні, але такі потрібні мені. Тут, на фермі, де я іноді безвиїзно проводив і по два тижні, мені не було в кому відображатись. Ельза, син — вони були поруч, але... не відображали мене. Тобто вони мене відображали, але так, що я дедалі частіше жахався. Я не був собою з ними. Це були не ті люди, які могли б зрозуміти мене в потаємному — зрозуміти і, можливо, пояснити мені себе самого. Або хоча б зрозуміти.

Чому я не був щасливий зі своєю сім’єю?

— Ти виглядаєш не дуже, — сказав, ніби вгадавши мої думки, Дубов.

Він відклав журнал і дивився уважно на мене. Колись ми з ним ділили одну кімнату в гуртожитку.

— Усе гаразд, — сказав я.

Я чекав, що він сам повідомить, навіщо приїхав.

— Ти знаєш, що головний тепер — Керрол?

— Так.

— І тобі байдуже?

— Майже.

Я сказав правду: не відчував себе у змозі чинити опір будь-чому. Я не розумів сенсу. Я завжди був фаталістом у глибині душі: якщо поміняли головного, якщо одну рубрику зняли, іншу ввели — значить, це доля. Невже тепер можна повернути головного і його рубрику, змусити час текти навпаки?

— Багато хто пішов з редакції, — сказав, помовчавши, Дубов.

— І ти?

— І я.

Я подивився на нього: він був зосереджений, очі світилися завзятістю, метою, він був готовий до якоїсь боротьби. Раптом я позаздрив: йому є чим жити. Він живе. Він радий, що головного зняли, що нарешті «щось сталося». Що можна «протестувати», «боротися за щось». Не важливо за що — тільки би не ці вбивчі будні газети, яка «висвітлює наше мирне життя». Хотів би я так бачити сенс у звільненні з газети, як він.

— Я знаю, що ти вирішив залишитися... — сказав Дубов.

— Я нічого не вирішив. Я тоді пішов зі зборів і просто ще не з’являвся.

— Але ти хочеш залишитися?

— Я нічого не хочу.

— Не розумію, — Дубов, підвівшись, пересунув шезлонг ближче до мого. — Послухай, Дім. Ми хочемо створити нову газету.

— Яка буде захищати права сторів?

Здавалося, він не очікував такої швидкої реакції.

— Яка буде вільно обговорювати все, чим хворі наші думки і наша совість.

— Хворі, — сказав я. — Гарне слово.

— Ти хочеш сказати, що згоден з Керролом?

— Нічого я не хочу сказати. Чому ти постійно вважаєш, що я щось «хочу сказати», «вирішити»?

— Але в цьому світі не можна жити без позиції. Людина завжди щось «хоче сказати» — не словом, то поведінкою. Кожен її крок — це рішення.

— Я насправді нічого не хочу сказати, Тео, — я вирішив внести в нашу розмову конкретність. — Ти хотів би, щоб я увійшов до вашої нової газети?

— Так, — сказав Дубов. — Ти хороший досвідчений репортер. Тільки для нас ти робив би репортажі не про успіхи в роботі м’ясокомбінатів...

— А про що ж?

— Можна, я закурю? — і Дубов, не чекаючи відповіді, дістав пачку цигарок. — Нам потрібні репортажі з ферм: про життя людей і сторів, про їхні взаємини, про факти, які розкривають психологію і внутрішній світ сторів.

— Ти вважаєш сторів людьми? — запитав я його в лоб. — Ти з консервативними гуманістами?

— Та ні, ти нічого не зрозумів, — щиглем він збив із цигарки перший попіл. — Ми не збираємося ставати рупором пропаганди ПКГ. Їм уже все ясно, у них чітка теорія, і все, що їм потрібно, — це підганяти факти під готові положення. У нас зовсім інша мета.

— Яка?

— Ми повинні збирати різні думки і зіштовхувати їх, повинні сприяти пошуку істини. Ти ж бачиш, що це не жарти: всі ці ПКГ, загравання зі сторами. Це — глибоко, хай поки лише у купки фанатів. Але те, що пробуджено у них — сидить, затаїлося у кожному з нас. Розумієш? Тому вони так легко знаходять у кожного той чи інший відгук.

— Тобто у кожного затаїлася думка, що стори — люди?

— Не думка, а, можливо, припущення, здогад. Ми всі живемо в правильному, як вважаємо, світі. Але свідомість, яка так вважає, покрита тонкою плівкою сліпоти. Досить цю плівку розірвати, як правильний світ в одну мить перетворюється на неправильний і навіть жахливий. Десятки поколінь наших предків, дивлячись на сторів, не допускали й думки, що це, можливо, люди.

— Незважаючи на цілковиту тілесну схожість...

— Незважаючи на цілковиту тілесну схожість, — кивнув Дубов. — Але тепер суспільство дозріло для такого припущення, для перевірки, для пошуку.

— Ти хочеш сказати, що суспільство втомилось існувати у «правильному» світі, жити сонним життям — і йому знову потрібні «благородні ідеї», «боротьба за визволення», пози і крики з трибуни?

— Якщо хочеш — так. Я особисто не вірю, що стори підпадають під поняття «людина», але вони і не зовсім «тварини».

— Що ти хочеш цим сказати?

— Одне: я, коли хочеш знати, сам втомився жити одним і тим же. Мені сорок три роки, а я не жив іще. Ходив двадцять років на роботу, випускав газету, де подією оголошувалися такі речі, як успіх м’ясокомбінату чи відбуття заступника голови Вищої Ради у відпустку. І ось з’явилася звідкись ця тема сторів, яка змусила всіх нас, сплячих, дихати частіше, думати, говорити зі своєю совістю, яка, виявляється, все-таки є. Ми всі ожили, почали сперечатися, — з’явилося те, що називається життям, пошуком.

— І тут всьому цьому оголошується кінець.

— Так, — кивнув Дубов: його цигарка давно погасла, але він навіть не помічав. — Тему «прикривають». Я не кажу, що ПКГ у всьому права, — це, звичайно ж, фанатики. Але вони щось розбудили в усіх нас. Після цього повертатися знову до рутини, до нікому не потрібних репортажів про роботу «на полях і заводах»?..

— А якщо вам не дозволять випускати свою газету?

— А Конституція? І, зрештою, це навіть буде на краще, якщо не дозволять.

— На краще?

— Дім, набридло просто жерти і спати. Все одно всі подохнемо років через тридцять. Який сенс? Хочеться жити, розумієш? Жити...

Коли вже йшов, біля воріт, він раптом узяв мене за руку:

— Подумай, добре?

— Подумаю, — відповів я, дивлячись не на Дубова, а повз нього, на сонце, що закочувалося за ліс.

— Ти пам’ятаєш того хлопця на зборах, у шкірянці?

— З ПКГ?

— Так. Цієї неділі у нас зустріч з ним.

Я здивовано подивився на нього.

— Ми повинні підтримувати зв’язки з обома сторонами, — сказав Дубов. — З ними — оскільки сам дух ідеї йде від них, і з реальністю, яка не така проста, як ідея. Ми будемо відображати все — все, що відбувається в країні: і в самому житті, і на офіційному рівні, офіційні реакції — і «в підпіллі».

— А ти не думаєш, що вони вас просто використовують? Так чи інакше, ви заодно з ними.

— Якщо ми надамо їм можливість брати участь у дискусіях, висловлювати свої «за» і «проти» — це ще не означає, що ми «заодно». Приходь в неділю, добре? Просто подивишся.

Коли він пішов, я повернувся в сад і ліг у шезлонг. Крізь густе листя, яке перебирав вітерець, пробивалися відблиски останніх променів сонця. Ще гуділи бджоли. Якийсь час я ні про що не думав, і мені було добре. Я жив поза часом і простором. Я намагався так жити відтоді, як ми з дружиною побудували цю ферму. Навіть не вірилося, що Дубов щойно був тут: Дубов — це був не Дубов, він привіз і відвіз цілий світ. Інший світ, не мій. Стори, люди, експлуатація, м’ясо, людоїдство, святість, невинність, жахливість. Той світ двоївся, троївся на очах.

Я заснув — в ту хвилину, коли відчув себе вільним від усього.

15

В порядку обговорення Заяви Партії консервативних гуманістів[1] публікуємо статтю-відгук директора Інституту Людини, доктора суспільних наук З.-Д. Конрада

Тварини і люди

Я з цікавістю прочитав програмний документ Партії консервативних гуманістів. Наскільки мені відомо, створили цю партію молоді люди, яких турбує духовна атмосфера нашого суспільства. Дещо несподівано вони піднімають проблему широкого розуміння гуманізації.

Тепер ми добре бачимо, на якому ґрунті виникла наша Партія консервативних гуманістів. Я читав нещодавно видану книгу її президента Білла Соловйова «Ми поїдаємо собі подібних». Хай не ображається пан Соловйов, але в мене було таке враження, ніби я читаю книгу Ігоря Дердейона «Ми — звірі», яка побачила світ у далекому 2046-му. Всі думки та весь пафос узято звідти. Ось що пише І. Дердейон:

«Людина звикла придушувати в собі совість і співчуття, відступаючи перед необхідністю виживати. Людина протягом свого існування керувалася правилом: “Добре все те, що допомагає мені вижити”. При цьому вона вела війни, грабувала, заводила рабів, катувала їх, аби вони боялися її та працювали на неї. Усе це вважалося цілком моральним. Сьогодні жоден багатій не задумається про те, що це не зовсім нормально, не зовсім добре, що на нього працює інша людина, тому що він має гроші. “Що мені допомагає існувати — те добре”. Що тоді казати про якихось тварин, які взагалі не люди і на яких мораль не поширюється? Хіба свиня, теля мають право на існування? Хіба у них є почуття, хіба вони переживають жах, коли їх силою тягнуть на забій?

Але хто перерізав теляті горло, хто всаджував ніж свині між ребер, той знає, є у тварини почуття, чи ні. Нижче я подаю фотографії тварин за мить до умертвіння. Вдивіться в ці очі! Це — свідчення, його ніхто не зможе спростувати. Тварина все розуміє, вона хоче жити. Але цих тварин, яких ви бачите на фотографіях, вже немає.

Тоді дозвольте запитати: чим тварини відрізняються від нас? Раз вони відчувають і страх, і жах, переживають муки: душевні та фізичні? І чим ми відрізняємося від катів, від нелюдів, від фашистів? Подивіться на фотографію м’ясника, усміхненого до вух, біля розрізаної тварини. Його фартух і його руки — у крові, він тримає печінку та серце тварини, задоволений своєю працею, демонструючи її плоди. А поруч, у мисці, ви бачите кишки та легені тварини. Але ж це жахливо! Час схаменутись! Адже це нічим не відрізняється від людоїдства!»

Я навів цитату з книги автора, який жив 2000 років тому. А ось що пише наш з вами сучасник пан Білл Соловйов:

«Кого з нас цікавить, що відчуває тварина? Жахлива прірва, що розділяє поняття “людина” і “тварина” — суто мовна. Мова — дзеркало нашої свідомості: одночасно вона і формує цю свідомість. Але хто звільнився від смертельних обіймів мови, тому ясно, що насправді не існує ніякої прірви. Фізичні задоволення та невдоволення, радість, страх і навіть надія — все це рівною мірою властиве як “людині”, так і “тварині”. Тоді на якій підставі ми перетворили “тварин”, фактично, в речі? Ми холоднокровно відводимо тварину в кут і перерізаємо їй горло, не слухаючи, як вона кричить у муках (завжди кричить: але ж ми оглухли!). Чим ми тоді відрізняємося від фашистів, які не звертали уваги на “людські” муки? Яка різниця, хто страждає, хто відчуває біль і жах? Головне, що є той, хто це відчуває.

Та ми вважаємо, що цього когось “нема”. Ми душимося від безцільності життя, нудимося, вбиваючи відведений нам час. Але насправді ми мучимося через інше. Живі джерела — джерела совісті, тонких, високих почуттів (які потім породжують і великі, благородні думки) — пересохли. Ми — нащадки колишніх цивілізацій, що несуть на собі печать гріха наших предків. І цей гріх душить нас сьогодні, не дає жити. Я маю на увазі факти фашистської, нацистської історії, які воліють замовчувати в нашому суспільстві. Культ бездушності, культ нечутливості, огрубіння душі, що співвідноситься з мужністю, — бере початок ще в дохристиянську епоху. У диких войовничих народів бездушність, нечутливість до будь-чиїх страждань було піднесено до рангу чесноти. У стародавніх римлян мистецтво осмислює і тим самим закріплює цю чесноту. А у Ніцше, який все життя воював зі своєю власною надчутливістю (і який, фактично, для себе самого, заради підбадьорення, створив свої опуси), ця чеснота знаходить виправдання у глобальній теорії створення надлюдини. Хоча нацисти були прямими спадкоємцями цієї стародавньої традиції, що йде з глибини часів, — не треба думати, що всі інші люди, які перебувають за межами культу бездушності, в цей час ви демонстрували глибоке співпереживання, єднання зі світом. Зовсім ні. Зараза бездушності тією чи іншою мірою, то спалахуючи, то затухаючи, володіла протягом тисячоліть усім світом. Тільки це була не свідома, не цинічно-відкрита, не ідеологічна, а побутова бездушність. Діти ставали байдужими до батьків; братові був, великою мірою, байдужий брат. Що ж до “тварин”, то тих, хто наважувався заговорити про їхні “страждання” чи “муки”, вважали божевільними. Висміювали.

Зрозуміло відтак, чому фашисти порівняно легко — лише з третьої спроби — створили фашистську цивілізацію. Люди, з яких зробили свідомих фашистів, що перерізали горло іншим людям з тією ж байдужістю, з якою вони перерізали горло теляті, давно вже, впродовж багатьох століть, були фашистами за натурою. Через свою неусвідомлену, проте постійну бездушність. Це не були надчутливі люди, не здатні зарізати свиню чи теля, бо ті кричали від жаху — це не були люди, що перейшли тому на рослинну їжу (до речі, більш корисну для людини). Ні, це були люди, привчили себе “придушувати почуття”, “придушувати совість”, “не звертати уваги на якісь там крики”. І фашистам не треба було зводити свою будівлю на порожньому місці. Досить було тільки дотиснути, добудувати дах.

Наша постфашистська цивілізація називає себе цивілізацією неогуманізму. Але що таке істинний гуманізм, що таке істинна людина і справжня людяність — нехай скаже Бог, якому ми молимося. Кожна мука (а не тільки мука “людини”) — не марна, а досягає його вух. Якщо не ми, то хтось жаліє того, хто страждає, хтось незримо перебуває з ним у його пекельному фізичному болю і в його жаху. Когось сягають ці крики.

Кажуть, що фашисти створили свого Бога: Бога, який дозволяв убивство та насильство над людьми, котрих не вважали “своїми”, “нашими”, і забороняв подібне щодо “своїх”. Та годі! Хіба цей Бог відрізняється чим-небудь від іудейського, який кричить з небес іти винищувати “ворогів народу” (іудейського)? Хіба так вже відрізняється від нього християнський Бог, що чує крик будь-якої людини, але глухий до криків інших істот, яких мучать? Хіба не цьому Богові молилися лицеміри гуманістичної епохи, стоячи в церкві на колінах і просячи прощення за нелюбов до ближнього. Тоді як в їхніх шлунках лежали шматки м’яса нещасних, знедолених істот, убитих їхніми власними руками, або — яка різниця — руками інших? Хіба цей Бог, оглухлий на одне вухо, чимось істотно відрізняється від фашистського Бога, від нашого з вами Бога?

Ми не атеїсти, наша партія відкрито заявляє про свою опору на віру. Але ми не визнаємо за Бога напівглухих ідолів. Бог — це те, що чує будь-яке страждання. Бог, для якого існують поняття “мій народ — не мій народ”, “вища раса — нижча раса”, “надлюдина — людина”, “людина — недолюдина”, “людина — тварина”, — який же це Бог? Хіба Бог може бути рабом мови? Це придуманий для виправдання егоїстичного, безсоромного та безсовісного існування ідол. Це “вигідний” Бог. “Наш” Бог. “Приватизований” Бог.

Але такого Бога, що належить комусь на землі, не буває. Такі боги — проста вигадка хитрунів.

Ми свято віримо, що істинний Бог чує всі страждання, і кожного, хто ці страждання породжує, він судить: значить, межі людської совісті нескінченно розширюються. І він стоїть поза мовою з її жахливими поняттями. Не він глухий, а ми глухі — до його голосу. Вдивіться в очі стора, якого вбивають, вслухайтеся в його плач і в його крики, і ви почуєте, як говорить у вас цей голос. Але ви, за іудейсько-римсько-фашистською звичкою, придушуєте його, кажучи: “Але ж мені якось треба жити і виживати”. І дорізаєте волаючу істоту».

Тут я обриваю цитату з книги Б. Соловйова. Прошу пробачити за її довжину, але хотілося б, щоби читачі відчули генетичний зв’язок між обома цитованими книгами. Нагадаю, що книга президента Партії консервативних гуманістів (ПКГ) називається «Ми поїдаємо собі подібних».

Відразу ж зазначу, що я не в усьому згоден з шановним паном Соловйовим, особливо щодо його критики іудейства та порівняння його з фашизмом. Хоча іудейський Бог з його «подвійною мораллю» («свої» і «не свої»), що благословляє вбивства «не своїх», і справді іноді разюче нагадує фашистського Бога, все-таки згадаймо, що християнство з його пафосом співчуття до будь-якої людини виросло саме з іудейства. У ньому вже закладено витоки загальнолюдських почуттів, загальнолюдських ідей. Сам пафос «одноморальності», який надихає пана Б. Соловйова, — виходить з християнства, яке, в свою чергу, походить з іудаїзму. Принаймні у християнстві цей древній пафос набув сильного — всесвітнього — звучання.

Щоправда, пан Б. Соловйов і християнство звинувачує в «подвійній моралі», просуваючи проблему вглиб і виходячи за межі розмови про людину. В принципі, визнаючи одноморальність християнства щодо людини (якщо, звичайно, відмежуватися від жахливих збочень християнства — йдеться про інквізицію та лицарів-убивць з християнських орденів), автор заявляє про «подвійну мораль» і, отже, про лицемірство християнства стосовно страждаючих істот, які мають назву «тварини». Він звинувачує християнство (не «побутове», недосконале, а «ідеологічно чисте», справжнє) в тому, що воно не поширює пафосу своєї людяності на всіх замучених і закатованих істот. Що воно мовчки дозволяє здійснювати вбивства і поїдати собі подібних. І в цьому він вбачає родовий зв’язок християнства з іудаїзмом і фашизмом (аж до його новітніх, що з’явилися в третьому тисячолітті, форм).

Філософу (а пан Б. Соловйов — дипломований філософ) не бракує логіки. Генний зв’язок християнства з фашизмом не був таким помітним, коли тварини не мали настільки разючої схожості з людьми (хоча схожість завжди існувала). Але тепер, коли ми маємо сторів, та давня терпимість християнства до вбивства тварин (знову ж таки не говоримо про його терпимість до вбивств людей, вважаючи це збоченням християнства) — вона дивним чином виправдовує «жахливий», як вважає пан Б. Соловйов, результат фашистського експерименту. Християнство не будило сумління людини в цьому напрямку, а, навпаки, тисячоліттями присипляло совість, привчаючи людину до думки, що можна бути людиною, не по-людськи ставлячись до живого, що можна не звертати уваги на чиїсь там фізичні та душевні стани. На чиїсь стогони, крики, вирячені від жаху очі.

Далі пан Б. Соловйов запитує: чи то бува не християнство створило необхідний фашистам людський матеріал? До кінця XIX століття в мові існував чіткий і виразний поділ понять «людина» і «тварина» — з узаконеною подвійною мораллю (тварин спокійно експлуатували, катували, вбивали, поїдали). Перші фашистські концтабори (прообрази пізніших «робочих колоній»), що виникли в першій половині ХХ століття, були функціонально ідентичні хлівам, де тисячоліттями люди тримали тварин (і вважали це цілком нормальним). Якщо б не було хлівів — не народилася б ідея концтабору. Б. Соловйов подає зізнання перших фашистів, з їхніх слів видно, що нелюдське, жахливе ставлення до людей — результат нелюдського, жахливого ставлення до тварин, яке утвердилось у свідомості й у душах. Звичка нелюдського ставлення до живого — ось що спрацювало у перших справжніх фашистів. «Адже ми вбивали не людей, — цитує пан Б. Соловйов одного з них. — Ми не вважали їх людьми. Я до свого вступу в націонал-соціалістичну партію працював м’ясником на забійній і звик перерізати горлянки». Інші не працювали м’ясниками, проте в їхній свідомості не було заборон на вбивство живого. А в їхніх почуттях не було відрази до процесу вбивства, розділення тіла, споглядання нутрощів, поїдання «результатів убивства».

Щоправда, у ХХ столітті ніхто ще й не думав про забій з метою обробки та споживання в їжу тіл в’язнів концтаборів. Тоді спрацьовувала тільки звичка бити, примушувати працювати й убивати живе. Але, зауважмо, нацисти вже по-своєму споживали тіла в’язнів — тільки не в їжу, а використовували, скажімо, їх волосся для набивання подушок, з кісток робили порошок, а з тіл — мило. Зі шкіри робили сумочки. Попелом, який залишався від спалювання тіл, удобрювали землю. Також проводили з тілами медичні експерименти. Тож чи були вони людьми для фашистів? Звичка ж поїдати живе поки що була пов’язана лише виключно з живим, що не мало цілковитої людської ідентичності. Проте вже у ХХХ столітті цей бар’єр було подолано: до того часу належать перші обережні спроби вживання в їжу людиноподібних. Це стало можливим завдяки кардинальній зміні свідомості — у мові сформувалося поняття «стор».

«Як бачимо, — зазначає пан Б. Соловйов, — структура свідомості, для якої є “людина”, яку, в принципі, не можна пригнічувати, утискати, вбивати (ба більше — поїдати), і є “тварина”, яку можна позбавляти свободи, пригнічувати, вбивати (і поїдати!), і взагалі робити все, що завгодно, — зберігалася незмінно всі ці тисячоліття й панує і сьогодні. Усі ці сторіччя незмінною була “подвійна мораль”. Зміни стосувалися тільки нюансів: що відносити до “людей”, а що до “тварин”. Фашист ХХ століття ще не міг назвати в’язнів концтабору “тваринами”, хоча, по суті, до них як до тварин ставився (перераховані вище способи використання людьских тіл у нацистський концтаборах). Але він вже проговорюється: “Адже вбивали не людей”. Звідси один крок до: “Адже ми поїдали не людей”. Але це — у більш віддаленому майбутньому. Коли “нижчу расу” почнуть називати “сторами”. Корови, коні, стори...

Фактично, саме поділ усіх людей на “своїх” і “чужих” є відображенням поділу живого на “людей” (“наших”) і “тварин” (“чужих”). “Свої” — це “свій народ”, “свій клас”, “своє коло”, “своя раса”. “Чужі” — “не свій народ”, “не свій клас”, “не своє коло”, “нижча раса”. На поняття “чужий” поширюється величезна частина значення поняття “тваринний” (хоча це відбувається й непомітно для свідомості). До “не свого”, до “чужого”, можна ставитися не по-людськи: це основне. А вже те, чи входить у це “не по-людськи” гноблення, експлуатація, позбавлення прав, свободи, життя чи поїдання — деталі.

Те, як чинили в історії людства з “чужим” народом, класом, расою, дивовижно нагадує ставлення людини (будь-якої) до “тварини” (дивно, що на цьому так довго не акцентували уваги). Тож можна сказати, що “тварина — це чужий”. І фашисти лише оголили суть протиставлення “свої — чужі”, яка тривалий час була захована від очей: відкрито (а не таємно, як робили всі до них!) переставши вважати “не своїх” людьми. Досить швидко, за якісь півтисячоліття, вони привели у відповідність з поняттями і мову. Тих, до кого ставилися як до тварин, почали називати “тваринами”. А відтак, підтягуючи вже реальність “під мову”, з них остаточно зробили справжніх тварин. Ось весь шлях “людяного” християнства до “звірячого” фашизму. Цілком логічний шлях».

Отже, ми досить сумлінно, як на наш погляд, виклали систему поглядів ідеолога та президента Партії консервативних гуманістів. Що ж пропонує нам пан Б. Соловйов? Констатуючи факт вичерпаності всіх дотеперішніх ідеологій, він звертає нашу увагу на єдину, на його погляд, ідеологію, яка не набула розвитку в історії людства і розвиток якої може стати сенсом цивілізації неогуманізму — цивілізації, що задихається від постісторичного існування. Тобто він закликає згадати добре забуте старе і розвинути вбитий гуманізмом «пафос архаїчного гуманізму». «Зробити християнство християнським!» — ось одне з гасел аналізованої книги. Бо автор вважає, що ідеї Христа були загублені через те, що вони не були самим Христом сформульовані до кінця: не була сформульована глобальна мономораль, що охоплює життя в усіх його проявах, а не тільки «людини як такої». Християнство, стурбоване проблемою знущання над античними рабами, не звернуло уваги на якихось там тварин, що «плуталися під ногами». Йому було не до них. І так воно — пророк «єдиної моралі», — не помітивши цього, дало «добро» подвійній моралі, роздвоєній свідомості людини. Воно кинуло себе у безвихідне порочне коло. Воно не декларувало благоговіння перед життям як таким: висунувши як основне гасло передову на той час, але недостатню ідею «благоговіння перед людським життям».

«Що з цього вийшло, — каже Б. Соловйов, — ми бачимо. Християнство виганяло зі суспільства звичку пригноблювати іншого, переслідувати й убивати його, одночасно... стверджуючи звичку пригноблювати, переслідувати й убивати. Чого ж дивуватися, що християнство не змогло перемогти звірства? Воно само замішано на звірстві. Адже всі наступні покоління християн жили за рахунок мук і за рахунок тіла (тіла поїдали) живих істот, без особливих понять про ці муки. То як же в такому заснованому на аморальності суспільстві могла перемогти горезвісна “людяність”? Христос не довів свого поняття “людяності” до кінця, не поширив його на все живе, на весь світ. Як у іудеїв Бог був лише Богом іудеїв, а не всіх людей, так у Христа Бог — це Бог тільки людей, а не всього живого. Він милосердний до сльози людини, але сльоза теляти йому байдужа».

Отже, згідно з Б. Соловйовим, пафос християнства потрібно довести до кінця, зробивши цей пафос глобальним. У який спосіб? І, основне, до чого це призведе?

Ось тут закінчується моє розуміння пана Б. Соловйова. Тому що, підносячи свій пафос все вище і вище, президент новоствореної партії не пропонує жодних реальних рішень, як того можна було очікувати.

Далі буде

16

Особливого бажання їхати на зустріч із представником консервативних гуманістів у мене не було. Але я поїхав, бо ще менше сенсу було залишатися на фермі з Ельзою, Альбертом, який уникав мене, і зі сторами. Здається, я почав краще розуміти Дубова.

Зустріч проходила в просторій квартирі Дубова, куди набилося чимало знайомих облич. Присутні зустріли мене вигуками, чого ніколи не було, коли я бачився з тими ж людьми на роботі. Сама атмосфера була незвичайною: я раптом відчув себе неначе серед змовників. Хоча Дубов уже подав у Комітет з друку заяву про реєстрацію газети.

Через півгодини прийшов Дорман — той самий хлопець у шкірянці. Щойно він увійшов, усі замовкли, вражені.

— Знайомтеся, Ганна.

Він підводив її до кожного, і Ганна мило посміхалася на знак вітання. Вона була струнка, з каштановими очима, що дивилися аж ніяк не безглуздо, в довгій білій сукні нижче колін. У великому вирізі виднілися півмісяці її сніжно-білих грудей. Це була звичайна жінка, і водночас усі відчували і бачили, що вона істота з іншої планети — дивна, яка трохи відлякувала, але тим і притягувала. Вона рухалась особливо, з ледь помітною обережністю, і в її рухах була незрозуміла дикість: вона сприймалася як щось абсолютно незвичайне. Коли вона сіла, трохи розставивши ноги, в її позі відбилася та співвідносна з вульгарністю природність, якій наші жінки, вважають себе людьми, протиставляють свою співвідносну з «культурою» штучність. У її «посадці» було щось таке, що всім говорило: перед ними сидить тварина. Вдягнена в сукню, причесана, навчена посміхатись — але тварина. Можливо, це був усього лише «не той» кут між розведеними ногами або не той нахил голови, тулуба.

— Сідайте хто де бачить, — запросив Дубов, вказуючи на м’які крісла, розставлені у два ряди напівколом.

Мені випало сидіти майже навпроти основних гостей. Дивне це було почуття — вперше сидіти в одному товаристві зі стором, одягненим, як людина. Вітатися з ним, як із людиною, пропонувати йому, як людині, напої (хтось із жінок саме приніс з кухні тацю зі соками). Я бачив, як Ганна взяла сік, посміхнулася на знак подяки, кивнула головою. Це була приголомшлива картина: людина обслуговувала стору. Під час сільських свят ми теж, заради жарту, переодягали іноді сторів у людей, садили навіть за стіл. Але тільки щоб розвеселити себе. Ніхто й не думав обслуговувати: їх незабаром гнали палицею в коло, щоби вони там танцювали, а потім, батогом, вже роздягнених — до хліва. Це була худоба, не більше того.

— Друзі, — сказав Дубов (він сидів поруч із Дорманом, трохи розвернувши до нього крісло), — ми зібралися тут, щоби почати нашу справу. У першому номері ми спробуємо дати звіт про сьогоднішню зустріч, яка, сподіваюся, допоможе нам більш детально викласти суть проблеми. Пан Дорман зі своєю... е-е... подругою люб’язно погодилися відвідати нас і відповісти на запитання, які всіх тут цікавлять.

Запитання посипалися одне за одним. Хлопець у шкірянці відповідав жваво, ні секунди не замислюючись, все для нього було ясно.

— Але ж ви розумієте наслідки? — питала Ліна, яку я знав іще з Інституту журналістики, — елегантно вдягнена особа років тридцяти. — Роблячи зі сторів людей, ви не можете не думати про нашу цивілізацію, яка без сторів немислима. Що буде з нею?

Дорман подивився Ліні в очі й сухо відповів:

— Її не буде. Вона не повинна існувати.

— Але це легко сказати! Що буде з людьми, з усіма нами? Ви говорите про «істину», про те, що «істина — дорожча за все». Волаєте до нашої «совісті», «до почуття справедливості». Але для людини остання істина — вона сама, її життя. Ви хочете, щоб людина визнала якусь «істину», яка скасовує саму людину та її життя? Якщо я, скажімо, вирішу, що мої стори — люди, й одягну їх у сукні (вона кинула погляд на Ганну), перестану їх доїти, їсти їхнє м’ясо, бо не хочу бути людоїдкою...

— Ну, і що тоді? — запитав Дорман.

— Тоді... — Ліна на мить затнулася. — Як? Ви ще питаєте? Якщо ви і ваша партія відповідальні люди, ви повинні не просто «будити совість» і «волати до істини», а подумати і про мене: як бути в цій ситуації мені? Зі сторами в сукнях?

— Жити з ними як рівна з рівними, — відповів Дорман.

— Це легко — сказати. А як? Як жити? Не можуть же стори в сукнях жити у хліві серед гною. Я що, повинна їх до своєї кімнати селити, чи що? Чи до кімнати моєї дочки? А може, мені дочку відправити жити у хлів?

— Якщо у вас є совість, ви не будете до себе подібних ставитися як до тварин.

Ліна — довга, худа, зі запалими щоками — підвелась і, вибачившись, підійшла до вікна, закурила.

— Я дивуюся вам, — сказала вона. — Ви щоразу відповідаєте не по суті. Ви глухі до мене, до суспільства, в якому живете. Перш ніж каламутити людям мізки і ятрити їхню совість, ви мали би подумати, як зробити так, щоб вони, переставши доїти і поїдати сторів та використовувати їхню працю, не померли. Але вам, я бачу, все одно, що буде зі мною, з моїми дітьми. Щодо вас, то ви, сподіваюся, живете зі своєю... подругою на гроші вашої партії — ви ж професійний борець, я так зрозуміла? А у мене немає партії, яка би мене утримувала, поки я буду шити для своїх сторів костюми та сукні й корчити з себе благородну істоту.

Пролунали оплески. Я теж не втримався — настільки точно вона висловила мої почуття.

— Пане Дормане? — сказав Дубов, який вів зустріч.

Цього разу хлопець мовчав. Стора в сукні, що сиділа поруч із ним, поводилася нервово — роззиралася довкола, як загнана: раз у раз змінювала положення тіла — стурбована, видно, шумом голосів, що наростав.

— Ви помиляєтеся, — сказав нарешті хлопець із якоюсь злістю, його рука гладила кисть подруги. — Якщо хочете знати, ми не раз із нею (він кивнув на ту, що сиділа поруч) вмирали з голоду. Якщо ви думаєте, що бути людиною, а не людоїдом, легко, то ви помиляєтеся. В усі часи за людяність треба було платити.

— Для нас зовсім не так, як для вас, ясно, що ми людоїди, — сказала Ліна від вікна. — Це ще треба з’ясувати і довести, що стори — люди. Щось не дуже видно, що ваша подруга — людина. Людина вміє говорити і...

— І поїдати собі подібних, — хлопець, видно було, збирався йти. — Невже ви думаєте, що ваше вміння говорити відрізняє вас від неї (він показав на стору, яка вже ледве стримувала себе) настільки, що ви маєте право змушувати її на вас працювати, бити батогом і навіть їсти її?

— Ви хочете сказати, що я нічим не відрізняюся від неї? — завелася Ліна.

— Давайте роздягнемо вас обох — і побачимо.

— Людина визначається не тілесними ознаками, ви це прекрасно знаєте! У нашому суспільстві є люди без рук, без ніг, яких ми, проте, вважаємо людьми і ставимося до них як до людей. Людина визначається її внутрішнім світом, її почуттями...

— А у неї, звичайно, немає внутрішнього світу, немає почуттів?

Усі подивилися на стору: вона вся тремтіла.

— Вона просто боїться, — це звичайний тваринний страх.

— А чому вона боїться? — запитав хлопець. — Чому страх пригнічує в ній інші почуття? Тому що знає, що вона для вас не людина, а порожнє місце, шістдесят кілограмів м’яса. Вона знає, що, якби поруч не було мене, ви її знову зробили б худобою. Ви дали їй можливість відчувати людські почуття, розвивати те, що ви називаєте «внутрішнім світом»? Якщо вас роздягнути, загнати в хлів і бити батогом — ви, певно, теж будете тремтіти, «без людських почуттів», як і вона. Відколи я врятував її від смерті на м’ясокомбінаті і поселив у себе, вона змінилася: вона слухає музику, як і ви, і її серце переживає ті ж високі почуття!

— Неправда! — вигукнула Ліна. — У сторів відсталість розвитку визначена не умовами, а генами. Це доведено.

— Доведено — наскільки умовами, а наскільки генами? А у вас особисто перевіряли гени?

17

В порядку обговорення Заяви Партії консервативних гуманістів публікуємо другу частину статті-відгуку Директора Інституту Людини, доктора суспільних наук З.-Д. Конрада

Тварини і люди

(продовження)

Якщо керуватися логікою консервативних гуманістів, то наша цивілізація повинна відмовитися від сторів, почавши сприймати їх як «людей». Бо саме в людському ставленні до «тварин», у ставленні до них «як до людей» і полягає сенс консервативного гуманізму. Іншими словами, ми тримаємо в неволі не «тварин», а принаймні «живих істот». Ми б’ємо батогом не «тварину», а мало не «людину». І, нарешті, ми вбиваємо та поїдаємо «собі рівного», «собі подібного». Тобто всі ми... людожери.

Припустимо, і з цим феноменом логіки пана Білла Соловйова ще якось можна було би погодитися. Але яким чином, в такому разі, жити нам усім? Ось питання, яке не цікавить наших засліплених «гуманістів».

Річ у тому, що шановний президент партії виходить з думки про якусь ідеальну, мало не безтілесну «людину». Він ніби не помічає, що людина — це не тільки «совість», але й мільярди клітин, які потребують щоденної, щосекундної їжі. Він не помічає, що ми не їмо траву, як корова. Що у нашому розпорядженні м’ясоїдні організми, закодовані на обов’язкове споживання м’ясної їжі. Як збирається вирішити цю неабияку проблему наш надсовісний консервативний гуманіст? А ніяк! Він просто її замовчує.

Відмовитися сьогодні від сторів — це означає позбавити себе виробничої сили та їжі. Замінити виробничу силу можна або іншими людьми (знову в рабство?), або машинами. Але відомо, до чого призвела індустріальна цивілізація: ми й досі не відійшли від страхіть ХХ-ХХІІ віків. Людство — під натиском жаху та усвідомлення безвиході — відмовилося від безглуздого розвитку науково-технічного потенціалу. Якби не фашистське варварство, яке «відкинуло» цивілізацію на тисячоліття назад, нас би сьогодні, найімовірніше, не було. До кінця ХХI століття середовище, в якому жила людина, було засмічено індивідуальними відходами настільки, що в більшості міст за задоволення подихати півгодини неотруєним повітрям доводилося платити великі гроші. Аварії на низці термоядерних електростанцій зробили непридатними величезні площі землі: досі, через тисячоліття, на них не можна жити (я маю на увазі відомі «Заборонені Зони» у Європейському, Північноамериканському та Східноазійському Штатах Рейха). Зміни у кліматі наростали з катастрофічною швидкістю. Потепління на всій планеті було наслідком парникового ефекту. Озонові діри у багатьох місцях так розрослися, що доводилося виселяти «з-під них» цілі міста. Гуманізм щось смішно кричав про потреби «дещо зменшити кількість відходів», але його мишачого писку ніхто не чув. Світ остаточно збожеволів, зробивши своєю метою зовсім незрозуміле прагнення винаходити все нові та нові машини, апарати, відкривати все нові «таємниці природи». Навіщо? Крім екологічної катастрофи, людина опинилася перед загрозою психологічної кризи. Психіка не витримувала переускладненості життя, перенасиченості інформацією, оточеності мертвими автоматами. Мільйони, які вважали себе власниками апаратів, над якими вони нібито панують (так компенсували волю до влади), перетворювалися, фактично, на... їхню обслугу. Як свідчать психологи-дослідники фашистської епохи, все це божевілля було наслідком роздутого самолюбства людини. Світ дедалі більше — таємно чи явно — пишався, бундючився своєю «індустріальною могутністю».

Фашисти запропонували інший вид гордості — аристократизм. Цілковиту владу не над апаратами, які замінили «гуманній» людині владу над рабом, а... знову над людьми. Тільки тепер на іншому рівні. Відтепер пишалися не винаходом нового механізму, а приналежністю до «вищої раси». Самолюбство з його потребами перевели в іншу площину. Первісна зацікавленість фашистів розвитком науки і техніки дуже швидко вступила в суперечність з їх антикультурним ірраціональним пафосом. Приблизно у сто мільйонів разів зменшена кількість «людей» зняла проблему життєзабезпечення жахливої кількості населення (згадаймо, що на кінець XXIII віку на планеті проживало — в це важко повірити! — близько тридцяти мільярдів «людей»). З решти світу, переведеного в розряд нижчої раси, швидко збили пиху самолюбства. Три чверті «нижчої раси» було фізично винищено, одну чверть — поступово зведено до статусу тварини. Далі скажено розвивати «науку і техніку» було нікому. Щодо представників вищої раси людей, то їх було просто занадто мало, щоби щось «розвивати». А до того ж не було практичного сенсу: на кожну людину вже до кінця III тисячоліття припадало до тисячі рабів (що стали на той час вже сторами). Цивілізація різко була відкинута назад, до основ життя явного (а не прихованого) рабовласництва. Від індустріальної епохи залишилися тільки спеціально збережені заводи-музеї, музеї різних заіржавілих апаратів, що їх придумали протягом трьох століть: у ХIХ-ХХI віках. Ці музеї вражають нашу уяву й сьогодні. Індустріальна цивілізація здається нам жахливою. Жахливою нісенітницею.

Хай там як, а з нею було покінчено. Людина знову знайшла себе: в дозвіллі, в достатку і в єднанні з природою. І вперше — здобула спокійну совість (бо вперше оперлася у своєму щасті не на працю людини). Щоправда, виросла ця нова, сьогоднішня, людина на ґрунті, здобреному перемеленими кістками, кров’ю та гноєм. І фашисти були тими брудними (і жахливими) виробниками та розкидачами гною, без яких не з’явився би благодатний ґрунт. Згадуючи їхні злодіяння, ми переживаємо невимовний жах. Вигляд гною завжди викликає огиду. І все ж ми — такі чистенькі перед совістю (не ми ж зменшували кількість людей і виводили сторів), — виросли на брудному і смердючому ґрунті, створеному ними. Від цього нікуди не втечеш. Ми, ми всі — діти цих справжніх нелюдів. Діти і правнуки фашистів. Хоча не тільки їх.

І ось Б. Соловйов разом зі своєю партією пропонує нам переглянути наші витоки, наше життя, основи нашого існування. Він хоче «пробудити в нас совість», тобто вибити нас з упевненості, що ми чисті перед совістю. Для цього він хоче змінити нашу свідомість, збудувавши нову свідомість на ґрунті тих випадкових почуттів, які виникають іноді у нас на мить, коли ми вбиваємо тварину. Пан Б. Соловйов хоче зупинити мить і розглянути її в мікроскоп. Він хоче перетворити мить — мить мимовільної огиди та здригання — на вічність, на цілий світ. Він хоче, щоб ця мить (одна мить!) визначала весь наш світ. Щоб добити нас остаточно, він проводить аналогію з фашистами, які теж «ігнорували мить», «придушували дурну душу», вбиваючи вже не тварин, а людей. Він хоче переконати нас у відсутності принципової різниці між одним придушенням та іншим придушенням. Одне придушення переходить в інше і навпаки: з м’ясників виросли фашисти, з фашистів виросли м’ясники.

Однак запитаємо пана Б. Соловйова: де він бачив ідеал на Землі? Чому він, бентежачи наші думки та почуття, не договорює до кінця? Про те, що ідеал означає смерть і кінець існування людини? Що людину задумано як істоту, яка експлуатує та поїдає інших істот? Що вона може бути «благородною» лише в тому сенсі, що може відмовитися від експлуатації іншої людини, замінивши її експлуатацією тварини або машини? Але машинізація життя — це, як ми бачили, глухий кут і той самий кінець людини. Тоді залишається тварина. Але і цей ґрунт хоче вибити людині з-під ніг пан Б. Соловйов! Чи розуміє шановний консервативний гуманіст, що в такому разі сама людина повинна перетворитися... в тварину. В тварину, яка день і ніч фізично працює, порпається в землі, в страху перед голодом і холодом? Чи розуміє пан Б. Соловйов, який закликає пожаліти сторів, що в такому разі (за відсутності машин і рабів) скасовується культура? Бо для розвитку людини, для піднесення її думок і почуттів, потрібні дозвілля та матеріальні умови. Чи розуміє пан Б. Соловйов, що людина без культури, без вищого, власне людського, — вже не людина (тоді за кого ж він бореться?)? Чи шановний філософ вважає, що ті люди, які відвідували в далекому минулому храми і концертні зали, які писали музику для тих храмів, могли б це робити, якби хтось інший не забезпечував їм у цей час мінімуму (не говоримо вже про максимум) їхнього існування? Людина закінчиться, якщо на неї ніхто не буде працювати. У минулі часи жоден юнак не здобув освіти, якщо не було кому на нього працювати: якщо то були не раби, то родичі. У такому випадку, щоби жити, він повинен був сам копатися в землі, вдаючись до допомоги хіба що коня. Може, завдяки цьому коню він ще мав трохи вільного часу, щоби подивитися на захід сонця і сходити хоча б до церкви. Але гуманний пан Б. Соловйов хоче відібрати у нього і цього коня! Нехай, отже, він сам стане конем цей великий композитор чи художник, який не відбувся? Бо, якщо не можна мучити й експлуатувати «тварину», хто ж тоді буде тягти плуга?

Тепер щодо вегетаріанства. Медики вже давно довели, що вегетаріанство — це міф. Тобто вегетаріанство без шкоди для людини. Виходячи з того ж ідеалу, хотілося би бачити людину «благородною». Яка нікого «не експлуатує», нікого «не поїдає». Але очевидно, що впродовж тисячоліть людина їла інших живих істот не через свою «аморальність», а тому, що така будова її організму. Відомо, що організм людини вимагає м’ясної — тваринної — їжі, й нерозумно було би заперечувати цей само собою зрозумілий факт. І тигра можна довести до того, що він буде їсти хліб і воду (щоб не померти з голоду). Але не можна ж на цій підставі стверджувати, що для тигра м’ясна їжа зовсім не обов’язкова і що він може стати вегетаріанською твариною.

Я розумію, про що готовий запитати мене пан Б. Соловйов: «Отже, нехай людина буде тигром? Звіром?»

Ось ми й підійшли до найголовнішого. В історії людства були мільйони мислителів. Але всі вони, незважаючи на несхожість один на одного, належали до одного з двох таборів. Або це був табір «ідеалістів», або табір «реалістів». Ті, які виходили з ідеалу, не зважали на дійсність, ігноруючи тілесність людини. Ті, які виходили з реальності, визнавали тілесність людини як незаперечний факт, з яким не можна не рахуватися.

До першого табору належать як Христос, як борці за «неексплуатацію людини людиною», так і вегетаріанці, борці за «непоїдання живих істот». Сюди ж належать, до речі, й більш радикальні гуманісти — борці за «непоїдання рослин», про яких ми знаємо менше, бо це була секта (вона існувала недовго, в ХХV столітті), що стверджувала, нібито рослини теж мають почуття, «душу» (хай і примітивну). Неважко здогадатися, чому ідеї секти не набули широкого розповсюдження. Через цілковитий ідеалізм. Якщо зважити на те, що члени секти були, звичайно ж, іще й вегетаріанцями, то чи можемо ми дивуватися, що всі вони повмирали незабаром голодною смертю? «Щоби залишитися людьми»!

Тож ось він, наочний приклад ідеального шляху. Ідеал, доведений до кінця, є несумісним із життям. Якщо розвинути в собі всі «людські», «вищі», почуття (члени згаданої секти жорстоко страждали, поїдаючи «життя рослин»), то не можна жити. Чи не тому Христос не довів до кінця людського ідеалу, зосередившись на пробудженні «вищих» почуттів тільки щодо людини? Та й цього цілком вистачило, щоби поставити під сумнів фізичне існування людини, не кажучи вже про розвиток її духу, культури. Христос особливо й не приховував, що пропагована ним «любов до ближнього» призведе — не може не призвести — до скасування експлуатації ближнього. А в такому разі хто ж буде працювати на людину? Як вона виживе, а, основне, як виживе в перевтомленому і напівголодному тілі її дух? Чи не звідси — «Блаженні вбогі духом» та ідея «винагороди в потойбічному житті»? Ідея апокаліпсису, швидкого кінця історії та людства? Не випадково з приходом Христа прийшло відчуття, що «життя закінчилось», усі (християни) почали «любити один одного», бо «ось-ось кінець». Це — логічно. Якщо завтра всім помирати, якщо завтра кінець світу, то можна не тільки ставитись один до одного як до брата, але можна також не їсти ні тварин, ні рослин — взагалі нічого не їсти. Можна здійснити остаточний «ідеал людини». Якщо завтра кінець світу, то його можна зустріти і з голодним шлунком.

Усе це добре, та після пришестя Христа минуло... чотири тисячі років. А де кінець? Кінця щось не видно. Світ продовжує існувати. І продовжує існувати завдяки своїм законам, які тримали його й раніше, до Христа. І невипадково померлі голодною смертю члени згаданої секти проповідували швидкий кінець світу. Тому й так «легко» померли, відмовившись «експлуатувати» та «їсти» живе, що, як і за часів Христа, чекали «кінця світу» «з четверга на п’ятницю». Для здійснення ідеалу людини обов’язково потрібна апокаліптичність. Якби вона охопила раптом усіх без винятку людей (збоку це виглядало би як хвиля фанатизму), все людство просто, як ті члени секти, вимерло б упродовж місяця, «люблячи і голодуючи». Ідеал всіх ідеалістів був би досягнутий. Питання фізичного (тлінного! — ось звідки це у Христа) існування, не кажучи вже про культурне (яка ще культура, якщо завтра кінець світу?), відійшли би на задній план, в розряд несуттєвих.

Поява на землі «людини в повному розумінні цього слова» (тобто істоти, яка володіє всім набором власне людських почуттів) була б одночасно й кінцем цієї людини. Ідеал кладе кінець фізичному, тілесному існуванню (звідси Христова «ворожість» щодо життя, тіла). Поява людини (а не «напівзвіра», як його, в принципі, правильно іменує пан Б. Соловйов) можлива не як тривалість, а тільки як спалах. Спалах наднової зірки — ось що таке людина. І потім — небуття.

Що ж у такому разі являє собою людина не як істота «закінчена, що померла», а як істота «яка триває», яка живе — запитаємо ми в пана Б. Соловйова? Як істота, яка триває, яка жива — людина є незакінчена істота (і тому вона ще дихає!). Ідеал для неї існує лише для того, щоби тягнутись угору, не скотитися зовсім до почуттів і відчуттів тварини. Все людське в людині, звичайно ж, від ідеалу. Але занадто сильне світло ідеалу пробуджує в людині занадто багато людських почуттів, які аж ніяк не узгоджуються з потребами життя. І не тільки з потребами тіла, але і з потребами того людського духу, який співвідносять зі створеною — і що твориться — на Землі культурою. За сильного світіння ідеалу людина (як істота, яка триває) гине фізично та культурно. Великий письменник ХIХ століття Лев Толстой може тут служити живим прикладом: хоча його почуття визначалися всього лише недосконалим християнським ідеалом (що майже не враховує тварин і рослин), жаху перед тим фактом, що на нього працювали інші люди, Л. Толстому вистачило, щоби поставити собі за мету відмову від сімейної власності, від своєї великої творчості, щоби піти, фактично, жебракувати «у світ». Якби цей ідеал засяяв Л. Толстому раніше, в його юності, ми не мали би ні геніального письменника, ні взагалі людини культури. А мали б, у кращому випадку, ченця чи просто жебрака, а в гіршому — не мали б і цього (бо припинення фізичного існування жебрака набагато більш імовірне, ніж припинення життя графа).

Отже, ми бачимо, що пан Б. Соловйов заганяє нас у глухий кут — сам того не помічаючи. Розпалюючи в нас «ідеал людини», він робить чергову в історії людства спробу зруйнувати основи життя (які ніколи не спиралися на якусь «ідеальну справедливість», «вселенське співчуття») й відтак зупинити життя і покінчити з людиною як «недосконалою» істотою. Ну, в такому разі, нам усім заздалегідь треба погодитися з «кінцем світу». У такому разі — необхідний апокаліпсис, апокаліптичне світовідчуття. Останнє і є згода з припиненням життя: втрачає своє значення все земне — побут, проблеми, турботи, гроші, успіх, слава тощо. Кінець він і є кінець. Кінець життя.

Нічого подібного (на жаль чи на щастя?) в нашому суспільстві ми не спостерігаємо. Пострабовласницька цивілізація — спокійна і стійка. У ній вирішено проблеми, що хвилювали християн, комуністів і фашистів, разом узятих. Всі три ідеологічні течії були позначені «спрямованістю вперед», апокаліптичністю, що взагалі властиво революційним ідеологіям, які змінюють основи життя. Щодо постісторії, то тут немає місця для такого сприйняття часу. Ми «завмерли» — живемо неначе поза часом, надаючи життю самостійного значення. Узгоджуючись із тим ступенем «людяності», який і є для нас нашою «совістю».

Ніколи не було на Землі абсолютно «нелюдських», «безсовісних» людей. «Люди-звірі» — це вигадка істеричних гуманістів. Просто були різні поняття про «людину», про те, що таке «людина». Усі люди — навіть комуністи і фашисти — вважали себе «людяними» (відповідно до їхнього поняття про «людину»!). І «совість» вони мали — тільки свою, що перебувала на «своїй» відстані від ідеалу. І у нас вона на відстані: наважуюся стверджувати, набагато меншій, ніж у комуністів і фашистів. Так, ми грішні. Не випадково в книгах древніх релігій, як-от Біблія, однією з провідних є думка, що життя — це гріх. Будь-яке. Що будь-яка людина — грішна від народження. «Більше грішна — менше грішна» — це вже не так важливо: та й хто може виміряти, порівняти? Ось Б. Соловйов вважає, що ми здійснюємо жахливий гріх, експлуатуючи і поїдаючи сторів. А ми вважаємо, що грішними були фашисти, які масово знищували «нижчу расу». Вбивства сторів нас не жахають, а дії фашистів — жахають. Самому ж панові Б. Соловйову члени згаданої секти могли би дорікнути «бездушністю до рослин»: бо шановний філософ зрізує рослину (щось же він та їсть), не замислюючись, що вона може мати душу.

Хто вибрав життя — той не повинен корчити дурня і вдавати «чистенького». Люди в усі часи існували завдяки компромісам із так званою «совістю», виробляючи в себе певний ступінь глухоти до божевільних криків ідеалу. Люди різнились і різняться між собою ступенем компромісу та глухоти, але не тим, що один живе безкомпромісно і «чисто», а інший «підло і брудно». Жити безкомпромісно — не можна. Безкомпромісно можна лише вмирати.

Легко вибирати між святістю і гріхом. Совісністю і безсовісністю. Набагато складніше вибирати між смертю і життям. Але невже ми, подібно до гуманістів усіх мастей, будемо обманювати себе та інших? Якщо чогось і навчив нас фашизм, так це нелицемірства, любові до правди. Не треба питання життя і смерті прикривати питанням безсовісності й совісності. Не треба проливати крокодилячі сльози за сторами, перш ніж вирішиш питання: а як же жити без їхньої праці, без їхніх молока, м’яса? Споруда життя (будь-якого, а не лише нашого) — жахлива: вона просякнута чиєюсь кров’ю та чиїмись стогонами. Якщо не людей, то «нижчої раси», не «нижчої раси» — то тварин (і, як дехто стверджує, рослин). Підкласти під неї вибухівку і смикнути за шнур — для цього багато розуму не треба. Багато разів її висаджували в повітря — і вона раз за разом відновлювалася, з чистішим фасадом. Але цеглини її під штукатуркою все одно скріплені застиглою кров’ю.

Не ми придумали цей світ і його закони. Не ми створили свої тіла, які вимагають рослинної та м’ясної їжі. Не ми встановили залежність духу та культури від матеріальних умов, від наявності неробства, дозвілля, легкого існування. Відмовитися від духу, від культури, заморити своє тіло непосильною фізичною працею і, дійшовши до «глибин совісті», голодною смертю — ось що диктує нам сліпучий «ідеал людини». Це — сонце, яке дає тепло та життя. Але хто може наблизитися до нього? Поблизу нього життя гине: поблизу себе Сонце несе руйнування та смерть. То нехай уже воно світить здалеку, пане Б. Соловйов! Не треба тягнути його якомога ближче до Землі. Для всього визначено місце в цьому світі: для Сонця, для Землі й життя на ній. Чи є життя на Сонці? Якщо ви називаєте себе віруючим і апелюєте до Бога — то й будьте віруючим і не вважайте себе розумнішим за Бога, який визначив для всього своє місце.

Частина 2

1

Редакційна колонка

Стори нападають на людей

Стори, які втекли в гори та в інші малодоступні місця, почали нападати на людей. Уже відомі принаймні два випадки, коли група озброєних сокирами і вилами сторів (обох статей) напала на віддалені ферми в Середньоазійському Штаті Рейха і, вбивши господарів, забрала з собою сторів, яких утримували на фермі.

Чи немає зв’язку між цими фактами і так званою Партією консервативних гуманістів, яка нещодавно гучно заявила про себе? Чи не є саме ця партія надводним напівофіційним айсбергом явища, яке ми можемо умовно назвати «повстання сторів»? Хай як би це безглуздо звучало (тварини повстають проти людей!), але нас не може не турбувати ідеологія, що якнайкраще підводить ґрунт під факти нападу сторів на людей — факти, які ще вчора здавалися немислимими.

Чи не від ПКГ відбрунькувалася «група тридцяти», яка вже заявила у своїх листівках, що «стори — це люди, причому люди, які боротимуться за свої права»? Цікаво, як «Група тридцяти» уявляє собі цю боротьбу? Щоби боротися треба принаймні володіти свідомістю, розумом. Чи не ховається за всією цією благородною фразеологією групка людей-змовників, які під виглядом «звільнення сторів» хочуть захопити владу в Рейху, зруйнувавши саму його основу?

Ось що передає зі Середньої Азії, з місця подій, наш кореспондент: «Зовсім не очевидно, що ті, хто напали на ферми, були виключно сторами. Дехто з тих людей, що залишилися серед живих, стверджує, що чули накази, які віддавав ватажок банди. У такому разі є всі підстави припустити, що не стори самі по собі (вони не здатні говорити), а люди все придумали і керували цим нападом. Бо людина запросто може змусити сторів виконувати які завгодно дії. Знявши зі себе одяг, людина зовні перетворюється на стора. І вона може скеровувати стадо сторів, куди їй заманеться. Видаючи себе за стора і підтверджуючи таким чином розповсюджувану, як зараза, теорію, ніби стори — розумні, мають людську свідомість і людські почуття».

З огляду на ці події ми вирішили звернутися до Головного Інспектора Рейха пана гауптштурмфюрера З-К. Чака.

Г. Р. («Голос Рейха»). Скажіть, що ви думаєте про існування ПКГ? Чи є зв’язок між ПКГ і нападами на ферми?

З.-К. Чак. Ситуація надзвичайно заплутана і складна. Річ у тому, що ми не можемо порушити Конституцію Рейха і заборонити людям створювати партії. Рейх не контролює розуму людей і руху ідей. Однак сьогодні окремі ідеї ставлять під сумнів саме існування Рейха.

Г. Р. Власне. Процеси розвиваються не на жарт швидко. Ми це бачимо навіть по нашій газеті. Після зміни головного редактора чимало журналістів залишили колектив, у якому вони працювали довгі роки, і створили вже нашумілий «Пошук істини». Газету, яка вперше в постісторії не отримала дозволу Комітету друку та масової інформації. І все-таки вона виходить! Що ви думаєте з цього приводу?

З.-К. Чак. Річ у тому, що, як ви знаєте, наша держава — не зовсім держава. Споконвіку вона спирається на свідомість громадян, на довіру до них усіх. Тому в ній існує Конституція, але немає репресивних органів. Ми виховані в тому дусі, що стосовно людини не можна застосовувати жодного насильства. Це — перший випадок, коли ми зіткнулися з непокорою частини людей, котрі почали видавати газету, яка не отримала дозволу (і це теж уперше!) Комітету.

Г. Р. Чи не перебуваємо ми на історичному переломі? Або ми змінимо Конституцію і створимо репресивні служби, що забезпечують покору законам, або внаслідок діяльності подібних видань і товариств, яка дедалі розширюється, перестанемо існувати як Рейх?

З.-К. Чак. Якщо бути логічним, то Рейх перестане існувати й у разі зміни Конституції та її принципів. Запровадивши апарат насильства, ми створимо щось якісно нове, і воно дуже нагадує те, що вже було протягом тисячоліть.

Г. Р. Де ж вихід?

З.-К. Чак. Я не знаю. Ми повинні вирішити — всі разом — як нам діяти. У якому суспільстві хочуть жити люди.

Г. Р. Тобто в суспільстві, де «стори стануть людьми», чи в суспільстві, де запроваджено апарат насильства над людиною?

З.-К. Чак. Приблизно так. Або ми змінимо систему і почнемо застосовувати насильство до людей — у цьому випадку до тих, хто поширює ідеї так званого «консервативного гуманізму», або...

Г. Р. Або все перевернеться, може перевернутися з ніг на голову?

З.-К. Чак. Так.

Г. Р. Чому ж ви тоді зволікаєте?

З.-К. Чак. Запровадити апарат насильства — це крок, який має величезне значення. Апарат насильства не запроваджують для конкретного випадку. Або насильства над людською думкою та волею немає ніде, або воно скрізь. Середини не буває. Ми повинні зробити замах на священне — на людську свободу, яку наша Конституція цінує понад усе.

Г. Р. А тим часом, поки ви збираєтеся з духом, «Пошук істини», який виходить, фактично, незаконно, пише, що «багато маленьких сторів, поміщених в людське середовище, починають говорити, як люди, протягом року». Ви розумієте, як діє на людей ця брехня?

З.-К. Чак. Усе, що я можу сказати, — це те, що у Вищій Контрольній Раді Рейха йде підготовка рішення.

Г. Р. Гаразд, будемо чекати. Щиро дякуємо вам за згоду дати інтерв’ю нашій газеті.

2

Сам не знаю, чому я піддався на умовляння Дубова і перейшов до нього. Я добре розумів, що цим рішенням вношу в своє життя якийсь неспокій, непевність. Відтепер я не міг знати точно, що мене чекає завтра. Я вплутався в якусь темну справу, в якій сам мало тямив. Чому? Навіщо мені це потрібно?

На тій зустрічі стора, що прийшла з Дорманом, викрикнула наприкінці розмови повноцінну людську фразу: «Я більше не можу!» — яка всіх потрясла. Стор говорить! Однак подію цю, висвітлену в першому номері «Пошуку істини», було спростовано «Голосом Рейха», який зайняв безпрограшну позицію: з Дорманом прийшла, мовляв, не стора, а людина. «Голос Рейха» звинувачував як ПКГ, так і «групу тридцяти» «в небезпечних містифікаціях», закликав «до наведення порядку на планеті». Відчувалася рука Керрола.

Може, і справді Дорман привів людину? Може, вони нас усіх дурять? А якщо ні? Якщо стори — люди?

Минуло місяців зо два, відколи я почав працювати «на Дубова» (його обрали головним). Я їздив по фермах і збирав матеріал про сторів, про їхнє життя, звички, поведінку. Ельза злилася, тому що сусіди почали дивитися на мене скоса, не розуміючи мого інтересу «до худоби».

— Ну чим ти займаєшся? — сказала вона мені якось. — Порпаєшся в душі худобини? Ти з глузду з’їхав?

— Але вони теж відчувають.

— Опиши ще, що відчувають собаки і гуси. Ти ж не бачиш, який ти смішний!

— Чому ж смішний? — захищався я. — Ця, як ти кажеш, худобина, схожа як дві краплі води на нас з тобою.

— Ну так давай поміняємося з ними місцями! Нехай Маша з тобою спить, а мене ти у хліві будеш доїти, як корову!

Іноді вона бувала жахливо груба.

— Що ти мелеш! — розізлився я, не перестаючи дивуватися поворотам її жіночої логіки.

Укотре я вийшов, грюкнувши дверима. Ці стори мене дістали. Скільки років я жив собі, не ламаючи голови, — так все життя прожили мій батько, мій дід, мій прадід, люди побожні, які молилися, каялися перед Богом у тому, що сказали погане слово дружині, але ніколи і думки не допускали, що ще хоча б у чомусь грішні. Чому ж я не можу так жити, зі щасливим відчуттям власної святості, навіщо в мене ввійшла ця жахлива підозра щодо сторів, від якої все холоне в душі? У такі хвилини я сам ненавидів тих, хто — не питаючи мене — посіяв у мені цю підозру, від якої тепер неможливо було звільнитись.

У хліві світилось, і я здивувався, бо, йдучи спати (а ми з Ельзою затіяли суперечку в ліжку вже після півночі), ніби вимикав світло. Відчинити двері я не встиг — почув якісь дивні звуки всередині. Я заглянув у щілину й остовпів: Маша знову стояла рачки, головою до підлоги, а якийсь не знайомий мені стор швидко, стогнучи, напівстоячи злягався з нею ззаду. Я бачив, як бились об її стегна невеликі відвислі насінники. Чорт, що ж це таке? Я різко відчинив двері — і тут мене звалили з ніг, пробігли по мені, і — боляче вдарившись спиною об корито — я встигнув лише побачити вузький голий зад, що промайнув над парканом.

— Хто це був? — запитав я Машу, важко підводячись. — Ти, шльондро!

Я копнув її, що продовжувала стояти рачки, в її обліплену випорожненнями голу дупу. Копнув несильно. Справжньої злості я в собі не знайшов.

— Послухай, — сказав я, силою посадивши її, тремтячу, біля стіни. — Навіщо ти це робиш? Ти повинна мені народити породистого стора, розумієш?

Вона підвела голову і подивилася на мене поглядом, сповненим такої туги, що я вкотре здригнувся.

— Ну, що з тобою, га?

Варто було їй вловити цей мій тон, як вона кинулася мені на шию, вкотре обійнявши мене, як людина.

— Я не буду тебе бити, не буду, — шепотів я, сам раптом ні з того ні з сього заплакавши від її сліз. — Ніколи не буду.

Вона керувала моєю душею, ця тварина. Адже я ніколи в житті раніше не плакав.

3

Кривого ми кололи разом з Альбертом, сином. Альберт повинен був усе-таки перейняти від мене це сімейне мистецтво вбивати і обробляти стора. Не знаю, чому, але зранку в мене був святковий настрій. Серце моє билося частіше від самої думки про те, що на мене чекало. Невже стільки радості може бути у вбивстві?

Кривий, здавалося, зрозумів усе відразу, коли я зайшов до загороди. Зрозумів, хоча я ще не виймав ножів. Напевно, зі страху він почав рясно мочитися, щойно побачив нас із Альбертом у дверях.

— Ну що, діду, — пожартував я, підійшовши до нього ближче, не відриваючи погляду від його старечого зморщеного відростка, який не припиняв пускати дугоподібний жовтий струмінь. — Страшно?

Він дивився на мене, не кліпаючи, — очима, в яких світився чи то жах, чи то докір. Ніколи раніше я не помічав за Кривим жодних почуттів.

— Я би тебе не колов, — сказав я. — Але ти вже старий. І кривий. Що поробиш, друже.

Тут він почав голосно, стріляючи, випорожнятися чимось рідким і смердючим. Боже, як же він боїться.

— Фу, гад! — закричав Альберт, затискаючи носа. — Усе м’ясо буде тепер в гамні!

І він, схопивши палицю, замахнувся, щоб ударити. По голові.

— Стій, — закричав я. — Не смій!

— Та він, гад, мені штани обісрав! — Альберт показав на свої штани. — Сука!

— Звідки у тебе такі слова? Кинь палицю!

Альберт знехотя кинув.

— Тримай його краще за обидві лапи. Обмиємо, коли буде готовий. Відтягни його від стінки, поки я дістану ножа.

Кривий — сивий, згорблений — слухняно вийшов, тягнучи старечі худі ноги, на середину. Його запалі груди швидко ходили вгору-вниз. Шкіра під лівим соском здригалася в шаленому темпі. Ось в це місце я і повинен занурити довгого ножа.

— Тримай його міцніше за кисті, кому сказав! — закричав чомусь я на сина і вихопив із-за пояса ніж.

І тут Кривий закричав — так закричав, що у мене самі собою хлинули — від його голосу — сльози. Це ще що таке? Це був крик благання, крик відчаю, можливо, крик самого Бога, не знаю. Тільки я завмер із піднятим ножем у руці, загіпнотизований його розширеними від жаху зіницями. «Не вбивай мене!» — говорили, кричали ці очі. Я зовсім збожеволів?

Альберт дивився на мене, нічого не розуміючи.

— Ну, кінчай же його! — сказав нарешті. — Ти чого?

— Зараз, — сказав я, ковтаючи слину. — Ну... пробач.

І, міцніше обнявши його рукою за зморщену старечу шию, увігнав під сосок ножа.

Кривий засмикався в моїх руках (Альберт весь час тримав його за кисті), застогнав, пускаючи піну, і завмер. Його — тепер уже позбавлені свідомості — розплющені очі безглуздо дивилися в небо.

І тут я відчув, як у мені піднімається ридання: горло моє ніби передавила чиясь рука.

Ні слова не кажучи, я випустив мертвого Кривого (він звалився на землю) і кинувся зі загороди. Забігши за ріг хліва, я почав ридати, як дитина, роздираючи сорочку на грудях і кусаючи губи — не розуміючи своїх почуттів, того, що зі мною відбувається.

— Тат! Що з тобою?! — почув я кроки, що наближалися, і швидко витер рукавом заплакане обличчя.

— Нічого, — сказав я, виходячи з-за рогу. — Щось останнім часом на мене нудота находить під час цього. Старію, чи що.

Альберт нічого не сказав, і я чомусь відчув презирство в його мовчанні.

— Будеш розрізати сам, — сказав я. — Я тільки тобі покажу.

Я показав, як відрíзати Кривому голову і як, у якій послідовності, відокремити лапи та копита, розкрити грудну клітку і розпороти живіт. Ельза, запитавши з порога: «Вже?!» — принесла слоїки для крові.

Альберт працював ножем швидко. І, здається, не без задоволення.

4

Дубов приїхав наступного дня. Як на зло, в коридорі стояла миска з головою і лапами Кривого (їх залишили коптити).

Дубов взяв у руки лапу, довго дивився на неї біля вікна, порівнюючи зі своєю. Мені стало чомусь моторошно.

— Навіщо приїхав? — запитав я. — Я ще не закінчив матеріал.

— Я сьогодні був в одному таборі, влаштованому ПКГ, далеко в горах. Про нього ще ніхто не знає.

Він узяв лапу за лікоть і провів скорченими застиглими пальцями мені по обличчю.

— Що за жарти! — здригнувся я. — Припини.

— Вибач, — він кинув лапу на стіл. — Я сьогодні теж без настрою.

Я не відповів. Стояв, обернувшись до нього спиною, обличчям до вікна.

— Там стори поміщені в людські умови, — сказав Дубов. — Вони живуть у будинках, як ми, — разом з людьми.

— Навіщо? — запитав я.

— Це експеримент. Уже два роки триває.

— І що?

— Більшість неможливо відрізнити від людей. За винятком не завжди досконалої мови і, відповідно, володіння абстрактними поняттями, ця більшість — у всьому, як ми.

— А інші?

— Є й такі, які насправді більше схожі на тварин. Дорман каже, що коли з людей зробили тварин, багато виродилися — від них пішли «дебільні форми». Ну, як зараз і серед людей народжуються розумово неповноцінні. Від цих розумово неповноцінних рідко народжується розумний.

— Ну, — сказав я.

— З цих сторів вже нічого не буде, — Дубов опустився на табуретку. — Але є інші стори, і Дорман каже, що їх — більшість. Це у всьому люди. Тільки дорослим сторам важко, а то і практично неможливо вже повернути мову — хіба що частково. Мозок сприймає мову в перші роки, потім — все. Більшість новонароджених сторів, поміщених серед людських дітей, говорять вже, як ті діти...

— Це правда?

— Чув на власні вуха.

Я відчинив вікно в сад, вийняв пачку цигарок, закурив.

— Навіщо нам це все? — запитав я, тамуючи в собі незрозуміле роздратування. — Тео?

Я обернувся і подивився на нього.

— Що?

— Тобі не здається, що ми ліземо не в свою справу?

— Не в свою справу?

— Я хотів сказати... — рухом пальця я збив попіл на підвіконня. — Просто таке враження, що якась сила опанувала нами. Хоче зруйнувати наш світ. Тобі не здається?

— Здається, — сказав, подумавши, Дубов.

Він підвівся й підійшов до мене:

— Дай одну.

— Ти ж не куриш, — здивувався я.

— Дай.

Я простягнув йому пачку.

— Ця сила... — він прикурив у мене, — ця сила, Дім, називається правда.

— Правда? — я уважно подивився на нього.

— Пам’ятаєш, ми говорили з тобою колись про це в Гімалаях?

І тут я згадав, що справді ми колись сиділи обоє біля багаття, ще юні, студенти університету, далеко від людей, у горах, і говорили про це. Про те, що правда має величезну силу над людьми і їхніми життями. Що треба служити цій правді.

— Ми хотіли б забути, не думати, але ми не можемо, — сказав Дубов.

— Чому?

— Тому що якщо це правда, якщо стори — як ми...

— Тоді ми всі чудовиська, — сказав я.

— Так, і тоді ми повинні негайно перебудувати своє життя.

— Але ми не знаємо, як, — сказав я. — Без сторів ми себе не мислимо.

— Ось-ось, — підхопив Дубов. — З нас старих повинні народитися ми нові, які, нехай і важко, але будуть обходитися без сторів.

— І ще, — сказав я, — нам нічого не залишиться, як влитися в ряди ПКГ. Стати під прапор цього, як його...

— Дормана?

— Так. Дормана і його «центрального комітету». Адже вони, благовісники, розкрили нам очі, принесли правду...

— Правда — сама по собі, — сказав Дубов. — Якщо хочеш знати, цей задерикуватий молодик мені теж не дуже приємний. Але що нам до того, чиїм голосом правда заговорила? Відтепер — вона тут, — Дубов ткнув себе в груди. — Сама по собі. Відтепер я їм м’ясо сторів і відчуваю себе людожером.

— Якщо вони нам навіяли те, чого немає, їх мало за це розстріляти.

— Ні, Дім, — сказав, зітхнувши, Дубов. — Річ не в ПКГ. Більшість сторів насправді — люди, поміщені від народження у хлів, і тому вони не набули повністю людської подоби. Якби тебе, скажімо, підкинули малюком до сторів, ти теж сьогодні не говорив би і не думав би, як думаєш. Ти був би звичайним стором.

— Але ж це жахливо.

— Так, це справді жах.

— Як же жили наші батьки, діди? Вони що, не помічали, хто у них у хлівах, кого вони вбивають, їдять?

— Вони вважали їх звичайними тваринами.

— З людей вони робили собі тварин.

— Не з людей, — посміхнувся Дубов. — У цьому їхня відмінність від фашистів. Фашисти — в історичні часи — знищували вже готову особистість. А тут просто не дають народитись особистості, людині. Розумієш?

Якась літня пташка сиділа навпроти вікна на дереві і голосно цвірінькала.

— Мені здається, що я сплю, — сказав я.

— Швидше, ти спав — і раптом прокинувся.

— Може, й так. Але все одно це жахливо.

— Так, ми в безглуздій ситуації, Дім. Найголовніше — невідомо, як вийти з глухого кута. Річ не тільки в тому, що ми не уявляємо собі, як будемо жити без сторів.

— А що ж іще? — запитав я.

— Куди подіти сторів? Що з ними робити? Їх же в сотні, в тисячі разів більше, ніж нас. Створити всім їм «людські» умови життя — неможливо. Навіть якщо ми віддамо їм свої будинки, а самі переселимося в хліви. І потім — дорослі стори не можуть жити по-людськи, бо не володіють мовою, не мають знань. Тут може йтися лише про їхніх дітей, які повинні бути поміщені в людські умови. Тоді вони виростуть людьми, як ми. Але дитинчат сторів теж в тисячі разів більше, ніж людських дітей...

— Що ж робити?

— Не знаю. Ми даємо серію статей на цю тему в завтрашньому номері. Без долучення до цього цілого апарату держави з її ресурсами нічого не вирішиш. Всі люди повинні зрозуміти, побачити й відчути те, що побачили та відчули ми.

— Але ніхто нічого не відчуває, — сказав я. — Ніхто і не збирається руйнувати те, що існувало багато тисячоліть. «Голос Рейха» тепер веде нескінченні атаки на ПКГ, обливаючи її брудом і зводячи все до «купки змовників і містифікаторів». Усе подають так, ніби групка крикунів рветься до влади, маючи якусь власну мету. І всім це подобається: дев’яносто дев’ять відсотків людей вважає, що так воно і є.

— Так, я читав, — сказав Дубов. — Ми бачимо по собі, як важко повірити в те, що ти ніякий не святий, а страховисько — людоїд, убивця... Людина воліє пожирати життя собі подібного і мати при цьому абсолютно спокійну совість. Мій дід молився по три рази на день і був упевнений у своїй святості, готувався в рай...

— Мій — теж, — сказав я. — Я сам п’ятнадцять років колов і розтинав сторів, мов кроликів.

— Ось, — кивнув Дубов. — І жодних негативних почуттів, думок. Взагалі жодних почуттів.

— Ми звикли, — сказав я.

— Якщо твої дід і прадід пили кров — то для тебе це вже святі патріархальні традиції. Розумієш? Річ не в тому, що вони пили кров, а в тому, що вони твої дід і прадід. І ти не дозволиш «паплюжити їхню пам’ять».

— І будеш сам пити кров, вважаючи це абсолютно нормальним, — підхопив я.

— Так! — розпалився раптом Дубов. — Страшно і неприйнятно лише те, що ти робиш сам по собі, вперше. Але варто цьому перейти в традицію — як воно освячується і стає звичайним. «Не могли ж діди-прадіди помилятися!» «Не могли ж вони бути людоїдами!»

— Так, дивовижно, — погодився я. — Борючись за цю саму «істину», ти йдеш війною проти своїх батьків, дідів і прадідів. Проти себе самого, тому що вони всі — людоїди і вампіри — живуть у тобі.

— Одного прекрасного ранку, — продовжив мою думку Дубов, — ти раптом дізнаєшся, що виріс в роду чудовиськ, що живеш у країні людожерів...

— Жах якийсь.

Я загасив останній недопалок: ми викурили з Дубовим цілу пачку.

Якийсь час ми слухали шелест вишні біля вікна і цвірінькання пташки, що славила літо.

— Що ж нам робити? — спитав я, звертаючись швидше до пташки, ніж до Дубова. — Вчора я колов Кривого і...

— Що?

— Мені здалося, що я вбиваю людину — старого сивого дідуся... Це нестерпно.

— Дім, — Дубов раптом обійняв мене за плече. — Ми не можемо більше жити, як жили, — це основне. Зрештою, можливо, це — наш хрест? Наша місія? Нам є для чого жити, Дім. Ми щасливі нарешті. Невже ти хотів би, як раніше, писати свої репортажі про перевиконання плану на м’ясокомбінатах? Чому ми так боїмося змінити своє життя, піти назустріч новому, несподіваному, справжньому? Навіщо нам тліти у брехні? Напиши, Дім, про свої почуття.

— Які?

— Про які ти мені сказав, коли колов Кривого. Це цінно. Ми дамо в суботній номер.

— Але...

— Я знаю, — перебив мене Дубов. — Ти ніколи не писав про те, що виходило з тебе самого, з твоєї глибини. Тому що, можливо, наші глибини весь цей час спали. І нас навчили іншого розуміння журналістики. Але тепер пора почати говорити. І нехай буде, що буде!

— Нехай буде, що буде, — повторив я за ним, як загіпнотизований.

5

Після візиту Дубова я цілий тиждень відчував якийсь незрозумілий приплив енергії. До мене повернулося відчуття сили, яке було в далекій молодості. Так, я відчував себе юним, собою. Навіть Ельза й Альберт перестали мене дратувати, настільки я внутрішньо віддалився від них і їхніх думок. Відтепер — вперше — у мене була своя таємниця, пов’язана з чимось глибоким у мені. І я навіть не намагався ділитися нею, знаючи реакцію дружини та сина.

Останнім часом Альберт все більше займався сторами, що мало би мене радувати. Чим рідше я ходив у хлів, тим частіше туди навідувався Альберт. За якихось кілька місяців він, фактично, забувши вже про своє «акторське» покликання, перейняв на себе основний догляд за сторами. Він їх доїв, чистив, водив на злучку. Це була дивовижна і незрозуміла зміна. Він зовсім непогано, згідно з моїми вказівками, розрізав Кривого, і я знав, що наступного стора буде колоти він.

Він ставав дедалі більше схожим на мене — на мене вчорашнього...

Якось я застав їх удвох з дружиною на кухні, занурених у бурхливе обговорення двох останніх викиднів Маші. Ельза топила жир зі сала Кривого у великій емальованій каструлі, а Альберт закручував банки з м’ясом — щоби стерилізувати їх тут же, в іншій великій каструлі, повній води. Коли вони мовчали, Ельза, я помітив, кидала теплий погляд на Альберта. Між ними панувала повна гармонія.

Маша насправді ось уже другий раз поспіль не виношує малюка, і я підозрював, що причиною може бути блудний стор, який унадився ходити до неї ночами. Вирішивши вистежити його, я вставав іноді серед ночі і йшов перевіряти хлів. Маша спала, як ні в чому не бувало, зарившись у солому.

Це трапилося в ніч на неділю. Сильний вітер розгойдав гілку вишні, яка почала барабанити у вікно, і розбудив мене. Я вийшов на ґанок і відразу ж побачив світло у хліві. Цього разу я вирішив діяти розумніше. Зайшов із протилежного боку паркану, взяв у руки камінь і кинув, розмахнувшись, у двері. Через лічені миті тінь метнулася від хліва і перемахнула через паркан — прямо мені в руки.

— Ах ти ж кобель чортів! — схопив я його за волосся і потягнув назад до хліва на світло.

Я відчинив двері й силою штовхнув стора всередину, гидливо відсторонившись від його ще напруженого — слизького — тваринного знаряддя (воно ковзнуло мені по руці).

— Так ти будеш мені псувати самок?!

Маша стояла, як і раніше, рачки, по стегнах у неї текла кров.

— Гад! — кров ударила мені в голову, і я, однією рукою міцно тримаючи його за волосся, іншою вихопив із-за одвірка старий заіржавілий ніж, яким я нарізáв сторам їжу.

— Тату! Не треба!

Я остовпів і наблизив лице до обличчя стора. Це був Альберт, мій син.

— Т-ти?!

Я відкинув його в кут, відчуваючи, що можу не впоратися зі собою.

Альберт, весь голий, скрутившись калачиком, плакав на соломі — чи то від страху, чи від ненависті до мене.

— Прошу тебе, не говори мамі! — благав він крізь сльози, не підводячи голови.

Я вийшов, не промовивши ні слова.

6

Чи була це гра з боку Альберта, чи він сам зі страху в усьому зізнався, але вже через кілька днів після цього випадку Ельза підійшла до мене і запитала чужим відстороненим голосом:

— Ти знаєш, що наш син зв’язався зі сторою?

Я саме чистив картоплю і від несподіванки навіть випустив з рук ножа.

— Зі сторою? — перепитав я, ледве впоравшись зі собою. — Ну, припустимо.

— Ти не повинен так вже його засуджувати.

— Я тебе не розумію.

— Він ще дитина, — сказала Ельза, дивлячись мені прямо в очі (вона це вміла). — Так, незважаючи на це.

— Припустимо, — сказав я. — І навіщо ти мені це говориш?

— Щоб ти зрозумів, що краще він зі сторою, ніж... із якою-небудь дівчиною, яка почне його принижувати, а то ще й вимагати одружитися з нею. Ти ж сам мужчина — повинен розуміти, що таке чоловіча потреба.

— Відколи це її задовольняють за допомогою скотолозтва?

— Але ти ж сам собі суперечиш, — відразу ж завелася Ельза. — Ти сам мене переконував, що вони — «як люди».

— Але ти їх, тим не менше, продовжуєш їсти, — не витримав я.

— Але це ж твоя думка, а не моя! Я так зовсім не вважаю. Ну, Дім... — вона наблизилась і обійняла мене за шию. — Якщо подумати, то що такого сталося? Навіщо робити подію?

— Мені здається, це ти її робиш.

— Я вирішила поговорити, тому що...

Вона замовкла.

— Ну.

— Тому що він тебе боїться... так, боїться.

— Альберт?

— Так. Він прямо в якомусь жаху через тебе. Ти його так налякав.

— Коли?

— Тоді... — вона ніжно провела мені пальцем по потилиці. — У хліві.

— Ну, звідки ж я міг знати, що це мій власний син?

— Але ж ти міг його вбити, тим ножем...

— А, ти і про ніж знаєш?

— Тільки не осуджуй його ще й за те, що він поділився зі своєю матір’ю.

— Я не розумію, до чого ти ведеш.

— Зрозумій... — вона майже лягла на мене м’якими грудьми. — Йому потрібно...

— Ти хочеш сказати...

— Так, нехай походить до неї, поки... Ну що тут такого, врешті-решт?

— Що значить «поки»?

— Поки не знайде собі жінку для життя.

— Боже, Ельзо, і це ти говориш? Ти? Щоби ми дозволили синові скотолозтво? — я відсторонив її від себе рухом руки.

— Скотолозтво? — очі її загорілися. — Тобі треба обов’язково все споганити! Тоді заріж її! Сьогодні ж!

— Кого? Машу?

— Так, її! Я хочу, щоби ти її зарізав. Чому ти злякався? Вона дає погане потомство. Вона...

— Що?

— Вона відьма! Альберт усе розповів.

— Що?

— Як вона сама його спокусила — так, у хліві.

— Не може бути, — сказав я. — Ти прекрасно знаєш, що стор не може не послухатися людини. Він просто знаряддя в руках людини, тому що... — я ковтнув слину, — тому що він зведений до рівня ніщо, речі, у нього відібрано гідність.

— Ти знову! — вона навіть тупнула ногою. — Ти з глузду з’їхав — яка гідність у корови? У свині?

— Але стори...

— Ті ж корови! — вона просто сказилася. — Якщо ти не заріжеш її — я сама її заріжу. Ось цими руками!

Вона пішла, грюкнувши дверима. «Невже вона її... ревнує? — подумав я, беручись знову за картоплю, щоби заспокоїтися. — До сина? До мене?»

Невже вона відчуває — всупереч своїм заявам — в Маші суперницю: значить — рівну собі? Але навіщо тоді вона просила дозволу на зв’язок із нею Альберта?

Я ніколи не міг знайти в ній логіки, в своїй жінці.

Через тиждень вони поїхали з Альбертом на море. «Йому треба відпочити, відключитися після всього», — заявила Ельза. Я не протестував.

Чи не вперше я залишився вдома сам зі сторами.

Того ж вечора, ще погано розуміючи, що я роблю, я обмив Машу в душі й привів у дім. Вона злякано озиралася, роздивляючись на всі боки — на меблі, телевізор, підлогу... Вона ніколи цього не бачила.

— Ось тут ми живемо, — сказав я їй, сідаючи навпроти на стілець. — Це ось — стіл. Стіл, розумієш? — я вказав рукою на стіл. — Це називається «буфет». Це — «вікно».

Я повів її до шафи, повної Ельзиних ганчірок, і повільно та виразно перерахував їй їхні назви.

— Ну, гаразд, для першого разу вистачить. Тепер спробуємо тебе одягти.

Я взяв із полиці чисту, ще не ношену нижню білизну, і допоміг Маші її одягнути. Вона довго оглядала білі трусики, які я їй натягнув на стегна, не розуміючи, навіщо вони.

— Так тре-ба, — сказав я чітко, передаючи їй інформацію не стільки словами, скільки тоном.

Так само обережно я надягнув їй на груди бюстгальтер: Маша не протестувала, тільки з подивом дивилася на тиснену тканину ліфчика.

— Ти людина, розумієш? — сказав я їй. — Ти зовсім не тварина.

Я одягнув на неї плаття, затягнув блискавку на спині, на ноги — туфлі.

— Ти кра-си-ва, — сказав я. — Повтори. Повтори, чуєш, ну? Кра-си-ва.

Вона мовчала.

— Кра-си-ва. Кра-си-ва.

І тут щось заклекотало у неї в горлі, і я чітко почув щось схоже на «клсва».

— Що ж ми зробили з тобою, бідна? — сказав я. — Ти ж людина.

Вона стояла, розставивши ноги трохи ширше, ніж належить, трохи більше, ніж належить, нахилившись уперед — не знаючи куди подіти свої довгі засмаглі руки, що визирали з коротких рукавів. Так, руки, не «лапи».

— І я міг тебе зарізати, з’їсти, — сказав я. — Як зарізав і з’їв Руду, твою сестру.

Не знаю, навіщо я це все говорив уголос.

І тут вона, ніби щось зрозумівши, сама зробила крок назустріч, підійшла і, зовсім не боячись, обійняла мене за шию — як колись. Її пружні теплі груди під тканиною розплескалася, передаючи тепло і ніжність моєму тілу: коли Маша нахилилася, вони якось вислизнули з бюстгальтера (у Ельзи груди були на два розміри більші), і я відчув — своїми грудьми — вишеньки її пружних сосків.

— Ти любиш мене, я знаю, — сказав я. — Уже давно.

Я поцілував її в оксамитову шию, і вона почала плакати.

Я знав, що це кінець — тому я так відразу привів її сюди. Це кінець всього мого минулого життя. Далі буде щось або жахливе, або прекрасне — тільки щось зовсім нове, де я буду зовсім іншою людиною. І буду жити не тут, де мене пам’ятають і знають лише колишнього. Це передчуття з’явилося раптом, як блискавка, — і настільки ясне, що у мене не було й тіні сумніву.

7

КОНСТИТУЦІЯ В ДІЇ

Сьогодні вранці Вища Контрольна Рада Рейха ввела у дію перший параграф Конституції Рейха, згідно з яким захист основ Рейха є не менш важливим завданням державних органів Рейха, ніж свобода людських думок і дій. Конституція (навіть найбільш вільна) чогось може існувати лише після того, як забезпечено існування цього «чогось». Як сказано в Постанові Вищої Контрольної Ради: відтепер, з метою збереження стабільності на планеті Земля, забороняється пропаганда будь-яких ідей, що виходять із так званого «вчення консервативного гуманізму». Особи, які поширюють ці шкідливі і надзвичайно небезпечні ідеї, будуть відтепер затримані та ізольовані. Як виняток створено Перше Поліцейське Управління Рейха, на яке покладено виконання вищевказаного рішення. Рішення застосовувати насильство проти людини — прийнято Вищою Контрольною Радою після тривалих роздумів, воно має вимушений і винятковий характер. Вища Контрольна Рада сподівається знайти розуміння та підтримку в абсолютної більшості громадян Рейха.

Коментар редакції

Як повідомляють наші місцеві кореспонденти, обстановка на планеті абсолютно спокійна. Більшість громадян навіть не чула про таке «вчення». Але, дізнавшись, що йдеться про якесь перетворення «тварин» в «людей», вони просто сміються, не розуміючи, яким чином дорослій людині можуть прийти в голову такі абсурдні ідеї. Ось що передає наш кореспондент, який побував сьогодні вранці на одній із найбільших сторових ферм у Сонячній долині Департаменту Таджикистану в Середньоазійському Штаті.

«Тисячі сторів гуляли на полях під охороною кінних пастухів, одягнених у знайомі “ковбойські” костюми, які пристосовані до середньоазійської спеки. Я звернувся з питанням про те, як він ставиться до ідей, що їх висловлюють “консервативні гуманісти”, до директора ферми пана Омара Самулаєва. «Це якесь безумство, яке треба негайно зупинити, — сказав пан О. Самулаєв. — Захисники “прав тварин” повинні знати міру. Наша ферма забезпечує м’ясом сторів величезний регіон Середньої Азії і, частково, Департаменти Індії та Туреччини. Ми також вирощуємо особливу, “чорну”, породу сторів, яку зі задоволенням споживають жителі Південноафриканського та Північноамериканського Штатів. Жалість до тварин слід проявляти в розумних межах. Не треба мучити тварин. Треба стежити за тим, щоби вони були ситі та обігріті. Треба їх лікувати, якщо вони хворі. Треба, нарешті, умертвляти їх гуманним способом. Але робити з нашого світу божевільню, звинувачуючи всіх нас у споживанні тваринного м’яса й у тому, що ми не садимо тварин до себе за стіл, ми не дозволимо. Весь колектив нашої ферми (а це сотні простих людей) гаряче підтримує рішення Вищої Контрольної Ради щодо припинення цієї пропаганди божевілля. Так, ми всі — за свободу, але не за те, щоби давати свободу купці якихось психічнохворих людей, свободу зводити наклеп на весь людський рід».

Редакція також звернулася до директора Психіатричного Центру при Академії медичних наук Рейха штандартенфюрера пана В.-К. Оленіна з проханням прокоментувати ситуацію.

Г. Р. («Голос Рейха»). Пане директоре, чи вважаєте ви, що в цьому випадку йдеться насправді про порушення людської психіки?

В.-К. Оленін. Насамперед я хотів би сказати про так звані «ідеї-фікс», які можуть оволодівати людською свідомістю. Чомусь прийнято вважати, що ці «божевільні ідеї» народжуються в мозку «божевільних людей» і тільки для «божевільних» людей і небезпечні. Насправді ж «ідею-фікс» тому так і називають, що вона здатна проникати в мозок абсолютно нормальної, як ми з вами, людини і заражати його собою.

Г. Р. Як це можливо?

В.-К. Оленін. Річ у тому, що в кожній «ідеї-фікс» присутня так звана «самоочевидна правда», перед якою слабо озброєна людська свідомість капітулює. І, таким чином, людина стає, сама того не помічаючи, ще одним носієм цієї ідеї. При цьому головну роль відіграє підсвідомий страх — страх помилитися, що його викликає «ідея-фікс».

Г. Р. Чи могли би ви навести більш конкретні приклади?

В.-К. Оленін. Наприклад, у дуже давні, доісторичні, часи люди вірили, що Бог — це кішка. Або корова. Чи можемо ми стверджувати, що ціле плем’я зійшло з розуму, якщо почало обожнювати звичайну кішку, молитися на неї? В інших племенах, скажімо, ми зустрічаємо і такі навіжені ідеї, як необхідність злягатися з деревом, щоб воно добре родило. Досліджуючи психіку стародавніх людей, ми дійшли висновку, що вони насправді вірили, ніби людське сім’я, вилите в дупло дерева, зробить це дерево плодоносним. При тому переконати їх в помилковості думки було неможливо, бо в разі невдачі винним вважали «погане сім’я» людини. А «поганим» воно ставало від того, що людина згрішила в чомусь. А оскільки безгрішних людей немає, то людина, яка зазнала невдачі, завжди знаходила «свій гріх». Жодна сила не переконає таку людину, що ідея, яка нею володіє, — безглузда, надумана, фіктивна.

Г. Р. Гаразд, повернемося до нашої дійсності. Чи може думка, що тварини — це люди, розглядатися як така «ідея-фікс»?

В.-К. Оленін. Безумовно. Всі ознаки перед нами. По-перше, ця думка здається абсолютно дикою і неможливою — на перший погляд. Тому більшість людей її відразу ж відкидає як щось таке, що не вкладається в рамки понять. Однак вона все-таки породжує первинний шок: про це свідчить занадто бурхлива реакція неприйняття. Ідеї-фікс мають дуже велику енергетику. Хоч свідомість їх відразу відкидає, вони, проте, проникають у підсвідомість, де діють підступно, без відома людини. Досить якого-небудь «підтвердження дійсністю», щоб ідея непомітно опанувала свідомість.

Г. Р. Що ви маєте на увазі, коли говорите про «підтвердження дійсністю»?

В.-К. Оленін. Звичайно, я маю на увазі збіг, бо «ідея-фікс» — ідея з самого початку помилкова. Якщо, скажімо, стародавня людина відразу ж відкинула думку, що її сíм’я здатне зробити дерево плодоносним, але згодом вона стала свідком того, як дерева сусіда, який цю думку поділяє, вгинаються від плодів (на відміну від її власних дерев), — у неї мимоволі з’являються сумніви. Людина бачила, як сусід «запліднював» свої дерева — й ось вони плодоносять...

Г. Р. Тобто ви хочете сказати, що вона в якомусь сенсі почала вірити в ідею?

В.-К. Оленін. Авжеж, тому що «ідея знайшла підтвердження». Людина безсила проти фактів. Але про який факт мова? Адже ми з вами розуміємо всю абсурдність і безпідставність цієї ідеї. І, тим не менше, сама дійсність ніби підтверджує її!

Г. Р. У той час, як насправді існують зовсім інші причини того, чому в однієї людини врожай, а в іншої — неврожай...

В.-К. Оленін. Абсолютно вірно. Але це ми з вами розуміємо. А стародавня людина, переконавшись у «правильності» ідеї (яку вона до цього відкидала), починає відтепер — обличчям до своєї невдачі і удачі сусіда — дедалі більше вірити в цю ідею. Ще один збіг — і вона й собі візьметься «запліднювати» дерева та інші рослини.

Г. Р. Отже, ідеї ПКГ — це ті ж «ідеї-фікс»?

В.-К. Оленін. Безумовно. Ми провели психіатричне дослідження і встановили, що ідеї ці повністю узгоджуються з нашою теорією про «ідеї-фікс». Люди, які спершу відкинули думку про сторів-людей як щось абсурдне, як «дитячий лепет», як явну «маячню», згодом стають, самі того не помічаючи, уважніші до своїх сторів та їх поведінки. Зустріч зі сильною енергетикою «ідеї-фікс» не минула для них безслідно. Свідомо відкидаючи її, вони, проте, дуже часто змушені боротися зі сумнівами, які в них з’являються (що свідчить про те, що ідея проникла у підсвідомість людини й активно там працює). Досить, наприклад, якого-небудь «розумного» руху з боку стора (а ми знаємо, що серед цих тварин трапляються дуже розумні і кмітливі особини — як, втім, і серед мавп, собак і корів) — і ось уже людина зупиняється в страху, якого вона ніколи раніше не знала: «А що, коли це і справді людина?» Розумієте, якщо людину налякати, що вона «людожер», то цей страх, рішуче відкинутий у першу мить як абсурдний, все ж може продовжувати жити глибоко всередині. Він, цей страх (тим більш ефективний, чим жахливіше звинувачення), і є основним ґрунтом, що забезпечує існування та розвиток «ідеї-фікс».

Г. Р. Чи зверталися до вас уже люди, хворі на подібні страхи?

В.-К. Оленін. Такі люди вже є, і, на жаль, їхня кількість стрімко зростає. Днями до нас звернулася жінка, мати п’ятьох дітей. Вона «з жахом» нам повідомила, що її «долають сумніви», ніби сторенята, що граються з її дітьми, «нічим не відрізняються від її дітей». «Жах» її полягає в тому, що, «якщо це правда», тоді «всі ми чудовиська, всі ми людоїди». У приймальному відділенні нашого Центру з нею сталася істерія. Жінка кричала: «Як я зможу тепер їх їсти? Ковбаси з людей!»

Г. Р. Але це ж дослівно фразеологія ПКГ!

В.-К. Оленін. Ви абсолютно праві. Жінка не помічає, що говорить фразами з листівок і газет цієї організації (які вона «для чогось», як вона сама зізналася, читала). У кожної «ідеї-фікс» своя мова, своя фразеологія, в якій вона, власне, і живе. Ця фразеологія відповідає цілком реальному почуттю, породжуваному «ідеєю-фікс».

Г. Р. Тобто сила «ідеї-фікс» у тому, що вона входить у людину «почуттям»?

В.-К. Оленін. Так. Саме в такий спосіб, стаючи почуттям, їй і вдається — як щось дуже «особисте» — вкоренитись у людині. Людині потім вже важко розпізнати в собі цю частину як нав’язану — як частину, яка, якщо подумати, зовсім не належить до її особистості, бо, фактично, ще вчора була їй зовсім чужою.

Г. Р. Чи можна з огляду на це стверджувати, що «ідеї-фікс» становлять велику небезпеку для суспільства?

В.-К. Оленін. Мені здається, це не викликає жодного сумніву. Проблема в іншому: як розуміння цієї небезпеки поєднати з розумінням свободи — «свободи думки та почуття», яку гарантує людині Конституція. Бо ж надзвичайна делікатність питання в тому й полягає, що, ввійшовши в людину, «ідея-фікс» стає ніби (ніби!) частиною її особистості. Тож, зазіхаючи на цю ідею, нехай і абсурдну, небезпечну, ми робимо, так виходить, замах на саму людську особистість!

Г. Р. Де ж, на вашу думку, вихід?

В.-К. Оленін. Мені здається, ми повинні в усьому ставити на перше місце священні права особистості. Як ми це, власне, і робили протягом багатьох сотень років. Хай би якими абсурдними з позиції здорового глузду видавалися ті чи ті ідеї, ми не можемо вказувати людям, що та як їм відчувати. Нехай вони вважають богом кішку або сонце. Або, якщо їм заманеться, нехай «запліднюють» дерева. Їхня віра — їхнє священне право. Однак ми повинні зробити один-єдиний виняток, що стосується тієї «ідеї-фікс», яка ставить під сумнів самі основи існування людини на Землі. Чи мають право вищі керівники Рейха, керуючись якоюсь «вірністю свободі», не діяти, а лише спостерігати за успішною роботою особливої, досі не баченої «ідеї-фікс», яка здатна — не побоюся цього слова — знищити всю нашу цивілізацію? І тут я хотів би зробити одну важливу заяву. Надзвичайно важко «заборонити» людині що-небудь відчувати, про щось думати. Але поки «ідея-фікс» не ввійшла в людину, нема потреби щось їй «забороняти». Її свобода не страждає!

Г. Р. Ви хочете сказати, що можна поставити перепону на шляху руху «ідеї-фікс»?

В.-К. Оленін. Ми вперше за останнє тисячоліття зіткнулися з парадоксом, що свобода людини може набувати самогубних для неї форм. Якщо завтра людьми почне оволодівати ідея підпалювати власні будинки, різати власних дітей і самих себе — то невже керівництво Рейха повинно мовчки відступити, сповнене поваги до «людської свободи»?

Г. Р. Дякую, пане директоре, за цікаву розмову.

8

Про те, що Дубова «затримали», я дізнався від Корка, його заступника. Він зателефонував мені під ранок і повідомив, що, за його даними, нас усіх, працівників «Пошуку істини» і навіть дописувачів, повинні «ізолювати» протягом дня.

— Не може бути, — сказав я, ще напівсонний. — У нас не «затримують» людей.

— Ти нічого не розумієш, — почув я схвильований голос у слухавці. — Все дуже серйозно. У сьогоднішньому номері ми публікуємо списки двох тисяч людей, яких мають «ізольовати».

— Що це означає?

— Не знаю, — відповів Корк. — Але наша людина дістала копію цих списків у Вищій Контрольній Раді. Акція ця масова та заздалегідь спланована. Саме стільки людей на планеті більш-менш переконані, що стори — це люди. Якщо нас усіх переловлять, як курчат, життя потече, як текло.

— Що ж робити?

— Негайно йди з дому. Якщо встигнеш.

— Що вони збираються робити зі «затриманими»? Не вбивають же вони їх.

— Я не знаю. Ходять найрізноманітніші чутки. Принаймні за останню тисячу років Рейх ще ніколи так не поводився з людьми. Це якийсь перелом. Щось таке, чого ще ніколи не було.

Він дав мені адресу в горах, куди — пішки! — треба було добиратися щонайменше тиждень. Єдине місце, де можна було сховатися. Гірський табір людей Дормана.

— Вставай, швидше!

Я почав трясти Машу за плече. Вимита, оповита ніжними запахами, в нічній сорочці Ельзи — вона нічим не відрізнялася від жінки, що солодко спить. Вона була нею!

— Нам треба бігти! Бігти, розумієш?

Вона, сівши, дивилася на мене своїми блакитними сонними очима, ледь посміхаючись.

Я сам був ще в трусах, коли почув з боку поля шум машини, що наближалася. Припавши до вікна, я побачив невеликий мікроавтобус, набитий якимись людьми у формі оперативних працівників Вищої Контрольної Ради.

— Сюди!

Я відчинив вікно й, підсадивши Машу, вистрибнув слідом за нею. Ми щодуху кинулися бігти городами до смужки лісу, яка темніла вдалині.

Забігши в ліс, ми впали за якимось кущем, важко дихаючи. Як по-дурному! Ми не встигли навіть одягнутися. Маша була в довгій, до п’ят, нічній сорочці, яка заважала їй бігти, а я не мав на собі нічого, крім трусів.

— Треба йти, — сказав я їй.

Вона не розуміла сенсу події, але я був упевнений, що вона відчуває те саме, — присутність небезпеки, розуміє, що треба бігти, бігти...

Ми рушили, пробираючись крізь густі колючі кущі, вглиб лісу. Метрів через сто від її сорочки залишилися лише шматки, які я зірвав, щоб вони не заважали руху. Ще пройшовши — де бігцем, де швидким кроком — кілометри два, я зіткнувся з фактом, що гумка на моїх трусах порвалася, вони сповзли до колін. До того ж шипи чагарника, крізь який ми продиралися, розірвали тканину в декількох місцях.

Не вагаючись, я відкинув їх ногою вбік. Маша, що бігла за мною, зупинилась і дивилася на мене, не відводячи очей. Уночі, в будинку, вона не бачила мене голого.

— Ну, що? — сказав я трохи роздратовано. — Так, я такий же, як ти. Ми люди з тобою, розумієш? Нам треба йти.

Ми йшли весь день, поки не вийшли до підніжжя невеликої гори.

— Тут заночуємо, — сказав я. — А завтра подеремося туди — я вказав рукою на ще освітлену сонцем вершину. — Ми підемо в гори.

Хотілося їсти, і я пішов шукати якісь ягоди. Маша зрозуміла без слів, що і навіщо я роблю: взялась і собі шукати, рухаючись на відстані від мене. Раптом я почув якийсь тріск, пташиний крик і різко обернувся. Деякий час нічого не було видно, а потім удалині з’явилася Маша, несучи за крило якусь досить велику птицю.

— Молодець! — сказав я. — Як ти зуміла її вбити?

Я взяв з її рук здобич.

— Чорт, — сказав, — ми не зможемо її з’їсти. У нас же немає вогню.

Чому я не захопив сірників, коли втікав? Не захопив нічого — навіть ножа.

— Пішли, пошукаємо місце для ночівлі, — я склав дві долоні човником і приклав, нахиливши голову, до вуха.

І знову Маша була перша — вона покликала мене тонким жіночим: «Ге-ей!» Коли я наблизився, то ахнув від подиву — це було справжнє заглиблення в кам’яному підніжжі гори, що чимось нагадувало печеру.

— Сиди тут.

Я вирушив шукати суху траву і камені. Я повинен добути вогонь, інакше ми завтра не зможемо йти, голодні й холодні.

Через півгодини ми вже сиділи біля невеликого багаття, дивлячись, як язики полум’я пестять проткнуте палицею тіло обскубаної птиці.

І тільки тепер до мене дійшло, що ми обоє — абсолютно голі. Що ось уже півдня я точно так само не відчуваю ніякого сорому, як і Маша. «Ось і я став стором». Ця думка пронизала мене.

І ще я спіймав себе на відчутті, що я... по-дурному щасливий. Усе, що відбувалося зі мною, нагадувало якийсь сон. Це було неймовірно — я в одну мить перестав бути тим, ким був усе життя. Тут, голий, під навісом скелі, біля багаття, я був іншою людиною. І мені було дивно, що та людина, яку я так несподівано залишив там, на фермі, — була мені чужа, нагадувала швидше використану непотрібну оболонку, яку викинули.

Так, я був по горло ситий тим життям: однаковим, розміреним, в міру задушливим, безглуздим. І в якомусь сенсі я повинен був дякувати долі, що вона відкрила мені можливість життя іншого, абсолютно нового — де я сам був новий, свіжий, молодий...

Мої думки обірвав якийсь шум, що нагадував дзюрчання води. Я підвів голову, прислухався — й одразу все зрозумів. Маша, що сиділа навпочіпки навпроти, трохи піднявши сідниці, рясно — як вона звикла робити в хліві (боже, як це вже далеко! немислимо!) — мочилася під себе.

— Машо! Не тут!

Вона здригнулася, обірвала струмінь, і в її очах промайнула знайома мені реакція страху на мій голос. Мені стало соромно — адже ми з нею відтепер рівні.

— Машо, — я підійшов, узяв її за руку. — Тут ми будемо спати, розумієш? Тут «пі-пі» робити не можна. Не можна. Розумієш?

Я показав на калюжку і помахав перед її обличчям пальцем.

— Там, — показав я їй у бік дерев. — Там.

Я відвів її за руку метрів на п’ятдесят.

— Тут, — показав їй місце. — Тут можна все. «Пі-пі» — розумієш? «Пі-пі».

Вона довго дивилася на мене і раптом, випустивши з горла якісь незрозумілі клекітливі звуки, сказала абсолютно чітко:

— Пі-пі.

— Молодець, — я погладив її по голові, як собаку.

І вона, як собака, відразу ж інстинктивно пригорнулася до мене.

— Ну давай, дурненька..

Я показав їй пальцем на землю.

— Пі-пі.

— Пі-пі, — сказала Маша.

І продовжувала стояти.

Тоді я розслабив низ живота і почув, як Маша радісно скрикнула.

Я не соромився її. Але не тому, що вона була стором. Просто за такого довір’я, яке встановилося між нами, за такої її дитячої наївності й простоти, справжній сором (який змушує відчувати приниження перед іншим) не виникав.

Вона, не зводячи очей, дивилася на жовтий струмінь, що бив з мене.

— Пі-пі, — сказав я. — Тепер ти.

— Пі-пі.

Тепер вона зрозуміла і, присівши, тут же помочилася. Помочившись, вона, однак, продовжувала сидіти навпочіпки, і я зрозумів, що це не все.

Я відійшов, походив навколо і досить швидко знайшов кілька листків лопуха. Повернувся до неї й — без жодного сорому — почав учити її чистоти, як вчать нетямущу дитину. Я був упевнений, що досить показати кілька разів — і вона буде мати поняття на все життя. Бідні, їх просто ніхто не вчив «бути людьми».

Ми знайшли поблизу невеликий струмочок, і я спочатку своєю, потім її рукою показав їй, як підмиватися.

Ми з’їли підсмажену птицю і заснули біля згаслого багаття, притулившись одне до одного. Я міг оволодіти нею, як учора, але мені не хотілося. Для мене більш важливим було просто гріти її собою. І грітися нею, її тілом.

«Я щасливий. Я вперше безмірно щасливий. Без усього того, що в мене було раніше. Тут! У таких умовах! Як це можливо?» Це було останнє, що я встиг подумати перед тим, як заснув, поклавши голову на її важкі теплі груди, ніби на подушку.

9

Ми прокинулися від холоду. Маша тремтіла менше (звикла обходитися без одягу?). У мене ж зуби вибивали чечітку. Перші промені сонця вже висвітлювали верхівки дерев.

Я підвівся й узявся робити інтенсивну зарядку. Маша дивилася на мене, не розуміючи, що я роблю: так що ж таке людина — набір «людських» звичок, не більше? Щоб зробити з Маші «людину», досить її навчити «людським поняттям»: справляти нужду у відведеному місці, вмиватися, робити зарядку?.. А без цього — вона «тварина»? І це все, що потрібно, щоб «стати людиною»? Вся «різниця»?

Що більше я про це думав, то менше значення вбачав у всьому тому, чим хизувалися, наділяючи себе «вищим статусом», люди. Я раптом зрозумів, що, в принципі, мені плювати, чи має Маша поняття, де їй мочитися, як і навіщо митися, як робити зарядку. Порівняно з тим, що в ній було і що для мене було важливо, як повітря, все інше не мало великого значення. Але що ж такого в ній було? Такого, чого не мала — володіючи всіма «людськими поняттями» — Ельза (навіть тут, на відстані, я не міг думати про неї без роздратування).

Ми довго, цілих дві години, піднімалися на гору. Рух зігрів нас, а коли ми нарешті вибралися на плато — спекотне червневе сонце віддячило нам світлом і теплом, яке проникало до самого серця.

— Яка краса! — сказав я, вдивляючись у ланцюг далеких засніжених вершин, що відкрився нашому погляду. — Ми підемо туди, — я показав Маші на сяюче над грядою сонце. — Нам треба туди.

Я бачив, що Маша теж відчуває красу — як і я. Її очі, в яких відбивалися сонце і блакитне небо з білими хмаринками, світилися. На вустах застигла мимовільна усмішка. Дивно, але я вже «не помічав» її (і своєї) голизни. Просто грона її налитих грудей, які «дивилися» врізнобіч, трохи віддутий живіт з кущем чорного волосся внизу, сильні довгі ноги сприймалися як щось їй найвищою мірою притаманне — як частина тієї природи, яка нас оточувала і якою я відчував себе як ніколи сам.

Ми вирушили в дорогу.

Йшли години дві. Плато незабаром скінчилось, і ми знову почали підніматися вгору. І доводилося не раз пропускати її вперед, щоб страхувати знизу на випадок, якщо вона зірветься. І вид її голої жіночої таємниці, яка весь час перебувала в мене перед очима, яку іноді навіть освітлювали промені сонця, не викликав жодних інших почуттів, крім ніжності й мимовільної поваги.

Ми були друзями в цьому поході, мети якого вона не знала. І нам потрібно було йти ще багато днів. Нам потрібно було дістатися до Вовчого перевалу, за яким і повинна бути невелика Долина Гірських Фіалок, де, якщо вірити інформації Корка, і знаходився потрібний нам табір. Що буде з нами далі — я не міг і не хотів уявляти. Просто у мене не було іншої мети, крім «дістатися до табору», і вже тому вона багато чого вартувала.

Ближче до полудня ми втомилися, і я вирішив зробити привал. Тим більше, ми потрапили на величезну чорничну галявину і гріх було не підкріпитися ягодами. Незабаром і Маша, і я були чорні з ніг до голови. Коли я побачив її губи, язик, підборіддя, груди і навіть живіт, чорні від розчавлених ягід, мене розібрав сміх. Маша спочатку не зрозуміла, розгублено дивилася на мене, слухаючи мій сміх, — і раптом сама розсміялася, чисто, дзвінко, не зводячи очей з мого такого ж брудного тіла. Зовсім як людина.

Ми прилягли на теплому схилі, зігрітому спекотним сонцем. Відігрівалися за минулу ніч — і наперед, за ту ніч, яка нас чекала.

Над головою, в листі, пустували якісь гірські пташки. Дзижчали десь бджоли чи оси.

Засинаючи, я подумав: все моє колишнє життя розвалилося, я ніби щойно народився, голий. Як немовля (мені стало чомусь весело). І ця мета — «дійти до табору» — мені дуже потрібна в таку хвилину. Коли ще неясно, навіщо тепер і як — для чого? — жити.

10

СУСПІЛЬСТВО ПІДТРИМУЄ ВИМУШЕНУ МІРУ

Після тривалих консультацій з громадськістю та з провідними фахівцями з історії, соціології та психіатрії, Вища Контрольна Рада Рейха вирішила вдатися до виняткових заходів і покласти край діяльності так званої Партії Консервативних Гуманістів. Учора було проведено акцію з метою ліквідації бюро партії, її друкарні, а також припинено випуск видань, що так чи інакше поширюють небезпечні ідеї вищезгаданої партії.

Ми звернулися за роз’ясненням до Голови Вищої Контрольної Ради рейхсфюрера пана А. Боруа.

Г. Р. Пане Голово, чи могли би ви пояснити детальніше, що означають поняття «ліквідація бюро партії», «призупинення діяльності», які трапляються в Заяві ВКР?

А. Боруа. Це означає, що ми опломбували приміщення партії, а також редакцій низки газет.

Г. Р. Які заходи вжито щодо людей?

А. Боруа. Питання дуже непросте. Ви знаєте, що ось уже більше тисячі років у нас немає ні тюрем, ні інших засобів обмеження людської свободи. Однак ми були просто змушені якось призупинити діяльність людей, що прагнуть під прикриттям благородних гасел перетворити життя мільйонів наших співгромадян у хаос. Ви знаєте, що ми довго терпіли ПКГ, вважаючи, що висловлювання будь-яких ідей — святе право людини.

Г. Р. Вони отримували право висловлюватися навіть на сторінках «Голосу Рейха».

А. Боруа. Так. І сама Вища Контрольна Рада заохочувала це. Ми дотримувалися думки, що відкрите обговорення проблеми призведе до такого її вирішення, яке буде враховувати інтереси всіх сторін...

Г. Р. А основне — інтереси збереження мирного і щасливого життя громадян.

А. Боруа. Так. Але ми, як виявилося, помилялися. Люди, які називають себе «гуманістами», виявилися звичайними фанатиками з минулого, готовими «заради ідеї», яка їм здається «справедливою», зруйнувати буквально все. Ми ніяк не очікували, що в постісторичну еру можливе відродження фанатизму. Ми вражені безвідповідальністю цих діячів. Вони можуть пропонувати що завгодно — хоч корів і свиней обожнювати. Але в такому разі повинні запропонувати й вихід: чиє молоко і чиє м’ясо тоді повинна їсти людина? Якщо у них така «велика совість», як вони заявляють, то їх «совість» повинна поширюватися і на людських дітей. Але, відбираючи у людини основні засоби виробництва (бо «не можна експлуатувати тварин»), вони не пропонують абсолютно ніякої заміни. Припустимо лише на мить, що вони домоглися свого і сторів більше немає: що станеться з людством? Запанують масові голод і паніка. Почнеться хаос. Людина сама перетвориться на тварину, що порпатиметься в землі. Культура, яку вона розвинула завдяки вільному часу, деградує. Її діти стануть нещасними: голодними й холодними. Бачить усе це «совість» усіх цих дорманів і їм подібних?

Г. Р. Тобто ви навіть не ставите питання про те, наскільки відповідає істині їхня ідея?

А. Боруа. Так. Розумієте, навіть якби вони були праві, «консервативні гуманісти» не мали би права так поводитися. Керуватися тільки «почуттям» і абсолютно не думати про долю людства? Нехай вони вважають себе святими — але і ми теж у такому разі вважаємо себе святими, що виходять із вищих спонукань, як і вони. Ми не вважаємо, що у Вищої Контрольної Ради, яка поклала край діяльності цієї купки божевільних, менше совісті. Якщо вже на це пішло, ПКГ — абсолютно безсовісна щодо людини. Що нас обурило: вона навіть не приховує, що їй (вибачте за таке слово) плювати на людину, на те, що станеться з нею, якщо реалізується їхня божевільна ідея.

Г. Р. Тобто якщо стори вийдуть із хлівів і м’ясокомбінатів і почнуть жити, в костюмах та краватках, серед нас?

А. Боруа. Ви бачите: сама мова чинить опір тому, щоби висловлювати їхні ідеї. Мова — раціональна, вона є результатом багатовікової мудрості, а ідея — божевільна. Створюється відразу ж враження жаху й абсурду.

Г. Р. Не зрозуміло, що вони будуть робити, як жити, чи здатні жити в новому статусі?

А. Боруа. Про це фанатик теж не думає. Безвідповідальність не тільки щодо людей. Безвідповідальність щодо сторів. Але головне — м’яко кажучи, нічого не ясно. Не є очевидним, що «стори — це люди». Так, для ПКГ це — аксіома. Але для нас — щонайбільше матеріал для багаторічних досліджень.

Г. Р. Ви справді допускаєте, що вони можуть мати рацію?

А. Боруа. Я так не думаю. Проте я намагаюся максимально виходити з їхніх позиції. З припущення: «А що, як насправді так є»? Я намагаюся виходити з того страху «відкрити в собі людожера», який є основною зброєю пропаганди ПКГ. І ось, виходячи з цього страху, «допускаючи неможливе», я починаю аналізувати — розумом — факти. І що ж я бачу? Елементарний здоровий глузд, елементарний досвід спілкування зі сторами заперечує таке припущення. Для мене, як і для всіх людей планети, очевидно, що стор — не людина. Він тварина. Звичайно, він походить від людини, між мною і стором є, висловлюючись мовою ПКГ, «жахлива схожість». Але хіба в якомусь сенсі ми не «страшно схожі» на будь-яку тварину, особливо якщо це ссавець? Хіба, порівнюючи серце, печінку, статеві органи, що належать людині і, скажімо, мавпі, коню, корові, ми не менше «жахаємося схожістю»? Всі тварини дихають, як і ми, у них, як і в нас, б’ється серце. І яєчники виробляють — як і у нас — яйцеклітини. Але ж цей «жах схожості» не є підставою для стирання межі між «людиною» і «твариною»! Така втрата була би божевіллям, кінцем людини.

Г. Р. Пане Голово, повернемося до питання про долю «затриманих». Чи затримано Дормана, інших керівників ПКГ, що з ними буде?

А. Боруа. Пана Дормана поки що не виявлено. Як і багатьох його соратників. Думаю, їхнє затримання — справа часу. Що буде зі затриманими — питання дуже складне. Ми самі поки що не знаємо, що з ними робити. Ми думаємо. Зараз затриманих поміщено у спеціальному будинку під охороною.

Г. Р. Під охороною?

А. Боруа. Я розумію, що це не може не шокувати певну частину суспільства. Людина не може «охороняти» людину.

Г. Р. Це відразу ж ніби переводить тих, кого «охороняють», у розряд якихось «сторів»... Або повертає в історичну епоху, коли було дві раси людей: «вища», правляча, і «нижча»... А ми ж сьогодні живемо в постісторії...

А. Боруа. Як усім відомо, «вища» раса давно отримала ім’я «людини», й ось уже не одне тисячоліття жодної іншої раси людей на Землі немає і бути не може. Ми чудово розуміємо, що своїми вимушеними діями самі шокуємо суспільну свідомість. Але ми сподіваємося на розуміння і підтримку. Тому я й даю це інтерв’ю. Будівля, в якій перебувають затримані (ви бачите її зображення на фото. — Г. Р.), нічим не нагадує хлів. У ній є все необхідне для життя, гідного людини. Наша мета — не на свободу людини зазіхати, а змусити людей, які останнім часом провадили надзвичайно активну руйнівну роботу, схаменутися. Навіть якщо вони перебувають під владою свого божевільного (на наш погляд) переконання, вони повинні взяти на себе відповідальність за все, що вони роблять і до чого закликають. Тоді не ми, але їхній власний розум буде ставити межі їхній божевільній активності.

Г. Р. Дякую, пане Голово, за інтерв’ю.

Маніфестації на підтримку рішення Вищої Контрольної Ради

Сьогодні вранці по всій планеті відбулися маніфестації на підтримку рішучих дій ВКР. Люди, які виступали на мітингах, в один голос заявляли, що неконтрольована пропаганда божевільних ідей руйнує громадський порядок і завдає непоправної шкоди щоденному життю людини. Як повідомляють наші кореспонденти, люди обурені безвідповідальністю купки «великих гуманістів». «Наші далекі предки з історичної епохи, — сказала нашому кореспондентові сімдесятирічна пані Еліза Дитрих із Департаменту Німеччини Євразійського Штату, — були ситі по горло “благородними” ідеями християнських інквізицій, комуністів, фашистів та інших фанатиків. Невже нашим дітям і внукам знову нав’яжуть “боротьбу за благородні ідеї” і ввергнуть їх в історичні часи? Я не вірю в усе це “благородство”! Воно, врешті, несе руйнування, хаос і страждання».

А ось що заявив сорокарічний Енрико Пакаліні з півдня Департаменту Італії того самого Штату (в приморському містечку Варенто на мітинг зібралося близько двох тисяч осіб): «Ось я дихаю повітрям — я ж споживаю мільйони бактерій, мікроорганізмів! Чи не повинна моя совість “не спати”? Адже життя мікроорганізму нічим не гірше за моє. Ви бачите, до якого ідіотизму нас, розумних людей, можуть довести. Усі ми люди совісні, але совість повинна бути нормальною, а не хворою, проявом хворої людської психіки. Може, мені не ходити в поле? Адже я, ступаючи, знищую стільки квіток, трав! Може — не їсти моркви, редиски? Адже вони теж жити хочуть! У що всі ці дормани хочуть перетворити людину? У сміхотворну “повітряну” істоту, що не має права харчуватися навіть і “повітрям”? ВКР просто була притиснута до стінки нападками цієї купки безумців. Давно пора було відповісти на їхні нахабні атаки. Адже вони жахливо агресивні: а хто їм дав право на агресію? Подивіться, які вони всі злі: вже саме це викриває їхні “праведність” і “святість”».

Редакція ГР і надалі планує публікувати відгуки на рішення Вищої Контрольної Ради, намагаючись відобразити якнайширший спектр думок і поглядів.

З ГАЗЕТИ

Пошук Істини

27 червня 3899 року

З Правдою вирішено покінчити

Цей номер виходить на сірому папері та в урізаному вигляді, оскільки Вища Контрольна Рада Рейха — порушуючи Конституцію Рейха — скоїла безпрецедентний злочин проти людини та її свободи (що одне і те ж). Учора «заарештували» (саме цим словом у минулому означували насильницьке обмеження свободи пересування) головного редактора нашої газети пана Т. Дубова, а також ряд інших наших працівників. Будівлю редакції опломбовано. Відтепер наша газета змушена виходити друком у глибокому підпіллі. До продовження нашої справи нас спонукають інтереси захисту істини, з якою наважилася покінчити раз і назавжди рейхвлада. Заарештовано майже все керівництво Партії Консервативних Гуманістів, за винятком пана Дормана та ще кількох людей, яким вдалося уникнути затримання. Також, за нашими даними, позбавлено волі багатьох рядових членів ПКГ і тих, хто відкрито поділяв їхні думки.

Нашій редакції вдалося сконтактуватися з паном Артуром Дорманом, який люб’язно погодився прокоментувати ці надзвичайні події.

П. І. Чому, на ваш погляд, ВКР переступила межу і вдалася до таких одіозних для нашого суспільства заходів?

А. Дорман. Коли за плечима купки, як вони кажуть, «фанатиків» сама правда — ця купка стає непереможною. Навіть одна людина непереможна, якщо за нею — істина. Що стори — це вчорашні люди, більшість з яких (ми не стверджуємо, що всі) зберегла людську подобу, — це істина. Цілком очевидна для кожного, чий мозок не заблоковано страхом за своє «зручне» безтурботне життя. Чіпляючись щосили за зручності свого існування, людина готова зрадити що завгодно — не тільки істину. Людина стає сліпою та глухою до всього, що становить загрозу для її комфорту. Совість, яка загрожує «зручностям», — це «хвороба», а ті, хто цю совість будить, — зловмисники, хворі і т. д.

П. І. То чому ж ВКР порушила Конституцію і зважилася, фактично, напасти на людину?

А. Дорман. Правда занадто сильна своєю очевидністю. Вона всепереможна, і її можна придушити (на деякий час), лише затуливши вуста тим, хто її транслює. У ВКР не було вибору.

П. І. Але вибір був. Треба було визнати правду і перебудувати суспільство на нових засадах.

А. Дорман. Тобто створити суспільство без сторів. Так, але вони злякалися грандіозності завдання. Бо в такому разі життя людей повинно було б змінитися докорінно. Думаю, для цього знадобилися би століття. Чи не легше просто ізолювати купку людей, які кричать про істину?

П. І. До того ж абсолютна більшість громадян, ми впевнені, була би проти змін. Адже вони не мають ваших почуттів і думок щодо сторів. Інакше яким чином могло б керівництво Рейха, покликане свято оберігати статтю 1-шу Конституції, що вимагає «не руйнувати усталений спосіб життя на догоду будь-якій ідеї», розпочати, фактично, насильницьку зміну ладу? Хіба це не те саме насильство, яке колись чинили супроти людства (теж заради «благородної» ідеї!) комуністи-більшовики, фашисти й інші?

А. Дорман. Я згоден з вами. Тут ми всі опинились у пастці. Але вихід — єдиний — був: дати можливість нашим думкам і почуттям дійти до серця кожного. І тоді, змінюючи лад життя, керівництво Рейха не ґвалтувало би населення, а лише виражало б думки та почуття кожного. Треба було пробудити дух, совість кожного. Та влада цього злякалася. Злякалася занадто грандіозних змін у людині, які неминуче повинні були спричинити грандіозні зміни усього життя. Тисячоліття, фактично, рослинного, без «конфліктів» і особливих «проблем», існування занадто глибоко вкоренилось у пам’яті й у генах людей. Люди зледащіли — щоби думати, відчувати, потрібні зусилля. І для них зміни — це не пробудження, не юність, не саме життя, а якийсь жах. Вони щосили чіпляються за своє животіння, яке вони називають «вершиною людського щастя». Коли їм кажеш, що вони людоїди, — вони затуляють вуха і обзивають вас «божевільним»...

П. І. Гаразд. Повернімося до суті проблеми. Чи справді стори зберегли, як ви кажете, «людську подобу»? Більшість, навпаки, вважає «очевидним фактом», який не вимагає доказів, що стор — не людина, що він не має «людської подоби». Адже, поклавши руку на серце, визнаймо: стор — це стор. Він і сидить, і їсть, і рухається не як людина. А може він думати? Якщо в нього немає мови? Що ж до почуттів, то чим є почуття без людської свідомості, яку визначає, як відомо, мова? Хіба не тим самим, що й почуття інших тварин, «свиней і корів»? Ми ж не будемо заперечувати, що свині та корови мають відчуття: відчувають радість, страх, оргазм... Що би ви відповіли на ці аргументи ваших опонентів?

А. Дорман. Я згоден, що дорослий стор, такий, як він є зараз, — більше нагадує тварину. Це тому, що ми йому зі самого початку створили тваринні умови. Та я не втомлююся повторювати, що це люди, з яких ми ось уже півтори тисячі років, у кожному поколінні, робимо — так, ми, своїми руками — тварин. Ми страшніші за фашистів, бо у нас навіть сумніву не виникає, що ми маємо справу з твариною, тоді як фашисти, навіть найжорстокіші, все-таки були приречені на тривалу боротьбу зі своєю совістю, яка не бажала замовкнути. «Нижчу расу» вважали все-таки «нижчою расою людей». Для свідомості фашиста це були люди: у нього й думки не виникало вважати їх «тваринами» — такими, як кінь чи корова. Але в такому разі, за такої свідомості, необхідно було постійно придушувати в собі голос: «Що ж ти робиш з людиною?» Доповнення «з людиною нижчої раси» мало що змінювало, розумієте?

Однак протягом поколінь колишня гуманістична свідомість (її вимушеними спадкоємцями і були фашисти!) трансформувалась у ту «постгуманістичну», абсолютно безсовісну свідомість, яку ми маємо сьогодні. Сучасна людина навіть не розуміє, про яку «совість» ми їй говоримо — про які «жорстокість» і «несправедливість», про яке «людоїдство».

Коли я заявляю, що стор зберіг «людське обличчя», я маю на увазі, що він зберіг саму можливість стати людиною. Треба лише від народження помістити його в людське суспільство. Навіть дорослі стори, що живуть серед людей, невпізнанно змінюються впродовж декількох років, швидко засвоюючи людські поняття. Як бути з цим? Це довели ті досліди, які ми провели. Чому протягом тисячоліть Рейх, який володіє непорівнянними з нашими можливостями, жодного разу не провів подібних дослідів? Тому що це ставило би під загрозу самé його існування як системи. Так, я хочу тут на повний голос заявити: ми ніякі не «постгуманісти» — ми всі постфашисти і живемо в постфашистській планетарній державі. І постфашизм — це найстрашніший фашизм, тому що неусвідомлений, «зі спокійною совістю». Ми не можемо і не хочемо жити в цьому жахливому суспільстві рабовласників-людожерів, яке може приснитися хіба що в кошмарному сні.

П. І. Пане Дормане, і все-таки ви не заперечуєте, що умовною є межа не тільки між людиною і стором, а й між людиною і, скажімо, мавпою? Вас і вашу партію звинувачують у бажанні зруйнувати за допомогою інстинкту «спорідненості з усім живим» саме життя людини. Почуття «рівності», «спорідненості» з тваринним світом роблять неможливими експлуатацію та поїдання цього світу, без чого ми не можемо собі уявити людини, її вільного часу, культури...

А. Дорман. Так, якщо вже на те пішло, ми вища раса, фашисти стосовно тварин, які для нас — буквально ніщо, лише ґрунт для нашого власного «проростання». Справжнє коріння фашизму веде туди, в наше ставлення до тварин. Але це інше питання, тут ми докопуємося до якоїсь страшної та неприємної таємниці людського існування. Що ж до сторів, то вони, повністю тілесною будовою повторюючи людину, але перебуваючи у статусі тварин, лише загострили проблему відповідальності людини перед тваринним світом як таким. Але стори, повторюю, люди, як і ми. Це — проблема ставлення людини до людини (що набагато зрозуміліше сьогоднішній більшості), а не проблема ставлення до тварини.

П. І. І останнє питання, пане Дормане. Я вас, звичайно, не питаю, де ви зараз ховаєтесь. Але чи могли би ви принаймні повідомити нашим читачам, що ви тепер збираєтеся робити? Як будете поводитися у цій новій для вас ситуації?

А. Дорман. По-перше, не можу погодитися з вами, що я «ховаюся». Я живу повноцінним життям, як і раніше, — але ще більш гостро, ніж раніше, відчуваю свою свободу. Якщо я, людина, повинен бути обережним, щоби мене не позбавили волі — то це насамперед сигналізує про те, в якій державі ми живемо. Нарешті вона показала своє справжнє обличчя. У ній спрацювали приспані гени історичного суспільства. Все повторюється, через тисячу років! Знову свобода і саме життя людини — під загрозою.

Тепер відповім на другу частину вашого запитання. Ми будемо продовжувати боротьбу. Боротьбу за розум і серця людей. Як вам відомо, ми беззбройні. Але наша зброя — істина. Ми також — не приховую — переконані, що наші імена колись буде вписано золотом в історію майбутнього — справедливого, не людоїдського — суспільства. Коли-небудь про нас — і про вас теж — скажуть, що ми були першими, кого жахнуло те, до чого всі звикли. З висоти майбутнього нашу тисячолітню історію оцінять як якийсь «фільм жахів», як поганий сон людства. Так, ми — люди, які отак все відчувають і бачать, — і є першими людьми майбутнього, що поспішає нам назустріч. Ми випередили свій час.

П. І. Що ж, можна лише позаздрити вашому оптимізму. Дякуємо вам за згоду зустрітися.

Від редакції

Редакція вважає за потрібне заявити, що, поділяючи багато в чому почуття і думки пана Дормана та його спільників, усе-таки залишається редакцією незалежного суспільного органу, який не входить до жодної зі структур ПКГ. «Пошук істини» аж ніяк не планує ставати рупором якоїсь однієї партії. Його завдання — саме пошук правди, а не пропаганда уже «готової» істини. На наш погляд, істина занадто складна, щоби бути простою та однозначною. Про це свідчать і листи наших читачів, які пропонують нерідко цілком несподівані (але зате дуже конкретні — чого ми не зустрінемо все-таки у пана Дормана) способи розв’язання «проблеми сторів». Ось один із цих способів (з огляду на останні події, ім’я та прізвище автора ми змінили):

«Шановна редакціє! Я повністю згоден із тим, що ми не маємо права експлуатувати тварин, які нічим тілесно не відрізняються від людей (і навіть називати їх “тваринами”). Тим більше не маємо права поїдати їх! Але що насправді робити з мільярдами цих істот, що кількісно перевищують нас, так званих “людей”, у сотні, а може, й у тисячі разів?! Куди їх подіти? Яке життя їх чекає поза хлівом, фермою, загородою?

Поки що нам ніхто не дає відповідей на ці питання. Ось моя пропозиція, над якою я довго думав. На мій погляд, найголовніше — щоб у майбутньому “сторів” не було. Для цього необхідно просто фізично знищити все поголів’я сторів, залишивши, можливо, тільки новонароджених, котрих треба помістити до людських дітей. Тоді вже в наступному поколінні на планеті будуть жити тільки люди. А може, треба знищити й дітей сторів, якщо немає гарантій, що з них вийдуть нормальні людські особини. У такий спосіб ми одним махом розрубаємо гордіїв вузол.

Розумію, що пропоную дуже жорстоке вирішення. Та керуюся тим, що “суспільство без сторів” є необхідним насамперед самій людині: щоби вона могла спокійно дивитися на себе в дзеркало, в очі своїй совісті. Ці стори загинуть, але не буде майбутніх поколінь сторів, які будуть страждати від експлуатації, яких будуть тягти на м’ясокомбінати, робити з них ковбаси. Весь цей жах закінчиться.

До того ж хіба сьогодні ми більш милосердні до сторів? Хіба є різниця, чи вб’ємо ми всіх існуючих на сьогодні сторів за один рік, чи будемо вбивати їх поступово протягом десятиліть (дозволяючи їм тим часом розмножуватися)? Мені здається, жорстокість та сама. Але у випадку фізичної ліквідації всіх сторів на планеті це буде остання жорстокість. Після неї почнеться нова — власне, людська — ера людства.

З повагою,

Андрій Гольцербах-Чих»

11

Я прокинувся від шуму — якихось різких звуків, як ніби ламали гілки, від якихось навіть, як мені здалося, голосів.

Розплющивши очі, я побачив себе оточеним голими людьми, з палицями і з камінням у руках. Вони видавали різкі звуки, показуючи пальцями на мене. Придивившись, я побачив, що вони були обох статей: самки трохи масивніші за самців, більш рухливі та верескливі. Вони навіть підскакували від збудження на місці і штовхали самців у спини. «Це ті, які втекли з ферм», — було моєю першою думкою.

Я озирнувся, намагаючись побачити Машу, але на тому місці, де вона спала, я побачив лише зім’яту траву.

Я схопився на ноги. Самки пронизливо закричали і коло, що мене оточувало, розсипалося.

— Чого вам треба?! — голосно запитав я.

Почувши мою мову, велика частина сторів (хто ж це ще міг бути, як не вони?) кинулася навтьоки. Однак кілька самців, більш дебелих, залишилися стояти на місці. Один — найбільший, мало не вдвічі товстіший за мене, з величезними жилавими біцепсами — стояв найближче, грізно втупивши в мене очі.

— Чого вам треба? — звернувся я до них і раптом упав, скрикнувши від болю.

Камінь, що його кинув хтось зі сторів, влучив мені прямо у щиколотку.

— Що ж ви робите, сволота... — я не встиг підвестися, як мене схопили за руки і за ноги й під переможні верескливі крики самок, які відразу ж звідкись прибігли, потягнули геть з галявини.

Мене несли на плечах, ніби якусь впійману тварину, мертвою хваткою втримуючи за шию, кисті та ступні. Гілки боляче шмагали мене щоразу, коли ми проходили під низько навислими деревами та ліанами.

Минуло десь півгодини, перш ніж я опинився на якійсь галявині перед величезною печерою. У ніс ударив запах диму, випорожнень і смаженого м’яса. Самки щось робили біля каструль (точнісінько таких самих, якими користувалась Ельза), але коли мене внесли, покинули багаття й підбігли до мене. Вони мацали мене своїми грубими пальцями, іноді боляче щипаючи, одна самка навіть запхала навіщось мені пальця до рота, неначе то було дупло, в якому можна було що-небудь знайти.

Мене зняли з плечей, прив’язали (справжнісінькими мотузками) до якогось сухого дерева біля багаття і на деякий час залишили у спокої.

Я нарешті зміг трохи заспокоїтися й отямитися. Безумовно, це були стори. Але в їхній поведінці було дуже мало «від стора». Тепер я зрозумів, що мене вразило в них: їхні жвавість, імпульсивність, якась упевненість, розкріпаченість у жестах, почуттях, криках. Якась одухотворена їхня радість, якої я ніколи не бачив у своїх сторів. Це були вільні, позбавлені опіки, полишені самі на себе стори. Коли я тоді заговорив до них по-людськи, паніка піднялася лише на мить, та й то вона охопила не всіх. Наступної секунди в мене вже полетів камінь. Щоби стор кинув камінь у людину?

Що буде зі мною, я навіть не міг уявити. У цьому було й полегшення: я майже не думав про свою долю. Якби вони були людьми, я би міг хоч якось передбачати їхні дії. Але навіщо я знадобився цим істотам, чиє життя було таким не схожим на життя мені відомих сторів, — я уявити не міг.

Тим часом стори якось дивно ходили туди-сюди, іноді збиваючись у купки, щось вигукуючи, потім знову розсипаючись: так, ніби вони були п’яні, не знали, що робити. Я не міг збагнути логіки цього їхнього броунівського руху. То вони сідали і так сиділи деякий час, колупаючи навіщось палицями землю, то раптом схоплювалися, ніби вирішивши діяти, — але дії не було. Пройшовши метрів десять, змінивши тричі напрямок, вони знову сідали... Кілька самок біля каструль поводилися більш осмислено: вони щось кидали в каструлі, мішали там щось брудними палицями, підібраними тут же, біля вогнища. Одна з них тут же випорожнилася, не відходячи від багаття, — й ніхто не звернув на це уваги. Взагалі, цілу галявину було рясно здобрено випорожненнями, яких ніхто не прибирав, над нею стояв гострий запах сечі, від якого трохи паморочилось у голові. Самі стори були страшенно брудні, багато хто зі засохлим на сідницях, а то й на боках, спині лайном (видно, вони в ньому спали). Товстун величезного зросту, з пудовими біцепсами, сидів на високому камені і, не звертаючи ні на кого уваги, грався зі своїм великим членом і значних розмірів мошонкою.

На мить мені стало моторошно. Відчуття кошмару, кошмару всього мого (нашого?) життя, яке раз у раз навідувало мене в останні роки та яке я посилено гнав від себе, досягло тепер апогею. Дикість, що оточувала мене, страшний хаос: хаос рухів, інстинктів, фізіології, що панував тут, — змусили мене здригнутися. Як ніколи раніше, до мене дійшло, що стори — позбавлені розуму: тут, на цій галявині, панував не розум. І звідси — від відсутності свідомого начала — це гнітюче враження їхньої безпорадності. Безпорадності і... непередбачуваності.

Тим часом сонце пройшло зеніт і тепер швидко закочувалося за виступ скелі. Денна спека спадала, я почав відчувати холод всією поверхнею шкіри. Мліли міцно зав’язані з протилежного боку стовбура руки. Де Маша? Що вони з нею зробили? Чи, може, вона встигла втекти?

Це останнє припущення аж ніяк мене не втішило. Куди вона піде? Я був її розумом і її волею — я, рухаючись разом із нею, надавав загального сенсу її зусиллям. А тепер? Тепер вона, можливо, дереться на яку-небудь гору, сама не знаючи, навіщо — аби тільки рухатися. Що вона, бідна, буде робити, піднявшись? Як це жахливо — не мати мети.

Мої думки перервали якісь крики. Двоє рослих бородатих сторів (усі самці, крім зовсім юних, були бородаті) тягли з печери за ноги величезну самку, яка кричала. Її потворний живіт з’їхав набік, а гарбузи грудей волочилися по землі. Вони що — так поводяться зі своїми старими? Броунівський рух на галявині пожвавився, стори почали якось дивно штовхати один одного в груди, збиваючись у купу навколо жертви (я майже не сумнівався, що це — жертва).

Самку притягли до великого каменя, на якому сидів «вождь» (так я його назвав), і перевернули на живіт. Як річ. Стор-велетень зліз, міцно вхопив її ззаду за рідке волосся і змусив підвестися на коліна. Потім — на очах у всіх — він узявся гвалтувати її своїм великим слизьким знаряддям.

Я відвернувся. Боже, так заради кого ми підняли весь цей галас? Кого ми почали вважати людьми?

І, ніби на підтвердження моїх почуттів, жінка, яку тряс здоровань, раптом закричала, не тямлячи себе:

— Гади, відпустіть! Скоти!

Мені здавалося, я божеволію. Звідки у них люди?

— Відпустіть її! — закричав я.

Вони раптом обернулись у мій бік, здивовані та перелякані (я був упевнений, що вони забули про моє існування).

— Відпустіть її негайно!

Звичайно, було нерозумно говорити їм хоча б щось. Але слова вихопилися з мене самі собою.

«Вождь» повільно зліз із жінки, що стояла рачки (живіт її потворно відвисав до землі), й так само повільно, виставивши вперед своє слизьке напружене знаряддя, підійшов до мене.

Підійшовши, він довго дивився на мене — потім схопив рукою за горло і, рухаючи туди-сюди дикими очима, почав мене душити.

Далі сталося щось мені не зрозуміле: одна зі самок, яка стояла поблизу багаття, кинулася до «вождя» і вчепилася зубами йому в руку. Вона, видно, дуже сильно вкусила, бо товстун відразу ж відпустив мене, схопившись за криваву (вона йому просто видерла зубами шматок м’яса!) рану вище ліктя. Страшний крик, який пролунав з його вуст, змусив усіх кинутися навтьоки. А в самці, яка врятувала мене, — вона втікала разом з усіма — я впізнав Машу. Як це можливо?

Далі відбувалися ще дивніші речі. Стори, які розбіглися в різні боки, незабаром повернулися. «Вождь», ніби нічого не трапилося, знову сів на своєму камені і, не звертаючи ні на кого уваги, старанно лизав рану, що кровоточила. Ніхто його вже не боявся (хоча й вважали за краще до нього не торкатися). Маша — наскільки я міг судити, що це вона — стояла далеко між самками її віку й кидала разом із іншими гілки до багаття.

Я подивився на жінку, над якою скоїли наругу. Вона лежала на животі нерухомо: товсті слоноподібні ноги в целюліті розкидано в сторони. На вигляд їй було років п’ятдесят-шістдесят. Вона навіть не скористалася хаосом, щоби спробувати втекти. Втім, може, вона вже намагалася це робити раніше і знає, що все марно?

— Гей, — сказав я впівголоса, намагаючись звертати на себе якомога менше уваги. — Ви хто? Ви давно тут?

Жінка повернула голову: обличчя її було якесь запухле, синє, — і сказала:

— Ці тварюки... — вона перевела подих. — Вони напали на мене.

— Де? Коли?

— Біля самої ферми, — вона важко сіла, спираючись на руки. — Вони полюють на людей.

— Що вони робили з вами?

— Ви ж бачили. Так вони мучать мене ось уже... — вона зробила паузу. — Днів двадцять.

Я не знав, що говорити.

— Вони випустили всіх моїх сторів: оті двоє, біля дерева, — з моїх. І ота стора, біля багаття, зі сокирою.

— З сокирою?

Я насправді побачив сокиру в однієї з самок.

— У них є вила, ножі... Скоти!

— А ваші стори...

— Що, мої стори? Отой, — вона вказала на сивого самця біля дерева, — мене в перший же день... зґвалтував... Це ж скотина.

Я тяжко зітхнув.

— І що ж вони їдять?

— Що їдять? — у її погляді, зверненому до мене, я побачив злість. — А ви як думаєте?

— Невже?..

— Он там чиї, думаєте, кістки, черепи? — вона вказала у бік скелі.

Придивившись, я насправді побачив під скелею, ліворуч від печери, чималу гору кісток. Мені відібрало мову.

— Нам кінець, — сказала жінка.

Настала тиша.

Сонце вже сховалося, галявину почали огортати сутінки. Цвірінькала якась вечірня птаха. Власне, що аж таке роблять стори, чого не робимо з ними ми — люди?

Черепи та кістки біля скелі нічим не відрізнялися від тих, які я бачив на м’ясокомбінаті.

12

Жінку, з якою я розмовляв, убили так, що я навіть не помітив. Тільки почув короткий крик і побачив «вождя», що стояв поряд із убитою, — він тримався за прокушену руку. Біля голови жінки лежав великий закривавлений камінь.

Ще було більш-менш світло, щоби я зміг поспостерігати, як розчленовують на частини людину. Звичайно, їм було далеко до мого професіоналізму. Прибігли на крик стори різних статей і кудись знову побігли. Через кілька митей вони повернулись, усі (всі!) озброєні ножами різної величини. Через п’ять хвилин те, що було тілом, розділили на сотні шматків. Біля однієї з ніг працювало штук п’ять сторів. Стільки само — біля іншої: вони відтягнули її вбік. Одна самка тримала під пахвою голову... І не просто тримала — відгризала вухо. Вони були звірі.

А ми?

Найболючіше мені було побачити серед тих, хто шматував тіло, Машу. Вся закривавлена — обличчя, груди, живіт у крові, як і в решти — вона з якимось незрозумілим мені (чи таким уже й незрозумілим?) азартом копошилась усередині великого живота, витягаючи звідти якісь органи...

Я силою змусив себе відвернутися від вражаючого видовища, що заворожувало своїм жахом.

Ще через годину м’ясо було готове: зварене в каструлях, підгоріле (вода давно википіла)... Стори їли його, обпалюючи піднебіння, жадібно заковтуючи напівсире, хто де: біля багаття, в печері, під деревами, тут і там.

Уже майже байдужим поглядом я споглядав їхні злягання, які відбувалися спонтанно та безладно, в різних місцях і позах, після ситної вечері (тут же вони і випорожнялися). Може, хтось злягався і з Mашею — я не міг тепер розрізнити її в сутінках, які з кожною хвилиною дедалі густішали, знаменуючи початок ночі.

Маша. Саме тепер, коли я побачив її «твариною», у мене стиснуло серце. Сам не помічаючи того, я плакав: оплакував ту, мою Машу, Машу-людину, яку я глибоко відчув, яку вирізнив, ще коли вона була «нічим», частиною мого господарства. Невже я помилявся? Її сльози, обійми, її суто людська одухотвореність, її ніжність до мене — адже це все було. Це не був сон. Невже вона змішається тепер із цим стадом (інакше я не міг його назвати) й... озвіріє... Це було гірше, ніж якби вони її вбили — тоді, на чорничній галявині. Ніж якби вона померла.

Хтось торкнувся до моєї шиї, і я здригнувся. Маша! Ні, то була не вона — якась інша самка: вся темна — чи то від бруду, чи від крові. Я бачив тільки її невиразні обриси, тому що ніч уже майже заполонила долину.

— Що тобі треба?

Вона не злякалася мови — присіла біля моїх ніг, різко пахнучи випорожненнями, і ще чимось, крім того, і почала гратися з моєю чоловічою природою. Я, прив’язаний, нічого не міг зробити. Гралася довго, потім, не домігшись нічого, підвелась і притулилася до мене. У мене не було жодного бажання (я був у стресі), але теплота її тіла (адже вона, на відміну від мене, рухалася) була приємною несподіванкою. Вона стояла так вічність, зігріваючи мене (за що я був їй вдячний). Потім я відчув раптом біль на щоці й мимоволі скрикнув: вона боляче вкусила мене і втекла. Що це було, навіщо?

Вогонь згас, і я бачив тільки жар золи, яку раз у раз роздмухував нічний вітер. Стори перетворилися на нереальні тіні, вешталися туди-сюди перед очима. Нарешті й тіні перестали миготіти — все затихло.

Тепер тільки я зміг нарешті зосередитися на собі. Гинути? Тут? Сьогодні вони про мене забули. Але завтра сонце освітить скелю, галявину — і вони побачать мене, прив’язаного до дерева. І якщо вони будуть голодні (і якщо у них немає там, у печері, ще людей) — вони вб’ють мене і з’їдять, напівсирого, як з’їли ту нещасну жінку (хоча тоді на її вигуки: «Скоти!» — мені й хотілося щоразу відповідати: «А ми з вами хто?»).

Я спробував хоч трохи вивільнити руки, дістати пальцями до мотузки. Марно. Вони перехопили мені кисті майстерним вузлом: ми самі вчили їх в’язати ці вузли: для роботи в полі зі сіном, у лісі — з дровами... Ми вчили їх багатьох речей, щоб вони якомога більше приносили користі.

Трохи відпочивши, я почав присідати і вставати, намагаючись таким чином перетерти мотузку об стовбур. Але стовбур, як на зло, був сухий, без кори, майже гладкий. Втомившись, я сів на землю.

Невже доведеться померти?

Сам не помітив, як провалився в глибокий сон, який приніс звільнення.

13

Слідами пана Дормана

Як ми вже повідомляли, спеціальній службі Вищої Контрольної Ради було доручено пошук і затримання членів ПКГ, які залишалися на волі. Останніми днями затримано близько сорока осіб. Керівник партії пан Дорман, однак, усе ще продовжує активно діяти, про що свідчать його інтерв’ю, а також листівки та газети, які друкує він і його спільники.

Як нам повідомили у прес-центрі ВКР, сліди пана Дормана ведуть у Панджарські гори, де, за деякими даними, знаходиться табір його партії. Якщо це так, то незабаром ми можемо сподіватися на затримання цієї надзвичайно небезпечної людини і його спільників. Від сьогоднішнього ранку гори у прогнозованому районі почала «прочісувати» Особлива бригада Спеціальної служби при ВКР Рейха. Віддано вказівки всім місцевим відділенням Спеціальної служби. Як нам заявили у прес-центрі ВКР, «затримання пана Дормана та наближених до нього — питання декількох днів».

Наша редакція продовжує стежити за долями людей, пов’язаних із цією «справою тисячоліття», як її вже назвало багато оглядачів. Щойно ми отримали інтерв’ю нашого кореспондента з Ельзою Огіною — дружиною раптово зниклого Дмитра Огіна, журналіста, до речі, в минулому кореспондента «Голосу Рейха». В нашій редакції добре пам’ятають цього завжди акуратного, дисциплінованого працівника, який чітко та бездоганно виконував завдання редакції. Його репортажі про щоденне життя Рейха, безумовно, запам’яталися нашим читачам своєю ґрунтовністю і недвозначною позицією.

І ось ця людина, зразковий сім’янин і батько (у нього син-підліток), щез. Про його загадкове зникнення сьогодні множаться різні чутки.

Г. Р. Шановна пані Огіна, чи правда, що ваш чоловік був причетний до «справи ПКГ»?

Е. Огіна. Я не хочу про це навіть чути. Дмитро не міг поділяти настільки абсурдних ідей. Усе це — чисті вигадки.

Г. Р. Могли би ви розповісти про зникнення вашого чоловіка?

Е. Огіна. Ми поїхали з Альбертом, моїм сином, підлікуватися на море. Повернувшись, застали будинок без господаря. У нас був шок. В нашому суспільстві людина не може отак просто взяти і зникнути.

Г. Р. Пані Огіна, чи не помітили ви зникнення яких-небудь речей з будинку? Скажімо, дорожньої валізи вашого чоловіка, станка для гоління тощо?

Е. Огіна. У тому й річ, що чоловік абсолютно нічого не взяв, я спеціально перевірила всі речі: всі його штани, білизна — все на місці. Не пішов же він голий. Це більш ніж дивно.

Г. Р. Справді. Повернемося, однак, до «справи ПКГ». Нам достеменно відомо, що ваш чоловік останнім часом співпрацював із газетою «Пошук істини», яка підтримувала ПКГ. Ця газета опублікувала кілька його матеріалів, із яких можна судити, що ваш чоловік симпатизував ідеям ПКГ.

Е. Огіна. Ви про «сторів-людей»? Цього не може бути: мій чоловік п’ятнадцять років заколює та розбирає сторів. Це в нього від батька і діда. Всі в нашій окрузі зверталися до нього за допомогою, коли треба було вбити стора. Ні, це неможливо.

Г. Р. Але, тим не менше, у нас на столі — його матеріали. Ось він пише: «Стори — дуже розумні істоти: вони не тільки піддаються дресируванню, не зрівнянному з дресируванням будь-якої іншої тварини, вони вміють глибоко і тонко почувати: високо мріяти і глибоко страждати». Хіба так можна сказати про тварин?

Е. Огіна. Я не знаю. Це трохи різні речі. Я сама не можу дивитися, як колють стора. Я біжу в далеку кімнату і затуляю вуха подушкою...

Г. Р. Отже, ви теж вважаєте, що стори — «глибоко страждають»? Як люди?

Е. Огіна. А якщо вас різати — ви будете блаженствувати? Звичайно, вони страждають. Але страждає і свиня, коли її колють, і курка, коли їй відрізають голову. Та це не дає нам підстав вважати курку людиною. Тут нічого не поробиш: таке життя. З цим треба змиритися.

Г. Р. Але ідеологи ПКГ, скажімо, якраз і говорять, що «змиритися — не можна», що змиритися зі стражданнями іншої живої істоти, тим більше дуже схожої на людину, можуть лише люди «деградовані», «безсовісні».

Е. Огіна. Я так не вважаю. Це вони самі дегенерати і збоченці.

Г. Р. Пані Огіна, і все-таки, де, за вашими припущеннями, може бути ваш чоловік?

Е. Огіна. Звідки я можу знати? Може, він теж поїхав до моря. Останнім часом ми всі відчували себе втомленими.

Г. Р. До моря? Нічого не сказавши? Без одягу?

Е. Огіна. Він міг купити новий одяг, поки нас не було вдома. Звичайно, він мав би залишити якусь записку. Але, може, йому щось завадило.

Г. Р. Що саме?

Е. Огіна. Кажу, я не можу знати. Принаймні ми з сином живемо надією, що наш чоловік і батько живий-здоровий і скоро до нас повернеться.

Г. Р. Тоді останнє питання. Якщо не секрет, якими були стосунки між вашим чоловіком і вами? Чи не міг його відхід носити особистий характер?

Е. Огіна. Особистий характер? У нас прекрасні стосунки! У нас ідеальна сім’я. За п’ятнадцять років спільного життя у мене навіть і думки ніколи не виникало, що він може мене зрадити. Та ви його просто не знаєте: така людина, як він, живе будинком, господарством, родиною — це його світ, він не мислить себе без нього. Ні, вже хто-хто, а я знаю краще за інших, з ким я прожила півжиття.

Г. Р. Хіба ви, вибачте за нескромне питання, так ніколи і не сварилися?

Е. Огіна. Сварилися? Та він мене всі роки майже на руках носив. Звичайно, він теж людина: бувало втомлювався, ставав дратівливим... Але я намагалася його зрозуміти, заспокоїти, і він це в мені цінував.

Г. Р. Що ж, мені залишається тільки від імені нашої редакції побажати, щоб ваш чоловік і батько якнайшвидше до вас повернувся.

Від редакції

Як нам стало відомо з достовірних джерел після того, як інтерв’ю вже було підготовано до друку, прізвище пана Дмитра Огіна є у списку осіб для превентивного затримання. День його зникнення точно не встановлено, але принаймні це сталося не пізніше дня проведення акції. Отже, є всі підстави вважати, що пан Д. Огін зник, дізнавшись якимось чином про плановану акцію.

газета

Пошук Істини

30 червня 3899 року

Листи наших читачів

Шановна редакціє! Я хотіла би відгукнутися на статтю А. Гольцербаха-Чиха, яка мене глибоко обурила. Винищити бідних тварин як вид лише для того, щоби... вони не мучились у майбутньому? Що, цікаво, сказав би шановний пан А. Гольцербах-Чих, якби до нього проявили подібну «гуманність»? Це якийсь диявольський виверт моралі. Як це можна бути «гуманним» до тих, кого для початку знищують? Мені взагалі не зрозуміло, як ваша редакція не усвідомлює, що зникнення будь-якого виду тварин на Землі — це збіднення нашого життя, величезна втрата. Уявімо хоча б на мить своє життя без кішок! Чи без собак! А що вже говорити про сторів, які стали величезною частиною нашого життя, нас самих?

Я згідна з тим, що наше ставлення до сторів є часто нелюдяним (тому і вирішила написати до вашої газети). Я всією душею за те, щоби гуманізувати наші стосунки зі сторами. Я сама мати чотирьох дітей. Але навіщо ж доходити до такої дикості, щоб ставити питання про винищення сторів взагалі? У мене особисто (й у моїх дітей) зі сторами прекрасні стосунки. Коли захворіло стореня — діти за ним доглядали, як за людиною, годували його з соски. Бачили б ви, з якою любов’ю вони ставляться до цих тварин. Я не розумію, де тут жорстокість. Вся справа в нас. У людях, в наших почуттях і нашій турботі. Я особисто приймаю пологи у своїх сторів: я страждаю, і плачу, і радію разом з ними. І вони мені відповідають тим же!

І ось цю нашу гармонію ви хочете зруйнувати? За яким правом ви хочете позбавити нас один одного? Ми вас про це просили? Просимо?

Замість того, щоби боротися за прийняття законів про людське поводження з тваринами, ввести покарання за жорстокість, ви хочете знищити сторів як вид, приректи людину на самотність. А ви подумали про тих людей, для яких стори — єдине спілкування, єдина віддушина? Я можу навести вам сотні прикладів людяного ставлення до сторів. Коли люди прив’язуються до цих тварин, ночі не сплять, коли ті хворіють, гірко оплакують їхню смерть. Я сама в молодості, до заміжжя, мала таку подругу-стору, яка, якщо хочете знати, врятувала мене своєю присутністю у хвилини відчаю. Вона просто сиділа поруч, гладила мене, коли я плакала, по голові — й мені цього було достатньо. І ніяка я не «людоїдка», як ви намагаєтеся довести. Коли батьки хотіли її зарізати, до Різдва, я чинила опір, закотила істерику. А коли вона загинула (потрапила під машину, повертаючись з польових робіт), я не з’їла ні грама її м’яса. Мені це було неприйнятно, розумієте? Я навіть не могла дивитися, як його їдять мої батьки — я вибігала з кімнати, щоб не бачити.

У мені є всі ті людські почуття, що і у так званих «консервативних гуманістів». Я не вважаю себе менше людиною, ніж вони. Але одна справа — олюднювати любов’ю ставлення до тварин, до їхнього життя, а інша — керуючись якоюсь «ідеєю-фікс», перевертати життя догори дном, доходити до такої дикості, щоб тварин почати називати «людьми» (і на цій підставі домагатися їхнього зникнення!).

Пані Кароліна Олбрайт,

мати чотирьох дітей

Від редакції

Ми не будемо коментувати цього листа. Він говорить сам за себе. З великої редакційної пошти ми відібрали ще одне звернення (воно зветься «Життя без сторів»), яке ніби продовжує, на наш погляд, тему.

Шановні панове. Я сам психолог, працюю в Інституті дослідження людського фактора. Мене дивує, що підняту в нашій державі «проблему сторів» розглядають лише з моральної та «економічної» сторін. Але річ не тільки в тому, що зі зникненням сторів як явища руйнуються економічні підвалини нашого життя. Річ не тільки в полегшенні «морального тягаря». Життя без сторів — це життя в якійсь психологічній порожнечі. Життя, немислиме для сьогоднішньої людини. І, можливо, саме ця порожнеча лякає її найбільше.

Річ у тому, що постійна присутність поруч людиноподібної істоти (не будемо тут вдаватися в суперечку, наскільки вона «людина», а наскільки — «тварина»), фактично створила на планеті тип людини, яка не знає самотності. Справжньої самотності.

Досить лише уявити собі планету, де живуть самі лише люди (без сторів) — і нас негайно огортає незрозуміла туга. Весь інший тваринний світ (включаючи і мавп), незважаючи на безліч спільних точок, відмежований від нас прірвою принципової (все-таки) тілесної несхожості. Називаючи сторів «тваринами», ми все ж не усвідомлюємо, що ці істоти заповнюють для нас ту прірву, яка пролягає між людиною і всім іншим тваринним світом. З «тваринами», що нічим тілесно не відрізняються від нас, ми не такі самотні в цьому світі. Ми не усвідомлюємо, спорідненість якої сили зв’язує людей і сторів (якщо звернутися до історії — то це спорідненість кровна, смертна, гріховна, тобто найглибша). Людина звикла існувати, віддзеркалюючись у сторові, відчуваючи себе людиною «стосовно стора», «за контрастом з ним». Це — любов-ненависть. Кохання-жорстокість. Любов-божевілля (коли з’їдають те, що люблять). Найсильніша любов.

Усе це, звичайно, у глибинах психіки, в підсвідомості. І ось ми хочемо створити «світ без сторів». Чи усвідомлюють «автори проекту», що йдеться, фактично, про створення (чи, може, — якщо мати на увазі далеке минуле — відтворення) нового типу людини? Типу, який чужий всім, хто сьогодні живе на Землі. Це буде людина, яка не знає, що таке «стор»! Саме поняття — разом з явищем, що його викликало, — зникне з мови, зі свідомості, з психіки... Озирнувшись навколо себе, людина побачить лише інших людей (з якими її завжди розділятиме «бар’єр особистості»), а там, по той бік прірви — світ каміння, рослин і справжніх, з хвостами, рогами і вовною, тварин. Чи не стиснеться у нас серце при вигляді такої самотності, на яку ми хочемо приректи людину?

Принаймні перш ніж діяти, «щось кардинально міняти» під впливом «благородного пориву», не гріх би подумати і про гірку ціну того щастя, яке хочуть подарувати людству його «рятівники».

П. Чарлз Онуфрієнко,

обершарфюрер

14

То був дивний сон. Я ніби лежав на спині, а Маша, низько нахилившись (її волосся лоскотало мені груди), копирсалися у моєму животі. Я відчував — крізь біль — її пальці, які обіймали то мою печінку, то нирки, то якісь залози (у вигляді невеликих мішечків) унизу живота. «Машо, не треба, — шепотів я, — не роби цього». Та вона ніби не чула мене: блукала рукою в розрізаному шлунку, залазила мені в кишки. «Машо, я хочу жити, — ти ж пам’ятаєш мене?» Вона підняла голову і подивилася на мене. «Це я, я...» — прошепотів я, сповнений радості, що вона мене впізнала. І тут Маша, продовжуючи дивитися мені в обличчя й усміхаючись, різко потягнула мене за печінку. Я закричав. Тоді вона потягнула щосили, ще і ще! І відірвала її від внутрішніх тканин. «Навіщо?» — простогнав я, дивлячись їй в очі. Вона не відповідала, тільки посміхалася, тримаючи на долоні шматок мене. Потім, не відводячи погляд, розвела щелепи і демонстративно поклала печінку (крові чомусь не було) собі в рот. І тут же, у мене на очах, її з’їла.

І ось її рука знов у моєму животі — блукає десь по кишках, глибоко-глибоко, й дістає щось зі самого дна, щось червоне, слизьке, потворне: мені страшенно боляче. А вона вже несе його собі до рота, — і дивиться, дивиться мені в очі...

— А-а-а!.. — я закричав від жаху.

Маша, трохи нахилившись, нависала наді мною: дуже близько, перед самим моїм обличчям. Я відразу ж опустив повіки, відчуваючи, як калатає серце, не в змозі зрозуміти, де кошмарний сон, а де дійсність.

Ні, я не спав. Хтось дихав мені в обличчя. Не може ж це бути справді Маша. Я змусив себе підняти повіки. Молодий місяць саме виглянув крізь хмари, і я впізнав знайомі риси.

Це була вона — висока, в тілі, з довгими ногами, складеними, як у коника (вона змушена була присісти переді мною: я спав сидячи — руки зав’язані з того боку стовбура — на землі).

— Машо, — прошепотів я озираючись. — Машо...

Вона уважно, не кліпаючи, дивилася на мене. Як у тому сні.

— Розв’яжи... — я вказав очима на руки за стовбуром. — Розв’яжи мене! Там... — я знову зробив рух головою.

Вона не реагувала.

— Ти ж не хочеш залишитися тут, з ними? — продовжував я говорити в якійсь гарячці. — Ти ж хочеш, щоб ми пішли — вдвох? Як ішли до цього? Га, Машо? Ти і я. Ти (я кивнув головою в її бік) і я (вказав поглядом на свої груди).

Вона мовчала.

— Машо, ти що — не впізнаєш мене? Мила. Згадай. Ну, будь ласка, згадай, прошу! — я мало не плакав.

Вона (так мені здавалося) втрачала інтерес до мене. Збиралась іти.

У відчаї я підвівся, насилу випростуючи коліна і ковзаючи зв’язаними ззаду руками вгору по стовбуру.

Вона трохи відскочила, насторожена. Що в ній зараз відбувається? Чи є у стора пам’ять — тобто чи є щось святе?

І тут щось підказало мені: я розслабив низ живота і... Води, що зібралися за півдня, хлинули з мене у неї на очах. Гарячий струмінь потрапив їй на живіт, рідина потекла по стегнах на землю. Вона здригнулася, але не відступила — не зводячи погляду дивилася здивовано на те, що виливалося з мене.

— Пі-пі, — прошепотів я.

— Пі-пі, — повторила вона, як автомат.

— Пі-пі! Ти пам’ятаєш, так? Машо, ходімо звідси. Ну, підійди ж до мене.

Вона підійшла, неначе зрозуміла.

— Притулися до мене — чуєш?

Вона наблизилась і нерішуче зупинилася. Тоді я, витягнувши голову, поцілував її, кудись у щоку.

— Там, Машо, — я знову показав собі за спину. — Руки. Мої руки. Руки. Розв’яжи.

Вона ще постояла і потім повільно обійшла мене.

— Стій там! — сказав я, знаючи, що Маша добре знає слово «стій». — Там! Розв’яжи!

Деякий час — глуха тиша: жодного руху. І раптом я відчув її пальці на моїх зап’ястях! Подібно до маленьких спритних тваринок, вони бігали туди-сюди, розплутуючи мотузку. Як я любив їх тієї миті!

Через хвилину я був вільний. Схопивши Машу за руку і приклавши палець до губ (цей знак вона теж прекрасно розуміла), я потягнув її вглиб лісу, беручи все більше ліворуч, за скелю.

Щойно я отримав волю, Маша стала такою, як була колись — в усьому слухняною, з цілковитою довірою до мене, моєю. Це було наче диво. Поки я був знерухомлений, приклеєний до дерева, я був для неї не я — хтось чужий, кого вона не знала. Та щойно я здобув свободу — я відразу, миттєво, став її волею, її спрямовуючим смислом. Я помітив, як раптом у ній щось розслабилося, вона неначе звільнилася від неясного, невизначеного в собі: її почуття, рухи набули чіткості, гармонізувалися, знайшовши цілісність у єдиній волі.

Ні, не могло бути сумніву, що Маша, мовчки пішовши за мною, знайшла раптом — замість солодкого підпорядкування темним інстинктам — іншу радість. Радість бути іншою, «людяною» — добре їй знайому. Зі мною вона була «майже людина», звикла підкорятися «правилам», логіці, порядку. І це не могло не створювати в ній нову якість, не цінуватися (несвідомо) нею. У цьому стаді вона б остаточно — більше, ніж у хліві, — озвіріла, а зі мною... Зі мною вона буде людиною.

Ми обійшли скелю і кинулися навтьоки у бік темної гряди, що знову з’явилася на обрії.

Ми йшли дуже довго, не зупиняючись. Почуття небезпеки, страх, що те жахіття, яке мені довелося пережити, може повторитися, гнали мене більше, ніж голод і холод. В останній раз я харчувався чорницею — добу тому. Маша, мабуть, була не така голодна. Тут я згадав, як вона копирсалася в животі тієї нещасної: задоволена, азартна, абсолютно дика. Так, вона була сита тією жінкою... Але, дивна річ: я не засуджував її, і в мене не було відрази до неї як до «людоїдки». Якщо вже на те пішло, Маша не розуміла, що вона робить. У неї не було свідомості. А ми? Ми розуміємо? Свідомістю наділені...

Але, маючи людську свідомість, не можна поводитися так, як ведуть себе тварини. Значить... Значить, раз ми, як і тварини, їмо, фактично, людське тіло, ми не маємо людської свідомості: ми самі ще тварини! У нас іще долюдська свідомість.

Ці дивовижні думки (я сприймав їх як прозріння) приходили до мене в той час, як ми з Машею дерлися по схилах, петляли ледве помітною стежкою поміж дерев, спускалися з перевалів, які траплялися на нашому шляху. Ми йшли і йшли — а думки незалежно від цього народжувалися в моїй голові, вражаючи своєю новизною. Чому я ніде не читав про це? Чому ніхто про це не говорить? Це ж так очевидно. І стає зрозуміло, хто ти, як і навіщо повинен жити.

Уже розвиднілось, коли ми вийшли до величезного водоспаду, який лився, здавалося, зі самих небес. Ми зупинилися на хвилину, заворожені видовищем, задерши голови.

Вода летіла, розсіюючись, із виступу скелі, пролітала метрів сто і розбивалася, здіймаючи фонтани бризок, біля наших ніг. Іноді в ній миготіли, зблискувала лускою, якісь рибки.

— Красиво, — сказав я і подивився на Машу.

І тут я вжахнувся. Вона була вся у бруді, у випорожненнях, а що найгірше — в засохлій то тут, то там крові. У людській крові. Волосся її було сплутане в якийсь потворний клубок на потилиці. Хоча Маша, як і я, дивилася заворожено на водоспад, вона була потворна. Виглядала гірше, ніж у хліві (там за нею все-таки доглядали). Справжня тварина.

— Іди сюди!

Я взяв її за обидві руки і першим, задкуючи, вступив в озеро, яке створював водоспад.

Крижана вода обпекла мені ноги.

— Не бійся, дурненька! — сказав я, намагаючись перекричати шум води. — Треба митися! Митися! Треба бути чистою! Чистою!

Я хотів, щоб вона швидше вивчила мову — швидше зв’язала слова з тими діями, які їй демонструвалися.

— Чистою! Бути чистою!

Я, не звертаючи уваги на її вереск, затягнув Машу під водопад і почав її мити.

— Сама! — кричав я. — Сама! — і водив її рукою по її ж тілу, навчаючи рухамрухів, намагаючись вимити від бруду та недобрих запахів найпотаємніші куточки.

Ми вибігли на траву, трясучись від холоду.

— Стрибай! — сказав я, показуючи приклад. — Треба зігрітися!

Але вона не стрибала — стояла, вся тремтячи від холоду: чиста, біла, у краплях води.

— Що з тобою?

Я перестав стрибати й підійшов до неї. В її очах я вловив незрозумілий мені смуток.

— Ну, що ти?

Я почав масажувати їй плечі, спину, живіт, намагаючись її зігріти.

— Не сумуй ти так, — я поцілував її в голову. — Дурненька. Ти згадуєш стадо? — я гладив їй спину. — Ти людина, зрозумій. Людина. Тобі нíчого там робити. Ти будеш людиною.

— Иною, — сказала вона раптом, супроводжуючи слово якимись сторонніми, подібними на булькіт, звуками в горлі.

— Так, так — людиною! — закричав я радісно, хоч і розумів, що для неї ці звуки, які вона зуміла повторити, поки що небагато важать. — Ти і я, — вказав я пальцями на неї і на себе. — Людина.

— Ина, — сказала вона майже виразно.

Шкіра її нарешті порожевіла від інтенсивних розтирань, і усмішка знову осяяла її засмагле обличчя.

— Ну, пішли. Треба пошукати що-небудь поїсти. Я вмираю з голоду.

За сто метрів од водоспаду ми натрапили на гніздо в кущах: якась велика птаха з криком вилетіла звідти, стрясаючи повітря мало не метровими крилами. Нам пощастило. У гнізді лежало штук п’ять доволі великих яєць, ще теплих від тіла птахи.

— На, — я дав Маші два. Собі взяв три.

Тільки б вони були свіжі: зараз було не до пошуків каменів і сухої трави, не до багаття, на якому можна було би смажити ще не вилуплених пташенят.

Доля ніби почала посміхатися нам. Перше яйце мало природний запах, і я випив його залпом, роздушивши язиком ніжний слизький жовток.

— Тепер — ти.

Я надбив одне з яєць, відколупав верх і наказав відкрити рот.

— Ковтай, — сказав я після того, як вилив вміст на її мокрий неспокійний язик.

Маша ковтнула.

— Ще одне.

Я залив їй друге. Сам випив три, бо відчував, що можу впасти — така на мене навалювалася час від часу слабкість. Маша все-таки ситіша, ніж я. І я знову згадав, як вона діставала разом із усіма з каструлі напівсире підгоріле м’ясо і, ризикуючи попекти язик, пхала його собі до рота. І було дивно, що з тією нещасною жінкою, якою наситилося (на одну ніч) ціле стадо сторів, я говорив — як з живою... Її голос, товсте тіло, її почуття — все жило в пам’яті... На мить я знову провалився в якийсь транс...

— Ну, пішли!

Я струснув головою і, витерши рукою білок, який трохи пролився Маші на підборіддя, швидко пішов назустріч сонцю, що вставало з-за далекої гори.

За спиною я почув такі ж швидкі кроки, що наздоганяли мене.

15

Здавалося, ми вже йдемо вічність. Дні минали за днями, а гряда, яка знову і знову виникала на тлі неба і за якою й була наша мета, здавалася все такою ж далекою.

Ми обоє схудли. Вилиці у Маші тепер різко випирали, щоки запали; м’які круглі боки настільки впали, що крізь них випирали досить гострі некрасиві кістки. Але від того я тільки ще більше її жалів.

Я намагався віддати їй кращий шматок з тієї їжі, що вдавалося знайти в гірському червневому лісі.

Спілкуючись з ранку до вечора тільки зі мною, Маша змінювалася на очах: мене вражало, з якою швидкістю вона засвоює те, чому я її вчив.

Тепер вона вже ніколи не випорожнялась і не мочилася там, де ми спали або їли. Як справжня людина, вона підводилась і бігла кудись убік, де, присівши, задовольняла свої потреби.

Як мало потрібно, щоби стор не в ту, так в іншу мить поставав людиною! Я навчив її щодня вмиватися (на щастя, за день ми натрапляли на кілька гірських струмків). Вона, звичайно, не розуміла сенсу, але проробляла всі рухи, як я її навчив; незабаром я перестав їй навіть нагадувати — досить мені було залізти у воду і почати митися, як вона відразу ж опинялася поруч і старанно, як білка, працювала, обтираючи себе руками та розбризкуючи навколо воду. Шкода, що у нас немає мила.

Кожного дня я намагався її чого-небудь навчити. Якоїсь дрібнички. З кожним новим засвоєним поняттям вона все більше — в буквальному сенсі цього слова — ставала людиною. Одного вечора, шукаючи місця для ночівлі, я наступив ногою на щось гостре. Скрикнувши від болю, відскочив: у траві лежала якась суха, без кори, гілка з довгими товстими шипами, які розходились у різні боки. Я підняв гілку, здивований її дивною формою. І відразу мені в голову прийшла ідея. Наступного дня я відмив гілку від бруду в струмку, обламав з одного боку шипи, щоби гілку можна було взяти рукою і — вперше за багато днів — розчесав себе та Машу по-справжньому, не пальцями. Маша відразу перетворилася на справжню красуню — волосся мало не до пояса. Я сплів із трави джгутик і перев’язав їй волосся, щоби не заважало руху.

Під час наступного привалу я цілу годину вчив її розчісуватися. Спочатку вона тренувалася на мені, розчісуючи мою не надто пишну, але густу шевелюру. Працювала вона з цікавістю, сама дивуючись з того, що робила, а ще більше — з результату, якого досягала. Потім я змусив її розчісувати саму себе, що виявилося важчим завданням. І все-таки вона просувалась у навчанні. Займаючись з нею, я віддавався цьому повністю, забуваючи про все. У певному сенсі для мене — для нас — це був порятунок. Адже не могли ж ми тільки йти і йти. «Заняття», як я їх називав, урізноманітнили наше життя, давали відпочинок не тільки стомленому тілу, а й душі. Під час ходи ми майже не спілкувалися, віддаючи всі сили руху, — і дивна річ: ми (принаймні я) відчували — перебуваючи поруч один з одним — глибоку самотність. «Заняття» розбивали цю стіну мовчазного відчуження, що виникало мимоволі. Я раптом ставав «учителем», вона — моєю слухняною «ученицею»: ми обоє неначе знаходили на якусь годину себе нових.

Одного ранку я прокинувся і побачив Машу, яка... милася далеко біля струмка. Я вирішив прикинутися сплячим, щоби поспостерігати. Вона ретельно вимила все тіло, відтерла каменем п’яти, як я її вчив, потім сіла на колоду, що лежала на березі (не на холодний камінь! — і це засвоїла) і почала... розчісуватися нашим дивовижним гребінцем. Чесалася довго, можливо, довше, ніж треба! Людина. Справжнісінька людина. Зізнаюся: мене переповнило почуття дурної гордості за те, що «набула людської подоби», тобто «стала (ставала) людиною» вона завдяки мені. «Я зробив з неї людину».

Але це була неправда. Я міг робити з неї людину тому, що вона була нею.

Я втратив лік дням, але йшли ми вже, напевно, більше тижня. Нарешті гряда явно наблизилася: в ясну погоду можна було вже розрізнити темні цятки птахів, що ширяли над вершинами. Незабаром ми повинні були розпочати основне сходження.

Я почав запасатися їжею. Там, вище в горах, її можна було й не знайти. Мені вдалося сплести з лози потворний, але доволі міцний кошик, дно якого я встелив травою. У цьому кошику тепер лежало все наше майно: «гребінець», штук двадцять грушок-гниличок, знайдених у лісі, кілька грибів, невелика пташка, вдало підбита каменем, кинутим Машею. Найбільшим нашим скарбом були дві жмені сухих горіхів, вийнятих з дупла якоїсь тварини (швидше за все, білки), яку ми змушені були пограбувати. Цих горіхів ми не їли — ситні, калорійні, стійкі до псування, вони могли врятувати нам життя в майбутньому, в критичну хвилину.

Я також поклав у кошик кілька міцних, з гострими гранями, камінців, якими я видобував іскру, щоби розпалити на ніч вогонь. Тепер не треба було шукати їх щоразу заново (кілька разів я не знайшов, і ми заснули, так і не зігрівшись). Вогонь давав нам тепло, їжу (сирого м’яса — іноді вдавалося вбити дрібну тваринку — я їсти не міг), захист від диких тварин. Звірі, які водились у горах, могли бути й нашою їжею, і, треба сказати, з ними поки що нам щастило. Але, побачивши одного разу на стежці виразні котячі сліди (тільки вони разів у п’ять перевищували розмірами лапу кішки), я почав носити зі собою товсту, загострену сколотим камінцем палицю — єдину доступну мені зброю.

Це трапилося перед самим штурмом перевалу. Ми підійшли до гряди звечора, переночували в кущах під якимось кам’яним навісом, і вранці я мав намір почати сходження. Проте Маша не піднялася, як звичайно, на мій заклик. Я покликав її вдруге — вона розплющила очі і заплющила знову. Це мене насторожило. Я відразу ж пригадав, як вона вчора важко пленталася позаду, відставала весь час, так що мені доводилося довго чекати на неї. Я тоді списав усе на загальну втому (ми йшли, можливо, вже днів двадцять).

Але тепер було очевидно, що це не втома. Маша вся тремтіла, чоло її було в поту. Ще цього бракувало!

У перші миті мене охопив відчай. Адже перед хворобою я був безсилий. Я не мав ані ліків, ані термометра, ні навіть нормальної їжі, необхідної хворому для боротьби з мікробами. Навіть одягу, щоби накрити, вгорнути хворе тіло!

— Машо, мила... Що з тобою?

Я підійшов, поклав руку на чоло. Воно мені здалося холодним. Звідки тоді піт, слабкість? Можливо, гарячка була вночі і зараз спала?

Я не міг уявити себе без Маші — на самоті серед цих жахливих мертвих гір. Маша була моя турбота, моя душа, частина мене. Може, я якась страшна істота, але за ці тижні щось зламалось у мені, я — голий, напівдикий, позбавлений колишнього життя — став людиною, якої сам не знав. Я нічого не відчував при згадці про Ельзу, про сина. Я не міг повірити, що у мене колись було інше життя: поле, будинок, хлів, стори, дружина і син. Я намагався повернутися у минуле: іноді силоміць викликав в уяві образ Альберта. Але бачив тільки його зле чуже обличчя, що виражало ненависть до мене. Я насправді не міг згадати жодної миті, коли би він любив мене — а не боявся.

Тепер моє життя, все моє щастя — була ця... жінка. Так, жінка, що лежала переді мною гола, зі заплющеними очима і стукотіла зубами від ознобу.

Як на зло, місце, де ми спали, було голе. Жодного деревця. Не було навіть трави. Кілька рідких кущів, мокрих від роси, які нізащо не загоряться від іскри.

Усе, що я міг зробити зараз для Маші, — це зігріти її. Я не міг дивитися, як вона все більше тремтить, усім тілом, мов осиковий лист. Але я був безсилий. Мені залишалося тільки молитися Богу, який, якщо й існував для мене раніше, то був чимось абстрактним і далеким, який, якщо і буде мати до мене стосунок, то хіба що десь там, за межею життя... Але тепер тільки Бог міг мені допомогти. І я, ставши на коліна, почав шепотіти якісь божевільні слова, які дивували мене самого. Я казав, що знаю, що грішний, що всі ми, люди, жахливо грішні, ми чудовиська, ми їмо і мучимо інших людей. Але нехай Бог покарає мене, нехай я помру, а не вона — невинна, безсвідома істота, дитя, чиста довірлива душа... І тут же я лякався своєї думки: що вона буде — хай і здорова — робити без мене? Тут, під перевалом? Вона точно загине, позбавлена власної волі та стороннього керування, в глибинах диких гір. І я просив, аби Бог зберіг життя нам обом. Я клявся, що, якщо Він зробить це, я буду молитися Йому щодня, не буду Його забувати, як колись. Щодня будитиму в собі віру в Нього. Я навчу Машу цій вірі! Роз’ясню їй, що є Бог, розповім, що це таке.

В кінці цієї безумної мимовільної молитви на мене зійшов якийсь спокій. «А якщо ні, — сказав я подумки, — то нехай буде воля Твоя. Я втомився жити. Життя — занадто складне, щоб його зрозуміти. Забери, забери нас до себе обох. Нехай я і вона, нехай ми помремо — наче нас взагалі не було». Можливо, вперше в житті я обливався солодкими сльозами, не соромлячись нікого (навіть себе!).

Я піднявся з колін, неначе вже попрощавшись з усім. З усім змирившись: «Хай буде, що буде».

Машу била справжня лихоманка: її зуби вибивали «д-д-д-д...» Руками вона інстинктивно трималася за обидві груді. Що робити? Чим її накрити, зігріти?

Я приклав руку до своїх грудей і раптом відчув, що теж замерз. Почав стрибати, на одному місці, так інтенсивно, що хвилин через п’ять моя шкіра порожевіла і на спині виступив піт. У холодному ранковому повітрі від мене валила, підіймаючись угору, пара.

Тоді я підбіг до Маші й ліг на неї. Вона тремтіла піді мною, мов заєць, мало не підкидаючи мене. Потім — раптом — тремтіння припинилося. М’язи її ніг, рук, живота, шиї розслабилися. Ледь припіднята голова відкинулася назад і трішки вбік — рот широко розкритий. Я фізично відчував, як тепло мого розігрітого, як грубка, тіла входить у неї. На обличчі її з’явилася якась подоба блаженства. Бідна.

Я лежав так, слухаючи — грудьми — биття її серця, поки не відчув, що м’язи її знову тверднуть. Я швидко остигав.

Тоді зірвався і почав знову присідати, стрибати — поки не довів себе, за лічені хвилини, до поту: і знову ліг на неї, тремтячу. Вона знову легко зітхнула, щойно тремтіння вщухло. Я перевернув її на живіт і почав зігрівати — всією довжиною свого тіла — її спину.

І раптом вона почала блювати — вивернувшись на бік, підігнувши коліна. Виблювавши те, що було у неї в шлунку, заспокоїлася. Я шукав причину: може, отруїлася? Адже ми багато чого їли сирого — їли, здається, напередодні гриби. Я брав тільки гриби, які знав. Але міг і помилитися. Або міг не побачити, як вона знайшла і з’їла який-небудь отруйний гриб.

Я зігрів її, і вона заснула.

Того дня ми так і не піднялися на перевал. Ні того, ні наступного...

Маша лежала бліда, ще більше змарніла (очі глибоко запали, під очима сині кола) — але вже не тремтіла. На щастя, наступного дня небо було без єдиної хмаринки і, щойно сонце піднялось у зеніт, я виніс її на руках із тіні, яку відкидала скеля.

До полудня стало по-справжньому спекотно. Маша нарешті прогрілася, лежала, заплющивши очі. Неначе в забутті. Проте з її обличчя було видно, що вона повністю розслаблена й відпочиває. Їй було добре.

Я пішов на пошуки їжі й повернувся, зібравши трохи ягід (нічого більше в цій місцевості не було), лише через годину. Повернувся й остовпів, охоплений жахом. Маша сиділа — все обличчя, і руки, і живіт, і ноги були в крові — й невинно дивилася на мене.

— Що сталося? — я кинув кошика і почав обстежувати її тіло. Звідки кров?

І тоді вона зробила рух рукою між стегон, затримала там на мить і повільно вийняла. Рука була у свіжій крові.

— Машо...

Боже, який я дурень! Я зовсім забув, що вона жінка. Боже, невже ця хвороба — всього лише її «дні»?

Мені хотілося стрибати, кричати від радості.

Маша тим часом витерла руку об груди і знову полізла між ніг.

— Машо, не можна! — сказав я, хапаючи її за руку. — Не можна!

Всі стори добре знали це слово.

Вона здивовано подивилася на мене.

Дурна, її цікавив лише яскравий колір крові, значення якої вона не розуміла.

— Ти по-справжньому захворієш, якщо будеш туди лізти.

Я легко — щоби вона краще зрозуміла — вдарив її по руці.

— Зна, — сказала Маша.

— Правильно, не можна. Не можна.

Їй полегшало до кінця другого дня. Як на зло, в цьому місці не було ще й струмка — і не було чим її підмити. Вона ходила туди-сюди, і я намагався не дивитися, як по її ногах повільно течуть до колін тонкі цівки крові.

Ми почали сходження на третій день. Звечора я дав їй з’їсти п’ять горіхів із нашого «недоторканного запасу», щоби зранку вона мала більше сил. Нам хай там що потрібно було пройти перевал за день: ми не могли ночувати там за майже мінусової температури.

16

Ми йшли вже четверту годину, петляючи вздовж гори, що здіймалася мало не суцільною стіною, ішли, постійно ризикуючи послизнутись і з’їхати вниз по дрібних камінцях, якими змушені були йти до незрозумілої мети. Я сподівався бути на перевалі в обід, коли сонце пройде зеніт і почне хилитися туди, в долину, яка нас чекала і якої ми ще звідси не бачили.

Однак уже минула обідня пора (ми перекусили з наших мізерних запасів — не було ні часу, ні сенсу шукати тут їжу: на голому, позбавленому життя, схилі), а перевал все ще нависав високо над головою

— Швидше, Машо, — я раз у раз показував їй на сонце, яке загрожувало от-от сховатися за перевал. — Ми не встигнемо спуститися.

Здавалося, вона розуміла. Бо, напружуючи м’язи своїх сильних ніг, починала з великим завзяттям дертися вгору. У небезпечних місцях (а іноді ми повинні були проходити над ущелинами) я страхував її знизу. Тепер вона знову, уже не зі своєї вини, нагадувала стору: ноги в старій і у свіжій крові, яка ще трохи стікала поверх засохлої. Але я сам уже два дні не мився, відчував себе брудним; мені здавалося, я погано пахнув.

Ми так втомилися, піднімаючись, поспішаючи встигнути, що «людське» відійшло якось на другий план — для неї і для мене. Коли йдеться про життя, про виживання — не до «людського». Ми мочилися і випорожнювалися, як тварини, де попало, не гаючи часу, не звертаючи ні на себе, ні на іншого жодної уваги. Встигнути. Встигнути до заходу сонця.

Ще через годину (сонце вже зникло за скелею, і нам відразу стало холодно) я зрозумів, що ми не встигнемо. Я прорахувався. Не врахував висоти перевалу. Або наших виснажених голодом і багатоденним походом сил.

Що робити? Спускатися вниз не було сенсу. Тобто ми ще могли опинитися до ночі (якщо не зірвемося в ущелину) біля вихідної точки: але завтра? У нас не було шляху назад. Завтра ми знову повинні будемо підніматися — і знову приблизно в цей час будемо на цьому місці. Вийти раніше, вночі, не можна було також: вночі ми майже без сумніву злетіли б у найближчу прірву.

Залишалося тільки одне, непередбачене, неможливе: ночувати на перевалі. На морозі і без вогню.

Я підняв голову, прикидаючи скільки часу ще треба до нього підніматися. Години три-чотири. Якраз до ночі, якщо пощастить. Спуститись уже не встигнемо. Але в такому разі чи не краще заночувати прямо тут, під перевалом, де на кількасот метрів нижче, на кілька градусів тепліше, ніж на вершині, й немає таких сильних вітрів? А завтра вранці вже піднятися на перевал?

Я почав шукати яке-небудь плато на схилі. Він був майже стрімкий, і не могло бути й мови про те, щоб утриматися на ньому, не скотитися під час сну. Я не уявляв, що робити, якщо плато тут немає.

Маша не розуміла, чому ми, так поспішаючи до перевалу, раптом перестали підніматися. Дивилася на мене запитально, спостерігаючи за моїми незрозумілими пошуками, всім своїм виглядом вимагаючи пояснень. Раніше їй не обов’язково було розуміти, знаходити у всьому логіку.

— Так треба, — сказав я у відповідь на її погляд. — Треба.

Ще було занадто складно пояснити їй ситуацію.

Вона заспокоїлася, лише коли я знайшов усе-таки щось схоже на горизонтальну поверхню — за два метри від ущелини. Клаптик два на три метри. Це було небезпечно, але виходу не було. На щастя, просто над прірвою ріс кущ, який якось нас страхував.

— Спати, — сказав я, вказуючи на плато. — Тут будемо спати.

— Пати, — повторила, смакуючи звуки, Маша.

Ми сіли. Стояла тривожна тиша. З ущелини тягнуло вологістю. Низько, над самою головою, пливли хмари.

Або ми замерзнемо, або завтра, до ранку, будемо живі й піднімемося на цей проклятий перевал. Що чекає нас там, за перевалом — і чи чекає взагалі що-небудь, — я намагався не думати.

Я притягнув Машу до себе, і так, зігріваючи одне одного, ми сиділи, дивлячись на близьке небо, яке занурювалося в темінь.

Ніч у горах настає швидко. Через півгодини ми вже сиділи, з усіх боків оточені яскравими миготливими зірками, які зривались і падали різко вниз кожні десять секунд. Машине серце голосно стукало просто мені у бік. Що зараз відчуває вона? Вона ніколи не була в горах і ніколи не бачила такого видовища.

За нашою спиною був схил, за два кроки перед нами — провалля невідомо якої глибини. Я раптом подумав: Боже мій, де це я? З ким? Що я тут роблю? Але вже наступної секунди відчув, як земля йде у мене з-під ніг від таких думок, і я заборонив собі думати. Не думаючи — я просто був: таким, яким був, яким повинен бути в таку мить. Був узагалі.

Ми прилягли, випроставши ноги в напрямку куща й ущелини. Нам у спину вперлося каміння.

— Спати, — прошепотів я, обіймаючи Машину голову, притулену до моїх грудей. — Спати...

Не знаю, скільки ми проспали. Але прокинувся я від жахливого холоду. Спочатку навіть не зрозумів, де я: все навколо було білим. Маша спала, підігнувши ноги й увібравши голову в плечі, вся біла... від снігу. Так, це був сніг, що випав з якоїсь хмари, яка проходила над горою.

Я помацав Машині плечі, спину: шкіра була холодна, як лід. У першу мить я злякався, що вона, можливо, вже замерзла: як вона може спати на такому морозі? Але з її рухів і незадоволеного бурмотіння (я виліз з-під неї, поклавши її голову на коліна) зрозумів, що вона жива. Може, стори більш витривалі до холоду? Адже їх дуже рідко вдягають — лише у великі морози.

Я сів поруч і почав дивитися на залиті місячним світлом (самого місяця не було видно) гори. Для кого вся ця краса? Хто її, крім мене, бачить? Я намагався думати на абстрактні теми, шукаючи в цьому приємне забуття і стабільність.

Пролунав звук, і я повернув голову. Маша сиділа, обіймаючи себе за плечі, зігнувшись. Ось і до неї мороз добрався. До ранку ж іще, либонь, годин зо п’ять. Найгірше, що тут не побігаєш. Стрибати — я подивився на провалля поруч — і то небезпечно.

Ми сиділи, не промовляючи ні слова. Довго, дуже довго. Здавалося, минула ціла вічність. Насправді ж — я знав — минуло хвилин десять (мені було відомо, що таке безсонні ночі).

Витримувати холод ставало нестерпним. Я відчував, як мої кінцівки все більше ціпеніють: я не міг поворухнути ні рукою, ні ногою. Холод пробрався до кісток і скував мою волю. І — що найстрашніше — в цьому байдужому заціпенінні я відчув раптом якусь насолоду. В певний момент холод, що оселився в мені, перестав бути холодом: мені стало ніби тепло, потягнуло на сон.

«Я ж замерзаю!» — подумав я, але не було сили напружити бодай один м’яз: спи, ні про що не думай, тебе чекає солодке забуття, розслабся, навіщо жити, яка різниця, рано чи пізно доведеться заснути назавжди...

Проте якась інша сила в мені, яка теж була мною, пручалася, не дозволяла повністю заснути, намагаючись підняти мені повіки. В якусь мить, коли я вже, здавалося, заснув, ця сила взяла і підняла мені повіки: і я побачив присипану снігом Машу, яка лежала, повалившись на бік, і свої ноги в снігу: побачив — неначе з висоти орлиного польоту — двоє скоцюрблених замерзлих тіл на виступі стрімкої скелі, поруч з безоднею, раннього морозного ранку...

— Ні, — прошепотів я навмисне вголос, борючись із жахливою силою, яка завалювала мене знов у сон, — ні...

Але я не міг уже поворушити ні рукою, ні ногою! Треба було хоча би розтерти себе, почати рухатись — і тоді я врятуюся, врятую Машу. Але руки зовсім заніміли — не було вже рук, не було нічого. І тоді я — не я, а щось у мені — розслабило мені низ живота: і — як останній порятунок — я відчув, як мої стегна, коліна, від яких повалила вгору гаряча пара, оживають. Я почав їх відчувати, і — зусиллям волі — кинув руки-палки туди, до життєдайного струменя, що виходив із мене самого. І вони почали швидко відтавати, з’явилася — разом з ломотою — чутливість у пальцях.

Наступної секунди (щойно скінчився струмінь) я зірвався і, не знаючи сам, що я роблю — узявся присідати і вставати. Присідати і вставати.

Мені знадобилося чимало часу, щоби розігнати вже застиглу кров; і навіть коли я вже весь — із мене валила пара — зігрівся, то все ще продовжував присідати і вставати, ніби боячись, що, варто мені зупинитися, я знову заціпенію і впаду. І цього разу вже засну навіки.

Роблячи зарядку, я забув про Машу. Вона лежала нерухома, майже зникла під снігом.

Я кинувся до неї, стер рукою сніг з її обличчя та плечей. Зі стегон. Вона була як лід.

Я почав посилено терти і щипати її — навіть бити, з розмаху, долонею. Тому що вона не подавала жодних ознак життя.

Завмираючи від жаху, я приклав вухо до її грудей і в абсолютній страшній тиші гір ясно почув слабке биття її серця.

З подвоєною силою я взявся розтирати її.

Лише хвилин через десять вона почала рухатися, щось бурмотіти — і нарешті сіла, не розплющуючи очей, похитуючись.

— Прокинься! — кричав я. — Машо! Прокинься!

Вона все ще погойдувалася. Повіки опущені.

Тоді я вдарив її долонею по щоці, потім — по іншій. І ще раз по тій. І по іншій.

Її голова мотнулася зліва направо, справа наліво, і вона закричала! Від болю, від протесту — не знаю. Головне, що вона кричала — дарма що крик її був схожий на крик тварини — в ній прокинулося життя!

Наступної миті вона зірвалася на ноги й відскочила від мене: я ледве встиг утримати її за руку, на самому краю ущелини.

— Машо! — кричав я. — Машо!

Не знаю, що було зі мною — сльози самі бризнули з очей: відчай, радість, що вона — що ми — живі, пережитий страх, що вона впаде у безодню — все це підступило до горла і вирвалося в крикові якогось благання і заклику.

Маша завмерла, неначе впізнаючи і не впізнаючи мене, і раптом кинулася до мене, обійняла мене сама, почала гладити по голові і губами ловити на обличчі мої ганебні сльози.

— Машо, ми мало не замерзли, — схлипував я, не в змозі заспокоїтися. — Скільки ми так будемо мучитися?

Вона не розуміла, про що я говорю, але тонко відчувала мій стан. І це було диво, незрівняне з жодним «розумінням». Я раптом відчув себе маленьким в порівнянні з нею — неначе був у надійних і сильних руках, які врятують мене.

У відповідь на мої ридання вона цілувала мені обличчя: обличчя і шию, і плечі, і руки. І не було нічого більш заспокійливого та підбадьорливого, здатного дарувати якусь незрозумілу силу, ніж ці її поцілунки.

Заспокоївшись в її обіймах, я почав думати, як нам врятуватися. Судячи з того, як високо висів місяць, до ранку ще далеко. А ми не зможемо присідати і вставати багато годин поспіль. Чи годинами розтирати одне одного. Ми швидко втомимося.

Холод вже знову входив в нас, атакуючи все більше поверхню нашої нічим не захищеної шкіри. Знову ціпеніли м’язи, дерев’яніли суглоби.

Я подумав про камінці, які тягав у кошику з їжею. Можна було б спробувати спалити прути, з яких зроблено кошик. Потім, можливо, якби утворився жар, можна було б підтримувати деякий час вогонь з гілок куща. Вони сирі, але, може, вони би встигли підсохнути і спалахнути?

Я повинен був щось робити. Вийняв із кошика камінці і почав бити їх один об одного, спрямовуючи іскри на траву, якою було вистелено дно кошика (наші мізерні припаси я поклав збоку). Трава навіть і не думала загорятися. Сніг промочив її наскрізь.

У відчаї я розламав один із прутів на дрібні друзки і почав скеровувати на них іскри.

Але це було нерозумно. Ніколи друзки не займуться від іскри.

Втомившись, я опустив руки, все ще не випускаючи камінців. Боже, вся мета тепер для мене концентрувалася в одному: добути цей чортів вогонь. Людина живе і не знає, що всі її турботи і переживання можуть коли-небудь здатися смішними і непотрібними, звестися до одного: видобути нікчемний димок.

Маша знову підозріло знерухоміла, завмерши в уже знайомій мені позі: коліна — до грудей, перехрещені на грудях руки — на плечах.

— Машо, не спи! — сказав я якомога голосніше. — Спати — не можна!

У відповідь вона дивно кивнула головою: підборіддя її впало на груди, волосся звісилося, сягаючи живота. Підвести голову вона, видно, не мала вже сили.

І тут мене осяяло — волосся! Її волосся!

— Машо, — я підскочив до неї, розтермосив її за плечі. — Нам потрібне твоє волосся, розумієш? Волосся.

Я вказував пальцем на хвилю, що спадала їй на плечі.

— Лягай, ось тут. Ось так.

Я поклав її на спину, головою на камінь, і, знайшовши гостру частину на камені, яким добував вогонь, почав цією частиною водити поперек пасма її волосся.

— Потерпи, якщо боляче, — сказав я.

Не відразу, але мені вдалося, водячи каменем по каменю, відітнути доволі велике пасмо, на яке я, не гаючись, почав кресати снопи іскор. Волосся — тонке, жирне (Маша не мила його вже багато днів) — відразу затріщало. Слідом за знайомим димком з’явилося полум’я, в яке я негайно почав кидати дрібні друзки з прутів.

На жаль, тріски не зайнялися. Волосся швидко згоріло. Та я вже знав, як і що робити. Наступне пасмо було втричі більшим за перше: я «пиляв» його каменем дуже і дуже довго. Маша іноді (коли я мимоволі смикав її) зойкала від болю.

З вкороченим волоссям вона виглядала тепер дивно: щось втратила від тієї Маші, якою я знав її все життя. Мені було шкода її волосся.

Цього разу друзки загорілися без особливих зусиль, я тричі підкидав у слабеньке полум’я, що ось-ось збиралося згаснути, шовкові пасма.

Вітру не було, і мені доводилося роздувати вогонь самому. Та це — на щастя. Вітер міг задути мені полум’я в будь-яку мить.

Коли друзки розгорілися, я взявся швидко розбирати кошик і ламати прути.

Незабаром вогонь уже був справжнім: я посадив поруч Машу, і вона, простягнувши руки, грілася біля його тепла. Відблиски бігали по її обличчю, і я спіймав себе на відчутті, що я щасливий: тут, далеко в горах, над прірвою, з нею...

Прути швидко догоряли, і я почав ламати гілки куща, який так щасливо ріс тут, на самоті, серед мертвого та холодного каменю.

Кущ виявився з якимись колючками, і я пороздирав собі всі долоні. Я ризикував: вологі гілки могли не тільки не розгорітись, а ще й загасити вогонь.

Але, видно, вугілля, в якому жив жар, було вже достатньо, тому що незабаром і дрібно наламані мною гілки куща почали шипіти й поволі братися полум’ям.

Тепер я, обламавши більшу частину куща, склав дорогоцінний запас поруч і підкладав по одній гілці: вогонь, нехай і маленький, мусив гріти нас до ранку.

Незабаром Маша заснула, зігріта багаттям, — спиною та сідницями до полум’я. «Нехай спить, — подумав я. — Якщо вона не виспиться, їй буде важко підніматися на перевал». Я ж не міг — і не хотів зараз — спати. Я повинен був підтримувати вогонь — вогонь нашого життя...

Я не помітив, як почало світати. Ніч зникла якось зненацька. Я відвів погляд від багаття, з якого доти не зводив очей, і побачив мовчазні, сірі, зі засніженими вершинами гори навколо нас. Вони стояли, мов казкові велетні, здіймаючи до неба свої химерні голови, вітаючи мене, єдину людину, у своєму мовчазному царстві.

На мить я забув про нас, про наше становище, зачарований їхньою красою.

Маша спала, солодко плямкаючи губами вві сні. Я кілька разів перевертав її то обличчям, то спиною до вогню — щоб її тіло рівномірно нагрілося (сам я раз у раз сідав спиною до тепла, щоб зігрітися з усіх боків).

Можна було вже йти, але мені шкода було її сну. Адже уві сні вона набиралася сил.

Я спалив майже всі зламані гілки і тепер вирішував, чи варто мені доламувати те, що залишилося на кущі. Було б нерозумно не взяти максимум тепла від нього.

І я взявся пересувати гілкою велику купу вугілля, від якого йшов дим, до куща. Коли вугілля опинилося всередині куща, я за допомогою двох гілок переніс туди кілька великих жарин, що ледве жевріли. Звідкись налетів ранковий вітерець — і на жаринах спалахнуло полум’я. Гілки куща затріщали.

Це було вражаюче видовище. Весь кущ над прірвою незабаром палахкотів, так що жар, який йшов від нього, розбудив Машу і змусив мене відсунутися до самого краю плато.

Маша, ще сонна, тепленька, як мишка, сиділа, впираючись спиною мені у груди, потопаючи в моїх обіймах, і не зводила очей з величного полум’я.

— Рно, — сказала вона раптом.

— Що, Машо? — не зрозумів я.

— Рно.

Я не вірив своїм вухам: вона сказала «гарно».

17

ТРУДОВА ПЕРЕМОГА

Шостий кельнський м’ясокомбінат, відомий своїми автоматичними лініями з виготовлення фаршу та молочних сосисок, досягнув нового трудового успіху. У поточному кварталі вже виготовлено сто двадцять тисяч тонн сторячого фаршу. Це — на дві з половиною тисячі тонн більше, ніж у попередньому. Помітний прогрес спостерігається і у виготовленні сосисок. Фірмових молочних сосисок «Зоря» магазини Рейха отримають у цьому кварталі на півтори тисячі тонн більше. Я поцікавився причинами успіху в директора комбінату пана Андрія Гарібальді. «Високих результатів досягнуто завдяки подальшій автоматизації двох виробничих ліній, а також завдяки підвищенню продуктивності праці персоналу», — сказав пан Гарібальді.

На м’ясокомбінаті працюють близько трьох тисяч осіб, і мені цікаво було дізнатися, що думають його працівники про так звану «справу ПКГ», яка розбурхала останнім часом наше суспільство. «Нікого це не розбурхало, — не погодився зі мною пан А. Гарібальді. — Наші люди не сприймають серйозно всі ці казки».

Щоби переконатися в цьому, я вирішив поговорити безпосередньо з робітниками. В обробному цеху близько половини працівників — жінки: вони допомагають машині сортувати м’ясо. Сорокарічну пані Марину Сьоміну я застав біля величезного контейнера сторячих грудей. Вона сортувала груди в залежності від розміру. «До сторячого м’ясокомбінату, — розказала мені пані М. Сьоміна, — я працювала десять років на мюнхенському свинокомбінаті. Там сортувала печінку, яка практично не відрізняється від людської. Мене це шокувало тільки перші кілька днів. Потім я зрозуміла, що це просто м’ясо». Далі пані М. Сьоміна сказала: «Я жінка, і у мене є і печінка, і груди. Якщо ми будемо думати про спільні з тваринами органи, про те, що ось всі оці стори (вона показала на контейнер з грудьми) ще вчора жили, дихали, бачили світ — нам тільки зупинити всі м’ясокомбінати і здохнути з голоду. Але у мене є діти, які люблять і котлетки зі сторячого фаршу, і сосиски. Мої донька та син — теж живі. Вони хочуть їсти. І моя жалість до малят — і взагалі до людських дітей — стоїть вище жалості до тварин. Коли я думаю про ті мільйони милих дітлахів, які будуть їсти ось цю смакоту, я починаю відчувати гордість за свою роботу, за наш м’ясокомбінат. У мене чиста совість». Тому пані М. Сьоміна (вона, як я дізнався, є ще і громадським лектором: виступає з доповідями про «моральний кодекс громадянина») не сприймає відомих їй ідей ПКГ. «Це просто купка безвідповідальних горлопанів, які узурпували право вирішувати, хто в цьому світі “безсовісний”, а хто “совісний”», — сказала на закінчення нашої розмови пані М. Сьоміна.

Другий мій співрозмовник, різник шостого розряду пан П’єр Джонсон, пояснив свою позицію так: «Я і вся моя сім’я — глибоко віруючі люди. І я усвідомлюю, що роблю. Я щодня позбавляю життя близько двох тисяч тварин. За годину я вбиваю близько п’ятисот, за хвилину — з десяток. Чи відчуваю я щось, коли вставляю тварині у вухо електрощуп і натискаю на гачок? Скажу чесно — ні. У мене є план, є темп роботи. Якби я звертав увагу на так звані “почуття” тварин, на їхні, як люблять говорити “консгуми” (нова, ще не чута мною, абревіатура від “консервативні гуманісти” — О. З.), “душевні порухи”, я не був би різником шостого розряду. Це була би втрата кваліфікації. Але є інший бік мого життя, який консгуми примітивізують. Вони хочуть виставити всіх нас мало не чудовиськами: без людської відповідальності і совісті. Ні, совість і відповідальність у нас є. Я знаю, що я, відбираючи життя, чиню зло. Але я, людина віруюча, знаю, що людина народжена в гріху — і все її життя є гріх. І Христос, наш Спаситель, зійшов з небес чотири тисячі років тому, щоби дати нам надію на спокутування. На здобуття життя вічного. Якщо ми хочемо «викорінити гріх», тобто скасувати саме життя, яке немислиме без гріха, — ми йдемо проти Бога. Христос зійшов не заради святих, а заради грішних. Кожен — зокрема і консгуми — чинить гріх: не той, так інший. Уже тим, що він живе, що він людина, нащадок гріховного і вигнаного з раю в життя Адама. Хіба консгуми не злягаються? А може, вони не винні стосовно тих нещасних, які під впливом їхніх ідей заморили голодом себе і своїх діточок? Святих на Землі немає. Ми всі так чи так грішимо. Але наше завдання — грішити якнайменше. І молитися. Молитися і просити нас пробачити. Як я прошу милосердного Христа щовечора, молячись за все, що роблю не так. І зокрема — за вимушене відбирання у тварин життя. Це моя професія, необхідна мені і благу всього суспільства. Та водночас мені не бракує совісті і благородства, щоби схилити коліна і попросити у Бога прощення за зло, яке я змушений робити, щоб забезпечити життя моєї родини й інших людей».

Я говорив ще з іншими працівниками, чиї сповіді та міркування, на жаль, не можу тут навести через нестачу місця. Всі вони мені здалися зовсім не «людоїдами» і не «нелюдами», а звичайними, як усі ми, людьми, що мають і «совість», і «честь», чутливими не тільки до свого, але й до чужого болю.

Залишаючи територію Шостого кельнського м’ясокомбінату, я подумав про те, як все ще рідко ми віддаємо належне простим трудівникам Рейха, як мало знаємо їхні думки, їхні нехитрі, але щирі почуття. І те, як часом нелегко даються їм їхні трудові перемоги.

Овідій Захер

18

Сонце ще не почало припікати, коли ми досягли перевалу. Досягли без особливих пригод і швидше, ніж гадалося.

Унизу, по той бік гряди, розкинувся квітучий оазис: невеликі озера, річечки, пальми та інші тропічні рослини. А там, за ними, знову гряда, увінчана сніговими шапками.

Це була Долина Гірських Фіалок.

Що чекає нас там?

Маша, яка останнім часом імітувала мене (іноді по-мавпячому, до смішного) в усьому, стояла в моїй позі, трохи виставивши вперед одну ногу, і дивилася в тому ж напрямку.

Ми були брудні, як чорти. Від нас не добре пахло. У Маші всі ноги, до того ж, були бурі від засохлої крові.

— Бачиш, скільки води? — сказав я, не зводячи очей з долини. — Там ми зможемо помитися. Там тепло. І багато їжі. Прямо на деревах.

Я був майже впевнений, що вона розуміє головне. Як дворічна дитина, що розуміє майже все, тільки ще не навчилася говорити.

— Ти втомилася?

Вона тут же подивилася на мене і підійшла ближче. Досить найменшої ніжності в голосі, щоб вона відгукнулася.

— Хороша моя, — я притиснув її голову до грудей: деколи я фізично відчував, як вона потребує ніжності.

Ми почали спуск у долину.

Незважаючи на сонячний день, на перевалі було жахливо холодно. З усіх боків його продували сильні вітри.

Я вирішив, що по-справжньому ми відпочинемо нижче — там, де немає вітру.

Ми спускалися, подекуди падаючи і з’їжджаючи по дрібних камінцях, обдираючи сідниці, години дві. Рідка рослинність, що з’явилась довкола у першу годину нашого спуску, раптом почала змінюватися на дедалі густішу та пишнішу. Аж нарешті ми опинилися просто-таки в задушливих, обплетених якимись ліанами, нетрях. Все тріщало, співало, ворушилося: кущі та пишні густі дерева, здавалося, кишіли різною живністю.

Тут, у «ямі» між горами, був зовсім інший клімат. Я не міг повірити, що лише минулої ночі замерзав посеред снігу і голого каміння.

— Перепочинок, — сказав я, сідаючи на подушку теплого, майже гарячого моху. — Тут. Перепочинок.

Маша весело плюхнулась поруч.

Так, це був рай. Рай тепла і захищеності після космічного холоду, який нам довелося пережити.

Проте довго ми так не просиділи. Шлунок зводили спазми. Останні крихти ми з’їли там, по той бік перевалу. Ми змушені були це зробити після того, як я спалив кошик і, отже, не було в чому нести кілька десятків горіхів і жменю сушених грибів.

— Сиди тут, — сказав я підвівшись. — Не рухайся. Я йду по їжу.

Бажаючи впевнитися, що вона зрозуміла, я показав пальцем на свій рот.

— По їжу.

Я пішов углиб гущавини, надламуючи по дорозі гілки, щоб знайти дорогу назад. Не пройшов я і ста метрів, як натрапив на гніздо з яйцями. Яйця були дрібні, але штук двадцять. Мені довелося їх взяти разом з гніздом, щоб якось донести. Проходячи повз великий кущ, я сполохав якусь яскраву, червоно-зелену (я таких ще не бачив) птицю, яка, видаючи різкі пронизливі крики, пронеслася над моєю головою. Я заглянув у кущ: ще одне гніздо! З пташенятами! Мені довелося, відвернувши голову, скрутити їм шийки і покидати пташенят на яйця, які я ніс. Адже ми з Машею були виснажені до краю, невідомо, скільки днів нам ще йти і чи буде постійно такий рай.

Пташенят можна було добре засмажити і залишити на завтрашній день.

Коли я підходив до галявини, де залишив Машу, мене огорнула сильна тривога. За останні дні довелося пережити стільки жахів, що я був майже впевнений — Маша зникла.

Я полегшено зітхнув, побачивши її на тому самому місці; вона лежала — блаженно вигнувшись, випроставши руки над головою — і грілася на сонечку.

Вперше за час нашого походу я подивився на неї чоловічим поглядом. Моя психіка розслабилась у цьому затишному теплому куточку, і тепер я, звільнившись нарешті від стресів, здивовано зауважив пришвидшене серцебиття і зміни (я цілком ясно відчував рух соків у собі) в нижній моїй частині. Але... Я не міг переступити який бар’єр. І причина була не тільки в тому, що ми були страшенно брудні (хоча і в цьому). Я боявся, що, якби я оволодів зараз Машею (а вона, я був упевнений, мовчки підкорилася б), то втратив би до неї щось людське, що допомагали мені доглядати за нею і бути собою під час цього важкого походу. Я боявся, що, піди я зараз назустріч бажанню, у мене не залишиться сил на боротьбу. Ми все ще були в дорозі, не можна було ні на хвилину забуватися — забувати себе, окремого. У цьому — в тому, що Маша легко мене збуджувала, а я весь цей час був на дистанції від неї — в моїй чоловічий окремості — полягала вся моя, так необхідна обом, сила. Так, я боявся занадто великого злиття. Занадто всепоглинаючого щастя, яке зараз було зовсім не на часі. Пора нашого (мого?) щастя ще не настала.

І я, поклавши гніздо на траву і зайшовши за дерево, звільнився, дивлячись на Машу, від накопичених і збунтованих у мені соків.

— Давай їсти!

Я поклав перед нею яйця та пташенят.

Ми випили по п’ять яєчок (вони були зовсім маленькі) та з’їли по кілька диких кислуватих яблук, що росли тут же, мало не над нашою головою.

Через годину (ми трохи задрімали — Маша на моїх грудях: вона вже не так вабила мене після розрядки) ми були знову в дорозі. Мета мандрів лежала ще нижче.

Спускатися тепер було легше: можна було триматися за дерева, за кущі та ліани на крутих, часом стрімких схилах.

Ми потрапили в долину до заходу сонця. Спуск обірвався якось зненацька — ми йшли і не вірили, що земля більше не буде підніматися і опускатися: яке це блаженство — рівнина!

Ми вийшли до якогось озера і вже передчували ніжність і теплоту його нагрітої за день води, коли я почув Машин крик за спиною. Озирнувшись, я онімів від жаху: кілька одягнених людей тягли до себе з усіх сил велику сітку, в якій билася і кричала Маша.

19

Я міг іще, напевно, втекти в найближчу, за два кроки, гущавину — але хіба я міг? Куди я міг бігти без Маші? Йти самому до них у руки? Що мені ще залишалося?

Розпач підступив мені до горла: чи варто було стільки мучитися? Проходити через такі випробування?

На мене раптом навалилася смертельна втома. Цілковита байдужість, якої я ще ніколи не переживав — до себе, до своєї долі, — опанувала мною.

Я дав себе легко зловити людям в дивних комбінезонах (форма працівників однієї з бригад Спецслужби ВКР?). Вони накинули на мене другу сітку (хоча я не відбивався) — так, у сітках, понесли нас на плечах кудись повз озеро, під пальмами, вглиб долини.

Ішли вони недовго (всю дорогу мовчали). Незабаром з’явилися якісь дерев’яні будинки, поряд з якими я побачив людей у майках і в шортах. З відстовбурчених у декого майок я зрозумів, що частина з них — жінки.

— Ще двоє! — крикнув комусь один з тих, хто ніс мене.

— У другу загороду!

Грюкнули двері, і я опинився (мене витрусили) у справжній сторячій загороді — з високим, в три людські зрости, парканом навколо, збитим із підігнаних одна до одної колод.

Надія, що я потрапив в омріяний табір, яка було промайнула в мене дорогою сюди, відразу ж згасла: не буде Дорман тримати сторів у загороді.

Тому я вирішив мовчати, щоб не видавати себе людською мовою: сподівався, що ця моя таємниця, можливо, ще зможе мені прислужитися.

У загороді перебувало близько двох десятків збитих у кілька груп сторів. Різного віку і статі. Лише деякі звернули увагу на мене і Машу (я відразу, щойно за нами зачинилися двері, обняв її, перелякану, за плечі).

Один літній стор з великим надутим животом і виряченими очима підійшов, важко перевалюючись з ноги на ногу, до нас і почав розглядати впритул. Це було найжахливіше у сторів: вони могли дивитися на тебе, як на річ. Як дивляться на порожнечу. Тупо, без найменшого проблиску свідомості в очах.

Я — про всяк випадок — трохи відсунувся до паркану.

Тоді стор ступив іще крок і схопив Машу за груди. Я сильним поштовхом правої руки відкинув його назад: він втратив рівновагу і впав.

Наша сутичка привернула увагу інших сторів. Вони збилися навколо нас, це не віщувало нічого доброго.

Товстун важко підвівся і знову пішов на мене. За ним потяглися й інші — молодші (але теж бородаті), з простягнутими вперед руками, навіть кілька самок.

Я відступав усе далі, поки не вперся спиною в паркан: стори продовжували наближатися. Чого вони хочуть? Зґвалтувати Машу? Мене (я знав, що самці-стори ґвалтують також і самців)?

Я кинувся поспіхом шукати якусь палицю чи камінь: але не знаходив нічого, крім засохлих грудок випорожнень.

І тут товстун, оголивши зуби, вчепився пухкою рукою Маші в горло. Я закричав, не тямлячи себе:

— Геть! Пішов, скотина, геть!

Моя мова викликала у натовпу ступор: кілька секунд вони стояли, не рухаючись, ніби не вірячи своїм вухам.

— Пішли всі геть! Стояти! Геть! Лежати! Стояти!

Я навмисне віддавав, без жодної логіки, різні команди, сподіваючись, що вони можуть їх знати зі свого минулого життя з людьми (якщо вони коли-небудь жили з ними).

Раптом одна стора дико закричала, і все стадо — включно з товстуном — в паніці кинулося геть від мене, нараз визнавши в мені людину.

Я полегшено зітхнув і почав гладити по спині тремтячу Машу: бідна, скільки ж тобі ще терпіти? Швидше б нас убили — щоб усе це раз і назавжди скінчилося.

Незабаром настала ніч. Нам принесли — у великій, на два відра, каструлі — якоїсь юшки, яку я змушений був сьорбати разом з іншими сторами (після тієї сцени біля паркану вони вже не чіпали нас із Машею і навіть намагалися не наближатися).

Спали стори де прийдеться, прямо на землі. Тут, прогріта за день, вона була теплою. Хоча сонце вже зайшло, повітря було спекотне. Навіть не можна було порівняти з минулою ніччю в горах. І все-таки там, борючись з морозом, ми були вільні...

Стори вляглися лише ближче до півночі, довго — після їжі — тиняючись туди-сюди; ніби між іншим (це найбільше вражало) мочачись і злягаючись з першим, хто їм попадався. Я сам, як стор, змушений був справляти нужду мало не під себе. Випорожняючись у колі істот, які жували, теж випорожнялись і мочилися (я чув тільки відрижки і звуки з утроб), просякнутий наскрізь смердючими запахами, що вивертали мені нутро, я вперше відчув себе стором. Так от що можуть зробити з людиною умови! І, неначе рятуючись від божевільного страху, що я насправді стор, я почав думати (раз я думаю — я, навіть випорожняючись, ще людина!): і думав про тих нещасних, яких фашисти дві тисячі років тому загнали в ось такі загороди. І ті далекі люди, мої предки (і предки цих сторів!) повинні були, все більше живучи скотячим життям, відчувати те саме, що і я. Переживати той же сором, і той же жах, і той самий відчай.

Маша не страждала. Для неї людські поняття ще не були частиною її самої. Наступного ранку я з болем у серці спостерігав, як вона, ще більш брудна, ніж до того, шукає з незворушним виглядом щось у своїх власних свіжих випорожненнях.

— Машо, не можна, — сказав я їй, силою витягаючи її руку з липкої маси. — Ти людина, розумієш?

Я витер її — всі в жовтому — пальці об траву, дивом не витолочену біля паркану.

— Ина, — повторила, дивлячись на мене з подивом, Маша.

Вона знову була потворна: не розчісувалася (не було чим), не милася (не було де): вона все забула, щойно зникли умови і мій приклад.

Я хотів було поцілувати її у відповідь на її «ина», але зупинився на півдорозі, не в змозі перебороти в собі відрази: Маша — моя Маша — страшно, метри на два, смерділа всіма можливими виділеннями людського (так, людського!) організму.

Нерви у мене стали нікчемними: очі знову наповнилися слізьми. Я не міг стримати ридань, дивлячись на Машу, яка тепер виглядала стовідсотковою твариною, не собою. Все пропало. Вона знову озвіріє в таких умовах — вистачить одного тижня. Озвірію, через деякий час, я сам.

Виплакавшись, я знову впав у якесь отупіння: сидів, упершись в паркан, і чекав. Не чекав, а просто тупо дивився, як копошились у бруді (чомусь радіючи!) стори. Так минала година за годиною. У мене не було сил думати, ні де я, ні що мене чекає. Раптом смерть, яка раніше лякала, стала для мене чимось заспокійливим: тільки вона звільнить мене від усього. Я помру — не сьогодні, так завтра, — і далі вже не буде пекла. Буде чи ніщо, чи Бог.

— Де ці двоє?!

Я навіть не звернув уваги на крик — так мені було однаково.

— Е-е, та він хворий! — почув я поруч зі собою чийсь голос. — Подивися на його морду. Він навіть не ворушиться.

— Все одно наказано його привести. А та стора де?

— Он та, здається. Точно, з обірваним волоссям.

— Тягни її. Стій! Вони ж усі в гамні. У цього навіть яйця в гамні, дивись.

— Головний сказав доставити негайно. Він кудись їде.

— Добре, тягни її, а я — цього.

Він надягнув мені — вперше в моєму житті — на шию нашийник (як я надягав своїм сторам тисячу разів) і потягнув за мотузку за собою. Другий точно так само тягнув Машу, яка не встигала за ним, заплутувалася в ногах, двічі впала. Мою Машу. Мені стало так боляче, що я знову заплакав.

Нас завели в якийсь будинок, де стояв тільки стіл і за ним — спиною до вікна — сидів чоловік у жовтій майці і в шортах.

— Це — вчорашні, — сказав один з тих, хто привели нас. — Цей, здається, — він вказав на мене головою, — хворий.

Чоловік у жовтій майці встав із-за столу і наблизився до нас.

— Насамперед вимийте їх гарненько, нагодуйте і перевірте на тестах. І потім доповісте мені. Мені здається, він пройде, — він нахилився до мене і подивився в очі, — у нього щось є в погляді.

Нас вже хотіли виводити, як я раптом щосили вперся, не даючи зрушити себе з місця. Нашийник боляче врізався мені в шкіру.

— Що таке? — насупив брови чоловік у жовтій майці.

— Обережно, він може бути дикий, — сказав той, хто тримав мене.

Він почав швидко намотувати мотузку на руку, пригинаючи мене до землі.

— Не треба робити боляче, — сказав чоловік у жовтій майці.

— А пам’ятаєте, що було минулого тижня? — і він пригнув мене майже до підлоги. — Це вам не з хліва. Зв’яжи йому ноги, — звернувся до напарника.

І тут щось прорвалось у мені: я схопив двома руками мучителя — він не очікував атаки — і кинув його у стіну. Пролунав звук свистка і до кімнати влетіло відразу чоловік десять, озброєних палицями, ланцюгами, сіткою та ще чимось.

— Обережно, — сказав головний, — він дикий.

Вони наближалися до мене з усіх боків, тримаючи напоготові сітку та палиці.

І тоді я, дивлячись на головного, піднявши вгору голову і розпрямивши плечі, сказав:

— Я людина.

Вони остовпіли — всі — точно так само, як стори вчора, коли я заговорив. І мені здалося, що світ перевернувся: я втратив відчуття часу, розуміння того, де стори, де люди і хто такий я.

— Я людина, — повторив я, випрямивши спину ще більше.

— Ина, — почув я знайомий голос поруч.

20

Дорман — постарілий, трохи навіть посивілий, але все ще так само стрункий, сидів за великим столом, затуленим від яскравого сонця кроною великого дерева, на якому було багато жовтих довгих плодів. Він теж був у майці і в шортах. На ногах — сандалі.

— Ради Бога, вибачте, — сказав він, виходячи мені назустріч.

Я був теж в шортах і в майці, взутий у легке взуття. Абсолютно чистий, вимитий, пахнув кремами.

— Сідайте, будь ласка. Віскі? Амарето? Джин?

— Віскі, — сказав я.

Одяг — навіть такий, символічний, — мене дивно сковував: хотілося скинути його і залишитися голим.

— Тут повно диких сторів, які перетинають гряду в пошуках їжі. Вони навіть нападали на наш табір.

Через двір раз у раз проходили люди, що мали виконати якісь завдання. Я вже встиг помітити: селище нагадувало чітко організований, підпорядкований єдиній волі мурашник.

— Що ви робите з тими, кого ловите?

— Що? — він посміхнувся. — Гей, Вікторе! Підійди-но сюди.

Молодий рослий чоловік з акуратно підстриженим світлим волоссям, який проходив поруч, підійшов до нас.

— Ти вже закінчив ремонтувати сідло?

Той кивнув.

— Ось пан цікавиться, що ми робимо зі спійманими сторами.

Хлопець посміхнувся: і з дитячої його усмішки я вже про все здогадався.

— Ти задоволений життям у нас?

— Дуже, — сказав хлопець. — Можна йти?

— Так.

Він говорив майже, як людина.

— Так, це колишній стор, — сказав Дорман. — Він у нас три роки. А є набагато здібніші за нього. Вони всі у нас з часом починають говорити, — ми розробили спеціальну методику. Свій логопед. Звичайно, говорити, як ми, їм уже, бідним, навряд чи вдасться...

Він зітхнув: і це зітхання мені більше сказало, ніж усі його теорії.

— Бідні вони, — сказав Дорман. — Їм не дали достатньо розвинутися в перші, найважливіші, роки, коли формується мозок. Але вони у нас читають, — пожвавішав він. — З деякими ми можемо навіть говорити про політику, про Рейх. Багато хто розуміє добре свою і нашу загальну ситуацію. Це приголомшує. Для цього не шкода життя. Знаєте, чому нас вирішили знищити?

— Знищити? — запитав я.

— Так, ВКР. Чому вони ніколи не погодяться, щоб ці наші експерименти зі сторами було оприлюднено?

— Здогадуюся, — відповів я.

— Ця маленька правда, заради якої ми всі тут живемо, має надпотужну енергію. Ви навіть не уявляєте. Вона підриває — в одну мить! — їхній побудований на брехні та на приспаній совісті кошмарний світ... Але повернімося до вас.

Він присунувся ближче.

— Ось ваше віскі.

Він налив мені на дно склянки, і я ковтнув знайомого напою.

— Я читав ваші статті в «Пошуку істини». Мені вони сподобалися. Ви — з нами?

— Що це означає? — запитав я.

— Ви готові підкоритися дисципліні, яка панує в цьому таборі, й виконувати завдання, що їх вам даватимуть? Попереджаю: вони далеко не завжди будуть гідні вашого досвіду та розуму.

— Підкоритися дисципліні?

Я не знав, що відповісти. Я йшов до цього табору як до останнього порятунку — як до якоїсь невизначеної й тому прекрасної мети, яка кликала кудись в далину. Але раптом я відчув, що з мене хочуть зробити гвинтик — нехай і «заради служіння благородній справі». Я — вільна людина — мав «добровільно» комусь підкоритися. Зайняти в цій їхній структурі якесь місце: в останніх рядах. Я ще був сповнений тієї дикої свободи, яку пережив під час походу.

— Я вас зрозумів, — посміхнувся Дорман. — Добре, я вам розкрию один...

Він не встиг договорити. У цей час хвіртка заскрипіла, і я побачив Машу: в легкій червоній сукні, у світлих туфельках, зі стрічкою, яка перехоплювала її підстрижене — тепер рівно — золотисте волосся.

Вона впізнала мене здалеку і кинулася бігти, невміло вивертаючи туфельки.

— Ну, що ти, дурненька, — сказав я, притискаючи її до себе. — Все добре. Все буде добре.

Я глянув на Дормана. Його обличчя теж сяяло від якоїсь радості.

— Я так і думав, — сказав він, продовжуючи посміхатися, — я радий за вас. Ти, я думаю, швидко подружишся з Ганною. Ганно! Вийди на хвилинку!

Через мить на порозі з’явилася жінка — теж у сукні, з волоссям, заплетеним у довгу косу.

— Познайомся, це... — він подивився на мене.

— Маша, — сказав я.

— Маша, — повторив Дорман. — А це Ганна.

Жінка спустилася з порога.

— Здрастуйте, — сказала вона. — Дуже приємно вас бачити.

— Мені — теж, — сказав я. — Я бачив вас ще на тих зборах редакції, в «Голосі Рейха»...

— А... — вона чомусь почервоніла. — Боже, як це було давно, — і вона махнула рукою (зовсім, як людина!). — Я тоді ще погано говорила.

— Тепер ви говорите чудово.

— Дякую. Але мені ще багато треба працювати. Може, принести що-небудь поїсти?

— Ні-ні, — сказав я, — спасибі, ми щойно поїли.

— Ганно, — сказав Дорман, — може, ти могла би поспілкуватися трішки з... Машею, поки ми тут закінчимо нашу розмову?

Мені було шкода розлучатися з Машею, що прилипла до мене, але не було виходу.

— Не бійся, — сказав я, — Ганна тобі дещо покаже, розкаже. А я, — я показав на себе, — я тут. Чекаю тебе. Тут — тебе!

Переляк, який було з’явився у Маші, минув, і вона, зніяковіло посміхнувшись, підвелась і пішла слідом за Дормановою дружиною, яка легко тягнула її за руку.

— Так про що ми говорили? — Дорман сів на своє місце. — А, я вирішив відкрити вам одну важливу таємницю, яка допоможе вам визначитися, що вам робити. Але ми, знаєте, нікого не примушуємо. Та, можливо, — він хитро подивився на мене, — хай вам це розповість дехто, кого ви знаєте краще, ніж мене.

Я здивовано подивився на нього.

— Ходімо.

Він повів мене кудись за ріг — до сусіднього будинку.

Підійшовши до хвіртки, він крикнув:

— Гей, господарю! Можна на хвилинку?

Двері відчинились, і на порозі з’явився... Дубов.

21

— Отже, ти втік? — я затягнувся цигаркою, яку мені запропонував Дубов.

Ми стояли в будинку біля відчиненого вікна — за вікном, на деревах, на різні голоси виспівували пташки. Адже це вже десь було, зовсім недавно. Так, це було в моєму домі. Саме так ми стояли удвох біля вікна, курили, і Дубов агітував мене писати для його газети, змінити своє життя... Невже минуло лише кілька місяців? Кілька місяців тому я був ще «як усі»: мав будинок, сім’ю, сторів...

— Так, ми втекли — чоловік десять. Не без допомоги людей Дормана.

— Решта теж тут?

— Трьох, на жаль, зловили, а ми вислизнули. Всі вони тут. Більше їм не було куди бігти. Так... — Дубов трохи зніяковів, — я тут з дочкою і Марлен.

Так звали його дружину.

— З сім’єю? — я збив попіл за вікно.

— Так, вони вирішили розділити зі мною мою долю. Дістатися сюди їм допомогли люди Дормана. Твою сім’ю вони теж могли б...

— Ні, не думаю, — перебив я його. — Вони... — я помовчав. — Коротше... вони не поділяють наших думок і почуттів...

— Ясно, — сказав Дубов.

Більше він ніколи не згадував про мою сім’ю.

— Ти пам’ятаєш мій останній приїзд до тебе? Ми саме отак, як зараз, стояли біля вікна...

— Так, мені якраз це спало на думку, — сказав я.

— Хто б тоді міг подумати, що так все обернеться. Що вони зважаться на такі крайні заходи.

— У них не було виходу, — сказав я.

— Так, ми приперли їх правдою до стіни. Дім... — я здригнувся: це вперше за останній час мене хтось назвав цим ласкавим іменем. — Я повинен... — він обняв мене за плечі, як колись, — я повинен повідомити тобі дещо... важливу річ.

Я весь напружився: чуття мені підказало, що я дізнаюся щось, від чого залежатиме решта мого життя.

— Про це тебе попросив Дорман?

— Так, Дім, — він став навпроти мене і, дивлячись мені прямо в очі, сказав: — Рейх — не планетарна держава.

— Що?! — кров ударила мені в голову, серце голосно забилося.

— Рейх — не планетарна держава, — повторив, тримаючи руки на моїх плечах, Дубов. — Це точно.

— Як... — я ковтнув слину, — як це можливо?

— За цією грядою, — він кивнув у бік другої гряди, що обрамляла долину, — нема Рейха. Там уже наші люди.

— А що ж... — я дивився на нього очима, сповненими подиву та якогось незрозумілого страху. — А що ж там є?

— Там... — на секунду Дубов замовк, добираючи слова. — Там світ без сторів. Теж незрозумілий і складний світ. Але без сторів. Нас усіх дурили.

— Але Рейх... — рухом плечей я звільнився від його рук, відійшов трохи вбік. — Адже він величезний. Азія, Африка, Америка, Європа...

— Це просто слова. Ми ще нічого точно не знаємо, — сказав Дубов. — Єдине, що відомо, — там, — він знову кивнув у бік гряди, — нема сторів.

— А що ж? — запитав я.

— Тільки люди. І ще машини, техніка. Багато техніки.

— Так це технічна цивілізація? Як вже було?

— Кажу — у нас дуже мало даних. Ти ще більше, мабуть, здивуєшся, якщо дізнаєшся, що там — на дві тисячі років менше, ніж у нас.

— Тобто?

— У них там зараз двотисячні роки, двадцять перше століття за календарем.

— Тобто ти хочеш сказати, що там, — я подивився на білі шапки вершин, — наше минуле? Зсув часу? Часовий провал?

— Ні, — посміхнувся Дубов, — це не машина часу. Жодних фокусів. Вони живуть у тому ж часі, що й ми, тільки у них інше літочислення. І все життя — інше. І ми... — він знову підійшов ближче. — Ми, Дім, скоро підемо туди. Всі.

— Що?!

— Так. Через тиждень-другий тут будуть люди зі Спецслужби ВКР, вони шукають нас по всій країні і вже знають, в якому регіоні розташовано табір.

— Звідки ти знаєш?

— Від людей Дормана. Інформація перевірена. Нам нічого не залишається, як піти туди.

Я викурив, напевно, вже десять цигарок: і стільки ж приблизно викурив Дубов. Чи то від диму, чи від почутого, голова моя йшла обертом.

Я підійшов і сів у зручний шезлонг у кутку.

— Не розумію, — сказав я. — Що тоді Рейх? Ця держава, яка там, за гірським ланцюгом, вона... вона острівець? Яким чином вона уникнула руху історії?

— Може, навпаки, — сказав задумливо Дубов, який і далі стояв біля вікна. — Цілком можливо, що Рейх — це лише... невелика частина планети. Тому що... Ми там дізналися про дивні речі, Дім.

— Ти був там?

— Ні, люди Дормана. Там є теж Америка, Африка, Німеччина, Росія, Франція... Там є навіть свій Кельн і свій Париж...

— Як це? — не зрозумів я.

— Є всі ці назви. Тому ми нічого поки що не знаємо.

— Усе це насправді дивно. Якийсь паралельний світ, — сказав я. — Навіщо копіювати назви?

— І хто кого копіював? Самі загадки.

— А головне, — сказав я, — як це Рейх міг зупинитись ось тут, на цьому кордоні?

— Ти ж знаєш, техніка була переможена тисячу років тому. Але, може, не скрізь. Може, десь залишилися закутки... І туди — з голими руками — тепер не полізеш...

— Закутки чи півпланети?

— Чи вся планета, а це ми тут — острівець… Ти ж знаєш, всі люди в Рейху — домосиди. Люди вже давно не пересуваються на далекі відстані й не бачать у цьому сенсу. Та й нема на чому пересуватися. Нам кажуть, що Рейх — планетарна держава, — і ми віримо. Тому що це віра наших дідів і прадідів — і ще давніших поколінь.

— Так... — сказав я, заплющуючи очі: мені хотілося забути де я і в якому часі знаходжуся. — Можливо, Тео, нам краще було нічого цього не знати? Уяви собі, як живуть зараз мільйони громадян Рейха.

— Вони сліпі, — відгукнувся від вікна Дубов.

— Але в цьому (я говорив те, що відчував) якесь щастя. У них не йде обертом голова, як у нас. Я їм заздрю. Так, заздрю...

— Дім, ти що? — я почув, як він ходить туди-сюди по кімнаті. — З нами — істина.

— Істина, від якої ти дурієш. Яка зруйнувала все твоє життя.

— Тому що це життя, яке стояло на сліпоті й самообмані. На брехні.

— А буває інше життя? — запитав я.

22

Тієї ночі Маша вперше — після багатьох тижнів походу — належала мені. Нам відвели окремий флігель неподалік від помешкання Дубова, видали комплект свіжої постільної білизни і залишили самих.

Я стояв і дивився на Машу. Вона сиділа на розстеленому ліжку навпроти, у червоній сукні нижче колін, яка дуже їй пасувала. Її красиві голі руки і груди у великому вирізі, які плавно переходили в плечі, її довга гола шия та юне, що світилося у темряві, лице (Ганна причепила їй до вух довгі кліпси) — все це сприймалося як одне органічне ціле, прекрасне людське тіло, що його лиш розум ділить на частини.

Дивно, але перед такою Машею — одягненою, в кліпсах — я трохи ніяковів.

Вона цілий день спілкувалася з дружиною Дормана, і я відчував тепер у ній новий досвід. І цей новий набутий досвід неначе віддаляв нас, вибудовував між нами стіну.

— Машо, тобі добре?

Вона підвела голову, подивилася на мене. Я спіймав себе на тому, що перебуваю в кімнаті з жінкою, — і миттю знітився, втратив свою колишню впевненість (свободу!). Зі сторою я був вільний, ніколи отак не дивився на себе збоку: зазвичай саме так, вільно і не комплексуючи, почувають себе люди наодинці з твариною.

Але тепер в її погляді я бачив (чи хотів бачити?) думку, оцінку мене — і це лякало.

— Чому ти не відповідаєш?

Я не знав, як себе поводитись з нею, коли нас уже не об’єднує проблема виживання, спільна мета.

Зітхнувши, я присів у м’яке крісло.

Раптом вона сама підвелася, підійшла до мене, трохи вивертаючи ноги в туфлях, і запустила мені пальці у волосся. Була це ніжність чи демонстрація сміливості?

Я так сидів деякий час, притискаючись обличчям до її випуклого теплого (він весь час «дихав») живота. Потім підвівся також.

Я розстебнув їй «блискавку» на плечах — і її плаття впало до ніг, як випадкова шкіра.

Тепер вона була в білому ліфчик і трусиках. Я розстебнув їй ліфчик, допоміг рукам звільнитися. Стягнув трусики.

В одну мить я скинув все зі себе.

І тільки тепер, відійшовши від неї, я... відчув з радістю, як усе повернулося. Все те, що було між нами. Без одягу я був той самий: розкутий, природний, не соромився свого тіла. І вона теж була вона — та Маша, яка дерлася зі мною всі ці тижні по горах. Яка ділила зі мною моє життя і мою долю.

Вона навіть по-тваринному крикнула — радісно, здивовано, — побачивши мене і себе голих. І цей момент тваринності в ній не злякав мене — навпаки. Я зрозумів, що без неї ми залишалися би чужими одне одному, занадто манірні у своїх костюмах. «Занадто люди».

Вперше я з усією очевидністю відчув умовність поняття «людина».

Не знав, що чекає мене в майбутньому: воно виявилося ще більш неймовірним, ніж здавалося до цього. Але тут, поруч із Машею, я мав укриття від нього. Від усього, що було і ще буде зі мною. Завдяки Маші я міг перемогти час.

Маша прийняла мене у свої обійми з таким самим криком радості: в ньому вгадувався крик птиці, тріумфальний крик збудженого звіра. І моя чоловіча плоть, що раптом повстала від цього крику, ковзнула в її вологі глибини сама собою, без допомоги наших рук — так, неначе у світі не було нічого природнішого. Злегка рухаючись, я цілував її напіврозтулені сухі губи, вдихаючи гаряче повітря з її легень. Вона теж рухалася назустріч мені — не поспішаючи, роблячи короткі зупинки, що дозволяли набиратися сил, і за кожним разом міцно-солодко стискаючи кільцевим м’язом мою пружну, збуджену до краю плоть. І раптом Маша почала рухатися швидше, викрикуючи різко й коротко, і я відчув — не лише чоловічою плоттю, а й усім тілом: губами, руками, грудьми і навіть п’ятами — як зібрані в мені за багато днів соки хлинули в неї: нестримно, рясно. Маша вигнулася дугою на вершині задоволення, піднявши і моє тіло теж. Я щосили стискав її в обіймах, слухаючи пульсування мого перенапруженого кореня, що повністю зник в її палаючій і ніжній плоті...

Я ще лежав на ній певний час, відчуваючи її тугі глибини, які упевнено і міцно обіймали мій великий корінь. Якщо є десь рай — то чи це не він? Потім легко вийняв із мокрої нірки свою зменшену плоть і ліг поруч.

Ми лежали так, обіймаючи одне одного (її голова — на моїх грудях), і я думав про те, що я все-таки, напевно, щаслива людина. Залишивши позаду одне життя — йдучи в життя невідоме — відчував якусь свободу. Свободу неприв’язаності. І на цьому переході я не був самотнім.

23

У напрямку Чорного хребта (так його тут усі називали) ми повинні були вийти через місяць. Але, поспішаючи, стривожені, вийшли раніше: виставлені в горах Дорманові пости попередили, що до Долини Гірських Фіалок наближаються загони Спецслужби ВКР. За час, проведений у таборі, я дізнався ще багато дивовижних речей. У таборі було «олюднено» сотні дорослих сторів. Я також розмовляв із три-чотирирічними сторенятами, які виросли тут. Вони абсолютно нічим не відрізнялися від людських дітей, вільно говорили.

Також я дізнався, що ті стори «в загороді» — це стори, що не пройшли тестів для визначення шансів «бути олюдненими», які розробили фахівці ПКГ. На жаль, серед сторів, як і серед людей, народжувались особини з неповноцінним мозком — або ж це були стори, чий мозок постраждав унаслідок травм чи занадто великих стресів.

Після неодноразових спроб домогтися прогресу в оволодінні головними людськими поняттями і звичками цих сторів повертали до загороди. Вирішено було випустити їх на свободу, де вони, найімовірніше, знову почнуть жити стадом, як жили до того (бо найчастіше то були здичавілі стори, що колись повтікали з ферм).

Я також дізнався, що Корк, заступник Дубова з «Пошуку істини», який попередив мене про небезпеку й у такий спосіб допоміг врятуватися втечею, залишився в Рейху, у підпіллі — щоб продовжити випуск газети. Дубов був сповнений задумів, його окрилювала ідея створити другу, потужнішу базу газети «за межами Рейха». «Ми їм розкажемо про все, — казав мені Дубов. — Всю правду. Про те, що Рейх — не планетарна держава. Що є світ без сторів. Вони, звичайно, спочатку нізащо не повірять — але ми будемо наводити все нові й нові факти. Поки істина не підточить камінь їхньої закостенілої у брехні свідомості».

Щодо мене, то я не був схильний «до подальшої боротьби». Щось говорило мені, що навіть «істина» не може, не повинна підмінити, окупувати собою життя. Життя було чимось самоцінним, нічому не підвладним. Так, я не міг підпорядкувати своє життя жодному Дорманові. Я це відчував. Мені дорога була правда — вже тому, що вона правда. Але я... Я — це був я.

Ми йшли до Чорного хребта три дні і три ночі. Наш організований, забезпечений провіантом похід нічим не нагадував — за труднощами — наш з Машею перехід Дикої гряди. Ми всі були одягнені, в рюкзаках несли теплі речі та їжу. Щовечора розпалювали великі багаття і готували їсти.

Маша йшла трохи попереду мене: в жовто-синьому комбінезоні, в міцних гірських черевиках, з невеликим рюкзаком на плечах. Її волосся було красиво зібране у вузол на потилиці й закріплене довгими сріблястими шпильками. Вона нічим не відрізнялася від людей.

Втім, у цьому змішаному колективі сторів і людей ми вже не розрізняли, хто де. Життя разом, загальні турботи і спільна мета «перемішали» нас. Я вже часто ловив себе на тому, що не знаю, хто переді мною, хто мені відповідає: стор чи людина. І не хотів знати. Ми забували про це, відучені ділити людей на «людей» і «нелюдей».

На четвертий день ми почали сходження. Хребет був дуже високий, і ми змушені були заночувати на невеликому плато. На п’ятий день надвечір ми піднялися на перевал.

24

Ми стояли тепер набагато вище, ніж два тижні тому з Машею, перед спуском у Долину Гірських Фіалок. Тепер ми бачили не тільки Дику гряду, а й далі — величезні простори Рейха, що розкинулися до небосхилу.

— Постфашизм — позаду, — спробував пожартувати Дубов, який стояв поруч.

Але він замовк, зрозумівши, що зараз не час жартувати.

Вчора, біля багаття, він сказав мені ще одну річ, яка мене вразила: Дорман — стор. Тобто його батьки були звичайні хлівні стори, їх пустили на м’ясо, а його виховала разом зі своїми дітьми — як людину — якась милосердна жінка.

Дорман стояв на лівому фланзі, замикаючи колону. Ми всі — кілька сотень людей — зупинились і дивилися тепер назад, на наше минуле, — перш ніж почати спуск в інше, невідоме життя.

Деякі жінки плакали.

Діти, які нічого не розуміли, намагалися використовувати перепочинок для гри.

Я відійшов від Дубова і наблизився до Маші.

— Машо...

Вона здригнулась і повернулася до мене.

Я не знаходив слів.

Там, далеко-далеко, за обрієм, десь готувалися до сну, ні про що не відаючи, моя дружина і мій син. Уперше за довгий час у мене стислося серце: невже у мене була дружина? Був (є) син? Якийсь божевільний голос в мені казав, що треба би повернутися, що вони чекають, що я зраджую їх. І ця ж сила народжувала в мені дивне почуття, що Маша — це чужа — так, чужа — істота, яку я ніколи не зрозумію до кінця. Яка — навіть перебуваючи поруч зі мною ціле життя — залишиться для мене, зі своїми вічно здивованими і трохи дикими очима, вічною загадкою.

— Дивіться, вони палять наші будинки! — закричав хтось раптом.

І в темряві, що спускалася з гір, ми побачили, як палають багаття в долині — на тому місці, де був табір.

— Вони підуть за нами! — крикнув той самий голос.

— Ні. Далі цього перевалу вони не зважаться, — сказав Дорман.

Він сказав це негучно, але таким голосом, що його почули всі.

— А що там за вогні? — запитав хтось, показуючи у протилежний бік.

У тому світі, який нас чекав, ми побачили сотні, тисячі мерехтливих вогнів. Якісь коробки, освітлені зсередини цими вогнями, вишикувалися правильними рядами вдалині праворуч. А ліворуч, на самому обрії, де ховалося сонце, на тлі червоного неба здіймалися вгору десятки незрозумілих труб. З них валив дим. І якісь дивні птахи, розганяючись, злітали вгору по прямій, залишаючи за собою білий рівний слід.

— Що це? — запитав хтось.

— Ми спускаємось у двотисячні роки, — сказав Дубов. — Завтра ми зустрінемося з нашим минулим.

— Або з майбутнім, — додав інший голос.

— Хтозна, — озвався Дорман. — Ми нічого ще не знаємо. Принаймні до цих вогнів і труб нам ще йти багато тижнів.

— Головне — там немає сторів, — зітхнув хтось. — Там тільки люди.

— А якщо ми ніколи не дійдемо? — запитала якась жінка. — А що, як цей світ — не кращий за наш?

— Ми дійдемо. У нас немає іншого виходу.

Він ще щось говорив, але я вже не слухав. Я взяв Машу за руку, і ми, посміхнувшись одне одному, перші — з’їжджаючи на сідницях — почали спускатись у долину.

25

ЗНАЙДЕНО ТАБІР ПКГ

Як повідомляють із Вищої Контрольної Ради Рейха, загін Спеціальної служби ВКР зумів виявити і ліквідувати таємний табір ПКГ. Це останній оплот купки відступників і містифікаторів, які переховувались у вищезгаданому таборі, виношуючи свої далекосяжні деструктивні плани руйнації планетарної держави та нашої цивілізації. Як з’ясувалось, у таборі процвітали скотолозтво, експерименти над сторами й інші різновиди розпусти. Загони Спеціальної служби всіх зловмисників захопили безпосередньо в їхніх помешканнях. Відтепер наша планета, чий спокій на певний час вдалося похитнути купці горлопанів-кар’єристів, може полегшено зітхнути. Питання закрито. ПКГ більше не існує.

Примечания

1

Початок статті — в числі від 13 жовтня 3896 року.

Content

Ярослав Мельник
Маша, або Постфашизм

Від автора

Частина 1

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

Частина 2

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

Примечания