Сеттерфилд Диана

Там, у темній річці

Діана Сеттерфілд

Там, у темній річці

Моїм сестрам, Менді та Паулі.

Без вас я не стала б такою, як є.

Уздовж кордонів цього світу є й інші світи. Існують місця, де можна перетнути межу. Це одне з таких місць.

Частина 1

Історія починається…

Колись давно був собі шинок, що мирно стояв на березі Темзи у Редкоті, далеченько від річища. У ті часи, коли відбувалася ця історія, у верхів'ї Темзи було багатенько таких закладів, і в кожному можна було добряче напитися. Та, окрім звичного сидру або елю, кожен із них мав свою особливу принаду. «Червоний Лев» у Келмскоті частував гостей музикою: ввечері баржовики терликали на скрипочках, а сировари співали жалісних пісень про втрачене кохання. В Інгелшемі був «Зелений Дракон» — прокурений притулок для любителів поміркувати. Якщо вже ти азартна людина, тобі треба в «Олень» в Ітон Гастінгсі; а якщо до вподоби гарна буча, то кращого місця, ніж «Плуг» на околиці Баскота, годі й шукати. У «Лебедя» в Редкоті теж була своя родзинка. Туди ходили розповідати історії.

«Лебідь» був дуже старим шинком, можливо, найдавнішим з усіх. Він був побудований з трьох частин: одна стара, друга — дуже стара, а третя — ще старіша. Ці три різні споруди об'єднані соломою, що їх покриває, лишайником, яким поросло давнє каміння, та плющем, що розповзся по стінах. Улітку новою залізницею з міста приїжджали відпочивальники, винаймали в «Лебеді» баркас чи плоскодонку й улаштовували річковий пікнік із пляшкою елю. Та взимку відвідувачі були суто місцеві, й купчилися вони у зимовій кімнаті. То було приміщення без витребеньок, розташоване У найстарішій частині, з одним-єдиним віконцем у товстій кам'яній стіні. При денному освітленні крізь нього можна було побачити редкотський міст і річку, що тече крізь три його зграбні арки. Вночі ж (а ця історія починається саме вночі) міст занурювався в темряву, і тільки тоді вухо вловлювало безмежний звук руху великої води, і можна було роздивитися видовжену рідку чорноту, що нерівномірно й хвилясто текла за вікном і тьмяно світилася.

Ніхто не знає, з чого почалася традиція розповідати історії в «Лебеді», але вона якось пов'язана з Битвою на Редкотському мосту. У 1387 році, за п'ятсот літ до початку нашої історії, там зустрілися дві великі армії. Надто довго розповідати, що і як було, але в результаті троє загинули в битві — лицар, зброєносець і хлопчик, а вісімсот душ загубилися: потонули в болотах, коли намагались утекти. Так, це правда. Вісімсот душ. Тут багато про що можна розповісти. Їхні кістки лежать там, де тепер поля водяного хріну. Навколо Редкоту вирощують водяний хрін, збирають, пакують і відправляють на баржах до міста, але самі не їдять. Скаржаться, що він гіркий; такий ядучий, що відкусиш — а він ніби кусне тебе у відповідь. До того ж, хто захоче їсти листя, що виросло серед привидів? Коли така битва відбувається просто в тебе на порозі, а мертві отруюють річку, то цілком природно, що будеш знову й знову про це розповідати. Сила повторення перетворить тебе на прихильника оповідань. А потім, коли страшні події минуть, що ще робити, як не використовувати цей досвід щодо інших історій?

Власницею «Лебедя» була Марго Оквел. Оквели володіли шинком із давніх-давен, можливо, навіть, із самого початку. За законом вона прозивалася Марго Блісс, бо була заміжня, але закон — то примха для містян; а в «Лебеді» вона Оквел. Марго була гарною жінкою близько шістдесяти років. Вона сама піднімала діжки й мала такі міцні ноги, що ніколи не відчувала потреби присісти для відпочинку. Подейкували, що Марго навіть спить навстоячки, та Оквел народила тринадцятьох дітей, тож, вочевидь, інколи їй усе ж доводилося прилягти. Вона була дочкою попередньої власниці, а до того у шинку заправляли її бабуся та прабабуся, і нікого не бентежило, що редкотським «Лебедем» керує жінка. Так уже тут повелося.

Чоловіком Марго був Джо Блісс. Він народився в Кемблі, за двадцять п'ять миль угору за течією, шапкою докинути до того місця, де Темза виникає з-під землі таким тоненьким струмочком, на вигляд — ніби клаптик вогкої землі. Блісси такі собі здохляки. Вони народжуються маленькими та кволими, і більшість помирає в дитинстві. Діти Бліссів ростуть худими та блідими, поки не сходять нанівець ще до того, як їм виповниться десять, зазвичай десь у два роки. Ті ж, хто виживає, як-от Джо, у дорослому віці на вигляд тонші та нижчі, ніж загал. Узимку вони кахикають, чхають і сльозлять. Мають добру вдачу, м'які очі та грайливо усміхаються.

У вісімнадцять років, будучи сиротою, не спроможним тяжко працювати, Джо покинув Кембл і попрямував шукати долі, не знаючи, чим заробляти на життя. З Кембла шляхів у будь-якому напрямку не менше, ніж будь-де у світі, та річка все одно притягує; треба бути вже повним збоченцем, щоб не йти за нею. Він прибув у Редкот і зупинився перекинути склянку. Тендітний молодик, чиє чорне розпатлане волосся різко контрастувало зі смертельно блідим обличчям, непомітно всівся, потроху сьорбав ель зі склянки, задивлявся на хазяйську дочку і прислухався до оповідань. Його приваблювала можливість бути серед людей, які вголос розповідали ті історії, що з дитинства жили у нього в голові. У якусь мить, коли всі замовкли, він відкрив рота й промовив: «Одного разу…»

Того дня Джо Блісс знайшов свою долю. Темза привела його в Редкот, там він і зостався. Трохи попрактикувавшись, Джо зрозумів, що може підлаштувати свій язик під будь-яку оповідку — чи то плітка, чи якийсь історичний факт, а чи традиційна, народна або казкова історія. Його жваве обличчя відтворювало подив, занепокоєння, полегшення, сумнів і будь-яку іншу емоцію, як у справжнього актора. А ще ж його брови. Вони були розкішного чорного кольору і брали в оповіданні не менш важливу участь, ніж слова. У кульмінаційні моменти брови зсувалися; коли якась деталь вимагала особливої уваги — смикалися; а коли персонаж був не таким, яким здавався, вони вигиналися дугою. Спостерігаючи за його бровами, за їхніми примхливими вихилясами, помічаєш усе те, що міг би й проґавити. За декілька тижнів після того, як уперше випив у «Лебеді», Джо навчився заворожувати своїх слухачів. Він і Марго приворожив, а вона — його.

Наприкінці місяця Джо пішки пройшов шістдесят миль до місця, розташованого доволі далеко від річки, і там розповів історію на змаганні. Він, звісно, виграв перший приз і витратив виграш на обручку. Повернувся до Редкота сірим від утоми, провалявся в ліжку десь тиждень, а у вихідні став на коліна й освідчився Марго.

— Ну не знаю, — завагалась її матір. — Чи годен він працювати? Чи може заробляти на життя? Як він дбатиме про сім'ю?

— Глянь на виторг, — відповіла Марго. — Бачиш, як жваво стало тут, коли Джо почав розповідати свої історії. Уявімо, що я не вийду за нього заміж. Він тоді може звідси піти. І що тоді?

То була правда. Люди стали частіше приходити до шинку. Вони були з далеких країв і залишалися на довше, щоб послухати оповідки Джо. Усі вони замовляли випивку. «Лебідь» процвітав.

— Але ж сюди приходить багато сильних красивих хлопців, і ти їм дуже подобаєшся. Чи не буде кращим хтось із них?

— Але я хочу Джо, — впевнено відповіла Марго. — Мені подобаються історії.

Вона й зробила по-своєму.

Усе це відбувалося років за сорок до цих подій, і за цей час Марго та Джо створили велику сім'ю. За двадцять років у них народилося дванадцять дужих дівчат. Усі успадкували густе каштанове волосся та міцні ноги Марго. Вони виросли в огрядних молодиць із життєрадісними усмішками та добрим гумором. Тепер усі були заміжні. Одна трохи товща, а інша трохи стрункіша, одна трохи вища, а інша трохи нижча, в однієї волосся трохи темніше, а в іншої — трохи світліше, та в усіх інших ознаках вони були такі схожі, що завсідники їх не розрізняли, а коли дівчата приходили допомогти в часи найбільшої завантаженості, їх усіх скопом кликали Маленька Марго. Після народження всіх цих дочок у сім'ї Марго та Джо настало затишшя. Вони вже було подумали, що час дітонародження минув, аж тут сталася остання вагітність, що принесла їм Джонатана, їхнього єдиного сина.

Джонатан був зовсім не схожий на інших дітей. Він мав коротку шию, геть кругле обличчя, мигдальні, надміру зсунуті вгору очі, тендітні вушка та носик, а ще язик, що здавався надто великим для постійно розтягнутого в усмішці рота. Поки Джонатан зростав, ставало зрозуміло, що хлопець відрізняється від інших не тільки зовнішністю. Тепер йому було п'ятнадцять. І якщо інші хлопці його віку з нетерпінням чекали дорослішання, Джонатан погідно вважав, що увесь час житиме при шинку з матір'ю та батьком, і нічого іншого собі не бажав.

Марго все ще була міцною та симпатичною жінкою, а Джо посивів, хоча брови його залишилися такими само чорнявими. Тепер йому було шістдесят — дуже похилий вік як на одного з Бліссів. Люди вважали, що таке довголіття забезпечила йому безкінечна турбота Марго. Останніми роками він інколи слабшав так, що не покидав ліжка два чи три дні поспіль — лежав із заплющеними очима. Ні, Джо не спав; у ці періоди він мандрував місцями за межами сну. Марго спокійно сприймала такі його провалля. Вона підгримувала вогонь, щоб повітря в кімнаті було сухим, вливала йому до рота охолоджений бульйон, розчісувала волосся і пригладжувала брови. Іншим людям кортіло побачити його, так хистко підвішеного від одного вологого вдиху до наступного, та Марго ставала їм напереріз. «Не хвилюйтеся, все з ним буде гаразд», — казала вона в такі миті. І так і було. Зрештою, він же був із Бліссів. Річка просочилася в нього і затопила його легені.

То була ніч сонцестояння, найдовша в році. Декілька тижнів поспіль дні скорочувалися: спочатку поступово, а потім прожогом, так що вже по обіді ставало темно. Як добре відомо, коли збільшуються місячні години, люди збиваються з ритму своїх годинників. Вони куняють опівдні, міцно сплять, коли вже час вставати, а в густій нічній темряві лежать без сну. Це час магії. І коли кордони між днем і ніччю стираються до тонкої волосинки, те ж саме відбувається і з кордонами між світами. Сни й вигадані історії змішуються з реальним досвідом, мертві й живі натикаються одні на одних, а теперішнє накладається на минуле. В такі моменти може статися непередбачуване. Чи причетне сонцестояння до тих дивних речей, що відбувались у «Лебеді»? Вам доведеться з'ясувати це самостійно.

Тепер, коли ви знаєте все, що потрібно знати, історія може розпочатися.

Ті п'яниці, що зібрались у «Лебеді» того вечора, були завсідниками. Більшість із них — каменярі, вирощувані хріну й баржовики. Але був тут і Бешант-човняр, а також Овен Олбрайт, який пів століття тому пішов річкою до моря, а за двадцять років повернувся заможною людиною. Вони всі перебували тут відтоді, як у небі почало згасати світло. Спорожнювали і знову наповнювали склянки, витрушували свої люльки й знову набивали їх їдким тютюном, і травили побрехеньки.

Олбрайт пригадував битву на Редкотському мосту. За п'ятсот років будь-яка історія дещо черствіє, й оповідачам непогано б якось її оживити. Деякі частини цієї історії традиційно залишалися незмінними — армії, які зустрілися, загибель лицаря та його зброєносця, вісімсот утоплеників. Але оповідь про кончину хлопчика до них не належала. Про це не було відомо геть нічого, окрім того, що то був хлопець, він перебував на Редкотському мосту й знайшов там смерть. Ця лакуна й ставала джерелом для вигадок. При кожному переповіданні п'янички з «Лебедя» піднімали хлопця з мертвих, щоб придумати йому щоразу нову погибель. За останні роки він помирав незліченну кількість разів, у химерний і кумедний спосіб. Коли ти вже заволодів історією, можеш розпоряджатися нею на свій розсуд. Та горе будь-якому відвідувачеві «Лебедя», який спробує посягнути на те ж саме. Ми ніколи не дізнаємося, що сам хлопець думав про свої регулярні воскресіння, але головне тут у тому, що оживлення мерців було в «Лебеді» звичною справою, і цю подробицю варто запам'ятати.

Цього разу дух юного вигадника, який викликав Олбрайт, підібрався до солдатів, щоб відволікти їх, поки вони чекають наказів. Ухиляючись від гострих лез, хлопець підковзнувся на бруді, а йому вслід полетіли кинджали; усі вони падали навколо нього лезом униз, геть усі. Окрім останнього, який влучив точно в око і вбив хлопця ще до початку битви. Це нововведення спровокувало схвальне мугикання, яке швидко вгамувалося, даючи змогу продовжити історію, яка після цього моменту пішла більш-менш звичним шляхом.

Потім запала тиша. Не годилося бути вискочнем із новою історією до того, як слухачі належно перетравлять попередню.

Джонатан увесь час уважно слухав.

— Мені б теж хотілося розповісти історію, — промовив він. І усміхнувся.

Джонатан завжди усміхався, та мав тужливий вигляд. Він був не дурний, але навчання в школі давалося нелегко. Інші діти сміялися з його чудернацького обличчя та дивакуватих манер, тож за декілька місяців хлопець покинув учитися. Так і не навчився читати та писати. Зимові завсідники звикли до хлопця Оквелів, із усіма його дивацтвами.

— То спробуй, — запропонував Олбрайт. — Розкажи якусь.

Джонатан узяв пропозицію до уваги. Він відкрив рота і став напружено чекати, що ж із нього вийде. Нічого. Його обличчя перекосило, а плечі зіщулилися від сміху з самого себе.

— Не можу! — вигукнув він, коли прийшов до тями. — Я не можу цього зробити!

— Що ж, тоді іншим разом. Повправляєшся трохи, а ми послухаємо тебе, коли будеш готовий.

— Тату, розкажи ти історію, — сказав Джонатан. — Ну ж бо!

То був перший вечір Джо у зимовій кімнаті після чергового провалля. Він мав блідий вигляд і повсякчас мовчав. Ніхто не очікував від нього історій у такому крихкому стані, але на прохання сина Джо усміхнувся і поглянув угору, в той кут кімнати, де стеля потемніла від тютюнового диму.

Джонатан вважав, що саме звідти приходять історії його батька. Коли очі Джо знову сфокусувалися на кімнаті, він був готовий і відкрив рота, щоб почати оповідь:

— Одного разу…

Відчинилися двері.

Для новоприбулого було запізно. Хто б то не був, він не поспішав заходити всередину. Від холодного протягу замерехтіли свічки, і до прокуреної кімнати увірвався гострий річковий запах. П'яниці попіднімали очі.

Кожен побачив, та тривалий час ніхто не реагував. Вони намагалися бодай щось уторопати в тому, що постало в них перед очима.

Чоловік — якщо то він — був високим і міцним, та голова в нього була мов у чудовиська. І, побачивши її, завсідники перелякалися. Чи то й було чудовисько з бабусиних казок? А чи вони спали, і їм наснився кошмар? Кривий і приплющений ніс, а під ним зяє широка, темна від крові порожнина. Коли погляди сповзли нижче, вже достатньо нажахані завсідники побачили, що пекельна істота тримала в руках велику ляльку з восковим обличчям, ручками-ніжками та зализаним фарбованим волоссям.

Утім, зі ступору їх вивів той-таки чоловік. Він спочатку загарчав (і волання те було таким само потворним, як і рот, що його породив) й одразу ж захитався і почав осідати на підлогу. Двійко фермерських наймитів саме вчасно підскочили з лавки і схопили його попід руки, не давши завалитися та розчерепити голову об кам'яні плити. Тоді ж і Джонатан рвонув уперед із витягнутими руками, підставивши їх для ляльки, що несподівано виявилася заважкою для його м'язів і суглобів.

Оговтавшись, вони затягли непритомного чоловіка на стіл. Одразу ж підсунули й другий, щоб розмістити його ноги. Коли вже закінчили його вмощувати, всі скупчилися навколо нього, підсвічуючи собі лампами та свічками. У чоловіка ж повіки навіть не здригнулися.

— То він мертвий? — припустив Олбрайт.

Юрба нерозбірливо забурмотіла, і багато хто насупив брови.

— Дайте йому ляпаса, — запропонував хтось. — Може, це приведе його до тями.

— Чарочка міцного зробить це краще, — порадив інший.

Марго ліктями проклала собі дорогу до стола й оглянула чужинця.

— Навіть не думайте ляпати його по обличчю. Не в тому він стані. І в горлянку йому нічого не лийте. Краще зачекайте хвилинку.

Марго повернулася до свого місця біля вогню. Там лежала невеличка подушка, і вона взяла її та понесла до стола. У світлі свічки їй вдалося помітити на бавовняному напірнику біленьку колючку. Підчепивши її нігтем, вона витягла пір'їнку. Інші чоловіки спостерігали за нею, збентежено вилупивши очі.

— Сумніваюся, що тобі вдасться підняти мертвяка лоскотанням, — зауважив каменяр. — Та й навіть якщо він і живий, нічого не вийде — не в тому він стані.

— Та не збираюсь я його лоскотати, — одказала Марго.

Вона поклала пір'їнку чоловікові на губи. Усі придивилися. Якусь мить нічого не відбувалося, аж тут пух на пір'ячку затремтів.

— Він дихає!

Утім, полегшення одразу ж поступилося новій розгубі.

— Та хто ж це такий? — спитав якийсь баржовик. — Чи хто-небудь його знає?

На декілька хвилин запанував загальний галас, у якому кожен обмірковував це питання. Один вважав, що знає всіх уздовж річки від Замку Ітон до Даксфорда в десяти милях звідти, і при цьому цей чоловік навряд чи був йому знайомий. В іншого сестра жила в Леглейді, і він запевнив, що такого там точно не бачив. Третій ніби пригадав, що начебто десь зустрічав цього чоловіка. Та що більше він до нього придивлявся, то менше готовий був закластися, що це так. Четвертий припустив, що то може бути річковий циган, адже саме в цю пору року на цьому відрізку ріки з'являлися човни — на них дивилися з підозрою, і кожен перевіряв замок на дверях і на ніч заносив до хати все, що можна було занести. Але з огляду на добротну вовняну куртку та дорогі шкіряні чоботи — ні. То явно був не циган-лахмітник. Тоді п'ятий поглянув і з тріумфом зазначив, що чоловік за зростом і статурою дуже схожий на Лід'ярда з ферми Віті, та й волосся у нього того-таки кольору, еге ж? Шостий зауважив, що сам Лід'ярд перебуває тут, сидить по інший бік стола. І коли п'ятий поглянув туди, йому годі було заперечити. Після всіх цих та інших заяв один, двоє, троє, четверо, п'ятеро, шестеро — та загалом усі присутні погодилися, що не знають, хто він — принаймні їм так здається. Та, зважаючи на вигляд чоловіка, про яку впевненість може йтися?

У тиші, яка запанувала після досягнення згоди, заговорив сьомий.

— Що ж таке з ним сталося?

Одяг чоловіка був наскрізь мокрий, і від нього тхнуло річковим — зеленим і коричневим — запахом. Очевидно, що з ним щось сталося у воді. Вони заговорили про річкові небезпеки, про воду, що може ошукати навіть наймудрішого річкового мешканця.

— Чи є там човен? Може, піду пошукаю його? — запропонував Бешант-човняр.

Марго спритними та лагідними рухами змивала кров із обличчя чужинця. Вона здригнулася, коли оголився глибокий розріз, що розпанахав його верхню губу й розділив шкіру на два клапті, крізь які проглядали зламані зуби та закривавлені ясна.

— Та біс із ним, із човном, — наказала вона. — Зараз головне — цей чоловік. Мені самій тут не впоратися. Хто побіжить по Риту?

Вона оглянула товариство і помітила одного наймита, що був надто бідним, щоб багато випивати.

— Ніте, у тебе прудкі ноги. Можеш побігти до котеджу Раш, привести знахарку, і не зашпортатися дорогою? На сьогодні досить нам і одного нещастя.

Парубок пішов.

Тим часом Джонатан сидів осторонь від інших. Промокла лялька важила нічогенько, тож він усівся і вмостив її в себе на колінах. Пригадав дракона з пап'є-маше, якого минулого Різдва показувала під час вистави трупа мандрівних акторів. Той був твердий і легкий, а стукнеш по ньому нігтями — відгукнеться тоненьким «та-та-та». Лялька ж була зроблена з чогось іншого. Вона нагадала йому тих набитих рисом ляльок, яких доводилося бачити раніше. Вони були важкуваті й м'які. Але такої великої він ніколи не бачив. Зрештою понюхав їй голову. Рисом і не пахло — тільки річкою. Волосся було зі справжніх волосків, і він не міг збагнути, як же вдалося приклеїти їх до голови. Вухо мало такий реалістичний вигляд, ніби на його місце пришили справжнє. Він помилувався довершеною точністю виконання вій. Коли обережно торкнувся пальцем їх м'яких, вогких, лоскітливих кінчиків, повіко трошки здригнулося. Він із величезною пересторогою поклав на нього палець. Слизьке і сферичне, воно було водночас м'яким і твердим.

Його раптом охопило щось темне та незбагненне. За спинами своїх батьків і завсідників закладу він злегка струснув ляльку. Її рука ковзнула та гойднулась у плечовому суглобі зовсім не так, як ляльчина, і Джонатан відчув, як усередині в нього швидко й потужно підіймається рівень води.

— Це дівчинка.

За обговоренням пораненого чоловіка його ніхто не почув.

Знову, вже голосніше:

— Це дівчинка!

Усі обернулися.

— Вона не прокидається, — він простягнув заклякле маленьке тіло, щоб вони самі переконалися.

Усі посунулися й обступили Джонатана. Дюжина пар пильних очей втупилася у мале тільце.

Її шкіра виблискувала, наче поверхня води. Складки бавовняного плаття прилипли до ручок і ніжок, а голівка зігнулася під геть не властивим ляльці кутом. То була маленька дівчинка, а цього ніхто й не помітив, зовсім ніхто, хоч це й було так очевидно. Хіба якийсь ляльковий майстер виготовив би ляльку у повний зріст, та ще й так довершено, і вдяг би її у бавовняне плаття, як жебрачку? Хто б забарвив їй обличчя так моторошно та безжиттєво? Який би ще майстер, як не наш Господь, задумав такий вигин вилиці, гладкість гомілки й тендітну ніжку з п'ятьма пальчиками — кожен має свою форму, розмір і специфічні ознаки? Ясна річ, то була дівчинка! Як тільки вони могли думати інакше?

У кімнаті, де зазвичай було душно від розмов, запанувала тиша. Татусі пригадали своїх дітей і вирішили віднині чимдуж їх любити. Бездітні старі відчули гострий біль самотності, а ті молоді, у кого власних дітей ще не було, відчайдушно захотіли поколисати на руках власне потомство.

Нарешті тишу було порушено.

— Божечки!

— Померла, бідолашка.

— Захлинулася!

— Поклади їй на губи пір'їнку, ма!

— Ох, Джонатане. Вже пізно.

— Але ж із чоловіком усе вийшло!

— Ні, синку, тоді він уже сам дихав. Пір'їна лише показала нам, що в ньому ще жевріє життя.

— Та вона теж іще може ожити!

— Видно, що вона вже не з нами, бідне дівча. Вона не дихає, та й поглянь лишень, якого вона кольору. Хто віднесе нещасне дитинча до довгої кімнати? Візьми її, Ґіггсе.

— Але ж там холодно! — запротестував Джонатан.

Мати поплескала його по плечу.

— Вона на це не зважатиме. Насправді вона вже не тут.

А там, куди вона пішла, ніколи не буває холодно.

— Можна мені її понести?

— Ти понесеш світильник і відчиниш містерові Ґіггсу двері. Вона заважка для тебе, любчику.

Каменяр підхопив тіло із заслаблих рук Джонатана і підняв його так легко, ніби дівчинка важила не більше за гуску. Джонатан освітлював шлях — назовні та праворуч, до невеличкої кам'яної повітки. За важкими дерев'яними дверима ховалася вузька комора без жодного вікна. Замість підлоги була втоптана земля, а стіни ніколи не знали тиньку, панелі чи фарби. Улітку це місце годилося для того, щоб покласти виловлену форель або ж общипану качку, до яких ще руки не дійшли; а в таку зимову ніч там було непереливки. З однієї зі стін виступала кам'яна брила, і саме на неї Ґіггс поклав дівчинку. Згадавши про крихкість пап'є-маше, Джонатан підтримав її голову — «Щоб не поранити», — коли та торкнулася каменюки.

Ліхтар Ґіггса описав дугу над обличчям дівчинки.

— Ма сказала, що вона померла, — промовив Джонатан.

— Так воно і є, хлопче.

— Ма каже, що вона тепер в іншому місці.

— Це правда.

— А дивиться так, ніби вона тут. Дивиться на мене.

— Думки покинули її голову, а душа відлетіла.

— Може, вона таки спить?

— Ні, хлопче. Вона б уже прокинулася.

Від ліхтаря на нерухомому обличчі танцювали тіні, тепло світла наче приховувало смертельну блідість шкіри, але ніщо не могло замінити внутрішній вогник життя.

— Колись давно жила дівчина, яка спала сотню років. Її розбудив поцілунок.

Ґіггс несамовито заблимав.

— Гадаю, це просто казочка.

Світлове коло перемістилося від обличчя дівчинки під ноги Ґіггсові, коли вони йшли до виходу. Втім, біля самих дверей він помітив, що Джонатана біля нього не було. Обернувшись, він високо підняв ліхтар і саме побачив, як хлопець у темряві нахилився й торкнувся поцілунком лоба дівчинки.

Джонатан зосереджено дивився на дівча. Аж тут його плечі раптово зіщулилися, і він відвернувся.

Вони зачинили за собою двері й пішли.

Мрець без історії

За дві милі від Редкота жив лікар. Але нікому не спало на думку його покликати. Він був старий, його послуги коштували чимало, а пацієнти здебільшого помирали, що було не надто обнадійливо. Натомість вони вчинили розумно: послали по Риту.

Отже, за пів години по тому, як чоловіка вклади на стіл, із двору почулися кроки і двері впустили жінку. Окрім Марго та її дочок, що були такою ж невід'ємною частиною «Лебедя», як кам'яні стіни та підлогові дошки, жінок у шинку бачили нечасто. Тож кожне око втупилось у молодицю, коли вона зайшла всередину. Рита Сандей була середнього зросту з не світлим і не темним волоссям. Загалом вона мала непересічний вигляд. Чоловіки обдивилися жінку й зафіксували недоліки геть у всьому. Її вилиці були надто високі та кощаві; ніс трохи завеликий; щелепи здавалися надто широкими, а підборіддя надміру висувалося вперед. Найкращою рисою були очі: хоч і гарної форми, але все-таки сірі, та й надто твердо дивилися вони на світ із-під симетричних брів. Роки вже встигли затьмарити молодість Рити. Й інших жінок її віку давно викреслили зі списку тих, на кого ще варто накинути оком. Утім, у Ритиному випадку, попри її простоту та тридцять років дівоцтва, — щось у ній таке було. Може, завдяки історії її життя? Місцева цілителька і повитуха, вона народилась у монастирі, жила там до дорослого віку, а медицини навчилась у монастирській лікарні.

Рита увійшла до зимової кімнати «Лебедя». Ніби не помічаючи всіх тих поглядів, вона розстібнула своє просте вовняне пальто і витягнула руки з рукавів. Сукня була темна й неошатна.

Вона одразу попрямувала туди, де на столі лежав закривавлений і все ще непритомний чоловік.

— Рито, я нагріла тобі води, — сказала їй Марго. — А ось тут ганчір'я, все чисте. Що ще тобі потрібно?

— Більше світла, якщо можна.

— Джонатан зараз принесе згори додаткові свічки та ліхтарі.

— Також не завадило б, — помивши руки, Рита обережно оглядала розріз на губі чоловіка, — бритву і якогось добродія з твердою й акуратною рукою, щоб його поголив.

— Це міг би зробити Джо, еге ж?

Джо кивнув.

— І якийсь алкоголь із ваших запасів. Найміцніший.

Марго відімкнула особливу шафку й дістала звідти зелену пляшку. Вона поставила її поряд із сумкою Рити, й усі п'яндики вп'ялись у неї очима. На пляшці не було етикетки, й це означало, що рідина в ній — нелегального виробництва, а отже, достатньо міцна, щоб звалити з ніг дорослого чолов'ягу.

Два баржовики, що тримали світильники над головою чоловіка, споглядали за тим, як цілителька обстежує провалля, на яке перетворився рот незнайомця. Закривавленими пальцями вона витягла зламаний зуб. За мить дістала ще два. Потім її уважні пальці занурились у волосся, що геть зліпилося від вологи. Вона обстежила кожен дюйм його голови.

— Череп загалом неушкоджений, травми тільки на обличчі. Могло б бути значно гірше. Нумо, витягнемо його спочатку з цих мокрих лахів.

Народ у кімнаті заворушився. Незаміжній жінці неможливо було стягнути з чоловіка одяг, не порушивши при цьому заведеного порядку.

— Марго, — неквапом запропонувала Рита, — покомандуєш чоловіками?

Вона повернулася до стола спиною й заходилася діставати різні штуки зі своєї сумки, а Марго пояснювала молодикам, як стягнути з нього одежу, нагадуючи їм бути обережними: «Ми не знаємо, які ще ушкодження можуть у нього бути, тож не робімо гірше!» — і власноруч розстібувала ґудзики та розв'язувала мотузки, бо чоловіки були надто п'яні та й загалом незграбні. Одяг чужинця кублом валявся на підлозі: темно-синя куртка з безліччю кишень — схожа на куфайку баржовика, але пошита зі значно кращої тканини; нещодавно підбиті чоботи з міцної шкіри; справжній пасок — а річковику й мотузки вистачило б; цупкі вовняні бриджі й плетене спіднє під повстяною сорочкою.

— А хто це? Ми його знаємо? — спитала Рита, поки що дивлячись убік.

— Гадаю, ми його ніколи в очі не бачили. Та складно сказати, з огляду на його стан.

— Ви зняли з нього куртку?

— Так.

— Може, Джонатан продивився б його кишені…

Коли вона повернулася до стола, її пацієнт був оголений, а на захист його скромності та Ритиної репутації розстелили білий носовичок.

Вона знову відчула блимання чужих поглядів, проте чоловіки одразу ж відвернулися.

— Джо, будь ласка, якомога обережніше поголи його верхню губу. Ідеально не вийде, але вже постарайся. І делікатніше з носом — він у нього зламаний.

Вона почала огляд. Спочатку поклала долоні на його стопи, потім посунулася вгору — кісточки, гомілки, литки… Її білі руки контрастували з темнішою шкірою чоловіка.

— Він волоцюга, — зауважив гравійник.

Рита обмацувала кістки, зв'язки, м'язи і повсякчас відверталася від його наготи, так, ніби пальці в неї бачили краще за очі. Швидко робила свою справу, переконуючись, що принаймні тут усе було гаразд.

Коли дійшло до правого стегна чужинця, в районі носовичка пальці Рити уповільнились і завмерли.

— Дайте світла сюди, будь ласка.

З того боку пацієнт був добряче подряпаний. Рита перехилила пляшку, намочила рідиною тканину і поклала її на рану. Ті чоловіки, що купчилися навколо стола, аж скривилися від співчуття, а от незнайомець навіть не поворухнувся.

Його рука лежала на стегні. Від набряку вона вдвічі збільшилась у розмірі, стала якогось дивного кольору, і на ній запеклася кров. Рита й там пройшлася змоченою в спирті тканиною, та певні відмітили й не думали щезати, хоча вона терла знову й знову. Чорнильно-сині плями, що на вигляд не скидалися ані на синці, ані на засохлу кров. Зацікавившись, вона підняла його руку і пильно придивилася до них.

— Він фотограф, — промовила Рита.

— Хай мені грець! Як ти про це дізналася?

— Його пальці. Бачиш ці відмітили? Це плями від нітрату срібла. Його використовують при виготовленні фотознімків.

Вона скористалася загальним ажіотажем, спричиненим такою несподіваною новиною, щоб оглянути пацієнта в тому місці, де лежала біленька хустинка. Лагідно пропальпувала його черево і не знайшла жодної ознаки внутрішніх ушкоджень. Просувалася все вище, і свічка совалася за її пальцями, допоки біленька хусточка не опинилася у присмерку, а чоловіки не переконалися, що Рита повернулася під владу пристойності.

Хоч чоловікові й поголили жорстку темну бороду, та вигляд його менш страхітливим не став. Покручений ніс ще більше висувався вперед. Глибока рана, що розпанахала губу та щоку, заголеною мала вдесятеро моторошніший вигляд. Очі, що зазвичай надають обличчю людяності, так набрякли, що не розплющувалися. Лоб роздула кривава ґуля; Рита витягла з неї скалки, що скидалися на темне дерево, промила її, а потім знову повернулася до рани на губі.

Марго простягла їй голку з ниткою, добряче простерилізовані в алкоголі. Рита піднесла кінчик до розриву й устромила голку в шкіру. Коли вона це зробила, полум'я свічки затремтіло.

— Якщо це комусь потрібно, краще сядьте, — наказала вона. — Досить нам й одного пацієнта.

Та ніхто не хотів визнавати, що йому варто сісти.

Рита оглянула своє рукоділля.

— Він тепер має трохи кращий вигляд, — зауважив якийсь баржовик. — Чи, може, це вже ми до нього звикли.

— Гм-м-м, — пробурчала Рита, ніби погоджуючись.

Вона вже дійшла до середини обличчя. Там великим і вказівним пальцями стиснула його ніс і впевнено крутнула.

Усі почули звук руху кісток і хрящів — хрускіт і водночас хлюпання, — і полум'я свічки шалено затанцювало.

— Ловіть його, ну ж бо! — скрикнула Рита, й уже вдруге цього вечора наймити підхопили свого товариша, що зомлів просто в них на руках, — коліна гравійника не витримали. Поки вони з ним возилися, їхні свічки впали на підлогу та згасли. Тож ніхто нічого не побачив.

— Ох, — вимовила Марго, коли свічки запалили знову. — Яка шалена ніч. Нам краще вкласти цього сердегу в кімнаті прочан.

У ту пору, коли Редкотський міст був єдиною на багато миль навкруги переправою через річку, в шинку юрбилося багато мандрівників, і в кінці коридору була кімната, яку й досі називали кімнатою прочан, хоч тепер і нечасто використовували за призначенням. Рита прослідкувала за перенесенням свого пацієнта: його вклали в ліжко й накрили ковдрою.

— Я б хотіла оглянути дитину до того, як піду, — сказала вона.

— Звичайно. Ти, мабуть, хочеш прочитати молитву над бідолашною крихіткою.

На думку місцевих, Рита була не тільки доброю цілителькою, а й, за потреби, могла правити за пастора.

— Ось ключ. Візьми свічки.

Натягнувши пальто та капелюх і замотавши обличчя цупким шарфом, жінка вийшла з «Лебедя» й попрямувала до окремішньої будівлі.

Рита Сандей не боялася мертвяків. Вона звикла до них змалечку, ба більше: народилася від мертвячки. Ось як це сталося: тридцять п'ять років тому вагітна жінка у відчаї кинулась у річку. Поки її помітив і витягнув баржовик, вона вже на три чверті втопилася. Він відвіз її до Годстоу, до монахинь, які попіклувалися про нужденну бідаху в лікарні при монастирі. Залишків її життя вистачило саме до початку пологів. Вона так заслабла від шоку, що в ній зовсім не залишилося сил на потуги, тож і віддала Богові душу, щойно її живіт затрясся від сильних переймів. Сестра Ґрейс мусила закотити рукави, взяти скальпель, провести неглибоку червону криву по її череву і витягти звідти живе немовля. Ніхто не знав, як звуть матір, та вони б і не дали дівчинці її ім'я: покійниця тричі согрішила — перелюб, самогубство та спроба вбити власну дитину. Тож було б безбожно давати немовляті привід її пам'ятати. Вони назвали дитинку Маргаритою, на честь святої, а потім скоротили до Рити. Щодо прізвища, то за відсутності батька з плоті й крові її нарекли Сандей,[1] на честь дня нашого небесного Батька, як і всіх інших сиріток у монастирі.

Малою Рита добре вчилася, виявляла інтерес до лікарні, тож її залучили до праці. Давали такі завдання, з якими й дитина впорається: у вісім рочків вона застеляла ліжка та відпирала вщент заплямлені кров'ю простирадла й одежину; у дванадцять тягала відра з гарячою водою та допомагала прибирати мерців. У п'ятнадцять років Рита вже вміла промивати рани, накладати шини на перелами та шви на шкіру; а коли їй виповнилося сімнадцять, у мистецтві медичного догляду не залишилося майже нічого, чого вона не вміла робити — навіть могла сама прийняти пологи. Рита б зосталася при монастирі, прийняла постриг і присвятила життя Богові та хворим, якби одного дня, коли збирала трави на березі річки, їй не спало на думку, що ніякого іншого життя, окрім земного, не існує. Зважаючи на те, чого її навчали, то була лиха думка, але замість відчуття провини її захопило страшенне полегшення. Якщо немає раю, то й пекла нема, а якщо немає пекла, то її незнана мати не опинилася в агонії довічних тортур, а просто щезла, просто відсутня, і її не торкнулося страждання. Рита розповіла монахиням про свої світоглядні зміни, і поки вони оговтувалися від приголомшення, загорнула в нічну сорочку пару панталонів і пішла, не взявши навіть щітки для волосся.

— Але як же твій обов'язок?! — гукала їй услід сестра Ґрейс. — Перед Богом і хворими!

— Хворі є всюди, — крикнула вона у відповідь, а сестра Ґрейс одказала:

— Так само, як і Бог, — але промовила це тихо, і Рита не почула її слів.

Молода доглядальниця попрацювала спочатку в одній лікарні в Оксфорді, а потім, коли її таланти помітили, стала старшою медсестрою та помічницею лондонського світила медицини.

— Ми з медициною зазнаємо величезної втрати, коли ви вийдете заміж, — не раз казав він їй, навіть якщо якийсь сіромаха-пацієнт просто усміхався Риті.

— Заміж? Це не про мене, — щоразу відповідала вона.

— Чому ж ні? — наполягав він, почувши одну й ту саму відповідь пів десятка разів.

— Я принесу світові значно більше користі як медична сестра, аніж як дружина та мати.

То була тільки половина відповіді.

Він отримав іншу половину декілька днів по тому. Вони відвідували породіллю приблизно Ритиного віку. То була її третя вагітність. До того все проходило цілком гладенько, тому й не мали жодних причин боятися найгіршого. Положення дитинки було цілком нормальним, пологи нетривалі, щипці не знадобилися, плацента вийшла одразу ж. За винятком того, що їм не вдавалося зупинити кровотечу. Вона стікала, і стікала, і стікала кров'ю, поки не померла.

За дверима лікар розмовляв із чоловіком, а Рита дуже вміло згортала закривавлені простирадла. Вона вже давно перестала рахувати померлих матусь.

Коли лікар повернувся до кімнати, в неї все вже було готове, тож вони пішли. Мовчки переступили поріг і вийшли на вулицю. Ступивши декілька кроків, вона промовила:

— Не хочу померти ось так.

— Я вас не засуджую, — відповів він.

У лікаря був друг, один джентльмен, який часто заходив на вечерю і залишався до ранку. Рита ніколи не питала про це. Та лікар розумів, що вона знає про любовне почуття, яке він мав до того чоловіка. Здавалося, її це анітрохи не бентежило, і поводилася Рита цілком стримано. Після кількамісячного обдумування він зробив їй несподівану пропозицію.

— Чому б вам не вийти за мене заміж? — запитав її колись у перерві між пацієнтами. — Ніякого… ну, ви зрозуміли… не буде. Та для мене це зручно, а для вас, може статися, вигідно. Пацієнтам це сподобається.

Рита обміркувала це і погодилася. Вони заручилися, але ще до весілля чоловік захворів на пневмонію й помер у надто молодому віці. В останні дні життя він покликав адвоката й дещо змінив свій заповіт. Залишив будинок і меблювання тому джентльменові, а Риті дісталася значна сума грошей, якої було досить, щоб забезпечити їй скромну незалежність. Він також заповів їй свою бібліотеку. Рита продала ті книжки, що не стосувалися медицини чи науки, решту ж спакувала й вирушила річкою проти води. Коли човен підійшов до Годстоу і пропливав повз монастир, вона поглянула на нього і раптово відчула напад гострого болю, що нагадав їй про втраченого Господа.

— Тутка? — спитав човняр, помилившись щодо емоцій на її обличчі.

— Не зупиняйтеся, — сказала вона йому.

Тож вони плили ще день, і ще ніч, допоки не дісталися Редкота. Їй сподобалося це місце.

— Ось тут, — наказала вона човняреві. — Годиться.

Рита придбала котедж, розставила книжки по полицях і сповістила найстатечніші родини місцевості про те, що має рекомендаційний лист від одного з найвидатніших лікарів Лондона. Вилікувавши декількох хворих і прийнявши з пів дюжини немовлят, вона здобула собі авторитет. Найзаможніші сім'ї бажали, щоб лише Рита супроводжувала їхній прихід у цей світ і відхід із нього, а в проміжку розв'язувала їхні проблеми зі здоров'ям. За таку роботу добре платили, тож дохід давав змогу примножити її спадок. Серед цих пацієнтів було багато тих, хто міг дозволити собі іпохондрію. Вона поблажливо ставилася до такого потурання своїм бажанням. Це давало їй змогу працювати за копійку, а то й узагалі за спасибі, з тими, хто не міг заплатити. Поза роботою вона жила досить скромно: методично читала книжки з лікаревої бібліотеки (ані подумки, ані в розмові не називала його своїм нареченим) і виготовляла ліки.

Отже, Рита прожила у Редкоті років із десять. Смерть її не лякала. За всі ці роки вона не раз піклувалася про вмираючих, була свідком їхнього відходу та вбирала небіжчиків. Смерть від хвороби, смерть у пологах, смерть від нещасного випадку. Пару разів траплялася смерть від злочинного наміру. Смерть як бажаний гість у старечому віці. Лікарня Годстоу стояла біля річки, тож, відповідно, вона дещо знала і про втоплеників.

Саме про втеплення Рита й думала, коли швидко крокувала крізь холодну темряву до повітки. Утеплення — це запросто. Щороку річка живиться декількома новими душами. Потрібно лишень перехилити зайву чарочку, зробити один квапливий крок або ж відволіктися на секундочку. Першим Ритиним утоплеником був дванадцятирічний хлопчик, на рік молодший за неї тодішню; він послизнувся, коли виспівував пісень і пустував на шлюзі. Пізніше, влітку, — гультіпака, який зробив непевний крок із човна, коли падав — отримав важкий удар у скроню, а його друзяки були надто п'яні, щоб допомогти. Одного золотого осіннього дня якийсь студент, хизуючись, стрибнув із моста у Волверкоті — вочевидь, не очікував такої глибини та течії. Річка — завжди річка, у будь-яку пору року. Були й молоді жінки, такі ж, як її мати. Бідолашні душі, налякані майбутнім у бідності та соромі, покинуті батьками та коханцями, які йшли до річки, щоб покласти усьому край. А ще ж були немовлята, небажані шматочки плоті, маленькі паростки життя, притоплені без жодного шансу вижити. Вона все це бачила.

Опинившись біля дверей довгої кімнати, Рита повернула ключ у замку. Всередині повітря здавалося навіть холоднішим, ніж ззовні. Воно прочистило всі проходи та пазухи у неї в носі аж до лоба. У цьому холоді відчувався гострий запах землі, каміння і, найголовніше, річки. Її увага одразу ж загострилася.

Кволе світло ліхтаря не могло дійти до кутів кімнати, проте маленьке тільце було освітлене, виблискуючи тьмяним сірувато-зеленим сяйвом. Цей ефект спричиняла його надмірна блідість. Проте зацікавлена людина могла подумати, що маленькі ручки та ніжки самі собою випромінюють світло.

Завваживши незвичну тривогу, що раптово охопила, Рита підійшла до тіла. На її погляд, дитині було десь чотири рочки. Шкіра біла. Вдягнута була у найпростішу одежинку, ручки та ніжки в неї голі, а сама тканина, досі вогка, — пожмакана.

Рита автоматично приступила до монастирсько-лікарняної справи. Перевірила дихання. Поклала два пальці дитині на шию, щоб виміряти пульс. Обережно підняла пелюсткове вічко, щоб подивитися на зіницю. Коли вона все це робила, то чула в себе в голові відлуння молитви, якою мав би супроводжуватися огляд: хор спокійних жіночих голосів промовляв «Отче наш, що є на небесах…» Вона чула її, але губи не рухалися в такт.

Немає дихання. Немає пульсу. Повне розширення зіниць.

Утім, вона досі зберігала незвичну настороженість. Стояла над крихітним тілом і розмірковувала, що ж так схвилювало її. Мабуть, ніщо інше як крижане повітря.

Від мертвих тіл можна багато про що дізнатися, якщо достатньо їх бачив, а Рита мала такий досвід. Відповіді на питання, коли, як і чому, були тут — якщо знати, де шукати. Рита взялася повно та ретельно оглядати трупик і невдовзі геть забула про холод. У мерехтливому світлі ліхтаря вона під різними кутами вдивлялася у кожен дюйм шкіри дитини. Піднімала її ручки та ніжки, зауваживши м'який рух суглобів. Зазирнула у вуха та ніздрі. Оглянула ротову порожнину. Обдивилася кожен пальчик і кожен нігтик. Завершивши огляд, вона відступила і насупила брови.

Щось не так.

Нахиливши голову вбік і розгублено скрививши рота, Рита почала пригадувати все, що їй було відомо. Вона знала, що втопленики мають покритися зморшками, набрякнути й роздутися. Знала, що їхня шкіра, волосся та нігті втрачають пружність і м'якшають. Тут не було жодної з цих ознак, але це значило лишень, що дівчинка не пробула у воді занадто довго. А ще ж і слизові оболонки. У втоплеників у кутках рота й у ніздрях виступає піна, але тут цього не було. Це також можна пояснити. Дівчинка вже була мертва, коли потрапила у воду. Це ще так-сяк. А от решта ознак дуже її бентежила. Якщо дитинча не втопилося, що ж тоді з ним сталося? Череп був цілий, на кінцівках не видно жодних слідів побоїв. На шиї немає синців. Жодна кістка не зламана. Жодних ознак пошкодження внутрішніх органів. Рита знала, як далеко може зайти людська жорстокість: вона оглянула й статеві органи дівчинки і переконалася, що та не стала жертвою протиприродного вторгнення.

Чи можна припустити, що дитя померло вчасною смертю? Але ж не було й жодних знаків хвороби. Насправді, судячи з ваги, стану шкіри та волосся, дитина цілком здорова.

Усі ці факти самі собою достатньо бентежні, але ж то було ще не все. Навіть якщо уявити, що дитинча померло природним чином і — неможливо уявити, чому — його позбулися, викинувши в річку, все-таки на тілі мали б бути ушкодження, отримані вже після смерті. Пісок і гравій залишають садна на шкірі, камінчики обдирають, уламки в руслі ріки ріжуть плоть. Вода ламає людині кістки, а об міст можна розтрощити череп. Та дивишся на цю дитину — а вона лежить без жодної відмітили, без синців, подряпин чи порізів. Маленьке тільце було бездоганним. «Як лялька», — так сказав їй Джонатан, описуючи дівчинку, що впала просто йому до рук. І вона тепер розуміла, чому йому так здалося. Рита провела рукою по підошвах дівчинки, обвела зовнішній край великого пальця ніжки — усе таке бездоганне. Можна подумати, що дівчинці ніколи не доводилося ступати по землі. Нігтики в неї були тендітні та перламутрові, ніби в новонародженої. Те, що смерть не залишила на ній жодного знаку, достатньо дивно, але ще дивніше те, що жодних ознак не залишило і життя. В Ритиному досвіді це був унікальний випадок.

Тіло завжди може розповісти якусь історію. Але трупик цієї крихітки був чистою сторінкою.

Рита зняла з гака ліхтар. Вона спрямувала світло на обличчя дитини, та воно було таким само невиразним, як і решта її тіла. Неможливо визначити, чи мали ці притуплені та недовершені риси відбиток краси, сором'язливої спостережливості чи лукавого бешкетування. Навіть якщо там колись була цікавість, безтурботність чи нетерплячість, життю не вистачило часу, щоб ці емоції залишили помітний слід.

Зовсім нещодавно — години зо дві тому — душа та тіло цієї дівчинки були надійно поєднані. Подумавши про це, Рита, незважаючи на весь свій досвід і професійну підготовку, раптово опинилась у вирі почуттів. Їй потрібен був Господь — далеко не вперше після того, як вона розірвала з ним стосунки. Господь, що, як у її дитинстві, усе знав, усе бачив, усе розумів. Яким простим усе здавалося, коли вона, нетямуща та збентежена, все-таки могла вірити в Отця нашого, який чудово все розумів. Рита могла собі дозволити нічого не знати, бо Господь знав усе. Але тепер…

Вона взяла дитину за руку — довершена рука з п'ятьма досконалими пальцями та прекрасними нігтями. Поклала на свою відкриту долоню і накрила іншою рукою.

Це неправильно! Геть усе неправильно! Так не має бути!

І саме тоді це й сталося.

Диво

Перед тим, як Марго занурила вбрання пораненого чоловіка у відро з водою, Джонатан пройшовся по його кишенях. Вилов був таким:

Один розбухлий від води гаманець із сумою, що покрила би будь-які витрати, й усе одно вистачило б поставити всім випивку, коли незнайомець оклигає.

Один промоклий носовичок.

Люлька, ціла, а до неї бляшанка тютюну. Вони сколупнули кришку і виявили, що вміст її сухий. «Принаймні цьому він порадіє», — завважили.

Одне кільце, з нанизаними на нього тендітними інструментами та приладдям, яке їх трохи спантеличило — чи він годинникар? Чи, може, слюсар? А чи, навіть, зломщик? — поки не витягли наступний предмет.

Одна фотографія. Тут вони пригадали темні плями на пальцях чоловіка та Ритину здогадку, що він може бути фотографом, і тепер вона видавалася вагомою. Ці інструменти, ймовірно, мали якийсь стосунок до професії чужинця.

Джо забрав у сина фотографію і злегка провів по ній вовняною манжетою, щоб підсушити.

На ній був зображений кут поля, ясень, і більше нічого.

— Бачив я й красивіші картинки, — промовив хтось.

— Тут не вистачає церковного шпиля або солом'яної хатини, — додав інший.

— Та на цьому фото взагалі нічого конкретного не зображено, — сказав третій, розгублено чухаючи потилицю.

— Це Трюзбері Мід,[2] — заявив Джо, єдиний, хто міг упізнати місце.

Вони не знали, що на це відповісти, тому знизали плечима і поклали фотографію просихати на комині, а самі повернулися до наступного й останнього предмета з чоловікових кишень, і це була:

Одна бляшана шкатулочка, набита маленькими картками. Вони витягли верхню і простягнули Овенові, що читав краще від усіх, а він підняв свічку й прочитав уголос:

Генрі Донт із Оксфорда

Портрети, пейзажі, міські та сільські краєвиди

А також: листівки, путівники, фоторамки

Фірмова продукція — краєвиди Темзи

— Вона мала рацію, — загалдикали вони. — Сказала, що він фотограф, і ось доказ.

Потім Овен зачитав адресу на оксфордській Гай-стрит.

— Хто їхатиме завтра до Оксфорда? — спитала Марго. — Хтось знає?

— Чоловік моєї сестри збирався вести баржу із сиром, — відповів один гравійник. — Можу сьогодні зайти та спитати в нього.

— Баржею туди пливти два дні, еге ж?

— Не може ж він змусити свою родину два дні хвилюватися за себе.

— Певна річ, завтра він не поїде, я маю на увазі чоловіка твоєї сестри. Якщо так, то він же не зможе повернутися додому до Різдва.

— Тоді залізницею.

Вирішили, що поїде Мартінс. На фермі він був завтра не потрібний, а ще мав сестру, яка жила неподалік від вокзалу в Леглейді. Він зібрався одразу ж вирушити до неї, щоб сісти на ранковий потяг. Марго дала йому грошей на дорогу. Він декілька разів повторив адресу, поки не затвердив напам'ять, і пішов, із шилінгом у кишені та новісінькою історією на язику. Поки відмахував шість миль пішки берегом, у нього був час на репетицію, тож коли Мартінс дістався до помешкання сестри, історію довів до блиску.

Інші пияки затрималися. Звичайні оповідки на сьогодні скінчилися. Хто ж буде розказувати історію, якщо вона сталася просто в нього на очах? Тож вони знову наповнили склянки та кухлі, розкурили люльки й умостилися на табуретах. Джо відніс приладдя для гоління, повернувся до свого стільця і покашлював там потай час від часу. Всівшись на табурет біля вікна, Джонатан поглядав на дрова в комині й слідкував за тим, як спливають свічки. Марго шаруділа старим веслом у відрі з одежиною, що просякла річковим запахом. Вона добряче її повозюкала, а потім поставила баняк із пряним пивом на піч. Аромат мускатного горіха та ямайського перцю змішався із запахом тютюну та диму, і річковий сморід став менш відчутним.

Пияки почали розмову, підбираючи слова, щоб перетворити нічну пригоду на історію.

— Коли я помітив його там, біля дверей, то був вражений. Ні, приголомшений. От саме так я й почувався. Приголомшеним!

— Я був шокований.

— І я. Я був приголомшений і шокований. А ти?

Вони колекціонували слова так само, як гравійники видобували закамянілості. Їхні вуха завжди були нашорошені у пошуках рідкісних, незвичайних, унікальних слів.

— Гадаю, я остовпів.

Вони спробували це слово на смак, зважили його на язиках. Наче нічогеньке. І захоплено закивали.

Один із них був новеньким у «Лебеді» й новачком в оповідацтві. Він досі освоювався у товаристві.

— Як щодо ошелешений? Можна так сказати?

— Чом би й ні? — підбадьорили вони його. — Кажи «ошелешений», твоя воля.

Повернувся Бешант-човняр. Човен також міг розповісти історію, і він пішов подивитися, що той міг йому розказати. Усі в шинку обернулися до нього, щоб послухати.

— Він отам, — доповів Бешант. — Уся обшивка розтрощена. Напоровся на щось жахливе і набрав води. Він наполовину затоплений. Я витяг човен на берег і перевернув, але його не врятувати. З ним покінчено.

— Як думаєш, що з ним сталося? Врізався в причал?

Бешант поважно похитав головою.

— Щось упало на човен і розбило його. Щось зверху.

Він підняв руку й міцно вдарив нею об іншу, щоб продемонструвати.

— То не причал, інакше пробоїна була б збоку.

Тепер пияки заходились обговорювати річку — вгору й униз течією, фарлонг[3] за фарлонгом, міст за мостом, приписуючи провину за ушкодження чоловіка та човна кожному небезпечному місцю. Усі тією чи іншою мірою були річниками — якщо не за професією, то бодай завдяки тривалій близькості, — і кожен мав що сказати, коли намагалися з'ясувати, що сталося. Подумки вони розтрощили човника об кожен мол і кожну пристань, об кожен міст і кожне млинове колесо, вгору й униз течією — але всі помилялися. І тут вони згадали про Греблю Диявола.

Гребля була побудована з вертикальних ясеневих підпор, розташованих на однаковій відстані поперек річки, а між ними простягалися колоди, утворюючи щось на кшталт стін, які можна піднімати й опускати, залежно від течії. Традиційно люди виходили з човнів і тягнули їх угору по схилу, насипаному саме для того, щоб обійти греблю і повернутися на воду на іншому боці. На березі стояв шинок, тож практично завжди можна було розраховувати на чиюсь допомогу в обмін на випивку. Та інколи, коли заслони підняті, а човен повороткий, коли річка спокійна, а гребець — досвідчений, тоді можна зекономити собі трохи часу та поплисти навпростець. Треба було ретельно вирівнювати човен, не давати йому нахилятися, відтак прибрати весла, щоб не пошкодити їх об опори, а також, якщо рівень води в річці високий, доводилося нагнутися або плюхнутися на спину в човні, щоб не вдаритися головою об поперечину греблі.

Вони прикинули це щодо зросту чоловіка. Потім проміряли з урахуванням човна.

— То це було там? — спитав Джо. — Це на Греблі Диявола з ним сталася халепа?

Бешант узяв із невеличкої купки шматочок деревини завбільшки з сірник. Він був твердий і чорний — найбільша заноза, яку Рита витягла з лоба пораненого чоловіка. Попробував її кінчиком пальця, відчув, що деревина тверда, попри тривалий контакт із водою. Скоріш за все, ясень, а гребля й була побудована з ясеня.

— Гадаю, так.

— Я сам не раз проходив Греблю Диявола, — сказав фермерський наймит. — Думаю, ти теж?

Човняр кивнув.

— Якщо річка була в настрої й давала мені дозвіл, то так.

— А вночі спробував би?

— Ризикувати життям, щоб вигадати декілька секунд? Я не такий дурень.

Усі відчули задоволення від того, що хоча б одне питання нічної історії було з'ясоване.

— Та все-таки, — продовжував розмірковувати Джо, — навіть якщо він втрапив у халепу на Греблі Диявола, як йому вдалося звідти дістатися сюди?

Зав'язалось одразу декілька розмов, у яких висували теорію за теорією, розглядали і визнавали непереконливою. Припустімо, він гріб увесь час після нещасного випадку… З такими ушкодженнями? Ні! Тоді припустімо, що він дрейфував, лежачи на дні човна, перебуваючи між життям і смертю, аж поки в Редкоті не прийшов до тями… Дрейфував? У такому роздовбаному човні? Якось долав у темряві перешкоди, і до того ж вода постійно захлюпувала в човен? Ні!

Вони все кружляли й кружляли, знаходили тлумачення тільки половини фактів, і пояснювали лише «що», а не «як», або ж «де», але не «чому», допоки не виснажили уяву, а до відповіді так і не наблизились. Як же тому чоловікові вдалося не втопитися?

Якусь мить єдиний чутний голос належав річці, аж тут Джо відкашлявся і набрав у груди повітря, щоб заговорити:

— Мабуть, то штуки Мовчана.

Усі подивились у бік вікна, а ті, хто сидів ближче, навіть визирнули у м'яку розкрилену темряву, де рухома чорнота виблискувала ртутним сяйвом. Мовчан-поромник. Про нього знали всі. Час від часу він з'являвся в їхніх історіях. Дехто навіть божився, що бачив його на власні очі. Він приходив до тих, хто потрапляв на річці в халепу — кощава та видовжена фігура. Мовчан так вправно орудує жердиною, що здається, ніби його плоскодонка ковзає по воді, немов підштовхувана потойбічною силою. Він завжди був мовчазним, але безпечно проводив вас до берега, даючи змогу ще хоч трохи пожити. Але якщо не пощастить, Мовчан приведе до іншого берега. Ті бідолашні душі вже ніколи не повернуться до «Лебедя», не піднімуть пінту елю і не розкажуть про зустріч із ним.

Мовчан. Тепер ця історія поставала у геть іншому світлі.

Марго, чиї мати й бабця згадували про Мовчана за декілька місяців до смерті, насупилась і змінила тему.

— Тяжким буде пробудження для цього бідолашного чоловіка. Втратити рідне дитя — чи ж є більше горе?

Почулося погідливе бурмотіння, і вона повела далі:

— Чого б це батькові тягти дитинча на річку в таку пору? А ще й зима! Навіть самому лізти туди було безглуздо, а ще й із дитиною…

Батьки сімейств кивнули, і до характеру чоловіка, що лежав у сусідній кімнаті, додалася ще й необачливість.

Джо викашлявся і промовив:

— Те маленьке дівча мало такий химерний вигляд.

— Дивно.

— Своєрідно.

— Чудернацько, — почулося трійко голосів.

— Я навіть і не второпав, що то була дитина, — сказав чийсь здивований голос.

— Ти не один такий.

Марго розмірковувала про це весь час, поки чоловіки гомоніли про човни та греблі. Вона думала про своїх дванадцятьох дочок й онуків і картала себе. Дитина — то завжди дитина, жива вона чи мертва.

— Як же ми цього не помітили? — спитала таким тоном, від якого всім їм стало соромно.

Вони перевели погляди у темні кутки кімнати і почали порпатись у себе в пам'яті. Пригадали, як поранений чоловік стояв у дверях. Знову пережили той самий шок, враховуючи, що тоді не мали часу на роздуми щодо того, що сталося. То було наче уві сні, думали вони, точніше, в кошмарі. Той чоловік постав перед ними як персонаж народної казки — недолюд чи вовкулака. Тож вони й прийняли дитину за маріонетку чи ляльку.

Як і тоді, прочинилися двері.

Пияки струсили із себе спогади про незнайомця і побачили…

…Риту.

Вона стояла у дверному отворі, точнісінько там, де раніше чоловік.

На руках у неї була мертва дівчинка.

Знову? Це що, помилка в часі? Чи вони п'яні? Чи втратили розум? Надто багато всього сталося для їхніх мізків. Тож вони зачекали, поки світ не стане на місце.

Мертва дитина розплющила очі.

Дівча крутило головою.

Від її погляду кімнатою пішла така потужна хвиля, що в кожному оці зарябіло й кожна душа відчула його владу.

Ніхто не слідкував за часом, і саме Рита порушила мовчання:

— Я сама не знаю, — промовила вона.

То була відповідь на запитання, яке вони не могли поставити через шок. Відповідь на запитання, яке й вона сама ледве могла скласти докупи.

Коли вони нарешті зрозуміли, що язики все ще справно працюють, Марго сказала:

— Загорнемо її в мою шаль.

Рита запобіжно підняла руку.

— Краще не треба її так швидко зігрівати. Вона надто довго пробула на морозі. Мабуть, їй буде краще за нижчої температури.

Жінки поклали дитину на підвіконня. Вона була смертельно блідою. Не рухалася, тільки очі мигали та вдивлялися.

Річники, вирощувачі хріну та гравійники, молоді й старі, з жорсткими руками та почервонілими пальцями, замурзаними шиями та грубо витесаними підборіддями, підвелися зі своїх стільців і з хвилюванням приглядалися до дитини.

— Вона знову заплющує очі!

— Чи вона знову вмирає?

— Дивися, її груди здіймаються.

— Ага, бачу. А тепер знов опадають.

— І знову здіймаються.

— Вона засинає.

— Ц-с-с-с!

Вони перейшли на шепіт.

— Ми заважаємо їй спати?

— Посунься, чуєш? Мені не видно, як вона дихає.

— А тепер видно?

— Вона вдихає.

— І видихає.

— Вдих.

— Видих.

Вони стояли навшпиньки, витягували шиї, заглядали через плече, мружили очі від світла свічки, яку Рита тримала над дівчинкою. Спостерігали за кожним її вдихом і, непомітно для них самих, почали дихати синхронно з нею, наче їхні груди могли за пару вдихів заповнити повітрям маленькі легені. Кімната розширювалась і скорочувалась у такт диханню дівчинки.

— Мабуть, непогано мати маленьку дитинку та дбати про неї, — тужливо зашепотів якийсь кощавий городник із червоними вухами.

— Нічого кращого немає, — замріяно підтвердили його товариші.

Джонатан не зводив із дівчинки очей. Він бокаса пробирався кімнатою, поки не опинився поряд із нею. Непевно простягнув руку, і тільки після Ритиного кивка насмілився покласти її на пасмо волосся дівчинки.

— Як ви це зробили? — спитав він.

— Це не я.

— То що ж повернуло її до життя?

Вона похитала головою.

— Чи то був я? Я ж поцілував її. Щоб розбудити, як принцесу в казці.

І він підніс пасмо волосся до губ, щоб Рита побачила.

— У справжньому житті так не буває.

— То це диво?

Рита заклякла, не в змозі відповісти.

— Не думай зараз про це, — сказала його мати. — У темряві багато чого не розбереш, та при денному світлі воно саме стає зрозумілим. Бідолашці потрібно поспати, і щоб ти не метушився поряд. Ходи сюди, в мене є для тебе робота.

Вона знову відімкнула буфет, дістала звідти ще одну пляшку, розставила на таці десяток тонких склянок і в кожну налила на дюйм напою.

Джонатан роздав склянки всім присутнім.

— Дай одну батькові, — Джо зазвичай не пив узимку і коли мав проблеми з легенями. — А тобі, Рито?

— Вип'ю, дякую.

Усі, як один, піднесли склянки до вуст і зробили ковток.

Чи було це диво? Вони почувалися так, ніби побачили уві сні горщик із золотом, прокинулися — а він осьдечки, на подушці. Так, ніби завершили розповідати історію про принцесу — а вона, виявляється, просто тут, сидить у кутку, слухає.

Майже годину вони мовчали, споглядали за сплячою дитиною та милувалися нею. Чи існувало десь іще в країні цікавіше місце, ніж «Лебідь» у Редкоті? І всі вони тепер могли сказати: «Я був там».

Нарешті Марго відправила їх по домівках:

— Довга була ніч. Хоч трохи сну піде всім нам на користь.

Кухлі були випиті до дна, і пияки потроху почали розбирати свої пальта й капелюхи. Вони непевно підводилися, сповнені випивкою та магією, і, похитуючись, крокували до дверей. Декілька разів прозвучало на добраніч, двері прочинилися, і поволі, раз-по-раз обертаючись, пияки розчинилися у нічній темряві.

Мандрівка історії

Марго з Ритою підняли сплячу дитинку та стягнули з неї безрукавну одежину. Вони намочили ганчір'я теплою водою і змили з неї річковий запах, утім, волосся ще було просякнуте ним. Коли її торкалися мокрою ганчіркою, дитина щось промуркотіла від задоволення, але не прокинулася.

— Кумедне маля, — прошепотіла Марго. — Що ж тобі сниться?

Вона принесла нічну сорочку, яку тримала на випадок приїзду онучок, і жінки разом просунули тендітні ручки в рукави. Дівчинка не прокинулася.

Тим часом Джонатан помив і витер кухлі, а Джо сховав вечірній виторг у звичному місці й позамітав підлогу. Він прогнав із кутка кішку, яка непомітно прослизнула туди раніше. Вона образилася і крадькома попрямувала із тіні просто до вогнища, де ще відблискувало жариво.

— Навіть не думай там умоститися, — попередила тварину Марго, аж тут втрутився її чоловік.

— Надворі жахливо. Нехай залишається тут. Як виняток.

Рита вклала дитину на ліжко у прочанській кімнаті, поряд із сплячим чоловіком.

— Я залишуся тут на ніч, нагляну за ними, — сказала вона.

Коли Марго запропонувала принести розкладачку, Рита відмовилася:

— Стілець цілком згодиться. Я звикла до такого.

Будинок затих.

— Це наводить на думки, — пробурмотіла Марго, коли її голова нарешті опинилася на подушці.

— Авжеж, — стиха відповів Джо.

Вони пошепки ділилися думками. Де ж узялися ці незнайомці? І чому їх занесло саме сюди, у їхній шинок, у «Лебідь»? І що ж саме сталося сьогодні вночі? Диво — це слово вимовив Джонатан, і подружжя також покрутило його на язику. Воно було знайоме їм із Біблії, і там означало неймовірні речі, які сталися неймовірно давно і в таких віддалених краях, що, може, їх і не існувало. Тут, у шинку, це слово можна хіба використати на позначення сміховинно неправдоподібного шансу, що Бешант-човняр колись повністю виплатить свій борг. Ото було б диво так диво. Але сьогодні ввечері, у час зимового сонцестояння, у редкотському шинку «Лебідь» це слово набуло геть іншого значення.

— Я не стулю повік, усе думатиму про цю загадку, — промовив Джо.

Хай там як, але вони були надто втомлені, а половина довгої ночі вже позаду, тож дмухнули на свічку. Ніч замкнулася над ними, і майже одразу припинилося й здивування.

Унизу, в кімнаті прочан, поруч із ліжком, на якому бік-у-бік спали її пацієнти, пильнувала у кріслі Рита. Дихання чоловіка було повільним і хрипким. Повітря, що входило та виходило з його легень, мало подолати перешкоди з набряклих оболонок, пройти крізь проходи, заповнені загуслою кров'ю, плин якої за останні години був змінений і відновлений. Тож не дивно, що він видавав такі звуки, мов зубці пили по дереву. У ті миті тиші, між його вдихом і видихом, їй було чути незначне тріпотіння від дихання дитинки. Поза їхнім диханням, десь на далекому тлі, чула, як дихає річка — безмежною парою.

Їй варто було б заснути, та вона чекала того часу, коли залишиться на самоті, щоб поміркувати. Методично та відсторонено перебрала всі події. Пригадала, як робила звичний огляд, повторила про себе всі ознаки, на які її вчили звертати увагу. Де ж вона схибила? Ще раз, двічі, тричі, у найдрібніших подробицях пригадала усе. І не знайшла жодної помилки.

Що ж тоді?

Оскільки її знання виявилися безсилими, Рита звернулася за розпрозоренням до власного досвіду. Пригадувала такий випадок, щоб вона не була цілковито впевнена в тому, чи пацієнт живий, а чи вже мертвий. Доволі звично казати, що хворий на порозі смерті, бо між життям та не-життям цілком реальна межа, і людина могла на якийсь час на ній затриматись. Утім, за таких обставин Рита ніколи не мала труднощів із визначенням, по який бік межі перебуває людина. Несуттєво, як далеко зайшла хвороба, або який слабкий пацієнт: до миті смерті він живий. Не могло бути жодних вагань. Ніяких проміжних станів.

Марго всіх відправила до ліжка, керуючись втішною думкою про те, що осяяння прийде ЗІ СХОДОМ СОНЦЯ. У будь-яких інших випадках Рита поділяла це переконання, але тут була інша справа. Питання, яке крутилось у неї в голові, стосувалося тіла, а тіло підкорялося законам. Знання підказували їй, що все, що вона пережила, просто не могло статися. Мертві діти не повертаються до життя. Було лише два варіанти: або дитина і тепер нежива — вона прислухалася і почула легке дихання, — або ніколи не вмирала. Рита знову перелічила ті ознаки смерті, на які звертала увагу. Шкіра воскової блідості. Відсутність дихання. Відсутність пульсу. Розширення зіниць. Вона подумки повернулася до тих хвилин у довгій кімнаті й переконалася, що перевірила все. Усі ознаки смерті були навіч. Тож хиба була не в ній. А де ж тоді?

Рита заплющила очі, щоб краще зосередитися. У неї за плечима були десятки років сестринського досвіду, але цим її знання не обмежувалися. Довгими вечорами вона штудіювала книжки з хірургії, вивчила анатомічну будову тіла, оволоділа мистецтвом приготування ліків. Завдяки її практичному досвіду ці запаси знань перетворилися на глибоке джерело розуміння. Тепер вона дозволила цьому вечірньому досвіду зайняти своє місце серед інших її знань. Рита не гналася за поясненнями і не намагалася натужно поєднати думки. Вона просто чекала, з усе більшим занепокоєнням і збудженням, поки висновок, який ще тільки формувався у глибинах її розуму, вийде на поверхню.

Законів життя та смерті — принаймні у тому вигляді, в якому Рита їх знала — було недостатньо. Життя та смерть мали більше таємниць, ніж відомо медицині.

Двері прочинилися, ваблячи її до пізнання.

І знову Рита засумувала за Богом. Вона ділилася з ним усім. Із дитинства зверталася до нього з будь-яким питанням, сумнівом, задоволенням і тріумфом. Він супроводжував її міркування і був незмінним напарником у діях. Але Господь зник. Їй самій належало в усьому розібратися.

Що ж із цим робити?

Вона прислухалася. Дихання дівчинки. Дихання чоловіка. Дихання річки.

Річка… З цього й треба починати.

Рита зашнурувала чоботи і застібнула на всі ґудзики пальто. Вона навпомацки пошукала щось у сумці — то виявилася невеличка бляшана коробочка, — поклала її до кишені й тихенько вислизнула надвір. Навколо світла ліхтаря простягалася безмежна темрява, та їй вдалося натрапити на край доріжки. Вона зійшла з неї просто у траву. Керуючись скоріш відчуттям, аніж зором, попрямувала до річкового берега. Холодне повітря проникало крізь ґудзикові петлі та петлі її шалика. Вона крокувала в оточенні теплої пари власного дихання і відчувала, як та вільгою лягає на її обличчя.

Ось на траві й човен, перевернутий дороги дриґом. Вона зняла рукавичку й обережно помацала розтрощені краї деревини; аж тут натрапила на ціле місце — туди й спрямувала світло ліхтаря.

Витягла коробочку з кишені й затиснула її в зубах, поки, незважаючи на холод, збирала у жмуток поділ спідниці й запинала його в ту ж кишеню — щоб присісти, не замочивши плаття. Перед нею виблискувала темним ріка. Вона нахилилася і простягла руку вниз, поки не відчула між пальцями її роздратоване щипання. Добре. Відкривши бляшанку, витягла звідти флакончик зі скла та металу. Навпомацки занурила його в зимну воду і почала рахувати. Потім підвелася і з усією обережністю, на яку були здатні її закляклі пальці, поклала пробірку у футляр. І, навіть не розправивши сукню, якомога швидше попрямувала до шинку.

У прочанській кімнаті вона піднесла флакончик ближче до ліхтаря, щоб роздивитися вміст, а потім витягла з сумки олівець і блокнот. Занотувала температуру води.

Небагато. Але то був тільки початок.

Вона витягла дитину з ліжка, сама сіла в крісло, а дівчинку обережно вмостила в себе на колінах. Маленька голівонька похилилась і притулилася до її грудей. «Я не спатиму сьогодні», — думала вона, вкриваючи себе та дитину ковдрами. Не тепер, після подій цієї ночі. Не у цьому кріслі.

Поки вона готувалася не спати цілу ніч, зі сверблячими очима та болючою спиною, їй пригадалася її тезка. Свята Маргарита, яка присвятила своє дівоцтво Господові і була так рішуче налаштована не виходити заміж, що прийняла біль тортур, аби не взяти шлюб. Вона вважалася покровителькою вагітних жінок і родива. Коли Рита в монастирському дитинстві прала брудні закривавлені простирадла та накривала тіла тих жінок, що померли в пологах, тішилася думкою про те, що її майбутнє — стати нареченою Господа. Їх ніколи не розлучить дитина, що вилізе з її живота. Господь покинув Риту, та її відданість дівоцтву була непохитною.

Жінка заплющила очі. Руками обвила дитину, що спала, привалившись до неї всією вагою. Рита відчувала підйом і спад її дихання та підлаштовувала під нього своє так, щоб, коли дівчинка наповнювала легені, вона видихала б; а коли дитина випускала повітря, її груди наповнювалися ним. Жінку захопило незрозуміле задоволення; в дрімоті вона намагалася розпізнати та назвати його, але не могла.

У темряві до неї повільно прийшла думка.

Якщо вона не має стосунку до цього чоловіка. Якщо ніхто на неї не претендує. Вона могла б бути моєю…

Але навіть до того, як Рита змогла спіймати цю думку, її розум заповнив безкінечний тихий голос річки. Він відштовхнув її від твердого ґрунту яви та підхопив потоком ночі, де вона, не розуміючи, що відбувається, повільно плила… плила… у темне море сну.

Утім, спали далеко не всі. Пиякам й оповідачам, щоб опинитися у своїх ліжках, треба було трохи прогулятися. Один із них, вийшовши з «Лебедя», повернув від річки й пішов навпростець дві милі через поля до стайні, де спав разом із кіньми. Він шкодував про те, що там на нього ніхто не чекає, що йому не буде кого розтовкти і вигукнути: «Не повіриш, що тільки-но сталося!» Він уявив, як розкаже коням, що бачив сьогодні ввечері, уявив їхні великі недовірливі очі. Йому подумалося, що вони відкажуть: «Та ну», А ще: «Гарний жарт. Треба запам'ятати». Але не коням хотів він розповісти про це; історія була надто чудовою, щоб розбазарити її на тварин. Він зійшов із прямої дороги і повернув до котеджів біля полів Гартіна, де мешкав його двоюрідний брат.

Постукав.

Ніхто не відповів, тож історія змусила його постукати ще раз, цього разу щиро грюкнувши кулаком.

У котеджі поруч підняли раму вікна і якась жінка випростала голову в нічному очіпку — зробити йому зауваження.

— Чекай! — скрикнув він. — Притримай язика, поки не дізнаєшся, що я маю тобі розповісти!

— Це ти, Фреде Гівінсе? — вона вдивлялася у тому напрямку, звідки було чути голос. — Пияцькі побрехеньки! — забуркотіла жінка. — Хіба я не наслухалася їх на все життя наперед?

— Я не п'яний! — образився він. — Дивись! Я можу пройти по прямій, бачиш?

Він із удаваною легкістю зробив крок.

— Ніби це щось доводить! — розсміялася вона у темряву. — Коли темно, будь-який п'яничка може ходити рівно!

Їхню суперечку урвав його брат, що нарешті відчинив двері.

— Фредеріку? Що, в біса, сталося?

Просто, без усіляких прикрас, Фред розповів про те, що сталося в «Лебеді».

Сусідку, що досі стирчала з вікна, також долучили до розповіді: спочатку вона слухала знехочу, аж потім повернулася і погукала:

— Ходи сюди, Вілфреде. Послухай-но!

Незабаром дітей Фредового двоюрідного брата підняти з ліжечок, та й сусідів із усіх боків також розбурхали.

— То яка ж вона, та дівчинка?

Він описав її шкіру, бліду, як глазурований кухлик на кухонному підвіконні його бабусі; розповів про волосся, що звисало неживою завісою, а мокрим було того само кольору, що й сухим.

— А якого кольору в неї очі?

— Блакитні… Принаймні блакитнуваті. Або сірі.

— А скільки їй років?

Він знизав плечима. Звідки було йому таке знати?

— Як на мій погляд, їй десь приблизно… ось стільки, — він показав на пальцях.

— Тож десь чотири? Як гадаєш?

Жінки обговорили це й погодилися. Приблизно чотири.

— А як її звати, ту дівчинку?

І знову він не знав, що відповісти. Кому могло спасти на думку, що історії потрібні такі подробиці, на які він узагалі не звертав уваги, коли все відбувалося?

— Не знаю. Ніхто її не питав.

— Ніхто не спитав, як її звати! — обурилися жінки.

— Вона була сонною. Марго та Рита сказали дати їй поспати. Але її батька звати Донт. Генрі Донт. Ми знайшли картку у нього в кишені. Він фотограф.

— Тож він таки її батько?

— Ну, мені так здалося… А ви б що подумали? Це ж він її приніс. Вони з'явилися разом.

— Може, він лише фотографував її..

— І вони обоє мало не втопилися під час фотографування? Як ти собі це уявляєш?

Між вікнами зчинився звичайний гамір розмови: історію обговорювали, виявляли відсутні факти й одразу намагалися їх додумати… Фред відчув, ніби його позбавили власної історії, відчув, як вона вислизає з-під його влади і неочікувано змінюється. Вона стала схожа на живу істоту, яку він спіймав, але не зміг приручити; тепер вона обірвала повідець і не належала нікому.

Він раптом зрозумів, що до нього звертаються настирливим шепотінням:

— Фреде!

Жінка з сусіднього будинку підманювала його до вікна на нижньому поверсі. Коли він підійшов, вона нахилилася — у руці свічка, жовте волосся розтріпалося з-під очіпка.

— Яка дівчинка на вигляд?

Він знову завів про білу шкіру та невиразне волосся, та жінка похитала головою.

— Мені цікаво, на кого вона схожа? Схожа на того чоловіка?

— Враховуючи його теперішній стан, гадаю, ніхто в світі на нього не схожий.

— У нього таке саме волосся? М'яке та мишачого кольору?

— У нього воно темне і схоже на дріт.

— Ах! — жінка кивнула зі значенням і, не зводячи з Фреда очей, застигла в драматичній паузі.

— Чи не нагадала вона тобі когось?

— Дивно, що ти спитала… Було в мене відчуття, що вона когось мені нагадує, тільки й гадки не маю, кого саме.

— Чи це не?.. — вона підсунулася ближче і прошепотіла ім'я просто йому у вухо.

Він відсахнувся від неї з великими очима та відкритим ротом.

— Ох, — тільки й вимовив.

Вона поглянула на нього.

— Їй зараз було б саме чотири, правда?

— Так, але…

— Поки що притримай язика, — попередила вона. — Я ще це обміркую. Дам їм знати вранці.

Тоді Фреда покликали інші. Як же чоловік, дівчинка та фотокамера помістилися у такий човник, щоб він міг пройти Греблю Диявола? Він пояснив, що камери там не було. То як же вони здогадалися, що той чолов'яга — фотограф, якщо при ньому немає камери? Завдяки вмісту його кишень. То що ж було у них?

Він здався перед попитом і знову й знову розповідав цю історію: вдруге додав більше подробиць, втретє відповідав на запитання ще до того, як вони виникали, а вчетверте повідав її саме так, як треба. Викинув із голови ідею, вкладену туди сусідкою з жовтим волоссям. Нарешті, за годину, змерзши до кісток, Фред пішов.

У стайні він ще раз пошепки розповів цю історію коням. Вони розплющили очі та, не дивуючись, прослухали початок. Поки він добрався до середини, коні вже повернулися до сну, а під кінець те саме зробив і він.

Там, за будинком його двоюрідного брата, була повітка, наполовину прихована чагарником. За нею заворушилася купка старих лахів, увінчана капелюхом, і виявилася чоловіком, хоч і дуже замурзаним. Він із зусиллям підвівся на ноги. Дочекався, щоб Фредерік Гівінс звільнив дорогу, а потім вирушив сам. До ріки.

Коли Овен Олбрайт йшов униз течією до свого зручного будинку, який придбав у Келмскоті після повернення із прибуткових морських пригод, він не відчував холоду. Зазвичай під час прогулянки додому з «Лебедя» чоловік шкодував. Шкодував, що суглоби так сильно болять, що так багато випив, що найкраща частина життя вже позаду, а попереду тільки хвороби, біль і поступовий занепад, допоки зрештою він не опуститься в могилу. Втім, ставши свідком одного дива, Овен тепер убачав дива всюди: темне нічне небо, на яке його старечі очі не звертали уваги тисячі разів до сьогоднішнього вечора, тепер розгорнулося над головою величезністю одвічної таємниці. Він зупинився, щоб Помилуватися. Річка плюскала та бриніла, наче срібло об кришталь; цей звук проник у його вуха і зрезонував із тими закапелками розуму, про існування яких він навіть не здогадувався. Нахилив голову, щоб подивитися на воду. Вперше за все життя, проведене біля річки, він помітив — справді помітив, — що під безмісячним небом ріка сама собою виграє ртутним світлом. Світлом, яке також є темрявою; темрявою, що водночас є світлом.

До нього прийшли одразу декілька думок, про які він завжди знав, але поховав їх під життєвою рутиною: що сумував за батьком, який помер більше як шістдесят років тому, коли Овен був хлопчиськом; що йому пощастило в житті та є за що бути вдячним; що жінка, яка чекала на нього вдома у ліжку, — добра та любляча душа. А ще: що його коліна боліли не так сильно, як завжди, а у грудях він відчував нестриманість, що нагадала йому, як це — бути молодим.

Удома, навіть не роздягнувшись, Овен почав трясти місіс Коннор за плече.

— Навіть не думай, про що ти там собі думаєш, — забурчала вона. — І не треба впускати всередину холод.

— Слухай! — сказав він їй. — Тільки послухай!

І з нього виплеснулася історія про дівчинку та незнайомця, мертвих і живих.

— Чого ти там нажлуктився? — поцікавилася вона.

— Майже як скло.

І він повторив їй історію, бо вона одразу не збагнула її.

Місіс Коннор підвелася, щоб краще його бачити. І ось він, чоловік, на якого вона працювала тридцять років і двадцять дев'ять років ділила з ним ліжко, — вдягнений, виструнчений, а з нього ллється потік слів. Жінка не могла нічого з того второпати. Навіть коли він перестав говорити і вкляк там, ніби зачарований.

Вона вилізла з ліжка, щоб допомогти йому стягнути одежу. Йому не вперше було напиватися так, щоб бути не в змозі впоратися з власними ґудзиками. Проте він не хитався, не завалювався на неї, а поки вона розстібала його порти, виявила в ньому таку жвавість, на яку навряд чи був здатен захмелілий чоловік.

— Подивися на себе, — докоряла йому.

Аж тут він обійняв її і поцілував так, як було на початку їхніх стосунків. Вони покотились і звалилися у ліжко, і коли все скінчилося, замість того, щоб відвернутись і захропіти, Овен обвив її руками й поцілував волосся:

— Виходь за мене, місіс Коннор.

Вона розсміялася.

— Який ґедзь тебе вкусив, містере Олбрайте?

Він поцілував її у щоку, і вона відчула усмішку в його цілунку.

Жінка вже майже заснула, коли Овен знову заговорив.

— Я бачив це на власні очі. Це я тримав свічку. Вона була мертва. І ось за хвилину — жива!

Вона відчула його дихання. П'яним він не був. Імовірніше, божевільним.

Вони поснули.

Джонатан, усе ще вдягнений, чекав, поки «Лебідь» затихне. Він вийшов із кімнати нагорі й спустився зовнішніми сходами. Для такої погоди він одягнувся поганенько, та йому було байдуже на те. Його гріла історія, яку ніс у серці. Він пішов протилежним, ніж Овен Олбрайт, шляхом, повернув проти течії і рушив уздовж берега. Його голова бриніла від ідей, тож Джонатан швидко крокував, щоб поділитися ними з людиною, якій точно захочеться дізнатися геть усе про це.

Дійшовши до обійстя священника у Баскоті, загрюкав у двері. Там не відповіли, тож він грюкнув ще раз, і ще, допоки не став гупати без упину, не зважаючи на пізній час.

Двері прочинилися.

— Священник! — заволав Джонатан. — Мені треба поговорити зі священником!

— Але ж, Джонатане, — промовив той, хто відчинив двері — чоловік, одягнений у халат і нічний ковпак, — це ж я.

Чоловік стягнув ковпак і продемонстрував копицю посивілого волосся.

— Ох. Тепер я вас упізнав.

— Хтось помирає, Джонатане? Твій батько? Ти прийшов, щоб привести мене до нього?

— Ні!

І Джонатан, який хотів пояснити, що причина його приходу дуже далека від цієї версії, раптом із поспіху зашпортався в словах, тож єдине, що зрозумів священник — ніхто не помер.

Сонним голосом він перервав хлопця:

— Не можна без причини витягати людей із ліжка, Джонатане. До того ж хлопцеві не варто вештатись у таку ніч — надто холодно. Тобі потрібно бути в ліжку. Іди додому.

— Але ж, отче, це ж та сама історія! Знову те саме! Як із Ісусом!

Священник побачив, що обличчя гостя побіліло від холоду. Його закочені очі сльозили, і сльози замерзали на щоках. Обличчя світилося від радості бачити священника, а язик, що завжди був завеликим для рота, так, що часом ставав на заваді словам, висолопився на нижню губу. Дивлячись на нього, чоловік пригадав, що Джонатан, попри всі свої добрі якості, був нездатний попіклуватися сам про себе. Він широко відчинив двері й запросив хлопця всередину.

У кухні священник нагрів у каструльці молока і поставив перед гостем окраєць хліба. Джонатан пив і їв — цьому жодне диво не завадить, — а потім знову переповів історію. Про дитину, що була мертвою й ожила.

Священник слухав. Він поставив декілька питань: «Коли ти вирішив прийти сюди, ти спав у ліжку?.. Ні?.. Що ж, тоді, може, це батько чи містер Олбрайт розповів тобі історію про цю дитину в шинку?» Коли священник переконався, що ця подія — надзвичайна і неможлива, якою її й описав Джонатан, — мала певне підґрунтя у тому, що відбувалося насправді, й не була ані сном хлопця, ані побрехенькою, яку тому розповів якийсь пияк, він кивнув.

— Що ж, насправді та дівчинка взагалі не була мертвою. Та всі думали інакше.

Джонатан затрусив головою.

— Я впіймав її. Я тримав її. Я торкнувся її ока.

І він жестами показав, як ловив важку ношу, як тримав дитину, і як ніжно торкався очка пальцем.

— Людина може здаватися мертвою, якщо з нею сталося щось жахливе. Буває. На вигляд — мертва, але насправді перебуває у стані такого собі сну.

— Як Білосніжка? Я поцілував її. Може, це її розбудило?

— Це ж тільки казка, Джонатане.

Джонатан задумався.

— Тоді як же Ісус?

Священник насупився, і йому забракло слів.

— Вона була мертва, — додав хлопець. — І Рита так думала.

То був сюрприз. Рита була найбільш виваженою з відомих священникові людей.

Джонатан зібрав хлібні крихти і проковтнув їх.

Священник піднявся. Це було для нього занадто.

— Уже пізно й холодно. Ночуй тут, добре? Ось ковдра, на цьому кріслі. Ти надто виснажений.

Та Джонатанові було потрібно дещо інше.

— Зі мною все добре, отче. Та все-таки, це ж як в Ісуса, так?

Священникові подумалося, що, можливо, його ліжко ще не зовсім прохололо. Він кивнув.

— У тому вигляді, як ти щойно розповів мені, Джонатане, так. Паралелей тут не уникнути. Утім, не будемо сушити собі голову вночі.

Джонатан вишкірився.

— Я перший розповів вам цю історію.

— Я цього не забуду. Вперше я почув про це від тебе.

Джонатан вдоволено вмостився у кухонному кріслі, і його очі почали соловіти.

Священник утомлено піднявся сходами до себе у спальню. Улітку він був іншою людиною, активною й енергійною, і здавався на десяток років молодшим, та взимку, коли небеса темніли, він нишкнув, і до грудня геть виснажувався. Коли добирався до ліжка, то одразу провалювався в сон; коли ж пробуджувався, покидав ці темні глибини, то чомусь щоразу був невиспаний.

Священник не знав, що саме, та щось дивне скоїлося сьогодні ввечері в редкотському «Лебеді». Він обміркує це завтра. Заліз у ліжко з думкою про те, що в червні у цей час уже світатиме. Утім, попереду було ще багато годин зимової темряви.

— Нехай із дитиною — якщо там є дитина — все буде добре, — помолився він. — І нехай скоріше настане весна.

І заснув.

Притискаючи до себе пошарпаний кожух, ніби він і справді міг надати бодай якийсь захист від негоди, волоцюга йшов стежкою до ріки. Історія, яку почув, мала для нього запах грошей. І волоцюга знав того, хто захоче її купити. Стежка була не вельми безпечною: на ній виступали камінці, здатні зіграти підлий жарт із чобітьми навіть тверезої людини; а там, де рівно, було слизько. Коли він шпортався, що траплялося раз-по-раз, то виставляв уперед руки, щоб відновити рівновагу, і це чудом вдавалося. Можливо, у цій темряві були якісь добрі духи, які підхоплювали його під змерзлі руки і вберігали від небезпеки. Ця думка лоскотала розум і змусила волоцюгу порснути. Він ще трохи прочвалав, та відчув сильну спрагу. Язик був обкладений і смердів, наче здохла три дні тому миша. Тому він зупинився, щоб ковтнути з пляшки, яку витягнув із кишені, а потім почвалав собі далі.

Дійшовши до ріки, повернув угору за течією. У темряві не було жодних берегових орієнтирів, та він приблизно уявляв, що перебуває поблизу острова Бренді. Дістався знайомого місця.

Назва острова Бренді відносно нова. У давнину то був просто Острів, й іншої назви було не треба, бо ніхто туди не ходив і дивитися там було ні на що. Але коли у Редкот Лоджі з'явилися нові люди — спочатку містер Вон, а згодом його молода дружина, — однією з перших зроблених ними змін стало будівництво винокурні та заводу з виробництва сірчаної кислоти. Це й дало назву цьому місцю. Акри ріллі, що належали містерові Вону, перетворилися на поля цукрового буряку, а ще проклали вузькоколійку, щоб доставляти на острів буряк, а звідти вивозити бренді. На острові Бренді є чимало роботи, пов'язаної з виготовленням міцного алкоголю. Чи, скоріш, було. Щось там сталося. Чи то бренді виявилося поганим, чи винокурня малопродуктивною, а чи містер Вон втратив цікавість… Але назва залишилася. Будівлі були на місці, хоч устаткування й законсервоване, колії досі добігали краю берега, але переправу розібрали, тож тепер ящики з тим жахливим бренді, що деренчали на рейках, завершили б свій шлях на дні ріки.

Що ж робити? Він спочатку думав, що просто стане на березі й горлатиме, але тепер, коли дістався до місця, зрозумів усю безглуздість цього. Аж тут — це ж треба! — побачив невеличкий гребний човник, прип'ятий до берега — маленький, саме такий, у якому може гребти жінка, і саме тоді, коли йому потрібно. Він привітав себе з такою удачею — сьогодні ввечері боги були на його боці.

Волоцюга втиснувся у човник. Хоч той небезпечно хитався під ним, він був надто п'яний, щоб панікувати, і надто звичним до річки, щоб перекинутися. Нарешті вмостився. Руки машинально завеслували, поки він не від чув, що устромився у протилежний берег. То був не причал, але нічого. Він видерся з човника, замочивши ноги по коліна. Видряпався схилом і попрямував своєю дорогою. У центрі острова височіла триповерхова винокурня. На схід від неї — сірчаний завод. За ним був склад. Він намагався ступати нечутно, та все-таки це не вдалося. Коли чобіт на щось наткнувся і волоцюга зашпортався, нізвідки з'явилася рука і стиснулася навколо шиї, притискаючи його до землі. П'ять пальців міцно давили на сухожилля.

— Це я! — захекано прохрипів він. — Це ж я!

Пальці послабилися. Жодного слова не прозвучало, та він поплентався на звук за тим чоловіком. Дійшли до складу.

Вікон там немає, і повітря всередині було аж надто пахучим. Дріжджі та фрукти, міцна солодкість із гіркавим присмаком — таке густе, що лиш вдихнеш, як одразу захочеш проковтнути, щоб якось позбутися. Освітлені жарівкою пляшки, мідні посудини і барильця навалені абияк. Це було зовсім не схоже на сучасне промислове обладнання, як колись на винокурні. Утім, увесь цей мотлох склепали з украдених звідти запчастин і з тією ж метою — для виробництва алкоголю.

Чоловік не дуже турбувався роздивлятися свого гостя, а натомість умостився на табуреті, звідки його струнка худорлява фігура темним силуетом вимальовувалася на тлі світла жарівки. Не обертаючись, він зосередився на запаленні люльки, що стирчала з-під низько опущених крис капелюха.

Коли чоловікові це вдалося, він посмоктав люльку. Тільки після того, як видихнув, додавши нотку дешевого тютюну до загального смороду, заговорив:

— Хто бачив, як ти прийшов?

— Ніхто.

Запанувала тиша.

— Нікого там немає. Надто холодно, — повторив волоцюга.

Чоловік кивнув.

— Розповідай.

— Дівчинка, — промовив волоцюга. — У «Лебеді» в Редкоті.

— І що з нею?

— Хтось витяг її з річки сьогодні ввечері. Кажуть, вона була мертва.

Пауза.

— То й що?

— Вона жива.

На цих словах чоловік повернув обличчя, втім, його так само не було видно.

— Жива? Чи мертва? Або так, або інакше.

— Вона була мертва. Але тепер жива.

Чоловік похитав головою і категорично промовив:

— Тобі примарилось. Або ти надто багато випив.

— Це те, що вони кажуть. Я прибув, щоб розповісти тобі, що говорять. Вони витягли її з річки мертвою, але тепер вона знову жива. У «Лебеді».

Чоловік втупився очима в жарівку. Гонець чекав якоїсь подальшої реакції, але за хвилину зрозумів, що її не буде.

— Невеличкий жест вдячності… За всі мої поневіряння. Надворі так холодно…

Чоловік щось пробурчав. Підвівся, і на стіну впала темна мерехтлива тінь. Він простяг руку в темряву і витяг невеличку закорковану пляшку. Передав волоцюзі, який сховав її до кишені, торкнувся крисів свого капелюха й пішов геть.

Там, у «Лебеді», склубочившись біля виступу димаря, що досі пашів теплом, спала кішка. Під її повіками мерехтіли котячі сни, що здалися б нам навіть більш бентежними, ніж ті образи, які вигадує вночі людський мозок. Її вушко сіпнулось, і сон одразу ж відлетів. Один звук — майже нечутний звук, із яким приминається під кроками трава, — а вона вже підскочила на всі чотири лапи. Швидко й нечутно перетнула кімнату і застрибнула на підвіконня. Котячий зір із легкістю бачив усе в темряві.

Розмита фігура у задовгому кожусі та низько насунутому капелюсі крадькома з'явилася з заднього двору шинку, прослизнула вздовж стіни, пройшла повз вікно і зупинилася перед дверима. Почувся тихий тріск, коли чоловік нишком торкнувся ручки. Засув надійно захищав двері. Деінде, може, було б і не зачинено, але ж шинок, у якому так багато барил чистої спокуси, вночі має бути замкнений. Тож чоловік повернувся до вікна. Не знаючи, що за ним спостерігають, він обмацував віконну раму. Фіаско. Марго не дурепа. Вона була жінкою такого розуму, що не забувала не тільки повернути ключ у замку після закриття, але й щоліта наново шпаклювати вікна, вчасно фарбувати, щоб рами не погнили, та вставляти розбиті шибки. З-під низьких крисів капелюха почулося роздратоване пхекання. Чоловік зупинився і в його очах промайнула думка. Але це тривало недовго. Бо надто холодно було, щоб думка затрималася. Він обернувся й елегантно покрокував геть. Попри темряву, точно знав, куди ступати, уникав колій, обминав каменюки, натрапив на міст, перейшов його, а на іншому боці зійшов зі стежки і розчинився серед дерев.

Тривалий час по тому, як непроханий гість зник із поля зору, кішка слідкувала за ним на слух. Ковзання гілочки по вовняному кожуху, дотик підошов до промерзлої землі, пурхання потривожених лісових мешканців… аж поки, зрештою, нічого.

Отже, після цієї неможливої події та першої години збентеження і здивування з «Лебедя» у різні боки розійшлися люди. Почалися перші оповіді. Та, врешті-решт, коли ще було темно, усі ці люди опинились у своїх ліжках, й історія, немов осад, відстоювалась у голові кожного з них — свідків, оповідачів, слухачів. Єдиний, хто не спав — сама дитина, яка, перебуваючи у серці історії, легенько вдихала та видихала, і вдивлялась у темряву, слухаючи звук ріки, що стрімголов текла повз.

Притоки

На мапі все просто. Наша річка бере початок у Трюзбері Мід і тягнеться двісті тридцять шість миль до Шуберінеса, де впадає в море. Та будь-хто, хто наважиться пройти цим маршрутом чи то в човні, чи то пішки, не може не переконатися, що, фарлонг за фарлонгом, єдність напрямку неочевидна. На цьому шляху сама ріка, здається, не надто зосереджена на досягненні свого місця призначення. Замість цього вона звивається численними петлями, марнуючи час. Зміни часто дражливі. У подорожі річка в різні моменти тримає курс на північ, південь і захід, ніби забуває про свій східний напрямок чи тимчасово відкладає його. В Ештон Кіз вона розпадається на таку величезну кількість маленьких річечок, що кожному будинку в селищі потрібний окремий місток до парадного входу; потім, поблизу Оксфорда, неквапом широко обходить місто. У рукаві у неї приховано ще багато капризних хитрощів: у деяких місцях вона притишується і тече в широкій водоймі, а потім поновлює поспіх і швидкість. У Баскоті роз'єднується на два струмки-близнюки і перетворює видовжений клапоть землі на острів, а потім об'єднує свої води в єдиний потік.

Якщо зрозуміти це з карти важко, то решта ще складніша. Почнімо з того, що ріка, яка завжди тече вперед, поширюється також і вбік. Вона зрошує поля та суходіл на обох берегах. Ріка пробирається в колодязі, й звідти її витягують, щоб прати спіднє та кип'ятити для чаю. Її всотують корені, вона подорожує вгору, від клітини до клітини, на поверхню; ріка міститься у водяному хріні, який кожен знайде у суповій тарілці чи на сирній дошці під час сільського обіду. З чайника чи супової тарілки вона потрапляє до рота, зрошує складні внутрішні біологічні мережі, кожна з яких сама собою — цілий світ, а потім, нарешті, знову вертається у землю разом із вмістом нічної посудини. В іншому місці річкова вода залишається на листях верби, що нахиляється до її поверхні. Потім, коли сходить сонце, краплинка розчиняється в повітрі, там вона непомітно мандрує і може приєднатися до хмари, безкрайнього плавучого озера, поки не проллється дощем. Це подорож Темзи, яку неможливо нанести на малу.

Але ж є ще дещо. На карті ми бачимо лише половину. Річка тепер починається не з джерела, як і історія починається не з першої сторінки. Візьмімо, наприклад, Трюзбері Мід. Пам'ятаєте ту фотографію? Ту саму, яку швидко відкинули, бо її зображення не було мальовничим? Звичайнісінький ясен на звичайнісінькому полі — так вони сказали, і саме таким це й видається, але придивіться уважніше. Бачите цю западину в землі, просто біля коренів? Бачите, що тут починається жолобок — неглибокий, вузький і непримітний, що біжить геть від дерева та й із фотографії? Бачите: тут, у заглибленні, щось відбиває світло і здається нерівними уламками срібла в сірій тіні багнистого ґрунту? Ті яскраві плями — то вода, що вперше бачить сонячне світло на своєму дуже довгому шляху. Вона виходить із-під землі, де просто під нашими ногами, у розламах і пустотах скельної породи, у печерах, тріщинах і протоках існують водні артерії — такі ж численні, звивчасті та кружні, як і на поверхні. Початок Темзи — насправді не початок. Або принаймні він здається початком тільки нам.

Насправді, може, Трюзбері Мід і не місце початку. Дехто каже, що це не те місце. Той самий навіть-не-початок розташований не там, а в іншій місцині під назвою Сім Джерел, де бере початок Черн — річка, що зливається з Темзою біля Кріклейда. То хто ж має рацію? Темза, яка прямує на північ, південь, схід і захід, і врешті тече у східному напрямку, яка просочується то в один, то в інший бік, яка випаровується у хмари, коли звивається до моря, більше асоціюється з рухом, аніж із початком. Якщо вже в неї є джерело, то воно розташоване в темному, недоступному місці. Краще вже досліджувати, куди вона тече, ніж де бере початок.

Ах, притоки! Ось до чого я все це вела. Черн, Кі, Рей, Коли, Ліч і Коул: у верхів'ях Темзи саме ці потоки та струмочки ринуть із інших місць, щоб додати до неї свій об'єм і рушійну силу. І притоки вже от-от приєднаються до цієї історії. Ми можемо у цю тиху годину перед світанком залишити у спокої цю річку та цю довгу ніч і піти уздовж приток, щоб дізнатися не про їхні початки, таємничі та невідомі, а про щось значно простіше — що вони робили вчора.

Що ти про це думаєш?

За день до того, як з'явилося дитя, о пів на четверту по обіді, у фермерському домі в Келмскоті з дверей кухні поспіхом вийшла жінка і попрямувала через двір до клуні. Й світлі кучерики були охайно заправлені під чепець, блакитна сукня проста, як і належить роботящій дружині фермера, та оздоблена так, щоб це свідчило: в душі вона й досі молода. Жінка мала розхитану ходу: через крок припадала на ліву ногу. Втім, її це не сповільнювало. Так само не перешкоджала їй пов'язка, яка прикривала праве око. Вона була пошита з тієї ж блакитної матерії, що й сукня, і трималася завдяки білій стрічці.

Жінка підійшла до клуні. Там смерділо залізом і кров'ю. Усередині був чоловік, який стояв спиною до неї. Він був міцної статури, нетипово високий, мав широкі плечі та схоже на дріт темне волосся. Коли вона поклала руку на одвірок, чоловік кинув на землю заплямований червоним одяг і потягнувся по гострильний камінь. Жінка почула дзвінке вжикання, коли він почав гострити своє лезо. Біля його ніг лежав рядочок акуратно викладених туш — п'ятачок до хвостика, — з них витікала кров і збиралась у вибоїнах на підлозі.

— Любий…

Чоловік обернувся. Смаглявого кольору шкіри він набув не завдяки пожиттєвій праці на свіжому повітрі під англійським сонцем — це, скоріш, було зумовлено його народженням на іншому континенті. Побачивши дружину, карі очі чоловіка засвітилися, і він усміхнувся.

— Обережно з подолом, Бесс, — у її бік попрямував струмочок крові. — Ти ще й хороші черевички взула. Я тут уже майже закінчив, дуже скоро зайду в дім.

Тоді він побачив вираз її обличчя, і дует каменю та ножа припинив свою верескливу пісню.

— Що сталося?

Попри величезну різницю між їхніми двома обличчями, зараз одна-єдина емоція визначала їхній вираз.

— Хтось із дітей?

Вона кивнула.

— Робін.

Первісток. Він спав із лиця.

— Що цього разу?

— Цей лист…

Він кинув погляд на її руки. Вона тримала не згорнутий аркуш, а стосик розірваних шматочків.

— Це Сьюзі знайшла. Коли Робін востаннє приїжджав, то приніс їй зашити свою куртку. Ти ж знаєш, яка вона витончена майстриня голки, дарма що їй тільки дванадцять. Ще й куртка така гарна, боюся навіть подумати, скільки коштує. Вона каже, що там, у рукаві, був величезний проріз, хоча зараз цього й не видно. Їй знадобилося розпороти шов у кишені, щоб добути нитку потрібного кольору. І коли вона вже зібралася це робити, то знайшла цей розірваний на шматки лист. Я саме зайшла до вітальні, коли Сьюзі складала його, ніби якусь головоломку.

— Покажи, — попросив він і трохи підняв її спідницю, щоб уберегти від крові, коли вони крокували до виступу, що тягнувся вздовж однієї зі стін. Вона виклала клаптики.

— «…плата», — прочитала вголос, легенько торкаючись папірця. Руки в неї були натруджені. Жодних перстнів, окрім обручки, вона не носила, і мала охайні коротко підстрижені нігті.

— «Любов», — прочитав собі й він, не торкаючись клаптика паперу, бо на пальцях і під нігтями в нього була кров.

— «…в кінці…». Що там, у кінці, ти можеш уявити, Роберте?

— І гадки не маю… Як вийшло, що цей лист став такий пошматований?

— Може, це Робін його порвав? Отримав цього листа, і він йому не сподобався?

— Спробуй скласти шматочки ось так, — запропонував чоловік.

Але ні, ті два не підходили один до одного.

— Це жіночий почерк.

— А який красивий. Мої літери зовсім не такі виведені, як ці.

— У тебе дуже добре виходить, люба.

— Дивись-но, як рівно вона пише. Жодної ляпки. У неї майже такий же красивий почерк, як і в тебе, а ти ж багато років провів за партою. Що ти про це думаєш, Роберте?

Деякий час він мовчки вдивлявся.

— Марно намагатися відтворити ціле. У нас тут лише фрагменти. Краще спробуємо інакше…

Вони почали пересувати клапті, її спритні руки рухалися під його керівництвом, і їм вдалося розподілити шматки на три групи. Перша складалася з тих шматочків, що були надто дрібними для читання та містили половинки слів, артиклі, прийменники або ж часточку берегів. Вони відклали їх убік.

Другий набір містив фрази, які вони прочитали вголос.

«Любов»

«цілковито без»

«дитина незабаром повністю»

«допомоги ні від кого, крім тебе»

«плата»

«більше чекати»

«батько моєї»

«в кінці»

Останнім був набір клаптиків, на яких написано одне й те саме слово:

«Еліс»

«Еліс»

«Еліс»

Роберт Армстронг повернувся до дружини, і вона також подивилася на нього. Погляд її блакитних очей був стурбованим, та й його — похмурий.

— Скажи мені, люба, — промовив він. — Що ти про це думаєш?

— Уся справа у цьому Еліс. Спочатку я подумала, що то її ім'я, тієї, хто написав листа. Але ж людині, що пише послання, не треба так часто називати своє ім'я, вона ж бо пише про себе я. Та Еліс — це хтось інший.

— Так.

— Дитина, — помірковано повторила вона. — Батько.

— Так.

— Не можу збагнути… Хіба у Робіна є дитина, Роберте? У нас є онучок? Чому він нам не повідомив? І хто ж ця жінка? Які труднощі примусили її написати цього листа? І чому його так пошматовано? Я боюся…

— Не бійся, Бесс. Яка користь від страху? Припустімо, є дитина. Припустімо, є жінка. Це найстрашніші помилки, які може зробити молодий чоловік від кохання, і якщо вже воно увінчалося дитиною, ми перші їй порадіємо. Нашим серцям достатньо моці, еге ж?

— Але ж чому цей лист наполовину знищено?

— Гадаю, виникли якісь труднощі… Існує не так багато речей, яких не залагодиш любов'ю, а тут її не бракує. Де любов програє, зазвичай досягають мети гроші.

Чоловік твердо дивився у її ліве око. То було гарне блакитне око, і він чекав, поки хвилювання поступиться у ньому місцем упевненості.

— Ти маєш рацію. То що ж робитимемо? Ти з ним поговориш?

— Ні. Поки що ні.

Він повернувся до паперових клаптиків і вказав на один із купки нерозбірливих.

— Що ти думаєш про це?

Вона похитала головою. Розрив ішов по горизонталі просто через середину слова, від'єднуючи вершечки літер від нижньої частини.

— Гадаю, тут написано Бемптон.

— Бемптон? Та це ж за якісь чотири милі звідси!

Армстронг подивився на годинник.

— Тепер надто пізно йти. Тут ще треба прибрати і дати раду цим тушам. Якщо я не покваплюся, стане надто темно, і до того часу мені ще треба нагодувати свиней. Встану рано вранці і спершу піду до Бемптона.

— Гаразд, Роберте.

Вона повернулася, щоб піти.

— Пильнуй поділ!

Зайшовши до будинку, Бесс Армстронг попрямувала до свого бюро. Ключ повертався у замку із зусиллям. Так було повсякчас відтоді, як його відремонтували. Вона пригадала один день, коли Робіну було вісім. Прийшла додому і побачила, що бюро виламане. Усюди були папери, гроші та документи зникли, а Робін схопив її за руку і промовив:

— Я злякав грабіжника. То був грубезний чолов'яга. І дивися, матусю, ось прочинене вікно, крізь нього він і втік.

Роберт одразу ж вирушив на пошуки того чоловіка, але вона не пішла з ним. Замість того торкнулася пов'язки на оці й пересунула її праворуч, прикривши здорове око і відкривши друге — воно дивилося вбік і бачило те, що не видно було звичайному оку. Бесс взяла сина за плечі й спробувала поглянути на нього своїм зрячим оком. Коли Армстронг повернувся додому, не знайшовши й сліду грубезного грабіжника, вона сказала:

— Я й не сподівалася, що ти щось знайдеш, бо того чоловіка не існує. Справжній грабіжник — Робін.

— Ні! — заперечував Армстронг.

— То був Робін. Надто вже задоволений він вигаданою історією. Це Робін.

— Я не вірю.

Вони так і не змогли дійти згоди, тож поховали цю суперечку під вантажем численних днів. Утім, щоразу, повертаючи ключ у замку, вона про це пригадувала.

Жінка склала аркуш паперу конвертиком і поклала всередину всі нерозбірливі шматочки. Потім відправила туди ж клаптики з фразами. Над останніми трьома папірцями вона застигла, вагаючись, не впевнена, чи варто їх туди класти. Нарешті опустила їх у конверт, примовляючи услід кожному як заклинання:

«Еліс»

«Еліс»

«Еліс»

Вона витягла шухляду бюро, та вже збиралася прибрати складку паперу з очей, аж тут якийсь інстинкт змусив її зупинитися. То був не сам лист. І не спогади про зламаний замок бюро. Щось інше. Відчуття, ніби щось струменить у повітрі.

Жінка спробувала піймати це відчуття за хвоста і дати йому назву. Майже в останню мить, та їй вдалося його вхопити, бо вона почула, як її голос промовляє в порожній кімнаті:

— Щось має статися.

Надворі Роберт Армстронг закінчив гострити ножа. Він покликав другого та третього сина, і разом вони підвісили туші на гаках, щоб кров стекла з них у жолоб. Усі вимили руки в цеберку з дощовою водою, а потім розлили її по підлозі, щоб розмити кров із місця заклання. Наказавши хлопцям відмити підлогу, він пішов годувати свиней. Вони зазвичай робили це разом, але в ті дні, коли йому потрібно було щось обміркувати, чоловік волів робити це наодинці.

Армстронг без зусиль підняв мішки й насипав зерна у корита. Одну свинку він почухав за вухом, іншій потріпав бік — згідно з їхніми персональними вподобаннями. Свині — дивовижні істоти. І хоч більшість людей надто сліпа, щоб це побачити, та вони розумні, і це помітно в їхніх очах. Армстронг був переконаний, що кожна свиня має власний характер, особисті здібності. Коли він обирав поросятко-самицю для розмноження, то зважав не лише на фізичні якості, а й на розум, передбачливість і здоровий глузд: завдяки цьому зі свинки вийде добра мати. Він мав звичку розмовляти зі свинями під час годування, і сьогодні йому також було що сказати кожній із них. «З якого це дива ти така роздратована, Доро?» та «Роки даються взнаки, еге ж, Полл?» Його скарб, свиноматки, усі мали імена. Тим свиням, яких вирощував на заріз, він не давав імен, і називав їх усіх Поросятком. Новій свинці зазвичай обирав таке ім'я, що починалося з тієї ж літери, що й ім'я її матері — так легше було простежити лінію схрещування.

Він пішов до Марти, що мешкала в останньому свинарнику. Вона була черевата і мала опороситися за чотири дні. Він наповнив її корито зерном, а в миску налив води. Вона підвелася з солом'яної постілки і перевальцем пішла до корита, що стояло біля дверей. Там свиня не стала одразу їсти чи пити, а натомість поклала підборіддя на дерев'яну перекладину загорожі й почухалася. Армстронг погладив її по маківці між вухами, і вона задоволено рохнула.

— «Еліс», — задумливо промовив він. Лист увесь цей час не йшов у нього з голови. — Що ти про це думаєш, Марто?

Свиня поглянула на нього сповненими розуміння очима.

— Я й сам не знаю, що думати, — визнав він. — Чи це мій перший онук? А Робін… Що коїться з Робіном?

Він тяжко зітхнув.

Марта якийсь час споглядала його забруднені чоботи, а коли підняла на нього очі, в них майоріла ясна думка.

Він кивнув.

— Ти маєш рацію. Мод знала б. Та Мод тут немає, твоя правда.

Мод, мати Марти, була найкращою свиноматкою, яку він знав. Вона привела у світ чимало численних поросячих виводків, і жодного не загубила. Ба більше — Мод слухала чоловіка так, як ніколи не слухала жодна інша свиня. Вона була терпляча й ніжна, і давала йому змогу висловити все, що було в нього на душі. Коли він ділився радощами про дітей, її очі світилися від задоволення, а коли розповідав про негаразди — Робін, майже всі вони були пов'язані з Робіном, — її очі наповнювалися мудрістю та співчуттям, і чоловік завжди йшов від неї з кращим настроєм. Її доброзичлива та делікатна увага давала йому змогу промовляти свої думки вголос, й іноді це був єдиний спосіб їх віднайти. Дивно, яким затьмареним може бути людський розум, поки не з'явиться правильний слухач, а Мод була саме такою. Без неї він ніколи б не здогадався про певні речі щодо себе та сина. На цьому само місці декілька років тому Армстронг розказав про суперечку з дружиною щодо Робіна та крадіжку з бюро. Коли завершив розповідати Мод цю сумну історію, то побачив її в новому світлі. Помітив те, що начебто знав, та не звертав уваги весь цей час. «Я бачив чоловіка, — сказав Робін. — Я бачив, як у вікні щез його чобіт». Армстронг підсвідомо бачив у людях тільки найкраще, тож без вагань повірив хлопцеві. Але потім, під запитливим поглядом Мод, він пригадав пильне очікування, що супроводжувало цю історію, вже здогадуючись у душі, що воно означало: Робін спостерігав, чи вийшло в нього їх обдурити. Як не боляче було Армстронгові це визнавати, та в цьому випадку Бесс мала слушність.

Коли вони одружилися, Робін мав от-от народитися. Його вклав до її утроби інший чоловік. Роберт свідомо заплющив на це очі. То було нескладно, адже він любив хлопця усім серцем. Був рішуче налаштований побудувати з Бесс сім'ю, причому не розщеплену, а цілісну, тож не міг дозволити жодному її членові лишитися на узбіччі. Любові вистачало всім. Любов тримала їх разом. Та коли він усвідомив, що злодій, який розламав й обнишпорив бюро, був його Робін, то розридався. Мод не зводила з нього очей. Що ж тепер робити? І він знайшов відповідь. Якщо любити хлопця ще дужче, все стане на свої місця. З того дня він захищав Робіна ще несамовитіше, ніж раніше.

Мод споглядала за ним, ніби питаючи: «Справді?»

Спогади про Мод раптом наповнили його очі сльозами. Одна з них впала на товсту шию Марти, повисла на рудій щетинці й скотилась у багнюку.

Армстронг витер вологу з очей рукавом. «Це безглуздо», — вилаяв він сам себе.

Марта впритул дивилася на нього з-під рудих вій.

— Але ж ти також за нею сумуєш.

Йому здалося, що її очі затуманилися.

— Скільки ж часу минуло? — він подумки порахував. — Два роки й три місяці. Багато. Хто ж її забрав, ге? Ти ж була там, Марго. Чому ти не вищала, коли вони вкрали твою матір?

Марта пильно на нього поглянула. Він роздивився вираз її писка, спробував розгадати його, та цього разу йому це не вдалося.

Армстронг саме чухав Марту на прощання, коли вона підняла підборіддя і повернула його у напрямку ріки.

— Що там?

Він сам поглянув у той бік, але не побачив і не почув нічого особливого. Утім, мало щось бути… Роберт і Марта обмінялися поглядами. Він ніколи не бачив такого виразу в її очах, але зміг зіставити його з власними відчуттями, щоб зрозуміти його значення.

— Гадаю, ти маєш рацію, Марго. Щось має статися.

Місіс Вон і річкові гобліни

У куточку ока намистинкою блищала сльоза. Око належало молодій жінці, що лежала на дні човна. Волога скупчилася там, де рожева спідка вічка поєднується із вишуканим хитромудрим устроєм сльозових протоків. Вона тремтіла в такт коливанню човна, але під захистом верхніх і нижніх вій не падала.

— Місіс Вон?

Молода жінка перетнула ріку на веслах, але потім склала їх і дозволила човнику дрейфувати до очеретяної затоки, де вона тепер і перебувала. Коли до неї долинули заклики з берега, річкова імла приглушила їхню настирливість. Слова проникали в одне вухо, виходили з іншого та просочувалися водою, тож звучали ледве голосніше, ніж думки в її голові.

«Місіс Вон… Це я», — подумала Гелена. Утім, прозвучало це як ім'я геть іншої людини. Вона уявила таку собі місіс Вон — із тою в неї не було нічого спільного. Та старша — близько тридцяти чи трохи більше, з обличчям немов із портретів, що висіли в передпокої будинку її чоловіка. Дивно було зараз думати, що лише кілька років тому вона була Геленою Ґревіл. Здавалося, що то було так давно. Про ту дівчину вона думала, немов про добре знану людину, яку ніколи більше не побачить. Гелена Ґревіл зникла назавжди.

— Надто холодно для прогулянок, місіс Вон.

Так, холодно. Гелена Вон могла перелічити різні види холоду. Холод від того, що вийшла надвір без пальта, шапки та рукавичок. Холод у повітрі, що пробирав крізь плаття до кісток, а груди, руки й ноги хапали сироти. Коли вдихаєш зимне повітря, а воно жалить ніздрі й змушує легені тремтіти. І наостанок — холод від ріки. Цей — найповільніший, йому потрібен був час, щоб дістати її крізь товсті дошки човна, але коли це вдалося, він обпікав кінчики лопаток, потилицю, груди, хребет і всі частини тіла, які торкалися деревини. Річка підштовхувала човен, витягуючи цим заколисуванням із неї тепло. Вона заплющила очі.

— Ви там? На бога, дайте відповідь!

Відповідь… Це слово витягло на поверхню спогад. Тітка Еліза говорила про відповідь. «Подумай, перш ніж давати відповідь, — торочила вона, — адже такі можливості з'являються не щодня».

Тітка Еліза була молодшою сестрою батька Гелени. Після сорока вона овдовіла і, не маючи дітей, поселилась у брата та дитини його пізнього шлюбу, щоб дратувати їх і засмучувати, так це бачилося Гелені. Її мати померла, коли Гелена була ще немовлям, тож Еліза була переконана, що племінниця потребує материнського виховання та контролю. Брат Елізи був диваком, якому плювати на дисципліну, тож дівчинку майже ніхто не виховував. Еліза спробувала, та їй не вдалося забрати собі багато влади. Спочатку Гелена скаржилася таткові на тітку, а він, підморгуючи, повідав: «їй більше нема де знайти прихисток, Піратику. Просто кивай і погоджуйся з усім, що вона говорить, а потім роби як собі знаєш. Я завжди так роблю». Стратегія спрацювала. Батько та дочка продовжували жити добрими друзяками, і жодне з них не дозволяло Елізі втручатись у їхні спільні справи на річці та човнярській майстерні.

Одного разу в саду, між закликами стишити крок, тітка Еліза розповіла дівчині багато з того, що вона і так уже знала, оскільки це стосувалося її самої. Вона нагадала Гелені (ніби та могла про це забути), що в неї немає матері. Натякала на поважний вік і слабке здоров'я її батька. Гелена не дуже прислухалась і вела тітку в певному напрямку, а та, поглинена власними словами, дозволяла себе вести. Вони дійшли до ріки й стали гуляти вздовж берега. Гелена вдихала холодне пульсуюче повітря і споглядала, як качки пірнають у бурхливі води. Її плечі смикалися від думки про веслування. Живіт сповнився передчуттям радості від першого ривка весла у воді, від змагання з течією… «Вгору чи вниз? — так завжди казав батько. — Несуттєво, сюди чи туди. Пригоди чекають усюди!»

Тітка Еліза нагадувала Гелені про фінансове становище її батька, яке було навіть жалюгіднішим, ніж його здоров'я, а потім — може, Гелена щось і пропустила, бо подумки веслувала річкою, — заторочила про якогось містера Вона, про його порядність, доброту і про те, що його бізнес процвітає. «Тож якщо ти цього не бажаєш, варто лише про це сказати, і цю справу забудуть раз і назавжди, й жодним словом про неї не згадають. Твій батько доручив мені повідомити про це», — підсумувала тітка Еліза. Усе це спочатку заінтригувало Гелену, але раптом усе стало абсолютно зрозумілим.

— Хто з них містер Вон? — поцікавилася вона.

Тітка Еліза була збентежена.

— Ти ж не раз бачила його… Чому ти така неуважна?

Та для Гелени усі таткові приятелі злилися в одне — старі нудні чоловіки. Жоден із них і близько не був такий цікавий, як татко, і її завжди дивувало, як він може витрачати на них час.

— Містер Вон зараз із батьком?

Вона зірвалася з місця і, пропустивши повз вуха обурення тітки Елізи, помчала до будинку. У саду перестрибнула через зарості папороті й крадькома підібралася під вікно кабінету. Вдершись на цоколь величезної вази та притулившись до підвіконня, вона отримала чудовий вид на кімнату, де її татко курив у компанії іншого джентльмена.

Містер Вон не був ані сивим, ані сизоносим. Тепер вона впізнала у ньому усміхненого молодого чоловіка, з яким її татко засиджувався допізна за чаркою та сигарою. Коли Гелена лягала спати, їй було чути, як вони регочуть. Вона раділа, що є кому розрадити татка вечорами. У містера Вона були карі очі та брунатні волосся й борода. До того ж він виділявся й вимовою. Говорив зазвичай як і будь-який інший англієць, та інколи промовляв щось цілком незнайоме. Вона з цікавістю прислухалася до цих дивних звуків й одного разу запитала його про це.

— Я виріс у Новій Зеландії, — відповів він. — Моя родина володіє там шахтами.

Крізь вікно вона обдивилася того чоловіка — відрази він у неї не викликав.

Гелена ковзнула з цоколю вази і повисла, зачепившись за підвіконня, насолоджуючись напруженням у раменах і плечах. Коли почула кроки тітки Елізи, то розтиснула пальці й приземлилася.

— Якщо я вийду заміж за містера Вона, мені доведеться покинути рідну домівку?

— Одного дня тобі так чи так випаде її покинути. Справи у твого батька йдуть дуже кепсько. Твоє майбутнє таке непевне. Звичайно, він занепокоєний тим, щоб якось влаштувати тебе. Якщо тобі судилося вийти заміж за містера Вона, ти будеш жити з ним у Баскот Лоджі, але якщо ні…

— Баскот Лодж?

Гелена завагалася. Вона знала Баскот Лодж — великий будинок, розташований у чудовій місцині. Річка там широка і текла прямо, вода гладка та спокійна, а просто перед домом — місце, в якому ріка ніби забувала, що вона ріка, і так лінувалася, що здавалася невеличким озером. Там був водяний млин, і міст Святого Іоанна, і човнарня… Одного разу вона підгребла туди й, обережно підвівшись зі свого одномісного човна, зазирнула всередину. Там була сила-силенна вільного місця.

— Чи можна мені взяти човен?

— Гелено, це серйозна справа. Шлюб не має жодного стосунку до ріки та човнів. Це зобов'язання за законом і в очах Господа…

Та Гелена вже порхнула і щодуху мчала газоном до вхідних дверей.

Коли вона увірвалася до кабінету, очі її батька засвітилися.

— Що ти думаєш про цю безглузду ідею? Якщо вона здається тобі цілковитою дурнею, тільки скажи. З іншого боку, ця цілковита дурня може бути не такою вже поганою, якщо ти на неї пристанеш… Угору чи вниз, Піратику? Що скажеш?

Містер Вон підвівся з крісла.

— Мені можна буде взяти човен? — спитала вона його. — Можна буде щодня ходити на річку?

Спантеличений містер Вон не одразу зміг дати відповідь.

— Той човен останні дні доживає, — зауважив її батько.

— Не такий він уже й старий, — одказала вона.

— Коли я заглядав у нього востаннє, то бачив пробоїни. Вона стенула плечима.

— Я вичерпую воду.

— Та він як решето. Дивно, що ти так далеко в ньому запливаєш.

— Коли він надто просідає у воді, я повертаюся на берег, перевертаю його, а потім пливу собі далі, — пояснила вона.

Вони говорили про той човен як безсмертні істоти, яким неможливо було втопитися.

Під час цієї розмови містер Вон водив очима від батька до дочки. Він почав розуміти важливість човнів у цій конкретній справі.

— Я міг би відремонтувати його для вас, — запропонував містер Вон. — Або придбати новий.

Вона замислилася. Кивнула.

— Гаразд.

Тітка Еліза, яка пропустила початок бесіди, з підозрою дивилася на Гелену. Здається, тут щось вирішили, але що? Містер Вон зглянувся і ввів її у курс справи.

— Міс Ґревіл дозволила мені купити їй новий човен. Владнувавши це, можемо перейти до менш важливих справ. Міс Ґревіл, чи вшануєте ви мене і станете моєю дружиною?

Усюди пригода…

— Згода, — впевнено кивнула вона.

Тітці Елізі здавалося, що все це геть не було схоже на пристойну пропозицію й пристойну відповідь. Вона вже відкрила рота, щоб звернутися до Гелени, але та її випередила.

— Та знаю я. Шлюб — це важливе зобов'язання в очах Господа та за законом, — передражнила тітку.

Вона вже бачила, як люди умовляються про важливі справи. Знаючи, як це робиться, Гелена простягнула руку містерові Вону.

Містер Вон узяв її руку, перевернув і нахилився, щоб поцілувати. Тут уже настала черга Гелени конфузитися.

Наречений дівчини слів на вітер не кидав. Замовив новий човен, а старий наказав відремонтувати «про всяк випадок». Невдовзі у неї було два човни, човнарня, власний відтинок ріки і нове ім'я. Трохи пізніше помер її батько. Тітка Еліза переїхала до молодшого брата у Волінгфорд. А потім сталося ще багато подій, і Гелену Ґревіл понесло за течією, навіть місіс Вон забула про неї.

Останнім часом вона віддавала перевагу старому човну — тому, що належав Гелені Ґревіл. Далеко не запливала. Вгору чи вниз? Ні. Вона не шукала пригод. Гелена просто веслувала вздовж дальнього берега і дозволяла човну запливати в очерет.

— Ох, ця імла! Що скаже містер Вон? — знову почувся той самий сльозливий голос.

Гелена розплющила очі. Повітря було таке вологе, що аж тьмяне. Вона дивилася на нього крізь сльозу в кутку ока. Їй нічого не було видно — ні неба, ні дерев; навіть довколишній очерет невидимий. Вона хиталася і гойдалася разом із річкою, вдихала з повітрям вологу, спостерігала за туманом, що повільно просувався, немов течія майже застиглого потоку, немов річка з її сну. Цілий світ занурився на дно, лишивши тільки закоцюблену її та човен Гелени Ґревіл — і ріку, що рухалася й хвилювалася під нею, немов жива істота.

Вона моргнула. Сльоза набухла, розтеклася калюжкою і вирівнялась, але все-таки втрималася у своїй невидимій оболонці.

Якою ж сміливою дівчиною була Гелена Ґревіл! Татко називав її Піратиком. Ним вона й була. Тітку Елізу Гелена доводила до відчаю.

— У ріки є ще й інший бік, — розповідала їй Еліза. — Була собі неслухняна дівчинка, яка полюбляла гратися надто близько до води. Одного дня, коли вона відвернулася, з води виліз гоблін. Він схопив її за волосся і з бриканням і плюсканням утягнув униз, до своїх гоблінських володінь. А якщо ти мені не віриш…

Чи вірила вона їй? Тепер уже й не пригадаєш.

— Якщо мені не віриш, тоді просто слухай. Ну ж бо, слухай. Чуєш, як плеще вода?

Гелена кивнула. Яка чудова історія! Під водою живуть гобліни у власному гоблінському світі! Як цікаво!

— Прислухайся до звуків між плюсканням. Чуєш? Маленькі бульки піднімаються на поверхню й лопаються. У цих бульках — повідомлення від усіх зниклих дітей. Якщо в тебе гострий слух, ти почуєш, як плаче та дівчинка й усі інші діти, які сумують за домом і звуть маму й татка.

Гелена нашорошила вуха. Чи почула вона щось? Тепер уже й не пригадаєш. Та якби гобліни затягнули її під воду, татко просто прийшов би й визволив її звідти. Це було так очевидно, що Гелена Ґревіл навіть сердилася на свою тітку, що та цього не усвідомлює.

За довгі роки Гелена Ґревіл забула історію про гоблінів і їхній світ на іншому, моторошному боці ріки. Але тепер Гелена Вон її пригадала. І пригадувала щодня, коли веслувала у своєму старому човні. Хвилі плюскали ліниво та нерівномірно, поки ріка облизувала й обсмоктувала човен. Вона прислухалася до цих звуків і до проміжків між ними. Почути загублених дітей виявилося зовсім неважко. Вони звучали дуже розбірливо.

— Місіс Вон! Ви потім кісток не зберете! Вертайтеся в дім, місіс Вон!

Ріка хлюпала, човен підіймався й опускався, і далекий голосочок без упину кликав батьків із глибин гоблінського світу.

— Усе добре, — прошепотіла вона блідими губами. Напружила задубілі м'язи, потягнула вкляклі кінцівки. — Матуся вже йде!

Вона перегнулася через борт, човен нахилився, і сльоза скотилася з її вії і нарешті злилася з рікою. Та перш ніж Гелена змогла перемістити вагу ще далі, щоб піти вслід за краплиною, щось вирівняло човен і її відкинуло назад, аж вона знову повалилася на його дно. Глянувши вгору, жінка побачила розмиту сіру фігуру, що нахилилася над носом човна, не дозволяючи йому перехилитися. Раптом фігура набула чіткіших рис, і їй здалося, що то чоловік, який стоїть у плоскодонці. Він зробив рух, ніби відштовхувався жердиною від річкового дна, і тут вона відчула, як човен щось різко потягнуло вперед. Його прудкий рух по воді дивним чином не відповідав легким рухам чоловіка. Ріка послабила хватку, і її із дивовижною швидкістю відбуксувало до берега.

З останнім поштовхом вона побачила сірі обриси пристані.

Економка місс Клер уже чекала, а поряд із нею був садівник. Він підхопив мотузку й прип'яв човен. Гелена підвелась і, спираючись на руку місіс Клер, піднялася на берег.

— Ви промерзли до кісток! Що на вас найшло, люба?

Гелена повернулася спиною до води.

— Він зник…

— Хто зник?

— Поромник… Це він притягнув мене сюди.

Місіс Клер збентежено подивилася у зачудоване обличчя Гелени.

— Ти когось бачив? — пошепки спитала вона в садівника.

Він похитав головою.

— Якщо тільки… Може, то був Мовчан?

Місіс Клер набундючилась і несхвально похитала головою.

— Не забивай їй голову дурницями. Ніби з неї вже не досить.

Гелена раптом дала сильних дрижаків. Місіс Клер стягнула з себе пальто й загорнула в нього свою хазяйку.

— Ви нас до смерті налякали, — дорікнула вона їй. — Ходімо в дім.

Місіс Клер міцно взяла її за одну руку, садівник вчепився в іншу, і разом вони без зупинок попрямували крізь сад назад до будинку.

На порозі Гелена ніяково зупинилась і глянула через плече на сад і річку. В цей пообідній час світло поволі покидало небо, а імла над водою темнішала.

— Що ж це таке? — пробурмотіла вона ніби до себе.

— Що саме? Вам щось почулося?

Місіс Вон похитала головою.

— Ні, я нічого не чула.

— То що ж тоді?

Гелена схилила голову, і її очі сфокусувалися по-новому, розширюючи межі сприйняття. Економка зробила так само, і садівник також по-півнячому зігнув шию й замислився. Це відчуття — очікування, чи щось таке — охопило їх втрьох, і вони в унісон промовили:

— Щось має статися.

Давня історія

Отже, це тут. Містер Вон нерішуче зупинився в одному з житлових кварталів Оксфорда. Він кинув погляд праворуч і ліворуч, але вікна цих респектабельних будинків були завішені такими цупкими шторами, що неможливо було вгадати, чи хтось підглядає за ним біля вікна. Втім, у капелюсі та за легкого туману надворі його складно впізнати. Принаймні він і не збирався заходити всередину. Якусь мить крутив у руках портфель, щоб забезпечити собі правдоподібну причину для зупинки, і подивився з-під капелюха на будинок номер 17.

Будинок мав такий само охайний і пристойний вигляд, як і його сусіди. То була перша несподіванка. Він собі намислив, що той чимось виділятиметься. Кожен будинок на цій вулиці чимось виділявся від інших, та лише тому, що так задумав забудовник. Наприклад, парадний вхід помешкання, біля якого він зупинився, був оздоблений напрочуд красивим ліхтарем. Але він мав на увазі не таку різницю. Очікував, що вхідні двері будуть пофарбовані у якийсь кричущий колір, або у драпуванні фіранок проглядатиме щось театральне. Але нічого цього він не побачив. «Але ж ці люди не дурні, — подумалося йому. — Певна річ, їм треба мати респектабельний вигляд».

Той добродій, який розповів Вонові про це місце, був просто знайомий, що й сам почув про нього від приятеля, а той — від свого друга. Вон запам'ятав із цієї, отриманої через треті руки, історії тільки те, що чиясь дружина була така вбита горем після смерті матері, що перетворилася на тінь самої себе — майже не спала, погано їла й не звертала уваги на коханого чоловіка та дітей. Лікарі виявилися безсилі перед її хандрою. Нарешті, сповнений підозр, та все-таки зневірений в інших засобах, чоловік привів її до такої собі місіс Константін. За декілька зустрічей із цією загадковою особою жінка повністю одужала й повернулася до своїх домашніх і шлюбних обов'язків із колишньою снагою. До Вона ця оповідка дійшла у дуже зміненому вигляді й мала лише дотичний стосунок до істини. Як на нього, то була суцільна нісенітниця, адже він не вірив у медіумів. Але — так сказав йому той знайомий — що б там не робила місіс Константін, а воно допомагає, «хоч вір, хоч ні».

Будинок був бездоганно респектабельним. Ворота, доріжка та вхідні двері вкрай охайні. Не було видно злущеної фарби, потьмянілої дверної ручки, брудних слідів на порозі. Він припустив, що візитерам годі шукати тут причин, які могли б дати їм привід сумніватися, вагатися і, врешті-решт, повернути назад. Усе було бездоганно чистим, тож немає до чого прискіпатися. Звичайній людині це місце не здаватиметься надто розкішним, а багатієві — надто скромним. «Що ж, треба віддати їм шану, — підсумував він, — тут усе як належить».

Містер Вон поклав руку на хвіртку і нахилився прочитати ім'я на бронзовій табличці: Професор Константін.

Він не міг стримати усмішку. Це ж треба, вона видає себе за дружину академічного метра!

Вон уже збирався відпустили хвіртку, але ще не встиг розтиснути пальці — насправді його намір повернутися і піти загадково випарувався, — аж тут двері будинку номер 17 прочинилися. Вийшла служниця з кошиком у руках. То була охайна, чистенька, непримітна дівчина — він і сам би найняв таку в свій будинок, і вона заговорила до нього охайним, чистеньким, непримітним голосом.

— Добрий ранок, сер. Ви прийшли до місіс Константін?

«Ні, ні», — але не почув власних слів, і йому стало зрозуміло, що вони не були вимовлені. Намагання пояснити, що він уже йде, суперечили діям його-таки руки, яка відімкнула клямку хвіртки, та власних ніг, що закрокували доріжкою до вхідних дверей. Служниця відклала свій кошик, а Вон ніби збоку споглядав, як віддає їй портфель і капелюха, а вона кладе їх на столик у передпокої. Він вдихнув запах воску, помітив блиск поручнів на сходах, відчув, як його огортає тепло цього дому. Дивувався, що перебуває не там, де повинен бути, що не крокує вулицею, використавши шанс пояснити свою зупинку біля воріт потребою закрити замочок портфеля.

— Чи не бажаєте ви почекати місіс Константін тут, сер? — спитала служниця, вказуючи на двері. Крізь дверний отвір він побачив палаючий комин, гобеленову подушку на оббитому шкірою кріслі, перський килим. Зайшовши до кімнати, його охопило бажання залишитися там. Він присів на краєчок масивної софи і відчув, як навколо нього скупчилися м'якесенькі подушки. На іншому боці софи розлігся великий рудий кіт; він одразу прокинувся і почав мурчати. Містер Вон простягнув руку, щоб його погладити.

— Добрий день.

Спокійний і приємний голос. Благопристойний. Він повернувся і побачив жінку середнього віку із зачесаним над широким рівним лобом сивим волоссям. Її сукня була темно-синьою, що надавало очам синього відтінку, а комірець — діловим і доволі простим. Містер Вон відчув укол спогадів про свою матір і здивувався, адже ця жінка на неї зовсім не схожа. На старості років його мати була вищою, стрункішою, молодшою, з темнішою шкірою, і близько не такою охайною.

Містер Вон підвівся і вдався до вибачень.

— Ви, мабуть, подумаєте, що я телепень, — почав він. — Надзвичайно незручна ситуація. Найгірше те, що я насилу розумію, з чого почати пояснення. Розумієте, я був надворі і не мав жодного наміру заходити всередину — принаймні не сьогодні, адже треба встигнути на потяг… Що ж, я не дуже добре пояснюю, та мені не до снаги вештатися по залу очікування. Мав трохи часу, тож вирішив піти й подивитися, де ви живете, щоб знати на майбутнє, аж тут ваша служниця вийшла з дверей. І в цю мить вона побачила мене, тож цілком природно подумала… Я її не звинувачую, просто непідходящий момент, дуже легко зробити помилку…

І він продовжив белькотіти в такому дусі. Підшукував причини, хапався за логіку, але з кожною фразою усвідомлював, що збивається з курсу; кожне вимовлене слово вело його ще далі від того, що він насправді хотів сказати.

Поки Вон говорив, її блакитні очі спокійно роздивлялися його. Попри відсутність усмішки на обличчі жінки, він відчував певну підтримку, що прозирала у виразних зморшках навколо очей. Нарешті йому забракло слів.

— Розумію, — кивнула вона у відповідь. — Ви не хотіли турбувати мене сьогодні, а просто проходили повз і вирішили перевірити адресу…

— Точно!

Відчувши полегшення від того, що все з'ясувалось якнайкраще, він тепер чекав, що вона запропонує розпрощатись. Уже уявив, як у передпокої забирає у служниці капелюх і портфель та відкланюється. Уявив, як крокує розташованими в шаховому порядку плитами доріжки, як простягає руку до клямки на фарбованій хвіртці. Але потім помітив непохитність цих спокійних блакитних очей.

— А втім, тепер ви тут, — промовила вона.

Так. Він був тут. Вон раптом гостро відчув свою присутність. Насправді від неї вібрувала і кімната, і він сам.

— Може, сядете, містере?..

— Вон, — назвався він.

Із її очей було незрозуміло, чи впізнала вона це ім'я, та жінка продовжувала у нього вдивлятися. Він сів.

Із кришталевої карафки вона налила якоїсь прозорої рідини і поставила склянку поруч із ним. І також сіла, але в крісло, розташоване під кутом до софи. І всміхнулася із вичікуванням.

— Мені потрібна ваша допомога, — зізнався він. — Йдеться про мою дружину.

Її обличчя пом'якшило співчуття.

— Мені дуже шкода. Ви дозволите розділити з вами скорботу?

— Ні! Я мав на увазі зовсім інше!

Вон здавався роздратованим. Він і був роздратованим.

— Перепрошую, містере Вон. Але прихід незнайомця до мого будинку зазвичай означає, що хтось помер.

Вираз її обличчя не змінився; він залишився непроникним, але в ньому не було й ворожнечі. Насправді вона видавалася доброзичливою, але твердою, щоб примусити його скоріше перейти до суті справи.

Він зітхнув.

— Розумієте, ми втратили дитину.

— Втратили?

— Її забрали.

— Пробачте, містере Вон, та в англійській так багато евфемізмів на позначення смерті. Втратили, забрали… У цих слів надто багато значень. Я вже зробила помилку, коли йшлося про вашу дружину, і не хочу повторити її.

Містер Вон глитнув і подивився на свою руку, що лежала на бильці зеленого оксамитового крісла. Він пошкрябав матерію нігтем, і на ворсі утворилася смуга.

— Можливо, ви чули про цю історію. Читали про неї в газетах, а навіть якщо ні, все одно, все графство гуділо про це. Це сталося два роки тому. У Баскоті.

Пригадуючи, вона перевела погляд із нього на середину кімнати. Він потер пальцем оксамит, стираючи з ворсу смужку. Чекав від неї зізнання в тому, що їй відомо про цей випадок.

Вона знову подивилася на нього.

— Гадаю, краще буде, якщо ви самі мені розповісте.

Плечі Вона напружилися.

— Я не можу нічого додати до того, що вже відомо.

— Гм-м…

Цей звук був ані ствердним, ані заперечливим. Вона не показувала, чи згодна з ним, а чи хоче спростувати його слова. Просто дала зрозуміти, що чекає від нього подальших пояснень.

Вон не очікував, що йому випаде переказувати цю історію. Два роки по тому він був упевнений, що вона відома геть усім. Ця історія була з тих, що навдивовижу швидко поширюються навіть до найвіддаленіших куточків. Багато разів він входив до кімнати — щодо ділової зустрічі, співбесіди з новим конюхом, громадського заходу за участі місцевих фермерів, або ж визначної події в Оксфорді чи Лондоні — й усюди натикався на погляди незнайомих людей, які чули не тільки про нього, а й про цю історію. Тут він теж очікував чогось схожого, хоча й не звик до такої уваги. «Який жах», — мимрили незнайомці, потискаючи йому руку. І він поступово навчився приймати співчуття з таким виглядом, щоб усі розуміли: «Більше ані слова про це».

Коли це сталося, Вон був змушений щоразу давати безкінечні пояснення щодо тих подій. Уперше він, сполохавши служників, розповів про це градом уривчастих оскаженілих звуків, і слова вершниками мчали услід злочинцям, що вкрали його дочку. Повідав сусідам, що прийшли допомогти у пошуках, захеканими фразами, і його груди при цьому болісно здіймалися. Упродовж наступних декількох годин він переповідав це знову й знову, кожному чоловікові, жінці або дитині, зустрічаючи їх на сільських дорогах: «Мою дочку вкрали! Чи не бачили ви чужинців, що їдуть поспіхом, а з ними дворічна дівчинка?» Наступного дня він описав усе своєму банкірові, коли знімав із рахунку гроші для викупу, та полісменові, який прибув із Кріклейда. Саме тоді їм вдалося правильно відновити хід подій. Вони все ще перебували під впливом того, що сталося, але цього разу Гелена розділила з ним оповідку. Вони крокували кімнатою, сідали, підхоплювались і знову крокували, починали говорити разом, а іноді так само разом замовкали, відчуваючи брак слів. Утім, дещо з цієї оповіді він дуже хотів би забути. Гелена описувала ту мить, коли вона виявила, що дитина зникла: «Я розчинила двері й увійшла, але її там не було. Її там не було! Її там не було!» Вона зачудовано повторювала «Її там не було», крутила головою, так дивилася на стелю, ніби дочку сховали за карнизом або посадили на балку під дахом, але її ніде не було. Складалося враження, що відсутність дочки затоплює човен Гелени, затоплює їх обох, і за допомогою оповідки вони намагаються вичерпати воду. Та слова були завбільшки з яєчні шкарлупки, а навколо вирував океан відсутності, надто безмежний для таких скромних посудин. Вона черпала й черпала, та скільки б зусиль не докладала, не могла дістатися дна. Гелена раз у раз повторювала «Її там не було», і голос здавався йому надлюдським; вона тонула у своїй втраті, а його наче паралізувало, і він не міг нічого зробити, щоб її врятувати. На щастя, там був полісмен. Саме він кинув їй рятівну мотузку, за яку вона могла вхопитися. Саме він витяг її своїм наступним запитанням:

— Але ж постіль була зім'ята?

Вона почула його слова, начебто прийшла до себе й кивнула. Своїм звичним, хоч і слабким від утоми голосом, вимовила:

— Її вклала Рубі. Няня.

Тут вона замовкла, і Вонові довелося перебрати оповідь на себе.

— Якщо можна, сповільніться, сер, — сказав чоловік, схилившись над записником і занотовуючи кожне слово олівцем, як старанний школярик. — Ви не проти повторити це знову?

Так він зупиняв їх декілька разів, читав уголос те, що встиг записати, а вони його поправляли, пригадуючи випущені подробиці, знаходячи розбіжності в різних версіях, порівнюючи нотатки, щоб відтворити істину.

Вон написав батькові у Нову Зеландію.

— Не треба, — Гелена спробувала відмовити його. — Навіщо його хвилювати, якщо вже завтра чи післязавтра вона повернеться додому?

Та він усе ж написав листа. Пригадав той поліцейський звіт і переповів його на письмі. Ретельно добирав слова. У листі були наведені всі факти, що стосувалися зникнення дівчинки.

«Невідомі злочинці вдерлися до будинку вночі, — писав він. — Вони поставили драбину, влізли у вікно дитячої кімнати, забрали дівчинку і щезли».

Наступний абзац: «Хоча наступного дня ми отримали лист із вимогою викупу й сплатили його, нашу донечку нам так і не повернули. Ми в очікуванні. Робимо все можливе і не заспокоїмося, поки її не знайдуть. Поліція переслідує річкових циган і збирається обшукати їхні човни. Щойно будуть якісь новини, одразу ж напишу».

У листі не відтворювалася задуха та напівпритомність. Він відтяв із нього всі жахіття. За письмовим столом, майже дві доби по тому, що сталося, Вон написав власний звіт. Добре припасовані одне до одного слова складались у речення, якими він висловлював втрату дочки. Йому вистачило двох списаних сторінок.

Коли Ентоні Вон завершив листа, то перечитав його. Чи згадав усе, що варто було згадати? Він виклав усе, що міг. Коли нарешті переконався, що до листа нема чого додати, запечатав його і покликав служницю, щоб віднесла на пошту.

Тож зараз Вон використав ту саму коротку й суху оповідку, якою не раз задовольняв цікавість своїх ділових партнерів й інших не дуже близьких йому людей. Він уже багато місяців не повторював її, проте зі здивуванням зрозумів, що пам'ятає кожне слово. Йому знадобилося менше хвилини, щоб викласти суть справи сіроокій жінці.

Він завершив свою розповідь і ковтнув води зі склянки. У неї виявився несподіваний і дуже освіжний присмак огірка.

Місіс Константін дивилася на нього так само приязно та доброзичливо. Раптом йому це видалося неправильним. Зазвичай люди були приголомшені, робили незграбні спроби втішити, сказати щось підбадьорливе, або ж у такі миті западала ніякова тиша, яку він порушував сам і переводив розмову на іншу тему. А тут цього не сталося.

— Зрозуміло, — сказала вона. Кивнула, ніби їй справді було щось зрозуміло. І як тут можна щось зрозуміти? Звісно, що ніяк.

— А як почувається ваша дружина?

— Моя дружина?

— На початку свого візиту ви зауважили, що прийшли просити про допомогу з дружиною.

— О, так. Це справді так.

Він відчував, що з моменту його приходу в цей будинок і початку розмови з місіс Константін минуло вже дуже багато часу, хоча насправді — десь чверть години. Вон потер очі, намагаючись відкинути різні перешкоди пам'яті, й пригадав, навіщо він тут.

— Розумієте, справа така. Моя дружина безутішна, що цілком природно. За таких обставин це можна зрозуміти. Вона не думає ні про що інше, як про повернення нашої доньки.

Її розум у жалюгідному стані. Вона не хоче нікого бачити. Відкидає будь-яку розраду в її горі. Майже нічого не їсть, а вночі її мордують такі жорстокі кошмари, що вона має за краще зовсім не спати. Її поведінка поступово стала такою дивною, що тепер вона джерело небезпеки сама для себе. Наприклад, останнім часом призвичаїлася наодинці випливати на ріку у веслувальному човні, ігноруючи власну безпеку та комфорт. Вона стирчить там годинами за будь-якої погоди й у такому одязі, який ні від чого не захищає. Не може пояснити, навіщо це робить, і до добра її це не доведе. Я запропонував їй десь поїхати. Гадав, що подорож її розрадить. Я навіть готовий розпродати тут геть усе й розпочати все наново десь в іншому місці, де ніщо не нагадуватиме про наше горе.

— І що вона відповіла?

— Сказала, що то чудова ідея, і саме так ми і зробимо, коли наша дочка повернеться додому. Бачите? Якщо нічого не зміниться, їй стане тільки гірше. Ви маєте зрозуміти, що її точить не горе, а щось значно гірше. Я боюся за неї. Адже якщо її життя залишиться без змін, воно завершиться або нещасним випадком, або у божевільні. Я ладен зробити будь-що — абсолютно будь-що, щоб цього не сталося.

Вона не зводила з нього сірих очей, і він усвідомив, що за доброзичливістю ховається споглядання. Тут Вон уже дав їй зрозуміти, що не має наміру продовжувати. Настала її черга говорити (чи зустрічав він колись таку небалакучу жінку?), тож вона змушена була взяти слово.

— Гадаю, вам було дуже самотньо, — промовила місіс Константін.

Ентоні Вон не міг приховати розчарування.

— Зараз мова не про це. Я хочу, щоб ви поговорили з нею.

— І що маю їй сказати?

— Скажіть, що дитина померла. Гадаю, їй потрібно саме це. Місіс Константін двічі моргнула. В іншої людини це, можливо, нічого б не означало, але для такої незворушної жінки то була крайня межа здивування.

— Дозвольте пояснити.

— Так, зробіть мені послугу, поясніть.

— Я хочу, щоб ви донесли до моєї дружини, що наша дочка мертва. Скажіть їй, що вона щаслива, що вона серед янголів. Розіграйте, ніби бачите якісь знамення, чуєте голоси. Наставте дзеркал, накуріть диму, або що ви там ще робите.

Говорячи це, він обводив очима кімнату. Несхоже, щоб це благопристойне житло використовували для такого штукарства, та й завіси, без якої не обходяться такі вистави, тут не було. Втім, можливо, для таких справ вона мала інше приміщення.

— Та я не збираюся вчити вас вашої справи. Ви й самі знаєте, що треба робити. Я лише розповім дещо, що змусить Гелену повірити вам. Те, що відомо тільки мені та їй. А тоді…

— І що тоді?

— Тоді ми зможемо тужити, сумувати, оплакувати її, молитися за її душу, і потім…

— А потім, коли ваша дружина виплаче всі сльози, вона повернеться до життя, повернеться до вас — так ви гадаєте?

— Саме так!

Ентоні Вон сповнився вдячності за те, що його так чудово правильно зрозуміли.

Місіс Константін злегка постукала себе по скроні. Усміхнулася йому. Доброзичливо. Із розумінням.

— Вибачте, та це неможливо, — сказала вона.

— Чому? — аж підскочив Ентоні Вон.

Вона захитала головою.

— По-перше, або ви неправильно зрозуміли, або вас неправильно проінформували про те, що відбувається у цьому домі. По-друге, те, що ви замислили, до добра не доведе.

— Я заплачу вам, як годиться. Заплачу навіть подвійну ціну, якщо забажаєте.

— Справа не в грошах.

— Я не розумію! Тут нічого складного немає! Назвіть вашу ціну, і я заплачу!

— Глибоко співчуваю вашому горю, містере Вон. Втратити дитя — це найгірше, що може спіткати людину.

Тут вона трохи насупила брови.

— Та як щодо вас, містере Вон? Чи ви самі вірите, що ваша дочка — мертва?

— А як же інакше?

Сірі очі вдивлялись у нього. Раптом йому здалося, що вона бачить його душу, навіть ті таємні куточки, про які він сам не підозрює. Серце в нього неприємно закалатало.

— Ви не сказали, як її звуть.

— Гелена.

— Не вашу дружину. Дочку.

Амелія. Ім'я вже готове було зірватися з язика, та він ніби проковтнув його. Груди Вона затиснув спазм. Він кашляв, хрипів, потягнувся по воду й спорожнив половину склянки. Спробував подихати, щоб перевірити, чи пройшов тиск у грудях.

— Чому? — спитав він. — Чому ви не хочете мені допомогти?

— Я хочу вам допомогти. Вам потрібна допомога. Ви вже ледве витримуєте. Але те, про що ви мене просите, по-перше, неможливо, а по-Друге, ні до чого доброго не призведе.

Він підвівся і сердито відмахнувся. Якусь мить відчував, що готовий накрити обличчя долонями і розридатись. Відтак похитав головою.

— Тоді я піду.

Вона також встала.

— Якщо захочете повернутись, я буду вам рада.

— Навіщо мені вертатися? Ви нічого не можете для мене зробити. Ви ясно дали це зрозуміти.

— Я висловилася дещо інакше. Перш ніж піти, освіжіться, якщо хочете. Ось там вода і чистий рушник.

Коли вона пішла, він плеснув на обличчя водою, зарився носом у м'який рушник, і від того йому несподівано покращало. За пів години відходив потяг. Він саме на нього встигав.

Поспішно крокуючи вулицею, Ентоні Вон картав себе за нерозсудливість. А що, як та жінка пристала б на його пропозицію? А якби він привіз туди Гелену, і про це пішов би поголос? Дружині того чоловіка це, може, й допомогло, а от Гелені… Вона не така, як інші.

На платформі в очікуванні поїзда юрбились інші пасажири. Він тримався окремо від них. Не хотів, щоб хтось його впізнав. Він завжди намагався уникати пустих балачок із напівзнайомими людьми, а цікавість незнайомців, що інколи впізнавали його в обличчя, була ще гіршою.

Згідно з вокзальним годинником поїзд ось-ось мав прибути, й, очікуючи, Вон привітав себе з тим, що ледве уникнув значних неприємностей. Він не зрозумів, яку гру вона вела, коли відмовилася від грошей. Та, поза сумнівом, хотіла в той чи інший спосіб отримати з нього свій фунт плоті.[4]

Поглинутий думками про сьогоднішнє знайомство, він не одразу помітив відчуття, яке не давало спокою його розуму. Потім таки помітив, та від збентеження, викликаного незвичними подіями у будинку номер 17, йому знадобилося трохи часу, щоб відокремити це нове відчуття від недавніх дивних переживань. Та коли це вдалося, він нарешті впізнав його — то було очікування. Вон потряс головою, щоб скинути з себе це марення. У нього був важкий день, а тепер він чекав на потяг, який от-от мав прибути. Оце й усе.

Прибув поїзд; Вон зайшов у вагон, знайшов порожнє купе першого класу й умостився біля вікна. Відчуття очікування, що охопило ще на платформі, здається, не збиралося його покидати. Насправді, коли потяг виїхав із Оксфорда, і він подивився туди, де за густою темною імлою ховалася ріка, це передчуття посилилося. Стукіт коліс об рейки підказав його втомленому мозку слова. Він почув їх так ясно, ніби поряд із ним їх вимовив хтось невидимий: щось має статися.

Кошмар Лілі

На протилежному від пишного будинку Вонів березі, на пів милі униз течією, був клаптик землі, надто вологий навіть для вирощування водяного хріну. На деякій відстані від річки там росли три дуби; їхнє коріння жадібно всотувало воду з вологого ґрунту, але всі їхні жолуді, що падали ближче до річки, згнивали перш ніж встигали прорости. То було забуте богом місце, де тільки цуценят топити, але, вочевидь, у минулому ріка тут була більш погідною, бо хтось колись збудував тут котедж, точнісінько між дубами та рікою.

Ця опецькувата хатка з мохастого каменю мала дві кімнати, двоє вікон і двері. Спальні не було, але з кухні вели сходи до платформи під стелею, де можна було розмістити солом'яний матрац. Одним боком це ложе сусідило з димарем, тож при запаленій печі сплячий мав змогу зігріти голову чи ноги. То було жалюгідне житло, і порожнім воно стояло частіше, ніж орендованим. Наважитися жити в холоді й вогкості могли тільки відчайдухи. Для власної назви цей будиночок був наче замалий, але, як не дивно, він мав їх аж дві. Офіційно називався Болотний котедж, але з давніх-давен був усім відомий як Притулок кошикаря. Колись давно його винаймав один кошикар, він прожив там чи то десять, чи то тридцять років, залежно від того, хто оповідав цю побрехеньку. Влітку він збирав очерет, а цілу зиму плів кошики, й усі купували їх саме в нього, бо товар був якісний, та й ціну чоловік не гилив. Не мав ані дітей, які могли б його розчарувати, ані жінки, яка могла б його пиляти, ані коханої, яка могла б розбити йому серце. Він був мовчазний, та не відлюдько, приязно вітався з усіма і ніколи ні з ким не сварився. Боргів не робив. Гріхів — чи то явних, чи то таємних — у нього теж не було. Втім, одного ранку він попрямував просто у річку з набитими камінням кишенями. Коли тіло виплило біля якоїсь баржі й чекало, поки його витягнуть на пристань, люди зайшли до його домівки. Там вони побачили картоплю в кам'яній мисці та сир. Глечик був наповнений сидром, а на камінній поличці стояла наполовину повна тютюнова бляшанка. Його кончина спантеличила всіх. Він мав роботу, їжу й утіху — чого ще бажати людині? То була страшна загадка, і лише за одну ніч Болотний котедж перейменували на Притулок кошикаря.

Відтоді, як там мешкав кошикар, ріка зрізала частину берега, підмивши шари гравію. Це утворило небезпечні обриви, які, на перший погляд, були міцними, а насправді не витримували людської ваги. Коли вони обрушувалися, єдиною перешкодою для повені був лише спадистий береговий схил, де тендітне коріння вербозілля, болотної бузини та плакуну марно намагались якось скріпити землю, і їх вимивало звідти з кожним водопіллям. Рівнодення, злива, помірний дощ, що лив одразу після спеки, танення снігу, чи взагалі будь-яка зла примха погоди — і ріка одразу затоплювала цей схил. Десь посередині хтось колись врив у землю стовпчик. Час вибілив його, а численні затоплювання примусили розтріскатися, та все-таки вирізані на ньому мітки рівнів води ще було видно, та й дати повеней також можна розібрати. Таких міток було повно і біля підніжжя, і посередині, і біля вершечка. Трохи вище укопали новіший стовпчик. Вочевидь, були такі водопілля, що цілком поглинали старий. На новому було лише дві мітки, нанесені вісім і п'ять років тому.

Сьогодні біля нижчого стовпчика стояла жінка і дивилася на ріку. Вона притримувала пальто потрісканою та червоною рукою без рукавички. Пасма волосся вибилися з-під шпильок і розтріпалися під вітром; вони були напрочуд світлі, й це маскувало сріблясту сивину. Якщо судити за волоссям, то жінка видавалася молодшою своїх сорок із гаком років, та з обличчя складалося зовсім інше враження. На ньому залишили слід тривоги, а лоб перекреслили зморшки від постійного хвилювання.

Тепер стовпчик стояв за цілий ярд від води. Сьогодні повені не очікувалося, та й завтра також, і все-таки жінчині очі були сповнені страху. Холодна, чиста, прудка вода із сичанням текла повз неї. Іноді хвильки плюскали, і коли біля її ніг падали бризки, вона боязко підскакувала й відступала на декілька дюймів.

Поки жінка стояла там, то пригадала історію кошикаря і здригнулася, уявивши, як він відчайдушно крокував по дну ріки, набивши кишені камінням. Вона думала про всі ті занапащені душі, що тепер живуть під водою, і гадала, хто з них тепер пропливає повз неї, плюскаючи їй під ноги. Вкотре сказала собі, що колись обов'язково запитає священника про душі померлих на дні ріки. Про це не написано в Біблії — принаймні їй не було про це відомо. Але в Біблії багато про що не написано. Хоч то й велика книжка, та облиште, не може ж у ній бути згадано геть усе?

Вона повернулась і попрямувала схилом угору, до котеджу. Робочий день узимку не коротший, ніж улітку, тож коли жінка дісталася дому, вже стемніло. А їй ще треба було зайти до тваринок.

Лілі оселилась у цьому котеджі чотири роки тому. Вона відрекомендувалась як місіс Вайт, удовиця, і спочатку до неї поставилися з недовірою, адже жінка цуралася питань про своє минуле й усіляко уникала проявів дружньої цікавості. Та вона щонеділі сумлінно з'являлася в церкві, а за кожну покупку розраховувалася готівкою, жодного разу не попросивши про кредит, і поступово лід недовіри розтанув. Невдовзі Лілі влаштувалася на роботу до священникового обійстя; спочатку як праля, а потім, оскільки вона була невтомна й моторна, їй давали й інші доручення. Два роки тому священникова домоправителька вийшла у відставку, і Лілі взяла на себе обов'язки з ведення господарства в усьому обійсті. Для домоправительки там були відведені дві милі кімнатки, та жінка продовжувала жити у Притулку кошикаря — через тваринок, так вона казала. Люди до неї звикли, та все одно ходили чутки, що з Лілі Вайт щось не так. Чи насправді вона була удовою? Чому так нервово реагувала, коли до неї зверталися несподівано? І яка б це розумна жінка мешкала на самоті в тому вологому Притулку кошикаря, коли можна було розкошувати серед шпалер у будинку священника? І все це заради кози та пари свиней? Утім, її добрі стосунки зі священником дещо пом'якшували підозри, і тепер громада скоріш жаліла, аніж засуджувала жінку. Хай яка вона там не чудова домоправителька, але подейкували, що Лілі Вайт бракує клепки в голові.

У тих плітках, які люди поширювали про Лілі Вайт, була дещиця правди. Перед законом і в очах Господа вона ніколи не була заміжня. Декілька років поблизу неї був такий собі містер Вайт. Із ним вона виконувала типові обов'язки дружини: готувала йому їжу, вимивала його підлогу, прала його сорочки, спорожнювала його ночви та зігрівала його ліжко. Він, зі свого боку, робив те, що й типовий чоловік: не давав їй грошей, випивав її порцію елю, вештався десь ночами, коли йому заманеться, і лупцював. В очах Лілі їхнє життя було правдивим шлюбом, та коли п'ять років тому він зник за таких обставин, які вона воліла б не пригадувати, жінка не вагалася ані секунди. Враховуючи всі його злодійства та пиятику, він був не вартий прізвища Вайт[5]. Їй здавалося, що вона теж його не варта, але з усіх інших імен, із-поміж яких могла обирати, це їй подобалося найбільше. Тож Лілі взяла його собі. Покинула своє помешкання, пішла уздовж ріки й випадково натрапила на Баскот. «Лілі Вайт, — бурмотіла вона всю дорогу. — Мене звати Лілі Вайт». І намагалася жити так, щоб відповідати цьому імені.

Лілі кинула брунатній козі декілька гнилих картоплин і пішла годувати свиней. Вони мешкали у старому сараї для дров. То була кам'яна будівля, розташована між котеджом і рікою. З боку котеджу в сараї були високі вузькі двері, щоб людина могла зайти всередину, а з іншого боку — низенькі дверцята, щоб свині могли прогулюватися між загорожею та брудною калюжею. Всередині — перегородка, що ділила сарай на дві половини. У тій частині, куди зайшла Лілі, під стіною були складені дрова, поруч лежав мішок із зерном і стара олов'яна миска з помиями. Також там були якісь відра, а на полиці поволі покривалися гнилизною яблука.

Лілі підняла відра й винесла їх надвір, ближче до калюжі. Вона вивалила у корито відро напівзгнилої капусти і ще якоїсь овочевої мішанини, а потім наповнила стару миску водою. У дверцятах обкладеного соломою сараю з'явився боров. Навіть не глянувши у бік Лілі, він опустив голову й заплямкав. Слідом за ним прийшла й свиноматка.

Дорогою свинка потерлася боком об загорожу, а коли Лілі почухала її за вухом, блимнула до неї. Під рудими віями очі в свинки досі були сонними. «Чи сняться свиням сни? — замислилася Лілі. — Якщо так, то їм має снитися щось краще за реальне життя». Свиня тим часом остаточно прокинулась і тепер дивилася на Лілі цілком свідомо. Цікаві створіння ці свині. Інколи витріщається на тебе такими розумними очима, майже як у людини. Чи вони щось пам'ятають? О так, Лілі усвідомила, що саме так і було. Свиня дивилася на неї так, ніби пригадувала минуле втрачене щастя, спогад про яке похований під сумом сьогодення.

Колись і Лілі була щаслива, хоч тепер про це й болісно згадувати. Її батько помер, і вона зовсім його не пам'ятала. До одинадцяти років жила з матір'ю, тільки вони удвох. Грошей у них було обмаль, та й їжі не вистачало, але якось виживали. Увечері, наївшись супу, вони запинались однією ковдрою, щоб зекономити дрова, і за материним кивком Лілі перевертала сторінки дитячої Біблії, історії з якої ненька читала вголос. Сама Лілі науку читання опановувала тяжко. Вона заледве відрізняла «б» від «д», а слова на сторінці тремтіли, щойно ковзне по ним поглядом. Утім, коли мати починала читати своїм ніжним голосом, слова вгамовувались і виструнчувались, і Лілі могла слідкувати за їхньою послідовністю, беззвучно ворушачи губами. Іноді ненька розповідала їй про батька — як він любив донечку, а коли його здоров'я стало погіршуватися, постійно повторював: «Ось найкраща моя частина, Роуз. Вона у цій дитині, яку ми створили разом». У якісь миті їй здавалося, що Ісус та її батько — це різні обличчя тієї самої людини, що постійно була поряд із Лілі, оберігаючи її, і невидимість не заважала їй бути реальною. Та ковдра, і та книжка, і голос матусі, й Ісус, і батько, що так сильно любив донечку — усі ці щасливі спогади робили тягар її подальшого життя тільки більшим. Лілі не вдавалося думати про ті золоті дні без відчаю. Навіть починала шкодувати про те, що взагалі пізнала те щастя. Безнадійна туга за втраченою радістю, побачена нею в очах у свинки, підказала, що вона, мабуть, має такий само вигляд, коли пригадує минуле. Єдине тільки, що Господь, який приглядав за Лілі згори, тепер був сердитий і суворий, а якби батько поглянув із небес на свою дорослу донечку, то одразу ж розчаровано відвернувся б від неї.

Свиня продовжувала витріщатися на Лілі. Та роздратовано відштовхнула її п'ятачок, пробурмотіла: «Дурна роха», — і попленталася вгору до котеджу.

Там вона запалила вогонь, з'їла трохи сиру та яблуко. Обдивилася свічку, від якої залишилася калюжка розтопленого воску й зламаний ґніт, і вирішила поки що обійтися без неї. Поряд із комином стояв стілець із провислим сідалом і різнобарвними латками на оббивці, й вона втомлено опустилася на нього. Була виснажена, та напружені нерви не давали їй змоги розслабитися. Чи з'явиться він цієї ночі? Минулої ночі вона вже його бачила, то, може, й не прийде, але ніколи не передбачиш. Лілі сиділа приблизно годину, прислуховуючись, чи раптом хтось крокує за дверима. Але поволі її повіки стали важчати, вона закуняла й провалилась у сон.

Тепер ріка дихала складною сумішшю пахощів, яка проникала у будиночок крізь шпарину під дверима. Раптом Лілі повела носом. Цей аромат мав землисту основу з відчутними нотками трави, очерету й осоки. Ще до нього примішувався запах сирого каменю. І щось темне, буре, гниле.

І тут річка видихнула дитину. Вона поволі вплила до будиночка, вся сіра й холодна.

Уві сні Лілі насупилася, а її дихання збилося.

Знебарвлене волосся дівчинки прилипло до голови та плечей, а її одяг був кольору брудної піни, що збирається біля краю берега. З неї стікала вода; вода стікала з волосся на плаття, а з плаття на підлогу. Текла і текла.

Лілі задушливо квокнула від жаху.

Кап-кап-кап... Вода все не закінчувалася; вона текла б цілу вічність; вона текла б, допоки річка не обміліла. Аж тут дитина спрямувала злий погляд на жінку, що спала на стільці, й — поволі, поволі — підняла зіткану з туману руку і вказала на неї.

Лілі здригнулась і прокинулася…

Річкове дитя зникло.

Декілька секунд Лілі збентежено вдивлялась у те місце, де щойно плавала в повітрі дівчинка.

— Ох, — видихнула вона. — Ох! Ох!

Притиснула долоні до обличчя, ніби намагаючись сховатися від привида, та водночас підглядала крізь пальці, чи насправді дівчинка щезла.

Минуло трохи часу, та легше їй не ставало. Вона відчувала, що дівчинка все ще розлючена. Якби ж вона побула тут трохи довше, щоб Лілі могла з нею заговорити. Розповісти, що їй дуже шкода. Розказати, що вона віддала б усе, кинула б усе, зробила би будь-що… Але перш ніж Лілі нарешті змогла опанувати свій язик, дівчинка вже зникла.

Усе ще налякана, Лілі нахилилася до підлогових дошок, над якими кружляла дівчинка. У тьмяному світлі вона змогла розпізнати на них лише темні плями. Підвелася зі стільця і зачовгала по підлозі. Простягнула руку і торкнулася пальцями темних плям.

Підлога була мокра.

Лілі молитовно склала руки.

— Допоможи мені вибратися з трясовини, щоб вона мене не поглинула. Витягни мене з водних глибин. Не дай повені затопити мене, і не дай безодні утягнути.

Вона поспіхом повторювала ці слова, допоки не вирівнялося дихання, а тоді з важкістю підвелася на ноги й завершила:

— Амінь.

Утім, їй досі було тривожно, і не через цей моторошний візит. Чи то ріка готувалася до повені? Вона підійшла до вікна. Темний блиск води не посунувся ближче до будинку.

Тоді це він. Невже прийде? Вона на мить виглянула надвір, нашорошивши вуха, прислуховуючись до звуків. Нічого.

Це було пов'язано з чимось іншим.

Із чим же?

Відповідь на це питання була вимовлена голосом, таким схожим на голос її мами, що Лілі на мить завмерла, аж тут зрозуміла, що то її голос:

— Щось має статися.

Містер Армстронг у Бемптоні

«Щось має статися», — подумалося їм усім. І невдовзі у редкотському «Лебеді» щось таки сталося.

Що ж тепер?

Наступного після найдовшої ночі ранку стукіт підков на бруківці повідомив про приїзд вершника до селища Бемптон. Ті нечисленні мешканці села, яким пощастило в ту ранню годину бути надворі, презирливо пхикали й закочували очі. Хто ж той дурень, що чвалом несеться тутешніми вузькими вуличками? Коли вершник і кінь нарешті показались, у селян побільшало цікавості. То не місцевий шибайголова; їздець був чужинцем, ба більше — темношкірим. Обличчя мав похмуре, а пара, яку він видихав цього морозного ранку, робила його вигляд ще загрозливішим. Коли вершник уповільнився, то варто було селянам на нього поглянути, як вони одразу заскакували до власних домівок і міцно зачиняли за собою двері.

Робертові Армстронгу було не звикати до враження, яке він справляв на інших. Незнайомці завжди спочатку боялися його. Завдяки чорному кольору шкіри він усюди був чужим, а його зріст і міць, що стали б окрасою будь-якого білого чоловіка, відлякували людей ще дужче. Насправді ж, як чудово розуміли інші живі істоти, душу мав напрочуд добру. Візьміть, наприклад, Фліт. Казали, що вона надто дика, таку не приборкаєш, тож він її купив майже на дурничку, і вже за пів години після того, як надів на неї сідло, вони стали найкращими друзяками. А ще ж кішка. Кощаве безвухе створіння, що одного зимового ранку заявилося до його комори, шипіло та кидало розлючені погляди на всіх і кожного, а тепер біжить до нього через двір, задерши хвоста, і нявчить, щоб їй почухали підборіддя. Навіть божі корівки, що влітку обсідали його обличчя, знали, що Армстронг може лиш зморщити носа, якщо вони вже надто йому дошкулятимуть. Жодна дика чи свійська тварина не відчувала перед ним страху, але ж люди — то зовсім інша справа.

Якийсь дивак нещодавно написав книжку — Армстронг чув про неї, — де припустив, що людина — то така собі розумна мавпа. Ця ідея спровокувала багато знущань і роздратування, та чоловік був схильний їй вірити. Він був переконаний, що людство від царства тварин відділяє дуже прозорий бар'єр, і що буцімто унікальні людські якості — розум, доброта, здатність до спілкування — можна спостерігати в його коней, свиней, навіть у гайворонів, які бундючно походжали поміж корів. І ще дещо: методи, які Армстронг застосовував до тварин, добре спрацьовували й на людях. Урешті-решт, йому завжди вдавалося завоювати їхню прихильність.

Утім, раптове зникнення товариства, яке він бачив лише хвилину тому, трохи ускладнювало ситуацію. Армстронг не орієнтувався у Бемптоні. Пройшовши вперед ще декілька ярдів, він на перехресті помітив хлопчика, що розтягся на трав'янистому п'ятачку біля дорожнього знака. Той був такий захоплений спогляданням крем'яшків, що не помічав ані холоду, ані Армстронга, який наблизився до нього.

На хлопчачому обличчі промайнули дві емоції. Перша — панічний страх — тривала недовго. Вона зникла одразу, коли хлопець побачив новий крем'яшок, що мов чародійською силою з'явився з кишені Армстронга. (У чоловіка в одязі були міцні глибокі кишені, де він за звичкою носив різні штуки, за допомогою яких приборкував і переконував різних створінь. Зазвичай тримав там жолуді для свиней, яблука для коней, крем'яшки для малих хлопчиків і фляжку з алкоголем для старших. Із жінками він покладався на добрі манери, красиві слова та бездоганно напуцовані черевики й до блиску начищені ґудзики). Крем'яшок, якого Армстронг простягнув хлопчикові, був не звичайним, а зі спалахами жовтого й оранжевого кольору, і це так нагадувало полум'я, що біля нього хотілося погрітись. Хлопчик одразу ж зацікавився.

Гру поновлено, але гравців тепер було двоє, й обидва дуже зосереджені. Перевага хлопчини була в тому, що він знав рельєф: які пасма трави схиляться під крем'яшком, а які, через своє жорстке коріння, відправлять його іншою траєкторією. І гра завершилася тим, що крем'яшок, як Армстронг того й хотів, перекочував до кишені хлопця.

— Чесно та справедливо, — визнав він. — Перемогу здобув найсильніший.

Але хлопець чомусь зніяковів.

— То був ваш найкращий крем'яшок?

— Удома маю ще. Але ж мені потрібно відрекомендуватися. Мене звуть містер Армстронг, я фермер із Келмскота. Чи не допоможеш із деякою інформацією? Мені потрібно дізнатися, де будинок, у якому живе дівчинка на ім'я Еліс.

— Це у будинку місіс Івіс, там живе її мати.

— А її мати звуть?..

— Місіс Армстронг. Це ж точнісінько як звуть вас, сер!

Армстронгові трохи полегшало на серці. Якщо ту жінку звуть місіс Армстронг, то Робін усе ж одружився з нею. Можливо, все й не так погано, як йому здавалося.

— А де будинок місіс Івіс? Можеш розказати?

— Краще я сам вас відведу. Знаю короткий шлях, бо мені доручають доставляли туди м'ясо.

Вони підвелися на ноги. Армстронг узяв Фліт за уздечку.

— Моє ім'я ти знаєш, а цю кобилу звати Фліт. А як тебе звуть?

— Я Бен, син м'ясника.

Армстронг помітив звичку Бена робити глибокий вдих перед кожною відповіддю та випалювати її на одному диханні.

— Бен. Гадаю, ти наймолодший син, бо ім'я Бенджамін означає саме це.

— Це означає найменший і останній. Так назвав мене батько, а мати каже, що з одного імені зиску небагато, тож після мене народилося ще троє, та й четвертий ось-ось з'явиться, в компанію до п'ятьох старших. А батькові для допомоги в крамниці потрібен лише один, і це мій старший брат, а всі інші — нероби, які проїдають його статки.

— А що на це каже твоя мати?

— Переважно нічого. Але якщо вже каже, то згадує, що проїдати статки все-таки краще, ніж пропивати. Тоді батько чимсь її відважує, і вона мовчить кілька днів.

Поки хлопець торохкотів, Армстронг скоса його розглядав. На лобі та зап'ястках у нього були помітні сліди від синців.

— То недобрий будинок. Будинок місіс Івіс, сер, — промовив Бен.

— Чому ти вважаєш його недобрим?

Хлопець замислився.

— Бо він поганий, сер.

За декілька хвилин вони були на місці.

— Я краще постою тут і потримаю вашу конячку, сер.

Армстронг передав йому повід кобили, а на додачу простягнув яблуко.

— Якщо даси його Фліт, матимеш відданого друга на все життя, — сказав він, обернувся і постукав у двері великого непоказного будинку.

Двері трохи прочинилися, і він побачив обличчя, що було майже так само вузьким, як і шпарина, крізь яку воно визирало. Жінка глипнула на його чорноту, і її перекосило.

— Киш! Забирайся звідси, чортяко! Тобі сюди зась! Йди своєю дорогою! — вона говорила надто голосно і водночас надто повільно, наче звертаючись до дурника чи іноземця.

Жінка спробувала грюкнути дверима, та їй заважав черевик Армстронга. Чи то під враженням від дорогої напуцованої шкіри, чи то від бажання ще раз добряче його вилаяти, та вона знову трохи прочинила двері. Втім, не давши їй змоги відкрити рота, Армстронг звернувся до неї сам. Він говорив ввічливо та з величезною поштивістю, ніби то не вона щойно обізвала його чортякою і не його нога стирчала у дверному отворі.

— Вибачте, що з'явився без запрошення, мадам. Ви, мабуть, дуже зайняті, але я не затримаю вас ані хвилиною довше, ніж потрібно.

Він побачив, що вона завважила освіченість, яку видавали його голос і манери, оцінила його красивий капелюх й елегантне вбрання. Жінка, вочевидь, зробила правильні висновки, й Армстронг відчув, що тиск дверей на ногу послабився.

— Що вам потрібно? — спитала вона.

— Як я розумію, тут у вас проживає молода особа на ім'я місіс Армстронг?

Її рот розтягнувся у фальшивій солоденькій посмішці.

— Так, вона тут працює. Але вона новенька. Тож коштує дорожче.

То ось що мав на увазі Бен, коли говорив про «поганий будинок».

— Мені лише треба з нею поговорити.

— У вас до неї лист? Вона чекає на нього вже декілька тижнів. Майже втратила надію.

Ця гостра вузька жінка простягнула в отвір таку ж гостру вузьку руку. Армстронг глянув на неї і похитав головою.

— Мені б дуже хотілося особисто побачити її, якщо можна.

— Тож це не лист?

— Ні. Відведіть мене до неї, якщо ваша ласка.

Вона повела його вгору сходами, бурмочучи під носа: «Звісно, я подумала, що це лист. Що ж мені було ще думати, коли місяць поспіль я тільки й чую: „Чи прийшов мені лист, місіс Івіс?“ і „Місіс Івіс, чи немає для мене листа?“»

У відповідь він промовчав, але напускав на себе спокійний і погідний вираз щоразу, як вона оберталася до нього.

Сходи, що внизу були широкими та зручними, чим далі вгору ставали все вужчими та хиткішими. Армстронгові впадали в око незастелені ліжка й одяг, кинутий на підлогу. В одній із кімнат нахилилася, натягаючи на ногу панчоху, напівоголена жінка. Коли вона помітила його, її губи розтягнулися в усмішці, але в очах ніякої усмішки не було. Він занепав духом. Невже саме таку жінку Робін узяв за дружину?

Нарешті, на найвищому сходовому майданчику, де облупилася фарба, місіс Івіс зупинилась і загупала в двері.

Жодної відповіді.

Вона загупала знову.

— Місіс Армстронг! До вас тут джентльмен.

Знову жодної відповіді.

Місіс Івіс насупилася.

— Навіть не знаю… Вранці вона не виходила з дому, я б це почула.

І несподівано заголосила:

— Вона втекла, ось що! Ах ти ж шльондра! — місіс Івіс миттю витягла ключ із кишені, відімкнула кімнату й увірвалася всередину.

Армстронг глянув через її плече й одразу все зрозумів. На тлі зім'ятого та заплямованого простирадла на залізному ліжку — та, зовсім інша, жахлива білість: випростана рука, закляклі пальці.

— Боже, ні! — він притиснув руку до очей, наче ще не пізно було розвидніти цю страшну картину. Так і стояв, щільно заплющивши очі, поки місіс Івіс вела свої скарги.

— Стерво! Вона завинила мені платню за два тижні! «Коли отримаю листа, місіс Івіс»! Брехлива сучка! А мені що тепер робити?! Їла мою їжу, спала на моїй постелі! Ще й думала, що їй не годиться тут працювати! Я їй казала: «Викину тебе на вулицю, якщо не будеш платити за ліжко й обід! Мені тут дармоїдки ні до чого! Якщо не платиш гроші, мусиш відробити!» І я таки добилася свого. Я не потерплю, щоб дівчина жила тут у борг і вважала, що їй не треба платити. Врешті-решт вона здалася. Тут із усіма так. А тепер мені що робити? Пограбувала мене, тварюка!

Коли Армстронг відвів долоню від очей і розплющив їх, то був уже зовсім іншою людиною. Він із болем оглянув цю жалюгідну кімнатку. Від голих підлогових дошок дув страшенний протяг, а крізь розбиту шибку всередину вдиралися гострі леза крижаного вітру. Штукатурка на стінах місцями виямчилась, а десь пішла пухирями. Усе тут було безбарвним, холодним і незручним. На тумбочці біля ліжка стояв коричневий аптечний каламарчик. Спустошений. Він узяв його й понюхав. Отже, це й усе. Дівчина вкоротила собі віку. Він тишком поклав флакончик до кишені. Навіщо зайвий розголос? Допомогти їй він нічим уже не міг, тож принаймні краще приховати подробиці її відходу в кращий світ.

— Та хто ви такий? — звернулася до нього місіс Івіс, і тепер у її голосі відчувалися бухгалтерські нотки.

Хоч це й було малоймовірно, та все-таки вона наважилася припустити:

— Ви їй рідня?

Відповіді не дочекалася. Чоловік простягнув руку й закрив мертвій дівчині очі, а потім на хвилину схилив голову в молитві.

Місіс Івіс напружено чекала. Вона не повторила разом із ним «Амінь», та коли молитву було завершено, почала знову з того місця, на якому зупинилася.

— Бо якщо ви її родич, то маєте відшкодувати. Вона мені заборгувала.

Поморщившись, Армстронг запустив руку в складки свого пальта і витягнув шкіряний гаманець. Він відрахував їй у долоню монетки. Уже було зібрався повернути гаманець на місце, та вона вигукнула: «Цілі три тижні!» Він із огидою видав їй ще декілька монеток, і її пальці хижо стиснули здобич.

Відвідувач обернувся, щоб іще раз подивитися на мертву дівчину на ліжку.

Її зуби наче були завеликими для рота, а вилиці стирчали так, що хай би що там торочила місіс Івіс, та ця молодиця заледве живилася її знаменитими обідами.

— Гадаю, вона була приваблива? — із сумом запитав він.

Таке запитання здивувало місіс Івіс. За віком цей чоловік годився дівчині у батьки, та, враховуючи його чорноту і її блідість, їхні родинні стосунки були аж надто неймовірними. Щось їй підказувало, що він їй і не коханець. То якщо він і не родич, і не любчик, чому ж заплатив за неї? Втім, це її не дуже турбувало.

Вона стенула плечима.

— Красива, як кобила сива. Вона була білява. І кощава якась.

Місіс Івіс вийшла з кімнати на сходовий майданчик. Армстронг зітхнув і, кинувши останній сповнений жалощів погляд на тіло на ліжку, пішов услід за нею.

— Де дитина? — запитав він.

— Гадаю, вона її втопила, — байдуже стенула плечима місіс Івіс, не зупиняючись на сходах. — Тож вам доведеться оплатити лише один похорон, — додала безжально. — Хоч тут пощастило.

Утопила? Армстронг так і вкляк на верхній сходинці. Він повернувся і знову прочинив двері. Обдивився кімнату з усіх боків, ніби десь там — у шпарині між підлоговими дошками, за непотрібним жмутком, що правив за фіранку, або ж просто в холодному повітрі — переховується чиєсь інше життя. Стягнув простирадло — а раптом під ним виявиться маленьке тільце, живе чи мертве. Але під ним були лише кістки матері, завеликі для плоті, що їх огортала.

Надворі Вен тріпав гриву своєї нової подружки Фліт. Коли власник кобили вийшов із будинку, він мав геть інший вигляд. Посірішав. Постарів.

— Дякую, — мимоволі пробурмотів він, беручи від хлопця уздечку.

Бенові спало на думку, що він може так і не дізнатися, що стоїть за всіма цими подіями: появою цікавого незнайомця; перемогою, що здобула йому блискучу кульку; таємничим візитом до місіс Армстронг у поганому будинку місіс Івіс.

Чоловік уже встромив одну ногу в стремено, аж раптом затримався, і це означало для хлопця бодай якусь надію.

— А ти знаєш дівчинку з цього будинку?

— Еліс? Вони нечасто виходять на вулицю. Еліс завжди йде вслід за мамою і ховається за її спиною, бо така вже вона сором'язлива. Завжди ховає обличчя в маминій спідниці, коли їй здається, що хтось на неї дивиться. Та я раз чи два бачив, як вона звідти споглядає.

— Як гадаєш, скільки їй років?

— Думаю, приблизно чотири.

Армстронг кивнув і на його обличчі з'явився сумний вираз. Бен відчув, що за цими запитаннями стоїть щось складне та непідвладне його розумінню.

— Коли ти востаннє її бачив?

— Учора по обіді.

— Де це сталося?

— Біля крамниці містера Грегорі. Вона вийшла звідти разом із мамою, і вони разом пішли провулком.

— Чим торгує містер Грегорі?

— У нього аптека.

— Вона щось винесла звідти?

Бен замислився.

— Так, вона несла паперовий згорток.

— Якого він був розміру?

Бен розвів пальці й показав, тож Армстронг збагнув, що той згорток за розміром відповідав підібраному в кімнаті каламарчику, що тепер зберігався у його кишені.

— А той провулок… Куди він веде?

— Насправді нікуди.

— Має ж він кудись виводити.

— Хіба до річки.

Армстронг нічого не сказав у відповідь. Він жваво уявив бідолашну молодицю, яка пішла до аптекаря по отруту, а потім рушила провулком, що веде до ріки.

— Ти бачив, як вони поверталися?

— Ні.

— Чи, може, місіс Армстронг повернулася сама?

— Тоді я вже пішов додому проїдати статки.

Бен геть заплутався. Він відчував, що сталася якась важлива подія, але й гадки не мав, що саме. Він поглянув на Армстронга, намагаючись зрозуміти, чи є йому бодай якась користь із його слів. Що б там не відбувалося, та йому дуже кортіло до того приєднатися поруч із чоловіком, який згодовував яблука своїй красивій кобилі, носив повні кишені крем'яшків, і хоч вигляд мав трохи лячний, та все-таки його голос був сповнений доброти. Проте темношкірий володар красивої кобили зовсім не видавався щасливим, і Бен засмутився.

— Покажеш мені шлях до аптеки, Бене?

— Звісно.

Поки вони йшли, чоловік поринув у свої думки. Бен також замислився, бо щось у похмурому обличчі Армстронга підказало йому, що обоє вплутані у якусь жахливу драму.

Вони підійшли до невеличкої цегляної будівлі із забрудненими віконцями, над входом якої колись давно хтось написав «Аптека», та під впливом часу літери вицвіли. Зайшли, чоловік за прилавком одразу стрепенувся. Він був невеличкої статури й мав тоненьку борідку. Стривожено глянув на чужинця, та потім побачив біля нього Бена і заспокоївся.

— Чи можу стати в пригоді?

— Я з приводу цього.

Чоловік за прилавком кинув швидкий погляд на каламарчик.

— Хочете поповнити запаси?

— Мені не потрібно ще. Я б хотів, щоб цієї гидоти взагалі поменшало.

Аптекар кинув на відвідувача здивований погляд, та все-таки утримався від відповіді.

Армстронг відкоркував флакончик і підсунув його просто під ніс аптекареві. Всередині залишалася приблизно чверть вмісту. Досить, щоб ударити по ніздрях агресивним запахом, котрий, здавалося, проникав одразу до мозку. Не варто було навіть уточнювати, від чого саме варто триматись якомога далі. Сам запах — пересторога.

Тепер аптекареві стало відчутно зле.

— Пам'ятаєте, кому ви це продали?

— Я багато кому таке продаю. Людям це потрібно, — він кивнув на флакончик, який Армстронг поставив на прилавок, — із багатьох причин.

— Наприклад?

Аптекар стенув плечима.

— Попелюх труїти.

— Попелюх? У грудні?

Він впер в Армстронга удавано невинний погляд.

— А хто каже про грудень?

— Я кажу. Ви вчора продали це одній молодій жінці.

Кадик аптекаря забігав угору-вниз.

— Ви тій жінці друг, так? Я ж не можу запам'ятати кожну молоду жінку. Якусь конкретну. Вони приходять і йдуть. Їм бувають потрібні зовсім різні речі. Із зовсім різних причин. Гадаю, ви їй не батько…

Він зробив паузу, але Армстронг не відповів, тож аптекар поцікавився із хитрим натяком:

— То ви її покровитель?

Армстронг був найдобрішим із людей, та вмів за потреби здатися геть інакшим. Він глянув на аптекаря таким особливим поглядом, що той одразу ж спасував.

— Що ж вам потрібно?

— Інформація.

— То питайте.

— Вона була з дитиною?

— Із дівчинкою? — він наче здивувався. — Так.

— Куди вони потім пішли?

Аптекар махнув рукою в потрібному напрямку.

— До ріки?

Чоловік стенув плечима.

— Звідки мені знати, куди вони там попрямували?

Армстронг говорив ввічливо, та в його голосі відчувалася погроза.

— Беззахисна молода мати приходить до вас удвох із дитиною, купує отруту, а ви навіть не спитали її, куди вона потім піде та що в неї на думці? Чи заробити декілька жалюгідних пенсів важливіше за ймовірні наслідки такої покупки?

— Сер, якщо незнайома жінка опиняється у скрутному становищі, хто має її з нього вивільнити? Я? Чи той, хто загнав її туди? Якщо вона вам така важлива, містере Як-Вас-Там, тоді звертайтеся з питаннями саме туди. Підіть до того, хто занапастив її та кинув. Саме він несе відповідальність за те, що потім із нею сталося! А я й гадки не маю. Я лише людина, якій треба зводити кінці з кінцями, і цим і займаюся.

— Продаєте отруту, щоб дівчата, яких нема кому захистити, змогли у грудні потруїти попелюхів?

Аптекар напустив на себе засмучений вигляд, але було незрозуміло, чи він насправді відчув провину, а чи просто злякався Армстронга.

— Я не зобов'язаний слідкувати за тим, коли труять садових шкідників.

— Куди далі, сер? — із надією спитав Бен, коли вони вийшли надвір.

— Думаю, я не маю тут більше справ. Принаймні сьогодні. Краще підемо вздовж річки.

Коли вони йшли, Бен потроху уповільнював рух та й узагалі насилу волочив ноги. Наблизившись до води, Армстронг повернувся, щоб побачити, де хлопець, а він, увесь позеленілий, привалився до дерева.

— Що з тобою, Бене?

Хлопець пхинькнув.

— Сер, вибачте мені… Сер, я схрумкав те зелене яблуко, яке ви дали мені для Фліт, сер, а тепер мені болить і крутить живіт…

— То й не дивно — ті яблука ж кислючі. Що ще ти сьогодні їв?

— Нічого, сер.

— І не снідав?

Хлопчик похитав головою. Армстронг відчув люту неприязнь до м'ясника, який не годував власних дітей.

— Це через те, що ти з'їв кисле на порожній шлунок, — примовляв він, відкорковуючи фляжку. — Ось, випий цього.

Хлопець ковтнув і скривився.

— Сер, та це взагалі гидота! Мені від цього навіть гірше.

— У тому й річ. Немає нічого бридкішого за холодний чай. Допий увесь.

Бен нахилив фляжку і з гримасою огиди проковтнув останні краплини. І його одразу ж знудило в траву.

— Гаразд. Ще. Отак. Нехай виходить.

Поки Бен хрипів і стогнав на березі під наглядом Фліт, Армстронг попрямував на головну вулицю й купив там у пекарні три калачі. Повернувшись, він віддав два з них Бенові: — «Набивай живіт, хлопче», — а третій з'їв сам.

Вони обоє вмостилися на березі, і поки Бен жував, Армстронг спостерігав за тим, як потужно тече ріка. У такому стані вона поводилася тихіше, ніж при сповільненому потоці. Жодного лінивого сплеску, лише рішуча спрямованість уперед. За тоненьким дзеленчанням води серед берегових камінчиків чулося гудіння, подібне до того, яке залишається у вухах після передзвону. Воно було схоже на шум, та йому бракувало звуку, як ескізу бракує барв. Армстронг прислухався до нього, і його думки линули вслід річці.

Поряд був простий дерев'яний міст. Під ним вода бурхлива — така миттєво забере все, що у неї впаде. Він побачив на ньому молоду жінку з дитиною. Вони прийшли туди в огорнутому холодом вечірньому присмерку. Він не став зосереджуватися на тому, як вона штовхнула дитину у воду, але дуже добре уявив її розпач, відчув, як його власне серце обірвалося від горя й жаху. Армстронг неуважно водив поглядом угору та вниз течією. Він і сам не знав, що саме хотів там побачити. Певна річ, що не дитину — тільки не зараз.

Коли він оговтався, то відчув, як зимно стало за декілька останніх годин. Його тіло погано витримувало холоднечу. Навіть під теплим пальтом і шарами одягу він відчував холод власної шкіри. У берегових хащах причаїлася темрява. Вохра та золото осені були давно у минулому, а м'яких барв весни ще довго чекати. Темніли оголені гілки. Здавалося, тільки диво спроможне знову вдихнути життя у верхівки дерев, прикрасивши молодою зеленню. Побачивши їх сьогодні, будь-хто визнав би, що життя покинуло їх назавжди.

Він спробував відволіктися від цих сумних думок. Повернувшись до хлопця, помітив, що той уже прийшов до тями, і перед ним колишній Бен.

— Працюватимеш із батьком у крамниці, коли виростеш?

Бен похитав головою.

— Я втечу.

— Хіба це добрий намір?

— Це сімейна традиція. Спочатку так учинив мій другий старший брат, потім третій, а далі — моя черга, бо батькові потрібен лише один із нас. Оскільки решта нікому не потрібна, то я втечу вже скоро — гадаю, коли погода налагодиться. Буду шукати собі кращої долі.

— Чим займатимешся?

— Гадаю, з'ясую, коли вже втечу.

— Коли прийде тобі час утікати, Бене, то сподіваюся, що ти прийдеш до мене. Я маю в Келмскоті ферму, і там завжди знайдеться робота для чесного хлопця, що не боїться праці. Просто дістанься Келмскота й спитай Армстронга.

Вражений таким несподіваним подарунком долі, Бен глибоко вдихнув і затараторив:

— Дякую, сер! Спасибі, сер! Дякую, сер!

Нові друзі потиснули руки, щоб скріпити домовленість, і розійшлися.

Бен подався додому. В голові у нього було тісно від думок. Тільки десята година, а день уже сповнився пригод як ніколи. Раптом йому спала на думку ймовірна причина Армстронгового смутку.

— Сер? — він побіг назад й окликнув чоловіка, який був уже у сідлі.

— Що?

— Еліс… Вона мертва, сер?

Армстронг поглянув на ріку, на її швидкий плин без усякої цілі.

Чи вона справді мертва?

Він підхопив повід і вставив ноги в стремена.

— Не знаю, Бене. Шкода, але не знаю. Її мати мертва.

Бен почекав, чи додасть він що-небудь до цього, та чоловік мовчав, тож хлопець повернувся і пішов додому. Містер Армстронг, фермер із Келмскота. Коли прийде час, він утече — і стане частиною цієї історії.

Армстронг спрямував Фліт уперед. Він пустив кобилу риссю. Дорогою витирав сльози, оплакуючи втрату онуки, яку ніколи не бачив.

Він завжди з болем сприймав страждання будь-якої істоти, що була поруч. Не дозволив би своїй худобі страждати, тому завжди заколював свиней сам, не довіряючи нікому іншому. Гострив ножа, заспокоював свинок лагідними словами, відволікав жолудями, а потім швидкий точний удар — і все. Ані страху, ані болю. А як утопити дитину? Цього він збагнути не міг. Утім, деякі фермери у такий спосіб позбавлялися хворих тварин, та й зайвих кошенят і собачат зазвичай топили в мішку. Але сам він ніколи так не робив. Смерть, може, й невід'ємна частина тваринництва, а от страждання — ні.

Армстронг лив сльози і збагнув, що одна втрата змушує пригадати й інші. Думка про улюблену свиню, найрозумнішу та найдобрішу істоту, яку він знав за тридцять років свого тваринництва, раптом штрикнула його так само гостро, як і того ранку майже два роки тому, коли дізнався, що вона зникла. «Що ж сталося із Мод, Фліт? Не можу змиритися з тим, що нічого не знаю. Хтось вкрав її, Фліт, та як їм вдалося винести її без жодного звуку? Ти ж пам'ятаєш, яка вона була. Мод верещала б, якби якийсь чужинець намагався її забрати. Та й навіщо красти свиноматку? Підсвинок — це я ще розумію. Людина може зголодніти. Але ж у свиноматки жорстке й гірке м'ясо — невже вони цього не знають? Маячня якась. Навіщо красти таку свиню, як Мод, якщо у сусідній загорожі повно підсвинків?»

Його серце стиснулося від болю, спричиненого одною-єдиною нестерпною думкою: той нетямущий дурень, що вкрав найбільшу свиню замість того, щоб узяти меншу, але смачнішу, напевне, і з ножем поводився незграбно.

Армстронг повністю усвідомлював, як йому пощастило в житті: він здоровий, міцний і розумний; незвичне походження — батько був графом, а мати — темношкірою служницею — трохи ускладнювало життя, але іноді давало переваги. Хоч дитинство у нього й було самотнім, та він отримав гарну освіту; коли прийшов час обирати шлях у житті, йому видали чималу суму на початок власної справи. Він був власником плідних земель; йому вдалося здобути кохання Бесс, і вони разом створили велику та щасливу сім'ю. Такою вже він був людиною — ретельно помічав дарунки долі та радів їм, але водночас дуже гостро відчував і втрати, тож тепер подумки страшенно страждав.

Дитина, що борсається у річці, Мод, що намагається уникнути тупого леза в невмілих руках…

Ці страшні образи рвали йому душу. Так, одне лихо нагадало про інші нещастя, роз'ятрило стару рану, залишену втратою Мод. Його розбурханий розум сфокусувався на найбільшій втраті з усіх, і сльози градом полилися в нього по обличчю.

— Ох, Робін! Де ж я схибив, Фліт? Робіне, синку…

Зараз він був як ніколи далекий від свого первістка, а на серце тягарем ліг смуток. Двадцять два роки він любив його, а що ж тепер? Чотири роки поспіль той відмовлявся жити на фермі, а натомість оселився в Оксфорді, окремо від братів і сестер. Вони не бачили його місяцями, а з'являвся він тільки тоді, коли йому щось було потрібно. «Я ж намагався, Фліт. Але чи достатніми були мої спроби? Що я зробив не так? Чи вже надто пізно?»

Розмисли про Робіна навели його на думку про дитину — Робінову дитину, і все почалося спочатку.

Невдовзі Армстронг побачив якогось старого. Він стояв на дорозі, спираючись на палицю. Армстронг витер рукавом сльози і, зрівнявшись зі старим, зупинився, щоб із ним побалакати.

— У Бемптоні зникла маленька дівчинка, — сказав він. — Їй приблизно чотири рочки. Ви могли б повідомити про це іншим людям? Мене звати Армстронг, я фермер із Келмскота…

На цих словах старий змінився з лиця.

— Тоді маю для вас сумні новини, містере Армстронг. Я почув про це минулого вечора на бою півнів. Якийсь хлопець, що поспішав на ранковий потяг до Леглейду, розповів нам про це. З ріки витягли утопленицю, маленьку дівчинку.

Отже, її не стало. Що ж, цього варто було очікувати.

— Де саме це сталося?

— Поблизу шинка «Лебідь», у Редкоті.

Старигань був доброю людиною. Дивлячись, як побивається Армстронг, він додав:

— Я не стверджую, що то та сама дитина, яку ви шукаєте. Цілком ймовірно, що то інше дитя.

Та коли Армстронг стиснув кобилу острогами й погалопував у бік Редкоту, старий похитав головою й закопилив губи. Учора ввечері він втратив на боях півнів свій тижневий заробіток, та все-таки декому було значно гірше, ніж йому.

Три претензії

Ліч, Черн і Коли спочатку течуть власними маршрутами, а вже потім об'єднують води у Темзі. Так само Вони, Армстронги та Лілі Вайт жили своїм життям, поки не стали частиною цієї історії. Та все-таки це сталося, і тепер вони нарешті зіллють власні життєві потоки в одну ріку.

Поки світ ще був занурений у темряву, хтось прямував берегом проти течії: закутана у кожух опецькувата фігура, вихекуючи пару, поспішала у бік Редкотського моста.

Біля моста вона зупинилася.

Зазвичай люди роблять зупинку на середині моста. Це так природно, що на більшості мостів, навіть на відносно нових, які налічують лише декілька століть, серединка витоптана ногами людей, що барилися, вагалися, вешталися без діла і чекали там. Збагнути цього Лілі не могла. Вона зупинилася біля кам'яної опори — величезної брили, на яку спиралась уся конструкція. Інженерна справа завжди була для неї загадкою: на її думку, каміння не спроможне висіти в повітрі, тож як міст стояв і не падав, Лілі збагнути не могла. Будь-якої миті міць моста могла виявитися ілюзорною, якою, власне, вона й була. Якби у той момент їй трапилося на ньому стояти, Лілі зірвалася б униз, врізалась у воду й долучилася би до померлих душ на дні. Коли можна, вона всіляко уникала мостів, та інколи конче було потрібно перейти ріку. Лілі підхопила край спідниці, глибоко вдихнула і, важко тупаючи, квапливо закрокувала вперед.

Хтось загупав у двері, й першою на цей звук прокинулася Марго. Вимогливість стуку змусила її встати з ліжка, натягнути халат і піти подивитися, хто прийшов. Коли вона спускалася сходами, то думала про минулу ніч: ці спогади втратили присмак казковості та постали перед нею як дивна реальність.

Марго струснула головою, а потім відчинила двері.

— Де вона? — спитала жінка, що стояла на порозі. — Вона тут? Мені сказали, що тут…

«Це ж місіс Вайт із іншого берега ріки» — пригадала Марго.

— Заходьте, люба. Що трапилося?

— Де вона?

— Гадаю, спить. Нема куди поспішати, еге ж? Нумо, запалимо свічку.

— Тут уже є свічка, — почувся голос Рити.

Її теж розбудив шалений грюкіт, і вона стояла тепер на вході до прочанської кімнати.

— Хто там? — знервовано сіпнулася Лілі.

— Це я, Рита Сандей. А ви, гадаю, місіс Вайт? Працюєте на отця Гебґуда?

Свічка в руках у Рити замерехтіла, і Лілі почала крутити головою, оглядаючи кімнату, й тупцювати від нетерпіння.

— Маленьке дівча… — знову завела вона, та вже не так упевнено, споглядаючи за обличчями Марго та Рити.

— Я думала… Чи вона мені наснилася? Наче ні… Я, мабуть, піду.

За спиною в Рити почулися легкі кроки. То була дитинка, що терла оченята й поволі переступала ніжками.

— Ох! — скрикнула Лілі зовсім іншим голосом. — О Господи!

Навіть при світлі свічки було видно, як вона побіліла. Притиснувши руку до рота, Лілі приголомшлено вдивлялася в обличчя дівчинки.

— Енн! — скрикнула вона повним почуття голосом. — Пробач мені, Енн! Скажи, що пробачаєш мене, сестричко, люба!

Вона впала на коліна і простягнула до дитини тремтячу руку, та все-таки не насмілилася її торкнутися. — Ти повернулася! Дякувати Господу! Скажи, що пробачаєш мені…

Вона жадібно їла очима дитину, якій, здавалося, було байдуже.

— Енн? — шепотіла Лілі і благально чекала відповіді.

А відповіді не було.

— Енн? — повторила вона, тремтячи з переляку.

Дитина все одно не відповідала.

Рита і Марго обмінялися здивованими поглядами, але потім вони помітили, що жінка здригається від ридань, і Рита заспокійливо поклала руки їй на плечі.

— Місіс Вайт, — лагідно покликала вона.

— Чим це смердить? — заверещала Лілі. — Це річка, я знаю, це її запах!

— Її виловили з ріки вчора ввечері, і ми ще не мили їй волосся, бо вона була надто вже слабкою.

Лілі обернулася до дитини; на її обличчі любов змінювалася переляком.

— Дозвольте мені піти, — пробурмотіла вона. — Мені треба вийти!

Вона підвелася на тремтячих ногах, та все-таки рішуче, і на шляху до дверей мимрила якісь вибачення.

— Що ж, — неголосно зойкнула Марго. — Мені набридло шукати в цьому бодай якийсь сенс. Краще заварю чаю.

— Так, було б дуже добре.

Та Марго не пішла заварювати чай.

Принаймні не одразу.

Вона виглянула у вікно і побачила Лілі, яка стояла навколішки, склавши руки в себе на грудях.

— Вона й досі тут. Наче молиться. Молиться й дивиться. Що б це означало?

Рита замислилася.

— Чи справді місіс Вайт має таку маленьку сестричку? Як гадаєш, скільки їй років? Сорок?

Марго кивнула у відповідь.

— А дівчинці скільки? Десь чотири?

— Приблизно так.

Марго порахувала на пальцях, так вона звикла зводити бухгалтерію в шинку.

— Між ними тридцять шість років різниці. Припустімо, що мати місіс Вайт народила її у шістнадцять. Через тридцять шість років їй має бути п'ятдесят два.

Вона похитала головою.

— Це неможливо.

У прочанській кімнаті Рита зімкнула пальці на зап'ястку чоловіка, що лежав у ліжку, й виміряла його пульс.

— Він видужає? — спитала Марго.

— Схоже на це.

— А вона?

— А що вона?

— Вона… поправиться? Вона ж нездорова, так? Жодного слова не вимовила.

Марго повернулася до дитини.

— Як тебе звати, лялечко? Хто ти, га? Привітайся з тітонькою Марго.

Дитина не відповіла.

Марго взяла її на руки і з материнською ніжністю зашепотіла у вушко:

— Ну ж бо, маленька. Хоч усмішку. Хоч погляд.

Але дитина не реагувала.

— Вона взагалі мене чує?

— Я теж про це думаю.

— Можливо, після аварії у неї пошкодився розум?

— Жодної ознаки травми голови немає.

— Може, вона така вродилася? — замислилася Марго. — Складно виховувати дитину, що не така, як усі.

Вона ніжно скуйовдила дівчинці волосся.

— Чи я тобі колись розповідала, як народився Джонатан? Неможливо жити в «Лебеді» й не вміти розповісти історію. Хоча зазвичай вона була надто зайнята іншими речами, незвичний день відірвав її від справ. Тепер жінка вирішила почати оповідь.

— Пам'ятаєш Беатті Ріддел, що була повитухою до тебе?

— Вона померла саме перед тим, як я тут оселилася.

— Беатті приймала всі мої пологи. З дівчатками не мала жодних проблем, та потім я завагітніла Джонатаном, та й вже старшою була, тож було нелегко. Після десяти дівчат ми з Джо не кинули сподівання народити хлопчика, тож коли після довгих і важких пологів Беатті нарешті підняла немовля, щоб мені показати, я зупинила погляд лише на його маленькій цюцюрці! «Джо зрадіє», — подумалося. Та я й сама була дуже рада. Простягнула до хлопчика руки, сподіваючись, що повитуха одразу дасть його мені, але вона поклала дитину і смикнулася.

— Я знаю, як треба діяти, — сказала Беатті. — Не хвилюйтеся, місіс Оквел. Це дуже просто і все має вийти як треба. Ми миттю поміняємо його, не переживайте.

Тоді я придивилася і побачила. Косі оченята, смішне кругле, подібне до місяця личко і такі кумедні вушка. То був дуже дивний малюк, дуже делікатне створіння, і мені спало на думку: «Чи ж він справді мій? Справді вийшов із мого черева?» Я ніколи не бачила таких немовлят. Та Беатті знала, хто він насправді.

Розповідаючи все це, Марго заколисувала дівчинку так легко, ніби та геть нічого не важила.

— Дозволь вгадати, — попросила Рита. — Ельфійський підкидьок?

Марго кивнула у відповідь.

— Беатті пішла в кухню й запалила вогонь. Гадаю, ти знаєш, що вона хотіла зробити — потримати над вогнем, щоб йому трохи припекло, і він почав скиглити. Тоді ельфи почули б і забрали його, а мені повернули б моє вкрадене дитя. Знизу вона гукнула, що їй знадобиться більше хмизу й великий баняк. До мене долинуло, що Беатті пішла до дров'яного сараю.

Я не могла відвести від малого очей, він був таким маленьким і чарівним. Блимнув очима — знаєш, як то буває: не прямо, як робимо ми з тобою, а трохи під кутом, бо так у нього розташоване вічко. Я подумала: «Що він знає про той дивний світ, звідки потрапив сюди? Що знає про мене, свою вимушену матусю?» Він поворушив ручками, але не так, як це робили мої дівчатка, а плавніше, ніби намагався плисти. Аж тут набурмосився. Мені подумалося, що за мить розпхинькається, бо йому холодно. Беатті нічим його не накрила. «Діти ельфів навряд чи дуже відрізняються від людських, — спало мені на думку. — Я ж бачу, що він змерз».

Я погладила його по щічці, а він так зачудувався! Коли прибрала палець, він відкрив рота і нявкнув, мов кошеня. Я відчула, як від його нявку груди налилися молоком.

Коли Беатті повернулася, він уже щосили ссав. Людське молоко! «Що ж, — сказала вона. — Уже надто пізно». От і все.

— Дякувати Богові, — вимовила Рита, почувши фінал історії. — Я чула оповідання про підкидьків, і вони всі однакові. Ніяка Джонатан не ельфійська дитина. Деякі малюки такими й народжуються. Беатті, може, таких раніше не бачила, а от мені доводилося. У світі чимало таких дітей, як Джонатан, так само косооких, із великими язиками та розбовтаними руками й ногами. Деякі лікарі називають їх «монголятами»,[6] бо вони схожі на тамтешніх дітей.

Марго кивнула.

— Він людська дитина, тільки поглянь на нього. Тепер я це знаю. Він від мене й Джо. Але подумала я про це саме через цю манюню. Вона не схожа на Джонатана, еге ж? Вона ж не — як ти кажеш? — монголятко? Вона інша, але цілком по-інакшому. Складно ростити особливу дитину. Та мені ж це вдалося. Я знаю, як це робити. Тож навіть якщо вона глуха або не вміє говорити…

Марго стиснула дитину в обіймах, зітхнула, і раптом згадала про чоловіка, що лежав у ліжку.

— Та, гадаю, вона пов'язана з ним.

— Незабаром дізнаємося. Він уже скоро прокинеться.

— Що робить Лілі? Якщо вона й досі там, піду й заведу її всередину. Надто зимно, щоб молитися надворі. Вона заклякне від холоду.

Тримаючи дитину на руках, визирнула у вікно.

Раптом Марго відчула це, а Рита побачила: дитина смикнулася. Підняла голову. Її сонний погляд одразу став свідомим. Вона подивилася в один бік, потім у другий, зацікавлено розглядаючи вид за вікном.

— Що там? — підхопилася Рита й підійшла до вікна. — Це місіс Вайт?

— Вона пішла, — відповіла Марго. — Тут нікого немає. Лише ріка.

Рита стала поруч із ними. Вона споглядала за дівчинкою, яка жадібно вдивлялась у ріку, ніби хотіла випити її досуха своїми очима.

— Може, там була пташка? А може — лебідь? Щось же привернуло її увагу.

Марго похитала головою.

Рита зітхнула.

— Можливо, її привабило світло, — промовила вона.

Затрималася на хвильку, щоб побачити те, що там було — якщо воно взагалі там було. Та Марго мала рацію. Там не було нічого, крім ріки.

Марго розтовкла і вдягла свого чоловіка, помітила, що Джонатан уже на ногах, і мимоволі зітхнула — цей хлопець ніколи не дотримувався традиційного розпорядку сну; а потім заходилася готувати чай і вівсянку. Коли вона помішувала у горщику кашу, хтось постукав у двері. Для пияків було ще зарано, втім, після вчорашнього вечора шинок мав стати магнітом для роззяв. Вона відімкнула замок, готуючись привітатись із гостем, та коли двері прочинилися, мимоволі відступила. На порозі стояв темношкірий чолов'яга. Він був на голову вищий від будь-якого іншого чоловіка й мав міцну статуру. Як тут не стривожитися? Вона вже зібралася покликати чоловіка, але перш ніж вимовила хоч слово, той стягнув капелюха й дуже поштиво їй уклонився.

— Вибачте, що турбую вас у таку ранню годину, мадам.

Раптом на його віях забриніли непрохані сльози, і він підняв руку, щоб їх змахнути.

— Що сталося? — вигукнула вона і затягнула його всередину, забувши про небезпеку. — Сідайте. Ось тут.

Він притиснув великого та вказівного пальці до очей, промокнув їх, шморгнув носом і ковтнув.

— Вибачте мені, — промовив чоловік, і її вразила його манера говорити — немов у джентльмена. Дивували навіть не самі слова, а те, як він їх вимовляв. — Я чув, до вас учора принесли дитину. Дівчинку, яку виловили з ріки.

— Це правда.

Він тяжко видихнув.

— Я маю підстави вважати, що це моя онука. Якщо ви не проти, хотів би глянути на неї.

— Вона в іншій кімнаті, зі своїм батьком.

— Із моїм сином? Мій син тут?

Від самої думки про це у нього підстрибнуло серце, і він сам підстрибнув разом із ним.

Марго спантеличилася. Поза сумнівом, цей темношкірий чоловік не міг бути батьком людини у ліжку.

— З ними лікарка, — додала вона, хоча він чекав від неї не такої відповіді. — Вони обоє у доволі тяжкому стані.

Він пішов за нею до прочанської кімнати.

— Це не мій син, — промовив він. — Мій син не такий високий, не такий статурний. Він завжди чисто поголений. У нього світло-брунатне волосся, і воно так не кучерявиться.

— Тоді містер Донт і справді не ваш син.

— Мого сина звати містер Армстронг. Як і мене.

Марго пояснила Риті:

— Джентльмен прийшов по дівчинку. Він думає, що вона його онука.

Рита відступила, і тут Армстронг уперше побачив дитину.

— Що ж, — розгублено вигукнув Армстронг. — Яка…

Він навіть не знав, що сказати. Уже уявив собі — і тепер зрозумів усю безглуздість своїх сподівань — темношкіру дитинку, схожу на нього самого. Звісно ж, та дитина матиме геть інакший вигляд. Це ж Робінова дитина. Хоч його й збентежило знебарвлене волосся та блідість шкіри дівчинки, він був приголомшений схожістю. Щоправда, не міг точно сказати, у чому саме ця подібність. Носик у неї був не дуже схожий на Робінів — хіба що трохи… А вигин скроні… Спробував пригадати обличчя мертвої жінки, яке бачив лише декілька годин тому. Можливо, йому б це й удалося, якби він бачив ту молодицю за життя. Але смерть так швидко спотворює людину, що виявилося дуже складно пригадати її риси. Утім, йому все-таки здавалося, що в дитини та тієї молодиці було щось спільне, хоч він і не міг вказати, що саме.

Армстронг раптом зрозумів, що дві жінки чекають на відповідь від нього.

— Справа у тому, що я ніколи не бачив онуку на власні очі. Дочка мого сина жила у Бемптоні разом зі своєю матусею. Мені б, звісно, хотілося, щоб було інакше, але так уже склалося.

— Сімейне життя… Нелегке воно буває… — втішливо проговорила Марго. Коли минув перший переляк, вона зрозуміла, що цілком може впоратися з цим темношкірим здорованем.

На знак вдячності він вклонився.

— Учора до мене дійшли тривожні звістки, а сьогодні вранці я дізнався, що мати цієї дівчинки…

Він замовк і стривожено поглянув на дитину. Армстронг звик до зацікавлених дитячих поглядів, але ці оченята не затримувалися на темношкірому чужинцеві, а ковзали далі, далі, ніби не помічаючи його. Можливо, через сором'язливість. Котам також не подобається тривалий зоровий контакт із чужинцями — вони спочатку дивляться на тебе, а потім відводять очі. В кишені він тримав мотузочку з прив'язаним до неї пір'ячком — із кошенятами вона спрацьовувала безвідмовно. Для дівчаток у нього була припасена зроблена з кілочків лялечка із розфарбованим обличчям, одягнена у шубку з клаптиків кролячого хутра. Він витяг її і поклав дитині на коліна. Вона відчула це і глянула вниз. Її пальці схопили ляльку. Рита і Марго спостерігали за нею з тією ж пильною увагою, що й чоловік. Вони обмінялися поглядами.

— Ви розповідали про матусю бідолашної крихітки… — нагадала Марго, і поки дівчинка була зайнята лялькою, Армстронг стиха продовжив:

— Та молода жінка відійшла у кращий світ учора ввечері. Про дитину не було нічого відомо. Я спитав у першого-ліпшого перехожого, який порадив мені звернутися до вас. Утім, він, мабуть, щось наплутав, бо запевнив мене, що дівчинка потонула.

— Вона й справді потонула, — запевнила Марго. — А потім Рита принесла її сюди, і дівчинка виявилася живою.

Жінка вже перестала рахувати, скільки разів переповідала ці події, та вони все одно здавалися їй неймовірними.

Армстронг здивовано підняв брови і повернувся за поясненнями до Рити. Та зберігала спокій.

— Вона спочатку здавалася мертвою, але виявилося, що це не так, — підтвердила Рита.

Стислість такого формулювання дає змогу уникнути неймовірних подробиць краще, ніж будь-що інше, тож вона вирішила дотримуватися цієї версії. Хоч лаконічно, проте правдиво. Якщо вдатися до багатослівних пояснень, історія звучатиме геть безглуздо.

— Розумію, — промовив Армстронг, хоча геть нічого не розумів.

— Вона трохи химерна, — із сумом визнала Марго. — Усі, хто її бачить, так кажуть. Та все-таки, як не складно це пояснити, але до неї якось одразу прикипаєш душею. Минулої ночі розчулилися навіть гравійники, а їх аж ніяк не назвеш чутливими. Рито, скажи! Ґіггс уже був готовий взяти її до себе, наче приблудне цуценя. Я маю повно дітей та онуків, та залишила б її у себе, якщо їй немає куди податися. Та й Рита теж, правда, Рито?

Рита промовчала у відповідь.

— Ми й справді подумали, що чоловік, який її приніс — батько, — продовжила Марго. — Але, судячи з ваших слів…

— Як він почувається? Той містер Донт.

— Із ним усе буде добре. Його рани мають жахливіший вигляд, ніж насправді. У нього рівне дихання, а колір обличчя з кожною годиною покращується. Гадаю, він уже скоро прокинеться.

— Що ж, тоді я поїду до Оксфорда і знайду свого сина. Він буде тут до сутінок, і, гадаю, до ночі все буде узгоджено.

Армстронг надів капелюха і вийшов.

Марго заходилася готувати шинок до сьогоднішнього вечора. Поголос уже пішов, і вона очікувала на натовп. Можливо, навіть доведеться відімкнути велику літню кімнату.

Рита метушилася між дитиною та сплячим чоловіком. Інколи заходив Джо. Поки він наливав Риті чаю й поправляв фіранку так, щоб світло не турбувало сплячу людину, дівчинка не зводила з нього очей. Коли він із усім упорався і підійшов до дитини, вона простягнула до нього ручки.

— Ух! — вигукнув Джо. — Яка кумедна дівчинка! Схоже, тобі цікавий старигань Джо.

Рита поступилася йому місцем, і він сів, умостивши дівчинку в себе на колінах. Вона стала роздивлятися його обличчя знизу вгору.

— Як гадаєш, якого кольору в неї очі? — спитав він Риту. — Блакитні? Сірі?

— Зелено-блакитні? — припустила Рита. — Залежно від освітлення.

Вони саме обговорювали це питання, коли в двері, вже втричі за сьогодні, оглушно загрюкали. Обоє підхопилися.

— Та скільки ж це триватиме?! — почули вони голос Марго, яка поспіхом крокувала до дверей. — Кого там ще принесло?

Вони почули, як прочинилися двері. Аж тут:

— О! — вигукнула Марго. — О!

Татку!

Містер Вон перебував на острові Бренді, у приміщенні сірчаного цеху, де провадив ревізію всіх належних до фабрики об'єктів в очікуванні аукціону. То була марудна робота, і він міг би її комусь передоручити, та йому подобалася монотонність цього процесу. В інших умовах Вон би болісно сприйняв потребу відмовитися від алкогольного бізнесу. Він же так багато у нього вклав: придбав Баскот-гауз із полями й островом, усе спланував, провів дослідження, сконструював резервуар, засадив поля цукровим буряком, побудував міст і вузькоколійку, щоб доставляти буряки на острів. А ще ж острівні підприємства — винокурня і сірчаний цех… На цей амбітний проект у нього вистачало енергії, коли він був холостим, і пізніше — коли одружився, а згодом став молодим батьком. Якщо начистоту, то справа тут не в тому, що виробництво стало. Це він більше не міг ним займатися. Зникла Амелія, а разом із нею — снага до роботи. Йому вистачало доходу і з інших джерел — ферми процвітали, а частка у батькових шахтах забезпечувала цілком заможне життя. Навіщо ж було напружувати розум і намагатися розв'язати проблему за проблемою, якщо можна просто відпустити це? Він вбачав певне задоволення в тому, щоб розібрати, спустити з молотка, розчинити і розпорошити той світ, на створення якого витратив так багато часу та грошей. Складаючи цей педантичний список, користався нагодою забутися. Рахував, вимірював, уносив до переліку — і це полегшувало його журбу. Допомагало не згадувати про Амелію.

Коли він прокинувся, то намагався пригадати ранковий сон, і хоч йому це й не вдалося, залишився при підозрі, що саме через цей сон — надто жахливий, щоб його переказувати — так страждав у перші дні після втрати дочки. Почувався геть спустошеним. Пізніше, коли крокував двором, вітерець доніс до нього відгомін тоненького дитячого голосу. Звісно, голоси усіх дітей здалеку звучать однаково. Але сон і голос розбурхали Вона так, що він вирішив зайнятися цією нудною працею.

Навіть тут, на складі, його око натрапило на предмет, який одразу нагадав минуле і змусив сіпнутися. У запиленому кутку знайшовся слоїк із льодяниками з ячмінного цукру. Раптом перед ним постала вона — занурює ручку до слоїка і радіє, якщо дістає одразу два льодяники, що так щільно злиплися — не відірвати, і тоді їй дозволяють з'їсти одразу два. Серце болісно закалатало, слоїк ковзнув із пальців, ударився об кам'яну підлогу й розлетівся на друзки. Усе пішло на пси: сьогодні йому вже не вдасться відновити душевну рівновагу, особливо після того, як він уявив у цій кімнаті її.

Вон голосно попросив принести мітлу, щоб прибрати друзки. Почувши кроки, він спершу подумав, що то його помічник, але, на подив, з'явився один із хатніх робітників, садівник Ньюмен. Говорив і водночас відхекувався, тож його слова майже неможливо було розібрати. Єдине, що Вонові вдалося зрозуміти, — слово «потонула».

— Не так швидко, Ньюмене, повільніше.

Садівник повернувся до початку, і цього разу пролунало щось дуже схоже на історію про втопленицю, що воскресла. «У шинку „Лебідь“ у Редкоті», — завершив він. І додав стиха, ніби не смів промовити це голосно: «Кажуть, що їй приблизно чотири рочки».

— Господи Боже! — схопився за голову Вон. Утім, йому швидко вдалося опанувати себе.

— Будь ласка, прослідкуйте, щоб про це не почула моя дружина, — попросив він. Та не встиг садівник відповісти, як чоловік зрозумів, що надто пізно.

— Місіс Вон уже подалася туди сама. Місіс Джеліко — ну, праля — принесла їй ці новини, а тій розповів хтось, хто був там учора ввечері. Ми й не здогадувалися, про що вона хоче розказати. Інакше не дозволили б їй навіть наблизитися до місіс Вон. Були впевнені, що праля хоче віддати рахунок. Аж тут місіс Вон помчала до човнярні, й ніщо в світі не могло її зупинити. Коли ми туди прибігли, вона вже щезла з очей у старому човні.

Вон помчав додому, а там помічник конюха, передбачивши його наказ, уже тримав за вуздечку коня. «Щоб наздогнати її, треба мчати щодуху», — попередив він. Вон вскочив у сідло і погалопував у бік Редкота. Спершу він гнав коня чвалом, але потім стишився до рисі. «Мчати щодуху? — подумав він. — Усе одно мені її не наздогнати». Коли вони тільки одружилися, він часто гріб із нею наввипередки, і знав, що в човні вона втре носа багатьом чоловікам. Гелена була стрункою, а отже — легкою, а на додачу — сильною. Завдяки батькові навчилася веслувати навіть раніше, ніж ходити, а її весла занурювались у воду без бризок і виринали красиво, мов рибки. Там, де інші пихтіли та червоніли від натуги, її щічки тільки розрум'янювались, і вона відчувала задоволення від потягу води. Деяких жінок горе пом'якшувало, але у випадку Гелени нещастя, навпаки, понівечило ту незначну м'якість, що почала формуватися після народження дочки, і повністю висушило її. Тепер же вона була вся з сухожилків і м'язів, запалена рішучістю, і мала пів години фори. Мчати, щоб наздогнати її? Жодного шансу. Гелена була недосяжна. Вона встигла відпливти надто далеко.

Саме надія підганяла її і допомогла так швидко відірватися від Вона. А от він сам втратив надію вже давно. Йому здавалося, що якби Гелена теж розпрощалася зі сподіваннями, до них би врешті-решт повернулося щастя. Натомість вона плекала свою надію, підживлювала її будь-якими дурницями, які їй траплялися, а коли жодної іншої поживи для надії не було, то підгодовувала її впертою вірою, яку сама собі вигадала. Він дарма намагався втішити та заспокоїти її, дарма малював їй картини іншого майбутнього, іншого життя.

— Може, переїдемо жити за кордон? — пропонував. Вони розмовляли про це одразу після одруження, тоді то був такий собі перспективний план. «Чом би й ні?» — відповіла вона. Це було ще до зникнення Амелії, навіть до її народження. Тож він знову запропонував їй переїзд. Вони могли б поїхати до Нової Зеландії — на рік чи навіть на два. А тоді навіщо ж повертатися? Та й не треба. Нова Зеландія — гарне місце для життя, для роботи…

Але тепер Гелена була проти: «Як Амелія знайде нас там?»

Він нагадував їй про інших дітей, яких обом колись кортіло мати. Та для неї майбутні діти були ефемерними, такими собі абстракціями. Тільки до нього вони приходили у плоті й крові — уві сні та наяву. Шлюбна близькість, що так різко припинилася одразу після зникнення дівчинки, упродовж двох років так і не була поновлена. До Гелени він багато років холостякував і вів більш-менш стримане життя. Якщо інші чоловіки платили жінкам за кохання або плуталися з дівчатами, яких можна було пізніше кинути, Вон вкладався у ліжко сам, а власні потреби задовольняв самостійно. Тепер у нього не було жодного бажання повертатися до такого способу існування. Якщо дружина не може дати любові, тоді не треба йому взагалі нічого. Він занепав духом. Більше не чекав на задоволення ані від її тіла, ані від власного. Втрачав надію за надією.

Вона звинувачувала його. Він сам звинувачував себе. Берегти дітей від небезпеки — батьків обов'язок. Отже, він не впорався.

Вон зрозумів, що стоїть на місці. Його кінь нагнув голову додолу, намагаючись відшукати щось смачненьке у заростях папороті.

— Нічого там для тебе немає. Та й для мене теж.

Його охопила важчезна втома. Виникла думка: а раптом він захворів? Чи зможе просуватися далі? Пригадав, що вже чув щось подібне від когось… «Так не може довго тривати». Це слова тієї дивної жінки з Оксфорда. Місіс Константін. Той візит виявився цілковитою маячнею. Та в цьому вона мала рацію. Він справді вже не витримував такого життя.

Вон пішов далі.

У «Лебідь» набився нечуваний, як йому здалося для цієї пори року, натовп. Відвідувачі оглянули його з цікавістю людей, що вже бачили дещо неймовірне, і тепер упевнено очікують на нові, не менш захопливі події. Він і оком на них не кинув, натомість пройшов одразу до шинквасу. Жінці, що стояла за ним, варто було тільки глянути на нього, і вона одразу промовила: «Йдіть за мною».

Провела його коротким, покритим дерев'яними панелями коридором аж до дубових дверей. Відчинила їх і відійшла вбік, дозволяючи Вонові зайти першим.

Усередині на нього чекало надто багато несподіванок: він не встигав від них оговтуватися. Лише значно пізніше зміг розкласти по поличках свої враження й дібрати слова, щоб їх описати. Спочатку його охопило замішання, адже він очікував побачити дружину, але її там не було. Потім його збентежило знайоме обличчя, яке Вон так довго не бачив. Обличчя молодої жінки, майже дитини, якій він колись освідчився, а вона зі сміхом погодилася, за умови, що їй дозволять узяти її човен. Вона повернула до нього сяюче обличчя і широко всміхнулася від щирого щастя, а очі її світилися любов'ю.

Вон наче прикипів до місця. Гелена. Його дружина — щаслива, радісна й енергійна. Така, як і була. Колись.

Вона засміялася.

— О, Ентоні! Та що з тобою?

Вона глянула униз і взяла щось на руки, примовляючи при цьому лагідним, співочим голосом, як колись.

— Дивися — сказала вона, але не йому. — Дивися, хто тут у нас.

Тут сталася третя несподіванка.

Вона повернула дитину обличчям до нього.

— Татко прийшов!

Пробудження сплячого

Тим часом чоловік із заплямованими пальцями та понівеченим обличчям спав у прочанській кімнаті редкотського «Лебедя». Він лежав на спині, його голову підпирала подушка Марго. Чоловік не ворушився, тільки груди здіймалися й опадали.

Сон можна уявити різними способами, і жоден із них не буде цілковито точним. Ми не знаємо, як почуваємося на початку сну, адже коли доходимо до цього моменту, пам'ять уже повністю відключається. Але всі ми знаємо відчуття різкого падіння, яке передує засинанню.

Коли йому було десять, Генрі Донт побачив малюнок — ясень, корені якого занурювалися у підземну ріку, де жили русалки чи наяди, яких називали Дівами Долі. Подумки царство сну асоціювалось у нього з таким підземним потоком. Він відчував дрімоту як довгий заплив: повільно пересувався в незвично густій воді і міг без зусиль скерувати тіло у тому чи іншому напрямку, чи просто дрейфувати без будь-якої чіткої мети. Іноді його маківка ніби була дуже близько до поверхні води, і буденний світ із його хвилюваннями та радощами чатував на нього зовсім поряд. У таких випадках він прокидався з відчуттям, ніби взагалі не спав. Утім, Генрі Донт переважно легко засинав, прокидався бадьорим, інколи навіть зі щасливим відчуттям, що уві сні бачив друзів, або отримав звістку від покійної матері. Йому це навіть подобалося. А от прокидатися посеред якоїсь цікавої нічної пригоди, сліди якої одразу ж змивало хвилею повсякденності, Генрі Донту зовсім не імпонувало.

Утім, нічого такого з ним у «Лебеді» не відбувалося. Поки в ньому билося життя, на ранах нарощувалися шкоринки, а всередині черепа, що постраждав при зіткненні біля Греблі Диявола, відбувалася тонка робота, Генрі Донт усе глибше занурювався у свою підземну печеру, де було тихо й темно, наче в могилі. Він пробув там незліченну кількість часу, допоки його пам'ять не прокинулась, а в темних глибинах відчулося певне пожвавлення.

Події з минулого у хаотичному порядку пригадувалися й одразу забувалися.

Гірке відчуття розчарування після невдалого шлюбу.

Поколювання у пальцях від холоду вчора у Трюзбері-Мід, коли він вказівним пальцем перекрив струмочок, що давав початок Темзі, й чекав, поки вода не накопичиться й не переллється.

Тіло ковзає й мало не падає — він катається на ковзанах по вкритій кригою Темзі. Йому двадцять років. Того дня він зустрів свою майбутню дружину, і їхнє ковзання тривало ще багато тижнів, поки не завершилося весіллям у перший день весни.

Роззявлений від подиву рот, шок, наче удар під дих, коли побачив порожнє місце там, де була сторожка біля воріт чоловічого монастиря. Йому шість років, і він уперше збагнув, що фізичний світ може змінюватися аж так сильно.

Звук биття скла; його батько-скляр лається у дворі.

Так вміст його черепа перевіряв, чи все на місці, чи все ціле та неушкоджене.

Наостанок з'явився образ, що неабияк відрізнявся від інших. Він не підходив до жодної категорії. Цей образ не був йому незнайомим. Генрі уже бачив його раніше, навіть частіше, ніж усвідомлював. Він розпливчастий, адже Донт ніколи не зустрічав його в реальному житті, тільки у мріях. То була дитина. Його власна дитина. Та сама, яку йому не вдалося зачати від Міріам, а від іншої жінки він і не намагався. То була його майбутня дитина. Образ проплив у свідомості й почав віддалятися, викликавши у чоловіка реакцію у відповідь —  він підняв руки і спробував ухопити його. Проте образ уже щез, залишивши по собі відчуття чогось цілком матеріального. Чи то була маленька дівчинка? Але ця мить уже минула.

Тепер в уяві Генрі Донта була цілком інша сцена. Незнайома та непривітна місцина, яка начебто мала до нього безпосередній стосунок. Прокляте місце. Зубчасті скелі. Глибокі тріщини в землі. Горбки, що нагадували пухирі. Тут щось сталося — але що? Війна? Землетрус?

У свідомості намітився певний просвіток, і в голові Генрі Донта ворухнулася думка. Цей пейзаж не належав до видимого світу, це щось інше… То був не візуальний образ, а радше інформація, що передавалась у його мозок… за посередництва язика... Скелі виявилися уламками зубів. Понівечена земля перетворилася на розчавлену ротову порожнину.

Прокинувся.

Він стривожено завмер. Біль у кінцівках заскочив його зненацька.

Що сталося?

Він розплющив очі — навколо була темрява. Темрява? Чи, може… він осліп?

Охоплений панікою, схопив обличчя руками, та відчув під пальцями щось чуже. Щось нечутливе та товще за шкіру вкривало його лице. Він намагався намацати край цієї маски, хотів здерти її з обличчя, та негнучкі пальці не слухалися…

Тут його затопило хвилею звуку. Голос. Жіночий.

— Містере Донт!

Він відчув, як його долоні перехопили інші руки, що виявилися несподівано сильними та не дозволили йому зірвати пов'язку з очей.

— Годі дряпатися! Вас поранено. Гадаю, все тіло затерпло. Але ви в безпеці. Це редкотський шинок «Лебідь». Із вами стався нещасний випадок. Ви щось про це пам'ятаєте?

Його розум одразу ж підібрав слово у відповідь, але воно заплуталося у місиві рота, і коли нарешті було вимовлене, він його не впізнав. Друга спроба виявилася вдалішою:

— Очі!

— Ваші очі опухли. Ви отримали тяжку травму голови. Та коли набряк щезне, до вас повернеться чудовий зір.

Володарка голосу прибрала його руки від обличчя. Він почув звук наливання якоїсь рідини, та вуха не могли підказати, якого вона була кольору, або з чого зроблена карафа, або якого розміру склянка. Відчув невеличкий нахил, який утворюється, коли людина сідає на краєчок ліжка, але не міг сказати, що то за людина. Світ раптом виявився абсолютно незнайомим, і він одразу ж у ньому розгубився.

— Очі!

Жінка знову взяла його за руку.

— Це ж лише набряк. Хай трохи зменшиться, тоді й зір до вас повернеться. Ось, випийте. Буде трохи незручно. Як можу судити, ваші губи втратили чуттєвість, тож я вам допоможу.

Вона мала рацію. Він не відчув доторку обідка до губ, аж раптом його рот заповнило щось мокре та солодке. Донт мугикнув, даючи їй зрозуміти, що міг би ковтнути більше, та вона наполягала на невеличких ковтках, потроху.

— Ви пам'ятаєте, як прийшли сюди? — спитала жінка.

Він замислився. Пам'ять не підкорялася. На поверхні проступали якісь фрагментарні образи, які здавалися йому геть чужими. Він пробуркотів щось невпевнене.

— Та дівчинка, яку ви сюди принесли — можете сказати, хто вона?

Він почув стукіт по дерев'яній поверхні, звук, із яким прочиняють двері, й інший голос:

— Мені наче почулися голоси. Ось де вона.

Матрац відновив рівновагу, оскільки жінка, що сиділа поруч із ним, підвелася.

Він підніс руку до обличчя і, знаючи тепер, що нечутливе покриття — то його власна шкіра, намацав щось схоже на видовжений шов. То були кінчики вій, що злиплися під запаленими повіками. Він незграбно потягнув за нижнє й верхнє повіко. «Ні!», — скрикнула жінка, та було вже надто пізно. Світло вдарило йому по оку і він захрипів. Від болю, та ще від дечого: разом зі світлом Донт побачив образ, який приходив до нього уві сні. Дівчинка, що плила повітрям, його майбутня дитина, плід його уяви.

— То це ваша дівчинка? — спитав його новоприбулець.

«Так, — закалатало його серце. — Так, так!»

— Ні, — вимовив він.

Трагічна історія

Пияки впродовж цілого дня обговорювали події, що сталися у «Лебеді». Усі знали, що містер і місіс Вон перебувають у приватній вітальні в задній частині будинку, і що вони возз'єдналися з Амелією. Подейкували також, що той багатий негр, Армстронг із Келмскота, був тут із першими півнями, а його син мав прибути пізніше. Ім'я Робіна Армстронга лунало у кожному кутку.

Завіса у внутрішньому театрі будь-якого завсідника була відкрита, і любителі плескати язиком взялися до роботи. Сьогодні ввечері на сцені тільки четверо персонажів — містер Вон, місіс Вон, Робін Армстронг і дівчинка. Епізоди, що розігрувалися в головах багатьох пияків, підкреслено мелодраматичні. Вони були сповнені кипіння гніву, похмурих поглядів, хитруватого примруження. Слова вимовлялися то пошепки, то з невблаганною твердістю, а то й із тривожним вереском. Дівчинку вовтузили то до одних, то до інших, мов ляльку, яку вихоплюють одне в одного заздрісні діти. Один хитромудрий фермерський наймит запропонував улаштувати аукціон і пустити дівчинку з молотка, а якісь крикуни, що тимчасово перемістились у «Лебідь» із «Плуга», розмріялися, що містер Вон вихопить із внутрішньої кишені якусь зброю — револьвер або кинджал — і наскочить на містера з відвагою справжнього батька. Якийсь дотепник дав слово дитині у момент найвищої емоційної напруги: «Татку!» — вигукнула вона, простягаючи рученята до містера Армстронга і навіки руйнуючи сподівання подружжя Вонів, які одразу ж зарюмсаними кинулися один одному в обійми. Роль місіс Вон у цих оповідках головно полягала в риданні. Вона робила це то у кріслі, то просто на підлозі, а у фіналі незмінно зомлівала. Один молодий городник висунув здогадку (і дуже нею пишався) про роль непритомного чоловіка в ліжку: прокинувшись від тривалого сну і, почувши суперечки в сусідній кімнаті, він схопиться, кинеться до вітальні й, наче Соломон, проголосить, що дитину треба розрізати навпіл і віддати одну половину Вонам, а другу — Армстронгові. Це буде правильне рішення.

Коли з неба зникли рештки денного світла, годинникова стрілка посунулася ближче до шостої години, а ріка текла собі, виблискуючи в темряві, до «Лебедя» під'їхав вершник й одразу спішився. У зимовій кімнаті стояв такий заглушливий галас, що ніхто навіть не почув, як чоловік зайшов і причинив за собою двері. Він постояв трохи, послухав, як у загальному гаморі повторюють його ім'я, аж поки його нарешті помітили. І навіть коли вони вже побачили прибульця, то не одразу второпали, що це саме той, на кого чекають. Ті, хто знав, який вигляд має старший Армстронг (а тут уже пригадали, що він байстрюк дворянина та служниці), очікували побачити високого, кремезного й темношкірого хлопа. Не дивно, що вони не одразу впізнали цього молодика. Він світлошкірий, стрункий і мав темно-русяве волосся, що на кінцях звивалося в кучерики. Було у ньому щось хлопчаче: очі голубі й такі бліді, що здавалися прозорими, а шкіра тендітна, мов у дівчини. Першою його помітила Марго, і сама не збагнула, чи то материнський, а чи жіночий інстинкт зворушився в ній після появи чоловіка. Для неї він був однаково привабливий і як хлопчик, і як чоловік.

Він проштовхався до шинквасу. Коли стиха назвав Марго своє ім'я, вона одразу ж вивела його із загального приміщення в маленький коридор у задній частині будинку, освітленій самою лише свічкою.

— Навіть не знаю, що сказати, містере Армстронг. А ви ще й втратили вашу бідолашну жінку. Розумієте, оскільки ваш батько був тут уранці…

Він перервав її.

— Нічого страшного. Дорогою сюди я перестрів вашого панотця. Він привітався зі мною, здогадавшись, куди я їду і чому так поспішаю, — тут чоловік замовк. Марго здалося, що він втер сльозу. Опанувавши себе, продовжив: — Він мені все й пояснив. Отже, це не Еліс. Її упізнала інша родина.

Він опустив голову.

— Я подумав, що все одно краще зайти, тим паче, що опинився так близько, а ви чекали на мене. Але час вже йти. Прошу, перекажіть містерові й місіс Вон, що я дуже, — тут його голос здригнувся знову, — дуже за них радий.

— Принаймні з'їжте що-небудь перед дорогою. Може, вип'єте склянку елю? Чи гарячого пуншу? Ви подолали такий довгий шлях, тож сядьте й перепочиньте трохи. Містер і місіс Вон зараз у вітальні й сподіваються, що зможуть особисто висловити вам свої співчуття…

Вона відчинила двері й запросила його всередину.

Робін Армстронг незграбно зайшов до кімнати, напустивши на себе вибачливий вигляд. Це так обеззброїло містера Вона, що він підхопився й потиснув йому руку, навіть не усвідомлюючи, що робить.

— Перепрошую, — одночасно промовили обидва чоловіки.

— Дуже незручно вийшло, — знову хором, тож неможливо було визначити, хто з них заговорив першим.

Поки ті двоє не могли дати собі раду, місіс Вон не розгубилася:

— Співчуваємо вам, містере Армстронг, із приводу вашої втрати.

Він обернувся до неї…

— Що? — спитала вона за мить. — Щось не так?

А він придивлявся до дитини, що сиділа в неї на колінах.

Раптом у молодого містера Армстронга підломилися ноги. Він усім тілом привалився до Марго й одразу сповз у крісло, вчасно підставлене містером Воном. Судячи з того, як заплющилися його очі, Робін втратив свідомість.

— Божечки! — скрикнула Марго і побігла по Риту до кімнати, де спав фотограф.

— Його виснажила довго подорож, — співчутливо промовила Гелена, схилившись над зомлілим чоловіком. — Так сподіватись… А потім дізнатися, що її тут немає… Такий шок для нього.

— Гелено, — звернувся до неї Вон, і в його голосі бриніла тривога.

— Лікарка швидко поставить його на ноги.

— Гелено.

— Гадаю, в неї є гвоздична олія чи нюхальна сіль.

— Гелено!

Вона обернулася до чоловіка.

— Що тобі?

Обличчя в неї було спокійне, очі прозорі.

— Люба, — почав він тремтячим голосом, — чи не здається тобі, що в його млості може бути й інша причина?

— Яка причина?

Помітивши невинне збентеження на її обличчі, він завагався.

— Можливо… — йому забракло слів, і Вон просто махнув у бік дитини, що з байдужим виглядом сиділа на стільці. — Уяви, що врешті…

Двері відчинилися, вбігла Марго. За нею зайшла Рита й одразу ж присіла біля парубка. Однією рукою вона охопила його зап'яток, а іншою витягла годинник і стала рахувати.

— Він опритомнює, — сповістила Марго, помітивши легкий рух повік. Вона стала розтирати долонями його руку.

Рита придивилася до обличчя свого нового пацієнта.

— Усе з ним буде гаразд, — погодилася вона й сховала годинник до кишені.

Молодик розплющив очі. Він зробив кілька вдихів й одразу ж притулив долоні до лиця, намагаючись приховати своє запаморочення. Коли прибрав руки, то мав уже кращий вигляд.

Армстронг знову поглянув на дитину.

— Здоровий глузд підказує мені, що вона — не Еліс, — затинаючись, проговорив він. — Це ваша дочка. Так сказав панотець. Так кажете ви. Так і є.

Гелена, погоджуючись, кивнула, й одразу витерла сльозу співчуття молодому батькові.

— Не сумніваюся, що зараз ви питаєте себе, як же я міг так легко переплутати свою дитину з іншою. Я не бачив дочку майже рік. Вочевидь, ви не знаєте обставин, у яких я зараз перебуваю. Тож маю вам пояснити.

Моє весілля відбулося таємно. Коли сім'я моєї дружини дізналася про нашу домовленість і плани щодо заручин, вона почала чинити нам перешкоди. Ми були молоді й дурні. Коли вирішили одружитися таємно, то й гадки не мали, якої шкоди завдамо собі та нашим сім'ям, але саме так ми й учинили. Дружина втекла до мене, і майже за рік народилася наша дитина. Ми сподівалися, ми покладали великі надії на те, що онука розтопить кригу в серцях її батьків, та все було марно, і вони залишилися непохитними. З часом моя дружина, сумуючи за зручностями, що раніше повсякчас супроводжували її, стала дратівливою. Вона зрозуміла, що ростити дитину без штату челяді — нелегка справа. Я робив усе, що міг, щоб підбадьорити її та запевнити у своїй любові. Та врешті-решт вона забрала собі в голову, що єдиний вихід для мене — це переїхати до Оксфорда, де маю впливових друзів, і шукати долі там. Якби там усе склалося, я б став заробляти більше, і за рік чи два ми могли б повернутися до безтурботного життя, за яким вона так сумувала. Тож я з важким серцем поїхав із Бемптона і винайняв кімнату в Оксфорді.

Мені пощастило. Я знайшов роботу і невдовзі почав заробляти більше, ніж раніше. Хоч як я не сумував за дружиною і донькою, та намагався вмовити себе, що так краще. Завдяки її листам, якими вона мене не балувала, у мене склалося враження, що їй теж так краще. Я приїздив до них за будь-якої можливості, і так ми прожили пів року. Одного разу я по роботі опинився у верхів'ї ріки й вирішив, що вони дуже зрадіють моєму несподіваному візиту.

Він глитнув і завовтузився у кріслі.

— Мені відкрилося дещо, що назавжди змінило мої стосунки з дружиною. Не хочу згадувати людину, що була з нею — що менше говорю про неї, то краще. Те, як із ним поводилася моя дочка, підказало, що він часто тут гостює, що він вже свій у моїй сім'ї. Я наговорив неприємних та грубих речей і пішов.

Трохи згодом, коли ще розмірковував, що робити далі, отримав від неї листа. У ньому вона повідомляла, що хоче жити з цим чоловіком як дружина, а зі мною не бажає мати нічого спільного. Звісно, я міг би цьому завадити. Мав усі важелі, щоб примусити її виконувати свої обітниці. Тепер, коли все так обернулося, краще б я це й зробив. Тоді не було б цього жаху. Але я тоді був недбайлом і відповів, що нехай буде, як вона вже хоче, і щойно я зберу достатньо грошей на пристойний будинок, то приїду по Еліс. Я написав, що це станеться приблизно наприкінці року, і з головою занурився в роботу, щоб так і вийшло.

Відтоді я не бачив свою дружину. Нещодавно я винайняв будинок і готував його для того, щоб жити там із дитиною. Очікував, що до нас приєднається одна з моїх сестер і стане дівчинці за матір. Сьогодні вранці, коли майже все було готово, до мене завітав батько із новинами про смерть дружини. Він також сказав мені, що Еліс зникла. Від інших людей я чув, що коханець дружини кинув її декілька місяців тому, і що відтоді вони з дитиною жили у злиднях. Можу припустити, що вона не зверталася до мене винятково через сором.

Поки Робін Армстронг розповідав свою історію, його погляд був прикутий до дитини. Він декілька разів втрачав нитку розмови; тоді відводив від неї погляд і зосереджувався, намагаючись згадати, на чому зупинився. Проте, вимовивши декілька фраз, він знову впивався поглядом у дівчинку.

Відтак тяжко зітхнув.

— Це не та історія, яку розповідатимеш у кожному кутку, адже вона не тільки розголошує світу про безглуздий вчинок дружини, але й мене самого виставляє не з кращого боку. Не картайте її. Вона була надто молодою. Я втягнув її у цей таємний шлюб, і моя слабкість під час скрути призвела до падіння й загибелі дружини та до втрати нашої дочки. Ця сумна історія не призначена для вух таких добрих людей, як ви. Мабуть, мені варто було розповісти її трохи делікатніше. Якби я повністю оговтався від шоку, моя оповідь була б не такою грубою. Тож, прошу, пробачте непрохану прямоту. Майте на увазі, що вдався до неї тільки тому, щоб пояснити, чому я так зреагував.

Побачивши вашу доньку, ніби зустрівся зі своєю маленькою Еліс. Але ж цілком природно, що вона мене не знає. І хоч вона навдивовижу схожа на Еліс, я мушу нагадати собі, що не бачив дочку вже майже рік, і що діти змінюються дуже швидко.

Він обернувся до Марго.

— Без сумніву, у вас є діти, мадам, і ви зможете підтвердити, що я маю рацію.

Марго сіпнулася від несподіванки, коли до неї звернулися. Вона змахнула сльозу, що набігла їй в око під впливом історії Робіна, і від ніяковості не змогла відповісти одразу.

— Ви погодитеся зі мною, еге ж? — повторив він. — Маленьких дітей за рік уже не впізнати.

— Так… Гадаю, вони таки змінюються, — у голосі Марго не було впевненості.

Робін Армстронг встав із крісла і звернувся до подружжя Вонів.

— Горе примусило замовкнути мій здоровий глузд, тому я взяв ваше дитя за своє. Перепрошую, якщо завдав вам клопоту. Не хотів нікому зашкодити.

Він підніс кінчики пальців до губ, потім простягнув руку і, дочекавшись схвального погляду Гелени, переклав поцілунок на щоку дівчинки. Його очі затопило сльозами, та перш ніж їх пролити, чоловік відкланявся дамам і вийшов.

У тиші, яка запанувала після відходу Робіна Армстронга, Вон повернувся до вікна. На тлі вугляно-сірого неба чорніли гілки в'язів, і його думки ніби заплутались у сплетінні крон.

Марго декілька разів відкривала рота, щоб заговорити, й одразу закривала, розгублено блимаючи очима.

Гелена Вон підтягнула дитину ближче до себе і почала її заколисувати.

— Бідолашний чоловік, — зажурилася вона. — Будемо молитися за нього, щоб він знайшов свою Еліс, як ми — нашу Амелію.

Рита не дивилася на них, не блимала і не говорила. Увесь час, поки Робін розповідав свою історію, вона сиділа на табуреті в кутку кімнати, спостерігаючи й уважно слухаючи. Тепер, коли він пішов, Рита продовжувала сидіти там само з виглядом людини, яка подумки робить складні розрахунки. Що ж Роберт за людина, — думала вона, — спочатку зомліває, одразу ж приходить до тями, і при цьому пульс у нього не змінюється?

Через якийсь час Рита, вочевидь, дійшла у своїх розмислах якогось висновку, адже з її обличчя зник задумливий вираз. Вона підвелася із табурета.

— Піду подивлюсь, як справи у містера Донта, — промовила Рита і нечутно вийшла з кімнати.

Оповідь про поромника

Генрі Донт засинав, прокидався, і знову засинав. Щоразу він прокидався менш збентеженим. Донт не назвав би цей стан найжахливішим похміллям у своєму житті, але з усього його попереднього досвіду для порівняння цей годився якнайкраще. Він усе ще нічого не бачив через розпухлі повіки, що не давали змоги розплющити очі й давили на очні яблука.

До п'яти років малий Генрі Донт постійно плакав ночами. Тривалий час його мати, яку піднімало з ліжка невтішне рюмсання хлопця, не могла збагнути, що він боїться не темряви, а дещо іншого. Нарешті крізь сопіння вона почула: «Я нічого не бачу», — і це поклало край її нерозумінню. «Звісно, ти нічого не бачиш, — намагалася пояснити йому мати. — Це ж ніч. Уночі треба спати». Але ніщо не могло переконати хлопчика. Його батько зітхав: «Хлопець наче народився із розплющеними очима й ніколи їх не заплющував». Але саме батькові вдалося виправити цю ситуацію. «Дивися на візерунки з внутрішнього боку повік. Побачиш примхливі обриси, різнокольорові такі». Недовірливо, побоюючись обману, Генрі заплющив очі й був зачарований.

Пізніше він навчився із заплющеними очима викликати в пам'яті візуальні образи і роздивлятися їх наче наяву. Навіть ще реалістичніше. Пізніше почав фантазувати про Дів Долі, які й стали його головною розвагою в години ночі. Підземні русалки виринали з маслянистої води, їх торси наполовину приховували чи то хвилі, чи хвилясті локони, але чого не можна було аж ніяк приховати (особливо від чотирнадцятирічного підлітка), то це вигини цілком реальних грудей. У компанії саме цих образів він і проводив темні ночі. Створіння із розкуйовдженим волоссям, напівжінка, а напівріка, відверто загравало до нього, і пестощі спричиняли такий само ефект, що й ласки справжньої жінки. Він хапався за свою плоть, тверду, наче весло. Декількох смикань вистачало, щоб його понесло потоком, щоб сам перетворився на потік і розчинився у блаженстві.

Думки про це і спогади про Дів Долі збурили у ньому цікавість щодо того, який має вигляд лікарка Рита Сандей. Він відчував, що вона тут, разом із ним у кімнаті. Вирахував, що ліворуч, по діагоналі від ліжка, ближче до вікна стоїть крісло. Там вона й сиділа — мовчазна та непохитна, переконана, вочевидь, що він спить. Чоловік спробував скласти докупи її образ. Відчув її міцну хватку, коли вона відводила його руки від лиця. Отже, сильна. Він також зрозумів, що вона висока, оскільки, коли Рита стояла, її голос лунав згори. Звук її кроків і рухів підказали йому, що вона ані надто молода, ані стара. Чи Рита блондинка, а чи брюнетка? Гарненька чи проста? Мабуть, звичайна, подумав він. Інакше була б заміжня, і в такому разі не займалася б лікуванням незнайомця у чужій спальні. Певно, в кріслі вона читала. Або думала. Йому стало цікаво, про що вона думає. Найімовірніше, про цю дивну ситуацію з дівчинкою. Він і сам залюбки про це подумав би, якби знав, як приступитися до цієї історії.

— І що ви думаєте про все це? — спитала Рита.

— Як ви дізналися, що я не сплю? — запитав він, коли оговтався від скороминущого відчуття, що вона може читати його думки.

— Мені підказало ваше дихання. Розкажіть, що сталося вчора ввечері. Почніть із аварії.

Що ж там сталося?

Гарно бути на воді самому. Це дає відчуття свободи. Ти не там і не тут, а в постійному русі між берегами. Ти нікому не підлеглий, сам собою. Донт пригадав ці приємні відчуття: його тіло підлаштовувалося під хід човна за течією і проти течії, за вітром і проти вітру; він насолоджувався хистким і ненадійним становищем, коли ріка кидає виклик, а м'язи відповідають. Так було і вчора. Він забув про себе. Бачив тільки ріку. Його розум був сконцентрований лише на тому, щоб передбачити її примхи, кінцівки машинально відповідали на будь-який її рух. Він відчув хвилину тріумфу, коли тіло, човен і ріка злилися у танці затримок і прискорень, напруги та розслаблення, опору й плину… То була мить досконалості — а досконалому не можна довіряти.

Не те, щоб він завчасно не подумав про Греблю Диявола. Про те, як із нею упоратися, і чи буде там хтось, хто допоможе витягти човен і протягти його берегом. Йому було відомо і про інший спосіб. Узимку перепад води там майже не відчувається… Він знав, як це зробити: втягти весла, тримати їх напоготові, щоб вирівняти човен із іншого боку, і водночас одним швидким рухом відкинутися назад і залягти на дно. Одна-єдина хиба — й або отримаєш удар у голову, або зламаєш весло, або те й інше разом. Але він не був новачком. Робив таке й раніше.

Що ж пішло не так? Під впливом ріки він занурився у своєрідний транс. Це й було його помилкою. Але навіть за таких умов він би впорався, якби з ним не сталися одразу три речі.

По-перше, якось непомітно минув час, і денне світло змінилося сірим присмерком.

По-друге, йому в око впала якась неясна, розмита фігура — і відволікла його в ту саму мить, коли найбільше було потрібно зосередитися.

По-третє, Гребля Диявола. Просто тут. І просто зараз.

Його човном заволоділа течія, він поспіхом відкинувся назад, ріка вирувала, його ніби підхопило величезною рукою і штовхнуло угору — спідній бік греблі, чорний від води та твердий, наче стовбур дерева, попрямував просто у напрямку його носа — навіть охнути не встиг, як…

Усе це він намагався пояснити лікарці. Сказати треба було багато, але рот став йому чужим, і кожне слово проходило складний і довгий маршрут. Спочатку Донт розмовляв повільно та незграбно, руками допомагаючи собі заповнити лакуни оповіді. Іноді Рита втручалася з влучними здогадками щодо того, що він хотів сказати, і тоді чоловік погідливо бурчав, що означало: «Так, ви маєте рацію». Потроху він підлаштувався вимовляти звуки найзручнішим для себе способом і став говорити швидше.

— А її ви там підібрали? На Греблі Диявола?

— Ні. Вже тут.

Генрі отямився під нічним небом. Він закоцюбнув і тому не відчував болю, проте на рівні інстинкту усвідомлював, що поранений. Зрозумів: якщо хоче вижити, треба знайти тепло і дах над головою. Він дуже обережно виліз із човна — його лякала перспектива шубовснути у холоднючу воду. Саме тоді до нього й підплила біла фігура. Якось одразу зрозумів, що це тіло дитини. Він простягнув руки, і ріка акуратно вклала у них дівчинку.

— І ви зрозуміли, що вона мертва.

Він буркнув «так».

— Гм… — видихнула вона задумливо і ніби відклала якусь думку на потім. — Але як же ви дісталися від Греблі Диявола сюди? З такими пораненнями, та ще й у розтрощеному човні — ви б не впоралися наодинці.

Донт похитав головою. Насправді він і гадки не мав.

— Цікаво, що ви там побачили? Я маю на увазі те, що відволікло вас біля Греблі.

Донт мав специфічну пам'ять — спогадами в ній були картини. Він віднайшов одну: блідий місяць висів над рікою; потім іншу: примарна гребля, що на тлі нічного неба здавалася величезною. Було ще дещо. Обличчя боліло, бо він наморщив лоба, намагаючись розібрати, що ж там. Зазвичай його пам'ять, наче фотографічна пластинка, показувала чіткі обриси, деталі, відтінки та перспективу. Цього ж разу все було розмите. Це скидалося на фото людини, яка замість того, щоб завмерти, витанцьовує під час п'ятнадцятисекундної витримки, потрібної для того, щоб скласти враження цілісності миті. Якби можна було, він повернувся б назад і наново прожив цей момент, відкрив би його, наче касету з плівкою, і витягнув би на всю довжину, щоб дізнатися, що залишилося замутненим на сітчатці його ока.

Донт непевно похитав головою і від руху здригнувся.

— Це була якась людина? Може, хтось побачив, що з вами сталося, і допоміг вам?

Хіба? Він розгублено кивнув.

— На березі?

— На воді.

У цьому він був цілковито впевнений.

— Річкові цигани? У цю пору року їх тут повно.

— Це було одиночне судно.

— Інший човен?

— Hi.

— Баржа?

Примара з його спогадів зовсім не була схожа на баржу. Вона була витонченою, складалася буквально з декількох ліній…

— Може, плоскодонка…

Коли він сам вимовив цю здогадку, в пам'яті сталося деяке прояснення. Низьке видовжене судно, яким кермує висока худа фігура…

— Гадаю, так.

Він почув смішок лікарки.

— Обережніше з цим. Люди подумають, що ви перестріли Мовчана.

— Кого?

— Мовчана. Поромника. Він слідкує за тим, щоб ті, хто втрапив у халепу на воді, безпечно дісталися додому. Якщо тільки не прийшов їхній час. Тоді він проводжає їх на інший бік ріки.

Ці останні слова вона вимовила із трохи іронічною серйозністю.

Він було засміявся, але відчув біль у розбитій губі й різко видихнув.

Кроки. Притиск вологої тканини до обличчя. Відчуття приємної прохолоди.

— Поки що досить розмов, — промовила вона.

— Це ви винні. Ви мене розсмішили.

Він не хотів закінчувати цю розмову.

— Розкажіть мені про Мовчана.

Звук кроків засвідчив, що вона повернулася до свого крісла. Він уявив її там — просту, високу та сильну, не молодицю, але ще й не стару.

— Існує більше десятка версій. Я почну, а там подивимося. Багато років тому, коли мостів було значно менше, ніж тепер, недалеко звідси жила родина Мовчанів. У цієї сім'ї була одна особливість — усі чоловіки народжувалися німими. Тому їх називали Мовчанами, а справжнього прізвища ніхто не пам'ятав. На життя вони заробляли виготовленням плоскодонок, а ще за прийнятну ціну перевозили людей через ріку просто зі свого двору, а потім забирали назад, якщо погукати з того берега. Їхнє подвір'я багато поколінь переходило від діда до батька, від батька до сина, разом із нездатністю говорити.

Можна подумати, що німота стає на заваді романтичним стосункам, та Мовчани були спокійними погідними чоловіками, а у світі повно любительок тихого життя. Так ставалося, що для представників кожного покоління врешті-решт знаходилися жінки, що ладні були жити без балачок і народжувати нове покоління човнярів. Усі дівчатка у цій сім'ї вміли говорити, а от хлопці — ні.

Той Мовчан, що жив там, коли сталася ця історія, мав дочку. Він її обожнював, та й мати, бабуся і дідусь любили дівчинку до нестями. Одного дня вона зникла. Вони усюди шукали дитину, розбурхали сусідів, і поки на землю не спустилася ніч, на берегах лунав голос її матері й інших людей, які кликали її ім'я. Дівчинку так і не знайшли — ні тоді, ні наступного дня. Утім, три дні по тому нижче за течією виловили її тільце і поховали.

Минув час. Узимку, навесні, влітку й восени її батько так само робив плоскодонки, за потреби перевозив пасажирів, увечері сідав покурити біля вогню, проте його німота стала іншою. Колись вона була теплою, добродушною, дружньою, а тепер стала похмурою і сповненою сірих тіней. Рік добігав кінця, наближалися роковини зникнення дитини.

Того дня дружина Мовчана повернулася з базару і побачила клієнта в очікуванні. «Якщо вам треба здолати ріку, то зверніться до мого чоловіка. Він має бути десь на подвір'ї», — сказала вона. Але блідий як смерть клієнт відповів: «Я вже з ним бачився. Він доставив мене до середини ріки, до найглибшого місця, віддав мені жердину, а сам шубовснув у воду».

Рита зупинилася, щоб ковтнути чаю.

— Тож він і дотепер мешкає на річці? — спитав Донт.

— Історію ще не завершено. Три дні по тому жінка Мовчана сиділа й плакала біля вогню, коли у двері хтось постукав. Вона й гадки не мала, кому спаде на думку приходити в гості в таку пізню годину. Чи комусь знадобилося перетнути ріку?

Вона підійшла до дверей. Із переляку не стала одразу їх прочиняти, лише промовила у шпарину: «Тепер дуже пізно. Приходьте вранці, і мій свекор вас відвезе».

Аж тут у відповідь пролунало: «Матусю! Впусти мене, тут дуже холодно!»

Вона тремтячими руками відчинила двері й побачила на порозі свою донечку, ту саму, яку рік тому поховала, — живу та здорову. За спиною дитини височів її чоловік Мовчан. Вона стиснула дівчинку в обіймах і ридала від щастя, що та повернулася. Радість так затьмарила їй розум, що вона навіть не спитала, як таке могло статися. Потім їй спало на думку: «Це ж неможливо!» Вона відсторонила дитину від себе, щоб краще її роздивитися. Жодної помилки — то була та сама дівчинка, яку вона втратила дванадцять місяців тому.

— Де ж ти взялася? — здивовано запитала мати.

І дівчинка відповіла:

— З іншого боку ріки. Татко прийшов туди, щоб забрати мене.

Жінка перевела погляд на свого чоловіка. Мовчан тримався трохи оддалік від дочки; він не став біля порога, а залишився на доріжці.

— Заходь, любий, — вона прочинила двері й жестом запросила чоловіка до комина, де палав вогонь, а на поличці й досі лежала його люлька. Але Мовчан і кроку не ступив. Вона не могла не помітити, що він змінився, хоч їй було важко вгадати, у чому саме. Чи то став блідішим і худішим, ніж раніше, чи то в нього потемніли очі.

— Заходь, — повторила вона, і тут Мовчан похитав головою.

Жінка збагнула, що він тепер ніколи не зможе зайти всередину.

Вона завела дочку до кімнати й зачинила за нею двері. Відтоді люди постійно зустрічають Мовчана на воді. Такою була ціна за повернення дочки, і він її сплатив. Тепер цілу вічність Мовчан має пильнувати ріку, споглядати, чи не втрапив, бува, хтось у халепу. І якщо тій людині ще не вийшов час, він допомагає безпечно дістатися берега. Якщо ж комусь пробила остання година, Мовчан назавжди споряджає його до іншого місця — туди, де шукав свою дитину.

Таку історію треба було вшанувати паузою, тож вони трохи помовчали, а потім Донт запитав:

— Отже, тоді мені ще не вийшов час, і Мовчан відбуксував мене до Редкота.

— Так, якщо вірити цій історії.

— А ви вірите?

— Звісно, ні.

— Утім, це гарна історія. Батько рятує дитину ціною власного життя.

— Він заплатив навіть більшу ціну, — зауважила Рита. — Йому це коштувало не тільки життя, а ще й смерті. Мовчану зась у вічний спокій, він мусить постійно перебувати між двома світами, пильнуючи їхні кордони.

— Ви й у це не вірите, — проговорив він. — Хто-небудь узагалі вірить?

— Бешант-човняр вірить. Він упевнений, що молодим бачив його, коли ковзнув униз із молу. Вирощувачі хріну кажуть, що то Мовчан рятує їх, коли ріка заливає поля, перетворюючи на болото. Один гравійник вважав це побрехеньками до того дня, коли його нога заплуталася під водою у водоростях. Тепер він божиться, що саме Мовчан тоді вивільнив його.

Ця розмова знову нагадала Донтові про дівчинку.

— Я був упевнений, що вона мертва, — повторив він. — Вона вилила мені просто в руки, бліда та холодна, із заплющеними очима… Я б заклався, що дівчинка нежива.

— Усі саме так і подумали.

— Але не ви.

— І я. Була в цьому впевнена.

У кімнаті запала задумлива тиша. Він міркував про питання, які дуже його цікавили, та все-таки стримував язика. Щось підказувало, що здобуде більше інформації, якщо зачекає. І він не помилився.

— Містере Донт, ви фотограф, а отже — дослідник. А я лікарка, отже — теж дослідниця, але в мене немає пояснень того, що бачила вчора вночі.

Вона говорила повільно та спокійно, ретельно добираючи слова.

— Дівчинка не дихала. Пульс відсутній. Зіниці були розширені. Тіло — холодне, а шкіра — бліда. Згідно з усіма прописаними в підручнику ознаками, вона була мертва. Я в цьому ні секунди не сумнівалася. Перевіривши її життєві ознаки і переконавшись, що вони відсутні, зібралася йти. Не знаю, чому я врешті лишилася; мабуть, почувалася незручно, але чому — не могла збагнути. Деякий час — приблизно дві чи три хвилини — я стояла біля тіла, тримаючи її за руку. Раптом відчула під пальцями якийсь легенький рух. Щось схоже на пульс. Та я знала, що це неможливо — вона ж була мертва. Тепер розумію, що легко сплутати власний пульс із пульсом пацієнта, якщо пульсують кінчики пальців. Можу вам показати.

Він почув її кроки, стишені шурхотінням спідниці — вона наблизилася до ліжка. Взяла його руку, поклала собі в долоню, накрила іншою долонею, і кінчики її пальців легенько торкалися його зап'ястка.

— Ось. Я відчуваю ваш пульс, — її доторк пришвидшив біг його крові. — А також відчуваю свій. Він тонший, але все-таки це пульс.

Донт пробурмотів щось на знак згоди і спробував відчути биття її крові. Але марно, воно було надто легким.

— Щоб остаточно переконатись, я зробила ось це… — вона прибрала пальці, залишивши його руку на покривалі; він притамував розчароване зітхання, відчувши доторк її пальців на ніжному місці за вухом.

— Тут зручно міряти пульс. Я міцно притиснула пальці й почекала ще хвилину. Нічого не відчула. І знову нічого. Спробувала переконати себе, що, мабуть, збожеволіла, що стою тут у темряві та пекельному холоді й чекаю на пульс у мертвої дитини. А потім знову відчула цей поштовх.

— Як сильно може уповільнитися серце?

— У дітей серце зазвичай б'ється швидше, ніж у дорослих. У середньому сто ударів за хвилину. Шістдесят — це вже загрозливо. Сорок — дуже небезпечно. Якщо нараховуєш сорок ударів, очікуєш найгіршого.

Він спостерігав, як на внутрішньому боці повік вимальовуються його думки у формі блакитних тваринок. Поверх них проступали її думки — темно-коричневі, із зеленими смужками. Вони повільно пересовувалися зліва направо у його полі зору, нагадуючи уповільнені спалахи блискавки.

— Один удар на хвилину… Я ніколи не бачила, щоб у дитини пульс падав нижче сорока. Якщо тільки він був не зовсім нульовим.

Її пальці досі торкалися його шкіри. За мить вона вийде із замріяного стану і прибере їх. Донт спробував не дати Риті цього зробити.

— Якщо впаде нижче сорока, дитина помре?

— Саме так.

— Але ж вона не померла.

— Не померла.

— Вона була жива.

— З одним ударом пульсу на хвилину? Це неможливо.

— Неможливо, щоб дівчинка була жива, і неможливо, щоб мертва. Тож у якому вона була стані?

Блакитні хмаринки його думок розвіялися. Набухлі смуги кольору зеленого листя та стиглих слив відсунулися так далеко праворуч, що зникли з поля зору. Вона розчаровано зітхнула, прибрала пальці з його шиї, і перед очима у нього промайнув сніп бронзових скалок, ніби хтось підкинув у вогнище вугля.

Він першим порушив мовчання.

— Вона була як Мовчан. Між двох світів.

У відповідь вона пирхнула і коротко розсміялася.

Він теж видав смішок. Але напруження м'язів примусило його скрикнути від болю.

— Ой! Ой!

Рита вмить згадала про свого пацієнта і знову торкнулася його шкіри. Коли вона поклала вологу серветку йому на обличчя, він збагнув, що їхня бесіда змінила його уявлення про Риту Сандей. Тепер вона була дуже схожа на Дів Долі.

Невже все скінчилося?

Зимову кімнату наповнили голоси: вона так щільно була набита пияками, що більшості з них навіть доводилося стояти, бо всім не вистачило місця. Марго вийшла з темного коридору і підштовхнула спини тих, хто стояв найближче: «Будь ласка, відійдіть, дайте дорогу». Вони посунулися, і Марго продовжила свій шлях. Слідом за нею крокував містер Вон, тримаючи на руках загорнуту в ковдру дівчинку. За ним йшла місіс Вон, вдячно киваючи направо та наліво.

Ті пияки, що стояли ближче, побачивши дитину, замовкли. Ті, що стояли подалі, помітили, як одразу стишився галас, коли Марго продиралася крізь натовп, і теж принишкли. Голова дівчинки лежала на плечі містера Вона, а обличчям вона повернулася до його шиї. Очі в неї були заплющені. Судячи з обм'яклого тіла, вона спала. Тиша випереджала поступ подружжя Вонів, тож коли вони пройшли лише пів шляху до дверей, безмовність, що запанувала навколо, була такою ж лункою, як і попередній галас. Натовп подався вперед, став навшпиньки і жадібно вдивлявся, намагаючись краще розгледіти обличчя сплячої дівчинки. Ті, хто стояв позаду, навіть видерлися на столи й табурети. Марго більше не потрібно було штовхатись і відпихати завсідників, адже маса людських тіл розступилася сама собою, тож коли вони таки дійшли до дверей, якийсь баржовик уже ввічливо прочинив їх перед ними.

Родина Вонів вийшла.

Марго кивнула баржовикові, щоб зачинив двері. Ніхто й не поворухнувся. Там, де вони пройшли, досі зберігався своєрідний коридор і було видно підлогові дошки. За мить тишу порушено — зачовгали ноги, закашляли горлянки, практично одразу натовп знову з'єднався і голоси залунали навіть голосніше, ніж до того.

Вони гомоніли ще годину. Обсмоктали кожну подробицю подій цього дня, зважили та зіставили різні факти, перемололи купу здогадок, чуток та припущень і додали чималу жменю поголосу, щоб ця історія поширилася, мов дріжджове тісто.

Потроху всі почали усвідомлювати, що оповідь виходить із берегів. Вона належала вже не тільки редкотському «Лебедю», а й великому світу. Пияки пригадали своїх дружин, дітей, сусідів і друзів, які й гадки не мали про родину Вонів і молодого Армстронга. Спочатку поодинці й парами, а потім нескінченним потоком вони почали розходитися. Марго попрохала тверезіших провести берегом найзавзятіших гультяїв і прослідкувати, щоб ті не впали у воду.

Коли за останнім завсідником зачинилися двері й зимова кімната спорожніла, Джо заходився замітати підлогу. Він часто зупинявся й спирався на мітлу, щоб перепочити та відновити дихання. Джонатан носив дрова. У його косих очах застиг нетиповий меланхолійний вираз.

— Що сталося, синку?

Хлопчик зітхнув.

— Я хотів, щоб вона зосталася з нами.

Його батько усміхнувся й скуйовдив йому волосся.

— Так, знаю. Але їй тут не місце.

Джонатан попрямував по іншу порцію дров, але коли вже майже дійшов до дверей, то повернувся. Судячи з його вигляду, батькові слова його не втішили.

— Невже все скінчилося?

— Скінчилося?

Джонатан спостерігав за тим, як батько схиляє голову набік і вдивляється у темний куток під стелею, звідки до нього приходять історії. Нарешті він перевів погляд на Джонатана і похитав головою.

— Це тільки початок, синку. Попереду ще багато подій.

Частина 2

Щось не сходиться

Сидячи на нижній сходинці свого ґанку, Лілі встромила праву ногу в чобіт. Вона притримала язичок, щоб він не зіжмакався під шнурівкою, але при цьому панчоха злізла з ноги й зморщилася на п'яті, заважаючи просувати ногу вперед. Лілі зітхнула. Ці чоботи наче змовились робити їй капості. Завжди з ними отак. Вони тиснули їй на кісточки на стопі, натирали ноги, і хай там скільки соломи напихала всередину перед сном, уранці чоботи постійно були холодними та вогкими. Лілі витягла ногу, поправила панчоху і зробила другу спробу.

Коли обидві ноги були взуті, вона застебнула всі ґудзики пальта та накрутила на шию шарф. Рукавичок не вдягнула, бо не мала. Надворі мороз без перешкод проникав під одяг і гострив своє лезо об шкіру, та їй було байдуже. Вона вже звикла.

Її ранкові справи завжди були ті самі. Спочатку вона пішла до ріки. Сьогодні рівень води виявився таким, як Лілі й очікувала — не високим і не низьким. Не було ані сердитої бурхливості, ані небезпечної вайлуватості. Вода не шуміла, не ревла і навіть не плювалася бризками на поділ її спідниці. Вона текла рівномірно та зосереджено, не звертаючи жодної уваги на Лілі та її справи. Тож жінка пішла собі годувати свиней.

Одне відро Лілі наповнила зерном, а інше — помиями. Від них у повітрі розлився сморід гнилизни. Свинка за звичкою підійшла до загорожі — їй подобалося чухати об неї підборіддя. Лілі водночас чухала її між вух. Свинка тихенько рохкала від задоволення та вдячно дивилася на Лілі з-під рудих вій. Хитаючись від важкої ноші, жінка піднесла обидва відра до корита. Вона по одному випорожнила їх і засунула дошки, що перегороджували прохід. Завершила й дістала з кишені свій сніданок — за нього правило не дуже побите яблуко з полиці — і впилась у нього зубами. Вона була не проти, щоб хтось склав їй компанію за сніданком. Першим, як і завжди, вийшов кабан — чоловіки завжди всюди лізуть уперед — й одразу ж опустив п'ятачка в корито. Самка вийшла за ним, її погляд і досі був прикутий до Лілі, тож жінка замислилася, що саме могло привернути таку пильну увагу. Свиня придивлялася так дивно, майже як людина, наче хотіла про щось запитати.

Лілі покінчила з яблуком і кинула огризок за загорожу, але туди, де його точно не побачить кабан. Свиня кинула на неї ще один загадковий погляд, сповнений чи то жалю, чи то розчарування, чи то скорботи, опустила п'ятачок — й огризок одразу ж щезнув.

Лілі сполоснула відра і повернула їх у сарай. Поглянувши на небо, вона зрозуміла, що час братися до роботи, але спочатку треба було залагодити одну маленьку справу. Вона пересунула декілька полін у стосі й витягла одне з третього ряду знизу. Спереду воно скидалося на звичайнісіньку дровиняку, але ззаду в ньому була видлубана порожнина. Жінка нахилила його, і до рук їй посипалися монети. Відновивши попередній вигляд дров'яного стосу, Лілі попрямувала до будинку. Там із комина вона витягла розхитану цеглину. Ззовні вона нічим не відрізнялася від інших, але за нею ховався невеличкий тайник. Вона поклала туди гроші й припасувала цеглину на місце, переконавшись, що та стала рівно. Жінка зачинила за собою двері, але не замкнула їх, бо обходилася без замка і без ключа. Усі знали, що в обійсті Лілі Вайт нема чого красти.

У повітрі був розлитий нищівний холод, але між іржавими та чорними залишками торішньої рослинності уже пробивалася молода зелень. Лілі швидко крокувала — спасибі, що земля тверда, і вона не промочить ноги крізь дірки у чоботах. Наближаючись до Баскота, вона придивлялася до іншого берега ріки — там був Баскот-Лодж, маєток Вонів. Біля нього ні душі.

«Вона, мабуть, у будинку, гріється біля вогню», — подумала Лілі. Уявила комин, великий кошик для дров і танець полум'я. «Не лізь туди, Енн, — прошепотіла. — Воно пекуче». Але у тих багатіїв напевне є коминна решітка. Жінка кивнула сама до себе. Так, точно. Вона уявила Енн у синій оксамитовій сукні — ні, у вовняній тепліше, тож нехай буде вовняна. Лілі подумки пересувалася будинком, усередині якого ніколи не була. Нагорі є невеличка спальня, і там також горить вогонь, щоб було не так вогко. У спальні — ліжко, а на ньому — матрац, тільки набитий він не соломою, а справжньою овечою вовною. На ньому постелені товсті ковдри — червоні? Так, червоні, а на подушці сидить лялька із заплетеним волоссям. На підлозі розстелений турецький килим, тож ніжки Енн уранці не змерзнуть. Комори в домі забиті шинкою, сиром і яблуками; кухарка варить варення й пече пироги; буфет ломиться від банок із медом, а в шухляді є пів дюжини цукрових льодяників у жовту та білу смужку.

Лілі залишилася надзвичайно задоволеною власного версією обстави нового дому Енн, і тільки на порозі священникового обійстя згадала про реальний світ.

«Так, — розмірковувала вона, прочиняючи двері кухні, — Енн має жити з Вонами у Баскот-Лоджі. Там їй буде безпечно. Там вона знайде своє щастя. Тож хай там і залишається».

Священник був у себе в кабінеті. Лілі знала, що прийшла запізно, але, торкнувшись чайника, збагнула, що панотець ще навіть не пив ранкового чаю. Вона стягнула чоботи і дала відпочинок ногам, узувши м'які сірі пантофлі, які зберігала під шафкою у священниковій кухні. У них їй завжди було зручно. Колись давно, пропрацювавши у пастора тільки два місяці, вона наважилася попросити в нього дозволу завести собі домашнє взуття. «Вони вам не заважатимуть. Я зберігатиму їх під шафкою, це щоб не зіпсувати ваші килими», — пояснила тоді вона. Коли він погодився, Лілі попросила видати їй дещицю її власних заощаджень, які панотець зберігав у себе, одразу пішла та придбала ці пантофлі. Іноді, коли сиділа у своєму котеджі, мерзла і боялася привидів, вона пригадувала, що під шафкою на неї чекають її пантофлі, і від думки про це ставало наче трохи легше.

Лілі закип'ятила воду, дістала чайну тацю і, коли все було готово, попрямувала до кабінету й постукала.

— Заходьте!

Пастор схилився над паперами, тож вона одразу побачила клаптик лисини на його маківці; він щось строчив із шаленою швидкістю, яка постійно її дивувала. Дописав речення і відірвав погляд від папірця.

— А! Місіс Вайт!

Це привітання було одним із її найбільших задоволень. Він ніколи не казав: «Доброго ранку!» або «Добрий день!» Такі вітання призначені для першої-ліпшої людини. З нею він завжди вітався: «А! Місіс Вайт!» У його вустах її прізвище звучало як благословення.

Вона поставила тацю.

— Зробити вам тостів, панотче?

— Так, добре, трохи пізніше.

Він прочистив горло і продовжив уже іншим тоном:

— Місіс Вайт…

Лілі сіпнулась, а він натягнув на обличчя вираз добродушної стурбованості, що примусив її злякатися ще дужче.

— Що за дивні речі я чув про вас і дівчинку з шинку «Лебідь»?

Серце завмерло в її грудях. Що тут скажеш? Наче прості речі, а так складно це пояснити, тож вона декілька разів відкрила й закрила рота, не промовивши ні слова.

Пастор продовжив:

— Як я розумію, в «Лебеді» ви заявили, що та дівчинка — ваша сестра?

Голос у нього був співчутливим, та легені Лілі затопило страхом. Вона ледве дихала. Та врешті їй вдалося проковтнути клубок у горлі, і з неї полилися слова:

— Я нікому не хотіла зашкодити! Не звільняйте мене, прошу, панотче Гебґуде! Я нікому більше не завдам клопоту, обіцяю.

Утім, це не розвіяло стурбованість пастора.

— Гадаю, я маю розуміти, що та дівчинка вам не сестра? Тобто вважатимемо цей випадок непорозумінням?

Його губи здригнулись у непевній усмішці, яка одразу стала щирою, коли вона кивнула у відповідь.

Лілі не любила брехати. Їй випадало це робити багато разів, але вона так і не призвичаїлася, не навчилася обманювати добре, але найголовніше — їй це не подобалося. Брехати в себе вдома — то одне, але тут, в обійсті пастора… Хоч це й не Божий дім, та все-таки помешкання священника, який іде одразу після Бога, тож обманювати тут — значно гірша провина. Вона не бажала втратити роботу… Вагалася між правдою та брехнею, будучи не в змозі оцінити небезпеку того й іншого. Але врешті її природа взяла гору.

— Вона справді моя сестра.

Лілі потупила очі. З-під краю спідниці виглядали носаки сірих пантофлів. Її очі сповнилися сльозами, і Лілі втерла їх долонею.

— Вона моя єдина сестра. Її звати Енн. Я знаю, що це вона, отче Гебґуд.

На місце втертих сліз одразу набігли нові, й цей потік уже було не втерти. Вони падали і лишали темні ляпки на носаках сірих пантофлів.

— Ну що ж ви, ну заспокойтеся, місіс Вайт, — заметушився пастор. — Може, сядете?

Лілі похитала головою. Вона ніколи в житті не дозволила собі присісти в будинку священника. Лілі працювала тут, постійно перебуваючи то на ногах, то на колінах — тягала, носила, мила та терла, і все це давало їй відчуття належності до цього місця. Якби вона сіла, то зрівнялася б зі звичайними парафіянами, що приходили до панотця по допомогу.

— Ні, — прошепотіла Лілі. — Ні, дякую.

— Тоді я постою разом із вами.

Священник підвівся й вийшов із-за стола, задумливо дивлячись на неї.

— Нумо, подумаймо про це разом. Кажуть, одна голова — добре, а дві — краще. Для початку — скільки вам років, місіс Вайт?

Лілі збентежено глянула на нього.

— Я… Я точно не знаю… Колись мені було тридцять із чимось… Але то було декілька років тому. Напевне, тепер мені вже сорок із чимось.

— Гм. А скільки років тій дівчинці з «Лебедя»?

— Чотири.

— Ви ніби дуже у цьому впевнені.

— Бо так і є.

Пастор здригнувся.

— Припустімо, що вам зараз сорок чотири, місіс Вайт. Ми у цьому не впевнені, але ви кажете, що вам уже перевалило за сорок, тож сорок чотири — цілком симпатичне число. Ви згодні? Як аргумент?

Вона кивнула, не розуміючи, яке це має значення.

— Різниця між чотирма і сорока чотирма складає сорок років, місіс Вайт.

Вона замислилася.

— У якому віці мати народила вас?

Лілі зробила крок назад.

— Вона взагалі жива, ваша мати?

Лілі затремтіла.

— Підемо іншим шляхом. Коли ви востаннє бачили свою матір? Нещодавно? Чи давно?

— Давно, — прошепотіла вона.

Священник, ще раз зайшовши у безвихідь, вирішив спробувати інакше.

— Припустімо, що мати народила вас у шістнадцять. Цю дівчинку вона народила б сорок років по тому, у віці п'ятдесяти шести років. На дюжину років старшою, ніж ви зараз.

Ділі блимнула, не в змозі зрозуміти, до чого тут усі ці числа.

— Ви розумієте, що я намагаюся пояснити за допомогою цих обчислень, місіс Вайт? Та дівчинка просто не може бути вашою сестрою. Шанси, що ваша мати народила доньок із такою величезною різницею у віці навіть не мізерні — вони взагалі відсутні.

Лілі втупила погляд у свої пантофлі.

— А як щодо вашого батька? Скільки йому років?

Жінка затремтіла.

— Він помер. Багато років тому.

— Що ж. Подивимося тоді, як усе складається. Ваша мати аж ніяк не могла привести цю дівчинку в світ. Вона для того надто стара. Ваш батько давно помер, тож також ніяк не міг дати їй життя. Отже, вона вам не сестра.

Лілі глянула на плями на своїх пантофлях.

— Вона моя сестра.

Пастор зітхнув й озирнув кімнату в пошуках чогось, що могло б підкріпити його слова. Та побачив тільки недописаний текст на письмовому столі.

— Вам відомо, що дитина відправилася до Баскот-Лоджа разом із містером і місіс Вон?

— Так.

— Якщо ви й далі називатимете її своєю сестрою, нічим хорошим це не скінчиться. Насамперед для самої дівчинки. Подумайте про це.

Лілі пригадала червоні ковдри і смугасті льодяники. Вона підвела голову.

— Я знаю. Рада, що вона там. Подружжя Вонів подбає про Енн краще, ніж я.

— Про Амелію, — м'яко виправив він її. — Ця дівчинка — їхня дочка, яку вони втратили два роки тому.

Лілі кліпнула.

— Я не проти, нехай звуть, як хочуть, — відповіла вона. — Не завдаватиму клопоту. Ні їм, ні їй.

— Добре, — промовив усе ще насуплений священник. — Добре.

Бесіда наче була вичерпана.

— Ви мене звільните, отче?

— Звільню? Боже милосердний, звісно, ні!

Вона притиснула долоні до серця і нахилила голову, бо для повноцінного реверансу в неї надто сильно тремтіли коліна.

— Дякую, отче! То я тоді почну прати?

Він знову всівся за стіл і занурився у свої папірці.

— Прати? Так, звісно, місіс Вайт…

Коли вона все випрала (а ще випрасувала простирадла, застелила ліжко, вимила підлогу, витрусила килимки, відтерла кахлі, наносила дров, вимела попіл із коминів, розправила штори, збила подушки, пройшлася пір'яною мітелкою по всіх картинах і дзеркалах, натерла усі крани до блиску оцтом, приготувала вечерю, накрила на стіл, помила посуд, почистила плиту, залишивши після себе чисту й охайну кухню), Лілі знову постукала у двері кабінету.

Пастор відрахував їй у руку денний заробіток. Вона взяла собі декілька монеток. Решту, як і завжди, повернула йому. Він потягнув на себе шухляду стола, взяв звідти бляшанку, де зберігав її заощадження, відкрив її й дістав згорнутий папірець. На ньому священник вів записи, сутність яких колись давно, ще на самому початку, пояснив Лілі: дата, розмір внеску і новий підсумок її заощаджень.

— Тут уже зібралася доволі кругленька сума, місіс Вайт. Вона кивнула й видавила з себе знервовану усмішку.

— Може, витратите щось на себе? Придбаєте пару рукавичок? Надворі тепер дуже зимно.

Вона похитала головою.

— Що ж, тоді дозвольте мені дещо вам підібрати… — він ненадовго вийшов із кімнати, а коли повернувся, то щось їй простягнув.

— Їх ще можна носити. Не варто їм валятися без діла, коли у вас мерзнуть руки. Беріть.

Вона взяла і потримала в руках рукавиці, сплетені з товстої зеленої вовни. У них було зовсім небагато дірок, тож зацирувати їх — легка справа. Вона вже відчувала, як тепло в них холодними ранками на березі ріки.

— Дякую, отче. Дуже люб'язно з вашого боку. Та я їх тільки загублю.

Поклала рукавиці на край письмового стола, попрощалась і пішла.

Шлях додому вздовж ріки здався їй довшим, ніж зазвичай. Їй довелося постійно зупинятися, щоб підібрати об'їдки для свиней, і кісточки на стопах відзивалися на кожну таку зупинку сильним болем. Закоцюбли руки. У дитинстві в неї були рукавички. Мати сплела їх із яскраво-червоної пряжі і з'єднала мотузочкою, яка простромлювалась у рукави, щоб не загубити. Та вони все одно пропали. Не тому, що вона їх загубила — їх у неї забрали.

До котеджу Лілі дісталася вже у присмерку. Вона перемерзла до кісток, а все, що могло в її тілі боліти, нещадно боліло. Проходячи повз нижній стовпчик, вона кинула на нього оком. Рівень води був вищим, ніж уранці. За її відсутності ріка піднялась і підло посунулася ближче до її дому.

Вона нагодувала свиней і, хоч відчувала на собі рудий погляд, не повернула голови у відповідь. Надто втомилася, щоб зважати ще й на свинячі настрої. Між вухами свиню теж не почухала, хоч тваринка порхала і рохкала, щоб привернути її увагу.

Ящики, що зранку стояли в сараї порожніми, тепер були заповнені пляшками.

Вона з тривогою наблизилася до котеджу, відчинила двері й поглянула всередину, перш ніж зайти. Жодної душі. Вона перевірила тайник за цеглиною. Жодної монетки. Отже, він був тут. І пішов.

Лілі подумала, що непогано було б запалити свічку, та коли пішла по свічник, з'ясувалося, що свічка зникла. Це ж саме сталося з хлібом і сиром, які вона берегла на вечерю.

Лілі сіла на сходинку, щоб зняти взуття. Це було нелегко. Не знявши пальта і панчіх, вона сиділа там, вдивляючись у калюжу, що натекла на підлогу з сорочки її сестри-привида, і думала.

Лілі тяжко давалися роздуми; так було завжди, ще з дитинства. Вона з тих жінок, які дозволяють життю просто тривати, і при цьому не турбують свій розум зайвими міркуваннями. Події її життя, його зміни та вихиляси відбувалися самі собою, а не внаслідок її свідомих рішень. То були примхи фортуни, помахи руки незбагненного Господа або ж нав'язані їй бажання інших людей. Будь-яка зміна вганяла її в паніку, але вона підкорялася їй без зайвих питань. Багато років Лілі сподівалася на те, що гірше вже не буде, але навіть тут помилялася. Обмірковування пережитого досвіду давалося їй нелегко. Але тепер, коли вгамувався перший шок від появи Енн, Лілі сиділа на сходах і відчувала, як у ній визріває питання.

Енн із кошмарів — піднятий угору палець і похмурий погляд чорних очей — була жахливою та мстивою. Та Енн, яку Лілі побачила в «Лебеді» й уявила у будинку Вонів, — інакша. Вона була спокійна. Не витріщалася, не тицяла пальцем, не корчила страшнючі міни. Вона мала такий вигляд, ніби не збирається нікого ображати, тим паче Лілі. Та Енн, яка повернулася, напрочуд схожа на ту Енн, якою вона колись була.

Лілі просиділа дві години на сходах; темрява заглядала у вікна, а плюскіт ріки ліз у вуха. Вона думала про Енн, яка вилазить із ріки, і з неї на підлогу ллється суцільний жах. Думала про Енн, що сидить у синьому вовняному платті біля комина у Баскот-Лоджі. Втім, до того часу, як калюжа на підлозі розчинилась у темряві, Лілі все ще не змогла оформити своє збентеження у питання, не кажучи вже про пошуки відповіді. Коли жінка незграбно підвелася і зняла пальто, щоб нарешті йти спати, єдине, до чого вона додумалася, було те, що цю глибоку таємницю неможливо осягнути.

Материнські очі

Щось відбувається, а потім відбувається ще дещо, а потім відбуваються ще різні речі — очікувані та неочікувані, звичні й незвичайні. Одним із передбачуваних результатів подій у «Лебеді» стало те, що Рита заприятелювала з місіс Вон. Їхня дружба почалася у ту мить, коли лікарка почула стукіт у двері й побачила на порозі містера Вона.

— Я хотів подякувати вам за все, що ви зробили вчора ввечері. Якби не ви і ваша вправність — ох, навіть думати про це не можу.

Він поклав на стіл конверт: «На знак нашої щирої вдячності!» — й запросив її зайти до Баскот-Лоджа, щоб ще раз оглянути дитину.

— Ми возили її до лікаря в Оксфорд. Він виніс вердикт, що, з огляду на випробування, які випали на її долю, дівчинка у цілком задовільному стані. Але ж щотижневий огляд не завадить, чи не так? Та й моя дружина вас про це прохає — нам так буде спокійніше.

Рита призначила день і час візиту, а коли він пішов, відкрила конверт. Винагорода була достатньо щедрою, щоб хоч приблизно оцінити статки Вонів і глибину їхньої любові до дочки, та все-таки не такою величезною, щоб поставити її в незручне становище. Саме впору.

Того дня, коли Рита мала з'явитись у Баскот-Лоджі, періщив сильний дощ, який розбурхав ріку, змусивши поверхню води постійно змінювати візерунок і структуру. Коли жінка прибула до маєтку, її провели до гарненької вітальні з жовтогарячими шпалерами, зручними кріслами, розташованими напівколом біля комина, де весело танцювало вогнище, та величезним вікном, що виходило просто в сад. На килимку біля комина лежала на животі місіс Вон і гортала сторінки дитячої книжки. Вона миттю перекотилася, схопилася на ноги і вже за секунду стискала руки Рити у своїх долонях.

— Як ми можемо вам віддячити? Оксфордський лікар ставив ті самі запитання й оглянув її так само, як і ви! Я сказала чоловікові: «Знаєш, про що це свідчить? Що Рита не гірша від будь-якого лікаря! Ми маємо вмовити її приходити до нас раз на тиждень і перевіряти, чи все у дитини гаразд». І ось ви тут!

— Після того, що сталося, цілком природно, що ви не хочете пускати справи самопливом.

У Гелени Вон ніколи не було подруги. Її невеличкий досвід перебування в одній вітальні зі старшими жінками не дав їй враження, що від жіночої дружби можна отримати задоволення. Зовнішня благопристойність і стримані манери леді ніяк не в'язалися з дівчиськом, що виросло у човнярні. Саме тому містер Вон так захопився нею. Її кипуча енергія і щире задоволення від простого життя нагадували йому про дівчат, поряд із якими він ріс у шахтарському краї Нової Зеландії. Але у Риті Гелена побачила жінку, інтереси якої не обмежувалися посиденьками у вітальні. Їх розділяв десяток років і багато інших обставин, та все-таки місіс Вон одразу відчула прихильність до Рити, і ця приязнь була взаємною.

Дівчинка, одягнена у синю сукню з білим комірцем і синьо-білі вишиті черевички, тепер мала зовсім інший вигляд. Почувши звук дверей, вона підняла голову, ніби чекала на когось, але, побачивши Риту, одразу втратила інтерес і повернулася до книжки.

— Продовжуйте разом читати, — порадила Рита. — Я поміряю їй пульс, поки вона ненапружена. Насправді це не обов'язково. Вона має квітучий вигляд.

Так і було. Волосся дівчинки тепер блищало. На щоках грав легкий рум'янець. Її ручки та ніжки здавалися міцними, а рухи були впевнені й спритні. Як і місіс Вон, вона лежала на животі, спираючись на лікті, задерши вгору й схрестивши ніжки у вишитих домашніх черевичках. Дівчинка мовчки, але з цікавістю розглядала картинки, на які їй вказувала Гелена.

Рита всілася у найближче крісло і простягнула руку до зап'ястка дитини, щоб поміряти пульс. Дівча спочатку з подивом глянуло на неї, але одразу перевело погляд на книжку. Шкіра у неї була тепла, а пульс — упевненим. Рита зосередилася на підрахунку ударів і спогляданні за стрілкою годинника, аж тут пригадала, як задрімала в «Лебеді», тримаючи цю дівчинку на колінах.

— Усе добре, — винесла вона вердикт і відпустила теплу дитячу руку.

— Не йдіть одразу, — попросила Гелена. — Нам зараз принесуть яйця й тости. Ви ж можете залишитися?

За сніданком вони продовжили розмову про дитину та стан її здоров'я.

— Ваш чоловік сказав мені, що вона поки що не заговорила?

— Ще ні, — голос у місіс Вон був невпевнений. — Оксфордський лікар пообіцяв, що до неї вернеться голос. На це може знадобитися і пів року, та врешті вона знову заговорить.

Риті було чудово відомо, що більшість лікарів не любить визнавати, що не знають відповіді на поставлене запитання. Якщо позитивна відповідь неочевидна, то незабаром прийде або негативна, або потреба у відповіді взагалі відпаде. Звісно, вона не стала посвячувати в це місіс Вон.

— А до того мовлення Амелії розвивалося нормально?

— О так, гомоніла собі, як будь-яка дворічна дитина. Інші не второпали, що вона белькоче, але нам усе було зрозуміло. Так, Амеліє?

Погляд Гелени постійно був прикутий до дитини і, незалежно від теми розмови, усмішка не сходила з її вуст. Здавалося, що бачити дівчинку — вже величезне щастя для неї. Вона розрізала їй тости на довгі шматочки і показувала, як треба вмочувати їх у жовток. Дівчинка зосередилася на їжі. Коли вона доїла жовток, Гелена вклала їй у ручку ложку, і дитина стала видобувати зі шкаралупи білок. Місіс Вон із величезним задоволенням спостерігала за дівчинкою і продовжувала яскраво усміхатися й тоді, коли поверталася до гості. Та готова була щиро розділити радість матері, але все-таки, коли Гелена усміхалася до неї, Рита відчувала щось недобре. У звичайній ситуації вона б тільки пораділа за неї, особливо враховуючу її довготривалу скорботу, але тут не могла позбутися відчуття страху. Їй зовсім не хотілося псувати радість Гелени, але обов'язок велів нагадати жінці про обережність, якої вимагала ця ситуація.

— А як же містер Армстронг і його загублене дитя? Чи є якісь новини?

— Бідолашний містер Армстронг, — красиве личко Гелени одразу захмарилося. — Дуже йому співчуваю. Від нього немає жодних новин, нічогісінько.

Гелена зітхнула так, що одразу стало зрозуміло, як глибоко вона співчуває, але водночас Рита завважила, що місіс Вон ніби не відчуває жодного зв'язку між горем містера Армстронга та власним щастям.

— Ви вважаєте, що батько відчуває те ж саме, що й мати? Я маю на увазі, коли втрачає дитину. І коли йому нічого про неї не відомо.

— Думаю, залежить від того, який батько. І яка мати.

— Гадаю, ви маєте рацію. Мій батько був би вбитий горем, якби втратив мене. А містер Армстронг здався дуже… — вона зробила паузу і замислилася. — Дуже чутливим чоловіком. Що скажете?

Рита пригадала, що показав його пульс.

— Із першої зустрічі складно зрозуміти. Можливо, ми всі у ту мить були трохи не в собі. А ви бачилися з ним потому?

— Він приходив ще раз, щоб знову подивитися на дівчинку вже у більш урівноваженому стані.

В її голосі прозвучав певний сумнів.

— І як? Він зміг нарешті винести остаточний вердикт?

— Не впевнена в цьому, — помірковано відповіла Гелена, і раптом, кинувши на Риту блискавичний погляд, продовжила пошепки:

— Ви ж знаєте, що кажуть. Що його дружина втопила дитину. А потім сама випила отруту.

Жінка тяжко зітхнула.

— Вони знайдуть тіло. Я постійно кажу про це Ентоні. Вони обов'язково знайдуть тіло, і тоді містер Армстронг остаточно переконається.

— Минуло вже багато часу. Гадаєте, його ще можна знайти?

— Треба. До того часу цей чоловік буде мучитися невідомістю. Звісно, її навряд чи знайдуть живою. Скільки тижнів минуло? Чотири? — вона по-дитячому порахувала на пальцях. — Майже п'ять. Можна сподіватися, що вони щось знайдуть… Але я думаю — хочете, скажу?

Рита кивнула.

— Мені здається, що він не може змиритися з тим, що Еліс потонула, і тому, щоб так не мучитися, чіпляється за думку, що Амелія може виявитися його дочкою. Бідолашний.

— І ви відтоді його не бачили?

— Ми бачили його ще двічі. Він повернувся сюди за десять днів, і вдруге ще десять днів по тому.

Рита чекала на продовження, і Гелена з ним не забарилася.

— Ми на нього не чекали, та й випроводити його було неможливо. Тобто, не виганяти ж його? Він повернувся вдруге, випив із Ентоні портвейну. Ми поговорили про те й про се, нічого особливого. Він про Амелію й не згадував. Але коли вона зайшла до кімнати, то не зводив із неї очей… Щоправда, він не сказав, що приїхав через неї. Нібито заїхав просто тому, що був поряд, ніби ми приятелюємо… Ми й запросили його залишитися, а що могли вдіяти?

— Так, звісно.

— А тепер усе склалося так, що ми вже й ніби насправді приятелюємо — такі-от справи.

— Він не розповідав про Амелію? Чи то пак, про Еліс?

— Він говорив про сільське господарство, про коней і погоду. Це трохи напружувало Ентоні. Він терпіти не може пустопорожніх балачок. Але що вдієш? Не виженеш же людину в такому пригніченому стані.

Рита замислилася.

— Мені все це здається трохи дивним.

— Це й справді трохи дивно, — погодилася Гелена, повернулася до дівчинки, і її обличчя знову осяяла усмішка.

— Що тепер робитимемо? — запитала вона. — Підемо гуляти?

— Мені треба додому. Якщо хтось захворіє і потребуватиме допомоги…

— Тоді ми трохи вас проведемо. Ви ж будете йти вдовж ріки, а ми любимо ріку. Так, Амеліє?

Почувши про ріку, дитина, яка розслаблено сиділа на стільчику після ситного сніданку, закотивши очі й витаючи у своїх мріях, одразу стрепенулася. Покинувши власні думки, вона зліла зі стільця.

Коли вони йшли садом до берега ріки, дівчинка одразу забігла вперед.

— Вона любить ріку, — пояснила Гелена. — Я така сама була. І мій батько також. Я в ній бачу багато від нього. Ми приходимо сюди щодня, й Амелія повсякчас гасає попереду.

— Вона не боїться? Тобто після аварії?

— У жодному разі. Наче тут народилася. Та ви й самі побачите.

І справді, коли вони підійшли до берега, дівча було вже там, балансувало на самому краєчку, якомога ближче до водяного потоку. Рита ледве притамувала інстинктивне бажання підбігти, схопити дитину за комір і притримати її, щоб не шубовснула. Гелена порснула.

— Та вона з цим народилася. Це її стихія.

Справді, дівчинка була вся поглинута рікою. Вона дивилася проти течії, піднявши брови й відкривши рота. Рита спробувала зрозуміти вираз її обличчя. Чи вона чекала на когось? Дівчинка повернула голову й обдивилася горизонт у протилежному напрямку. Того, на що очікувала, там теж не було. На її обличчя набігла хмаринка розчарування, та вона швидко взяла себе в руки й побігла маленькими ніжками до галявини.

Місіс Вон не зводила з дівчинки очей. Несуттєво, про що вона говорила — про чоловіка, батька чи про щось інше, — її очі були прикуті до дитини. Вираз обличчя у неї залишався незмінним — то був потік ніжної та веселої любові. І коли вона кидала оком на Риту, ту теж обливало цією любов'ю з голови до ніг. Лікарка спостерігала щось схоже, коли дивилася в очі людині, котрій вколола подвійну дозу знеболювального, або ж чоловікові, що приохотився жлуктити дешевий алкоголь у пляшках без акцизних марок, які тепер усюди дуже легко купити.

Вони подибали у бік Ритиного котеджу. Дитинка бігла попереду, і коли відірвалася на достатню відстань, Гелена заговорила:

— Ота історія, про яку торочать у «Лебеді»… Буцімто вона спочатку була мертва, а згодом ожила…

— А що з нею не так?

— Ентоні каже, що в «Лебеді» засідають усякі роззяви, здатні приоздобити навіть найнудніший факт. Він стверджує, що скоро всі про це забудуть. Але мені якось не по собі. Що скажете?

Рита замислилася. Чи варто тривожити жінку, яка вже так настраждалася через свою дитину? Утім, звички заспокоювати тривогу пацієнтів красномовними побрехеньками в неї теж не було. Вона намагалася так повідати правду, щоб хворі самі вирішили, як багато, або як мало вони здатні сприйняти. Після того вони могли б поставити додаткові запитання, а могли б задовольнитися почутим від неї. Це вже було на їхній розсуд. Тут вона також вирішила вдатися до цієї стратегії. Замаскувала потрібну їй для розмислу паузу надмірною увагою до свого подолу, адже вони саме перетинали особливо брудну ділянку. Тож вона максимально об'єктивно висловила свою ретельно продуману відповідь:

— Її порятунок із ріки відбувався за доволі незвичних обставин. Вони спочатку подумали, що дитина мертва. Вона була смертельно-блідою, зіниці мала розширені. Пульс не відчувався. Ознак дихання теж не було. Коли я прийшла туди, то побачила те саме. Спочатку навіть не могла намацати її пульс, але пізніше мені це вдалося. Вона була живою.

Рита споглядала за Геленою. Намагалася здогадатися, який висновок вона зробила з цієї навмисно скороченої розповіді, котра рясніла лакунами. Їх можна було помітити, пройти повз них чи додумати самостійно. Ці лакуни могли спровокувати хвилю додаткових запитань. Хоча б таке: «Що ж це за дихання, яке неможливо відслідкувати?» Або: «Який же то пульс, якщо його неможливо було намацати?» А ще вона використала слово «потім» замість більш відповідного істині «нарешті»: «Я не змогла намацати пульс, проте потім мені це вдалося». Якщо йдеться про декілька секунд, це слово цілком безпечне. А якщо на увазі мається хвилина? Що можна на це сказати?

Гелена, на відміну від Рити, поставилася до цих лакун інакше. Жінка спостерігала за тим, як місіс Вон робить власні висновки, не зводячи очей із дівчинки, до якої було кілька ярдів. Дитина крокувала твердо, не звертаючи уваги на вітер і бризки дощу. Те, що вона жива, було беззаперечним фактом, який, як тепер розуміла Рита, легко переважить усі інші.

— Отже, вони думали, що Амелія мертва. Та насправді вона була живою. Вони помилилися. І роздмухали з цього цілу історію.

Гелені наче й не потрібне було якесь підтвердження. Тож Рита утрималася від нього.

— Це ж треба, вона була на волосок від смерті. Щойно віднайдена і знову мало не втрачена, — на мить Гелена відвела погляд від дівчинки й адресувала його Риті. — Дякувати Богові, що ви були там!

Вони вже наближалися до котеджу Рити.

— Гадаю, ми не дуже запізнимося, — промовила Гелена. — По обіді має прийти майстер, щоб встановити замки на вікна.

— На вікна?

— Я маю таке відчуття, що хтось за нею стежить. Краще вже подбати про безпеку, ніж потім жалкувати.

— Зараз до неї прикуто багато цікавих поглядів… Цього не уникнути. Із часом надмірна цікавість вщухне.

— Я маю на увазі не громадські місця. Хтось стежить у саду й на річці. Якийсь шпигун.

— Ви когось бачили?

— Ні, та я можу відчути чужу присутність.

— Нічого не чули про викрадачів? Можливо, її повернення комусь розв'язало язика?

Гелена похитала головою.

— Чи маєте якісь здогадки щодо того, де вона перебувала останні два роки? Подейкували, що в цьому замішані річкові цигани. Поліція тоді ретельно обшукувала їхні човни.

— Так, було таке, коли поліцейські їх наздогнали. Та в них нічого не знайшли.

— А Амелія повернулася тієї ночі, коли на річці знову таборувалися цигани…

— Якщо побачити, як вона користується виделкою і ножем, то справді можна запідозрити, що дитина весь цей час провела з циганами. Та сама думка про це для мене нестерпна.

Хвилі під впливом вітру пінилися і пускали бризки, які за мить падали вниз, малюючи свій складний візерунок на неспокійній поверхні ріки. Спостерігаючи за мінливістю води, Рита розмірковувала над причинами, з яких річкові цигани могли викрасти дитину — і мертвою підкинути її на те ж саме місце два роки по тому. Жодних пояснень цього дивного вчинку в неї не було.

Тим часом Гелена вела своє:

— Якби могла, я б стерла ці роки з пам'яті. Іноді мені здається, що вона мені примарилася… Або здається, що то моє жагуче бажання якимось чином привело її до мене з тих темних місць, у яких Амелія перебувала. Я б душу продала, віддала б своє життя, тільки б знову її побачити. Як згадаю всі ті муки… Іноді думаю: може, насправді так і є? Можливо, вона не зовсім справжня?

Гелена обернулася до Рити, і та на мить побачила, як в очах жінки промайнув увесь біль останніх двох років. Це було так жахливо, що лікарка здригнулася.

— Та мені варто тільки глянути! — молода матуся пошукала очима дитину. — Це Амелія! Це вона!

Перш ніж продовжити, Гелена глибоко вдихнула від щастя.

— Час нам уже йти додому. Мусимо розпрощатися. Рито, але ж ви прийдете до нас іще? Скажімо, наступного тижня?

— Прийду, якщо захочете. Принаймні в дитини чудове здоров'я. Вам нема про що хвилюватися.

— Усе-таки приходьте. Ви нам подобаєтеся. Так, Амеліє?

Вона подарувала Риті чергову сліпучу усмішку, і жінку знову облило материнською любов'ю — променистою, чарівною і доволі-таки загрозливою.

Прямуючи додому, лікарка натрапила на місце, де хащі глоду так щільно розрослися на повороті доріжки, що закривали огляд. Незнайомий запах — чи то фруктів, чи то дріжджів — ударив їй по ніздрях, і перш, ніж вона збагнула, що темна фігура, яка з'явилася з чагарника, чатувала саме на неї, було надто пізно. Вона зробила крок, він вискочив, схопив її і приставив ніж до горла.

— Я маю брошку — візьміть її. А гроші у гаманці, — спокійно сказала Рита нападникові, не пручаючись. Там тієї брошки було — олово й скло, та цілком імовірно, що він не знається на коштовностях. А якщо й знається, гроші його втішать.

Але він прийшов не за тим.

— Вона говорить?

Тепер, коли він підібрався ближче, запах був просто нестерпним.

— Що ви маєте на увазі?

— Дівчисько. Говорить?

Він добряче її струсонув, і Рита відчула, як щось уперлося в спину, якраз під потилицею.

— Дитина Вонів? Ні, не говорить.

— Чи є ліки, від яких вона заговорить?

— Ні.

— Отже, вона більше не говоритиме? Так сказав лікар?

— Вона може відновити мову природним шляхом. Лікар сказав, що це або має статися за пів року, або ніколи.

Вона чекала на інші запитання, але їх не було.

— Кинь гаманець на землю.

Тремтячими руками вона витягла з кишені ткану торбинку — в ній були гроші, які дало їй подружжя Вонів — і зронила її. Наступної миті їй у спину прилетів важкий удар, від якого Рита впала на землю, обдерши долоні об гравій.

«Мене не скалічено», — підбадьорила себе, але коли зібралася з силами, щоб підвестися, той чоловік уже зник разом із грошима.

Рита почвалала додому, і думки її були важкі.

Який саме батько?

Ентоні Вон нахилився до люстерка, приклав лезо до вкритої мильними клаптями щоки й заходився шкрябати. Побачивши у дзеркалі власне око, він вирішив ще раз спробувати привести думки до ладу. Почав із того місця, що й завжди: ця дитина — не Амелія. Тут запитання мало починатися, тут воно мало б і закінчуватися, але насправді все було інакше. Цей єдиний факт, у якому він був упевнений, не прояснював ситуацію, а, навпаки, заводив у трясовину, з якого боку до нього не підійди. Упевненість у цій ідеї підважувалася, і з кожним новим днем підтримувати її ставало все складніше. Підривала її передусім Гелена. Кожна усмішка на обличчі його дружини, кожен вибух її сміху, кожен вимовлений нею жарт був достатньою причиною, щоб відкласти всі підозри. За останні два місяці, поки у них жила ця дитина, дружина значно погарнішала, повернулася до нормальної ваги, відновила блиск волосся та рум'янець на щоках. Її обличчя пашіло любов'ю не лише до дитини, а й до нього.

Але справа не тільки в Гелені, так? Проблема була й у самій дівчинці.

Він без упину розглядав обличчя малої. За сніданком, коли годував її з ложечки мармеладом, придивлявся до вигину щелепи дівчинки; по обіді його увага зосереджувалася на лінії росту її волосся; коли після роботи повертався додому з острова Бренді, то не міг відвести очей від завитків дитячого вушка. Він знав її риси краще, ніж зовнішність своєї дружини чи навіть власну. У рисах дівчинки — та й у ній самій — було щось, що його турбувало, але Вон і сам не міг збагнути, що саме. Він бачив її, навіть коли вона була відсутня. Коли їхав у поїзді, і повз нього пропливав пейзаж, обличчя дівчинки являлося йому в небі й на полях. Коли був у себе в кабінеті, її обличчя проступало, мов водяний знак, на папері, де він вів свої записи. Вона і сни його захопила. Він упізнавав її в обличчях величезної кількості людей. Якось йому наснилася Амелія — справжня його Амелія, — і навіть у неї було обличчя цієї дівчинки. Він тоді прокинувся в сльозах.

Невтомне дослідження її зовнішності, що виросло з бажання дізнатися, хто ж вона така, потроху змінило фокус і перетворилося на спробу пояснити власну зацікавленість. Здавалося, що з лиця дівчинки пішли всі інші симпатичні людські обличчя, навіть його власне. Постійне спостереження за нею так згладило у пам'яті Вона риси дитини, що він наче бачив у її подобі себе. Гелені про це розповісти не міг. Вона почула б тільки те, що хотіла б почути: що він бачить себе у рисах своєї дочки.

Чи насправді було щось рідне у подобі цієї дівчинки? Він намагався переконати себе, що відчуття впізнавання, яке збудила у ньому ця дитина, — природна реакція на їхню першу зустріч. Чи не пояснюється пильна увага до її зовнішності збуреним у ньому відчуттям упізнавання? Вона цілком була схожа сама на себе, і тому йому здалося, що він її впізнає. Утім, внутрішній голос підказував, що не все тут так однозначно. Він не здатен був пояснити це відчуття самими лише спогадами. Ця дитина ніби викликала у ньому щось схоже на спогад, але перевернуте догори ногами. Щось подібне до спогаду, але трохи інше, можливо, навіть протилежне.

Гелена знала, що насправді він не вірить, що ця дівчинка — їхня дочка. Знала, бо Вон сам сказав це їй першого ж дня, коли вони, вклавши дитину в ліжко, залишилися наодинці. Вона з подивом його вислухала, та не дуже зважала на ті слова.

— Для кожної маленької дівчинки два роки — то тривалий термін, — ніжно пояснила йому. — Будь терплячим. Мине час, і ти знову відкриєш їй своє серце.

Вона поклала руку чоловікові на плече, і це вперше за два роки дружина торкнулася його руки і поглянула на нього закоханими очима.

— До того — покладися на мене. Я впевнена, що це — вона.

Отже, коли це питання стало руба, Гелена абсолютно терпимо поставилася до його сумніву. То просто її вайлуватий, непослідовний, любий, неквапливий, дурненький чоловік ніяк не може встигнути за перебігом подій. Гелена й не намагалася його переконати. «Вона й досі любить мед!» — підмічала вона за сніданком. Або: «Що ж, це залишилося незмінним», — коли дитина відкидала від себе щітку для волосся. Та переважно вона сліпо вірила в те, що з часом йому передасться її впевненість. Усім видом показувала, що чоловікові сумніви не варті й ламаного шеляга і скоро розвіються, наче хмаринка під поривом сильного вітру. Сам він це питання більше не порушував. Не те, щоб боявся її злякати, зовсім навпаки. «От бачиш, — скаже вона тоді. — Тепер ти її по-справжньому впізнаєш. До тебе повертаються відчуття».

Ця заплутана ситуація була з таких, де намагання все з'ясувати можуть тільки зашкодити, тож Вон не полишав спроб знайти якесь просте рішення. Чому б, урешті, не повірити в цю історію? Своєю появою дівчинка ніби розбила закляття, повернула йому чарівні щасливі дні. Скінчилися роки болю, коли вони були замкнені у своєму нещасті й безпорадні одне перед одним. Дитя принесло щиру радість Гелені, а йому — щось складніше, чому він не міг підібрати назви, але дуже цінував. Незабаром Вон піймав себе на думці, що хвилюється, якщо дівчинка їсть менше, ніж зазвичай, терзається, якщо вона плаче вночі, й радіє, коли проситься до нього на ручки.

Так, Амелія зникла. Але з'явилася ця дівчинка. Його дружина вірить у те, що вона Амелія. Мала трохи схожа на Амелію. Життя, що до її появи було нестерпним, знову стало щасливим. Вона повернула йому Гелену, ба більше — знайшла собі куточок і в його серці. Не те, щоб він її полюбив — для таких висновків ще зарано. Чи хотів би Вон, щоб на її місці була Амелія? Так. На одній чаші терезів — любов, утіха та щастя. На другій — повернення до минулого стану речей… Що ж. Чи варто так міцно чіплятися за свою впевненість, якщо потік життя несе його у геть іншому напрямку?

Втім, усе підважував один-єдиний момент. Робін Армстронг.

— Вони обов'язково знайдуть тіло, — наполягала Гелена. — Його жінка втопила дитинча, це всім відомо. І коли вони знайдуть тіло, він остаточно впевниться.

Але минуло вже два місяці, а тіло так і не знайшли.

До цього моменту Вон волів залишатися бездіяльним. Він був непоганою людиною. Справедливою та порядною. І зараз також хотів учинити справедливо та порядно. Ця справа стосувалася його, а також Робіна Армстронга, але до неї ще були приплетені Гелена та дівчинка. Важливо знайти найкраще рішення для всіх зацікавлених сторін. Так більше тривати не може, і ця невизначеність нікому не йде на добро. Треба знайти рішення, і сьогодні він зробить перший крок.

Вон швидко вмився, витер рушником обличчя і за хвилину був готовий. Йому ще треба сісти на поїзд.

Хоч ця контора й була відомою під дещо фамільярною назвою «Монті і Мітч», будь-які підозри в тому, що йдеться про провінційне шапіто, одразу розвіювалися, щойно поглянеш на бронзову табличку біля входу до пристойного георгіанського особняка в Оксфорді: «Монтґомері і Мітчел. Юридичні та комерційні послуги». З його вікон не відкривався вид на Темзу, проте її присутність відчувалася у кожній кімнаті. Ба навіть у кожній шафці й шухляді, бо клієнтура цієї адвокатської контори складалася переважно з тих, чиї ділові інтереси були безпосередньо пов'язані з рікою — від Оксфорда і на багато миль угору за течією. Сам містер Монтґомері — ані човняр, ані рибалка, ані аквареліст; насправді він проживав рік за роком, навіть не дивлячись у бік ріки. Та без перебільшення можна стверджувати, що містер Монтґомері жив із неї і дихав нею. Для нього образ Темзи пов'язувався не з водяною стихією, а з сухим паперовим потоком грошей; частину цього потоку містер Монтґомері щороку переправляв на власні банківські рахунки, і був дуже вдячний річці за це. Він щодня складав договори про перевезення вантажів й обговорював зі своїми клієнтами вміст позичкових листів, а коли випадало зайнятися рідкісною та цінною справою щодо форс-мажорних обставин, його серце сповнювалося радістю.

Опинившись на сходах, Вон поклав палець на дзвінок, та не став одразу натискати. Стояв і бурмотів сам до себе.

— Амелія, — промовив він, трохи вагаючись. А потім повторив, можливо, надто голосно: — Амелія!

Вону постійно треба було повторювати це ім'я, бо вимовляння пов'язувалося для нього із подоланням перешкоди, тож від надмірного зусилля воно звучало дещо штучно навіть для його власних вух.

— Амелія, — втретє повторив він і, сподіваючись, що цього разу наче вийшло непогано, натиснув кнопку дзвінка.

Вон письмово попередив про свій прихід, тож на нього чекали. Йому відчинив двері та допоміг зняти пальто той самий хлопець, що й два роки тому, коли він звернувся сюди щодо викрадення дочки. Тоді хлопець був молодший і розгубився, не знаючи, як поводитися перед хвилями страшенної скорботи й болю, які випромінював цей відвідувач. Охоплений сильними почуттями, Вон усе ж відчув потребу підбадьорити хлопця: то не його провина, що він не знає, як спокійно дивитися у вічі безумцеві, який щойно втратив єдине дитя. Тепер же цей юнак, який, хоч і підріс, та все-таки залишався хлопчиком, цілком добре зберігав спокійну ввічливість, поки приймав від Вона пальто та вішав його на гачок. Утім, коли обернувся, то більше не міг себе стримувати.

— Які чудові новини, сер! Про таке хоч книгу пиши! Уявляю, які ви з місіс Вон раді!

Узагалі, між клієнтами «Монті і Мітч» та хлопчиками на побігеньках не було заведено ручкатися, але такий то вже був день, та й хлопець випромінював таку щиру радість за нього, що Вон не пручався, коли його схопили за руку і з ентузіазмом потрясли.

— Дякую, — промимрив він. І навіть якщо в тому, як він прийняв це сердечне привітання, і був якийсь недолік, то хлопець його не помітив і, широко усміхнений, провів містера Вона до кабінету містера Монтґомері.

Той привітав його з професійною сердечністю:

— Як добре знову бачити вас, містере Вон. Мушу зізнатися, тепер ви маєте значно кращий вигляд.

— Дякую. Ви отримали мого листа?

— Так, звичайно. Підсувайте ближче стілець і розповідайте мені геть усе. Але спочатку, може, склянку портвейну?

— Не відмовлюся.

Вон побачив свого листа на столі у Монтґомері. Насправді відомостей у ньому небагато — той мінімум, який він був здатний передати словами. Але тепер, побачивши свій лист розгорнутим і, найімовірніше, ретельно дослідженим, Вон засумнівався, чи не було у ньому інформації більше, ніж йому хотілося. Почерк у нього був ясний і чіткий, такий легко читати навіть догори ногами, і поки Монтґомері шукав окуляри, декілька написаних учора фраз впали чоловікові в око: «Дитину знайшли… Дівчинка тепер перебуває під нашою опікою… Можливо, у зв'язку з цією справою знадобляться ваші послуги…» Тепер він розумів, що чоловік, який перебуває на сьомому небі від щастя через повернення єдиної дитини, так не писатиме.

Перед ним опинилася склянка. Він зробив ковток. Спочатку вони, як справжні бізнесмени, обговорили портвейн. Вон розумів, що Монтґомері не стане першим торкатися цієї теми, але він навмисне тягнув паузу, щоб Вон почав її заповнювати.

— Я усвідомлюю, що у вчорашньому листі недостатньо повно описав нещодавні події і не висвітлив ті аспекти, з якими мені буде потрібна ваша допомога, — почав він. — Деякі речі краще обговорити віч-на-віч.

— Згоден.

Монтґомері кивнув так спокійно, ніби власне чекав такого повороту подій. Хоча містерові Монтґомері було приблизно шістдесят, обличчя мав гладеньке, мов у немовляти. Практика незворушного обличчя, яка упродовж сорока років провадилась у цьому кабінеті, призвела до атрофії тих м'язів, що мають сіпатись і напружуватися, щоб передати сумнів, занепокоєння, підозру. Відтак обличчя стало непроникним і на ньому зафіксувався один-єдиний вираз — постійна та безадресна привітність.

— В Оксфорді мешкає один молодик, який заявляє — принаймні я думаю, що він цілком може заявити, що батько цієї дитини — він. Дружина, яку він покинув, померла у Бемптоні, а місцезнаходження його дитини наразі невідоме. Його дочка на ім'я Еліс приблизно такого ж віку, та й зникла приблизно в той самий час, коли знайшли, — до горла підступив клубок, та Вон був до цього готовий, — Амелію. Через цей прикрий збіг виникла своєрідна невпевненість…

— Невпевненість?

— На його думку.

— На його думку. Що ж. Добре.

Монтґомері продовжив слухати з тим само виразом порожньої люб'язності.

— Той чоловік — його звати Армстронг — давно не бачив свою дружину та дитину. Отже, йому складно одразу визначити, чи то насправді його донька.

— Тим часом ви, як я розумію, цілком упевнені, — погляд Монтґомері нітрохи не змінився, — в тому, що ця дитина — ваша?

Вон проковтнув клубок у горлі.

— Звісно.

Монтґомері доброзичливо усміхнувся. Він був надто добре вихований, щоб тиснути на клієнта щодо сумнівного твердження.

— Отже, ця дитина — ваша дочка.

Для пересічного вуха це прозвучало б як беззаперечне твердження, але Вон уловив тут нотки сумніву.

— Це… (знову клубок)… Амелія.

З лиця Монтґомері не сходила усмішка.

— Немає жодних сумнівів, — додав Вон.

Усмішка нікуди не ділася.

Вон відчув, що має якось додати своїм словам ваги.

— Материнський інстинкт не обдуриш, — виснував він.

— Материнський інстинкт! — вигукнув Монтґомері. — Немає нічого простішого! Звісно ж, — нагадав він із тим само виразом обличчя, — право опіки над дитиною належить батькові, але все-таки материнський інстинкт! Ніколи не помиляється!

Вон зробив ковток повітря і взяв себе в руки.

— Це точно Амелія, — промовив він. — Я знаю.

Монтґомері, зі своїми кругленькими щічками та вільним від зморшок лобом, поглянув на нього.

— Чудово, — погідно кивнув він. — Чудово. Що ж, я маю багатий досвід розв'язання суперечок стосовно вантажів, які іноді збиваються з маршруту. Гадаю, вас не образить, якщо скористаюся цим досвідом — мені здається, аналогія тут цілком доречна — для того, щоб з'ясувати правоможність Армстронгового позову проти вас.

— Ніхто проти нас не позивався. Взагалі немає жодного позову. Вона живе в нас уже два місяці, а цей тип постійно навідується. Він приходить і дивиться на неї, при цьому не заявляючи на неї своїх прав, але й не відмовляючись від них. Із кожним його візитом я очікую, що він нарешті хоч якось визначиться, але він — ні пари з вуст. Я не хочу тиснути на нього у цій справі — мені геть не потрібен судовий позов. Водночас він не може відкрито заявити: «Вона — моя дочка», — бо чудово розуміє, що це може виявитися помилкою. Я б краще взагалі його не турбував, але ця ситуація стає дуже незручною. Моя дружина…

— А що ваша дружина?

— Моя дружина вважає, що ця ситуація залишається невизначеною тільки тому, що поки що не знайшли його дочку. Ми щодня очікували почути, що дитину знайшли, принаймні виловили з річки її тіло, але наші очікування виявилися марними. Ми вже починаємо відчувати дискомфорт від того, що ця справа так довго не розв'язується, але Гелені його шкода. Вона знає, як пригнічує втрата рідної дитини. Гелена терпить його регулярні візити, хоча вони вже перетнули межу пристойності. Його дитина розчинилась у повітрі, і я боюся, що у своєму журливому відчаї він піддасться грі власного розуму, який остаточно переконає його в тому, що Амелія — таки його дочка. Горе — страшна сила, і хтозна, до чого може дійти людина, яка втратила єдину дитину. Людина може напридумувати собі що завгодно, перш ніж повірити, що її дитя втрачене назавжди.

— Ви дуже добре розумієте хід його думок і психологічний стан, містере Вон. Та нам потрібно спочатку дослідити факти стосовно цієї справи, адже тільки вони мають юридичну силу, і побачити, на що він може розраховувати в разі подання позову, щоб, якщо до цього дійде, ми були готові. До речі, а що сама дитина каже з цього приводу?

— Нічого. Вона не говорить.

Містер Монтґомері спокійно кивнув, ніби така поведінка була цілком природною.

— А до того, як її від вас забрали, вона говорила?

Вон підтвердив.

— А дитина містера Армстронга? Вона вміла говорити?

— Так.

— Розумію. Нагадую вам, щоб ви не ображались, якщо я говоритиму про Амелію як про заблукалий вантаж, який повернувся до власника — це пов'язано з попереднім досвідом. Як мені відомо, у таких ситуаціях найважливішими є обставини, за яких вантаж зник, й обставини, за яких він повернувся. Саме ці дві речі дають найбільше інформації про той період, коли вантаж перебував деінде. Максимально докладного опису вантажу до зникнення та після повернення зазвичай достатньо, щоб пролити світло на цю складну проблему й достеменно встановити право власності.

Він перейшов до опитування. Спитав про Амелію до викрадення. Про обставини зникнення Еліс Армстронг. Про обставини, за яких був віднайдений вантаж «Амелія» — він повторив це формулювання декілька разів, роблячи на ньому особливий наголос. Записав усі дані й кивнув.

— Як би там не було, та дочка Армстронга зникла без сліду. Таке буває. Ваша ж, навпаки, зненацька повернулася. А це вже незвично. Де дівчинка перебувала? Чому вона повернулася, або її повернули, саме зараз? На ці запитання немає відповідей. Краще було б, якби вони були. Та якщо вже відповіді відсутні, нам треба покладатися на інші докази. Маєте фотографії Амелії до зникнення?

— Так.

— І вона тепер схожа на ці фотографії?

Вон стенув плечима.

— Гадаю, що так… Як може бути схожа чотирирічна дівчинка на себе у два роки.

— І це означає?..

— Материнське око впевнене, що це одна й та сама дитина.

— А як щодо іншого, більш неупередженого ока?

Вон забарився з відповіддю, а Монтґомері, наче не помітивши цієї паузи, вів своє:

— Я повністю поділяю вашу думку щодо дітей. Вони змінюються. Втрачений у середу вантаж сиру, коли знайдеться в суботу, навряд чи перетвориться на тютюн, але дитина — це ж зовсім інше. Тут я на вашому боці. Але, про всяк випадок, тримайте фотографії в надійному місці й записуйте кожний доказ, навіть найменшу деталь, яка засвідчить, що ця Амелія і Амелія дворічної давнини — це одна й та сама дівчинка. Краще бути у повній готовності.

Він глянув на понуре обличчя відвідувача і додав:

— Крім того, містере Вон, моя вам порада — не переймайтеся щодо молодого Армстронга. І місіс Вон скажіть, щоб теж не переймалася. За вас хвилюються Монтґомері і Мітчел. Ми приглянемо за всім — заради вас і заради Амелії. Бо на вашому боці одна перевага, але дуже велика перевага.

— І що ж це?

— Якщо справа дійде до суду, її розгляд буде затяжним і дуже повільним. Ви чули про «Великий позов щодо Темзи», ініційований Короною проти Лондонської корпорації?

— Зізнаюся, про таке я не чув.

— Цей позов стосувався права володіння рікою. З боку Корони стверджували: якщо Темзою подорожує королева, і ріка — важливий стратегічний об'єкт, то вона має належати Короні. Зі свого боку, Лондонська корпорація заявляла, що, оскільки всі вантажні перевезення вниз і вгору течією здійснюються під її юрисдикцією, то Темзою має володіти вона.

— І чим усе закінчилося? Хто ж володар Темзи?

— Вони сперечалися десь років десять, й упродовж усіх цих років знаходили нові аргументи! Що таке ріка? Це вода. А що таке вода? Це, власне, дощ. А що таке дощ? Він залежить від погоди. А хто керує погодою? Та хмаринка, що пропливає зараз у вас над головою, де саме вона проллється дощем? На одному боці, або на іншому, або взагалі — у річку. Хмари носить вітром, який не підкоряється взагалі нікому, і вони перетинають державні кордони без жодних паспортів. Дощ із цієї хмаринки може впасти в Оксфордширі чи у Беркширі, а може, як ми знаємо, перетнути море й облити мамзелів у Парижі. А той дощ, що наповнює Темзу, може прибути сюди звідки завгодно. З Іспанії, чи з Росії, та навіть із Занзібару! Якщо взагалі у Занзібарі бувають хмари. Ні, дощ не може належати нікому — чи то англійській королеві, чи то лондонській корпорації. Це така сама нісенітниця, як піймати блискавку та покласти у банківський сейф. Але це не заважає їм судитися!

На обличчі Монтґомері з'явився невеличкий натяк на щиру радість. Уперше Вон побачив у нього щось схоже на природний вираз обличчя.

— Я розповів вам про це для того, щоб проілюструвати неповороткість юридичної машини. Коли цей містер Армстронг вирішить об'явити свої права на дівчинку — тобто якщо він ухвалить таке рішення, — уникайте суду. Краще заплатіть йому, скільки захоче, за владнання цієї справи. Так вийде навіть дешевше. А якщо не вдасться від нього відкупитися, то згадайте позов Корони проти Лондонської корпорації і заспокойтеся. Ця справа буде тягнутись якщо не вічність, то принаймні до того часу, як дівчинка подорослішає. Вантаж «Амелія» стане власністю чоловіка значно раніше, ніж суд вирішить, який саме батько має на неї більше прав. Не хвилюйтеся!

Вон стояв на пероні оксфордського вокзалу і чекав на свій потяг. Монтґомері вже трохи зблід у його пам'яті, тож він подумки повернувся до минулого разу, коли стояв і чекав на поїзд на цьому само місці. Вон був у місті на зустрічі з потенційним покупцем вузькоколійки, якою раніше транспортував буряки з поля до винокурні. А опісля пішов подивитися на будинок місіс Константін. Він знайшов його. І зайшов усередину. Він сам собі дивувався. Це було нещодавно — лише два місяці минуло, а скільки всього сталося за цей час. Як же вона йому тоді сказала? Так більше тривати не може. Саме так. І він теж це відчував; інтуїтивно відчував, що вона має рацію. Чи прийшов би він до неї знову, як вона пророчила? Звісно, що ні. Та все-таки… Враховуючи нові обставини, йому це було не треба. Коли справи пішли самопливом, вони якось самі й розв'язалися — несподівано, навіть чудовно і, врешті, щасливо. Упродовж двох років він був найнещаснішим зі смертних, але тепер, оскільки з Армстронгом якось можна впоратися, немає потреби турбувати ту жінку. «Не хвилюйтеся!» — сказав йому Монтґомері. От він і не буде.

Щойно він вирішив забути місіс Константін, як у пам'яті раптом з'явився її образ. Вон побачив жіночий погляд, що ніби долав потік слів і проникав у самісінькі його думки… «Розумію», — сказала вона тоді, і звучало це так, наче місіс Константін зрозуміла не тільки те, що він сказав, але й те, про що промовчав.

Пригадуючи це зараз, Вон раптом потилицею відчув чиюсь присутність й обернувся у впевненості, що ця жінка стоїть позаду нього на платформі.

Там не було нікого.

— Місіс Вон зараз вкладає Амелію, — повідомили йому, коли він повернувся додому.

Чоловік зайшов до жовтої вітальні; штори там були спущені, а в комині весело танцювало полум'я. На маленький столик в еркері нещодавно повернулися дві фотографії Амелії у засклених рамках. У перші дні після викрадення вони там були. Погляд дівчинки, примарність якого підкреслювало скло, так його бентежив, що він, врешті, не витримав, заховав портрети до шухляди обличчям униз і спробував забути про їхнє існування. Потім Вон з'ясував, що фотографій там уже немає, і вирішив, що Гелена забрала їх до своєї кімнати. Тоді він припинив відвідувати її покої. Вночі вони тужили окремо, і Вон відчував, що не варто заходити до неї в кімнату, нічого доброго з того не вийде. Тепер, коли дівчинка знайшлася, фотографії повернулися на колишнє місце.

Вон ковзнув по ним поглядом, не придивляючись.

Із іншого кінця кімнати було видно тільки обриси: портрет Амелії на стільці та сімейна фотографія, на якій він стояв, а Гелена сиділа, вмостивши дочку собі на коліна. Вон підійшов ближче. Взяв до рук портрет Амелії і, примруживши очі, налаштувався уважно його оглянути.

Двері причинилися.

— Ти вдома! Любий? Щось сталося?

Його обличчя одразу набуло нейтрального виразу.

— Що? О, та ні, все добре. Зустрічався сьогодні з Монтґомері. Поки сидів у нього, розповів — так, загалом — про ситуацію з містером Армстронгом.

Вона глянула на чоловіка, не розуміючи, що той має на увазі.

— Ми говорили про можливість — дуже неймовірну можливість — того, що він звернеться з позовом до суду.

— Бути такого не може! Коли вони знайдуть…

— Тіло? Може, варто уже облишити ці сподівання, Гелено? Минуло вже два місяці! Якщо його й досі ніхто не знайшов, з якого дива їм і далі його шукати?

— Але ж дівчинка потонула! Не може ж тіло дитини зникнути просто так!

Його груди здійнялися від різкого вдиху. Вон затримав повітря в легенях. Не так він хотів вести цю розмову. Йому треба було заспокоїтися. І він повільно видихнув.

— Але тіло й досі не знайшли. Ми маємо враховувати цей факт. І досить імовірно — навіть якщо тобі не хочеться так думати, — що тіло взагалі не знайдуть.

Він відчував у власному голосі роздратування і намагався якось його згладити.

— Люба, я тільки хочу сказати, що варто підготуватися й до такого розвитку подій. Про всяк випадок.

Вона задумливо поглянула на нього. Їй було незвично чути від нього грубий тон.

— Тобі болісно від думки, що ти можеш її втратити, так?

Вона перетнула кімнату, наблизилася до нього, поклала руку йому на груди біля серця й ніжно усміхнулася.

— Ти боїшся знову втратити її. О, Ентоні!

З її ока викотилася сльоза.

— Ти впізнав її. Нарешті ти впізнав свою дочку!

Він спробував покласти фотографію й огорнути Гелену обіймами; цей рух привернув її увагу до предмета в руках чоловіка, і вона зупинила його.

Гелена забрала у нього портрет і замилувалася ним.

— Ентоні. Не хвилюйся, прошу. Усі потрібні докази у нас тут.

Вона усміхнулася йому і перевернула рамку, щоб поставити фото на місце, аж раптом із її вуст злетів здивований вигук.

— Що там?

— Ось!

Він подивився на зворотній бік рамки, куди вказував її палець.

— Боже милостивий! «Генрі Донт із Оксфорда: портрети, пейзажі, міські та сільські види», — прочитав Вон на наліпці. — Це ж він! Чоловік, який її знайшов!

— Він був весь у синцях і набряках, от ми його тоді й не впізнали. Так дивно… Треба повернутися до нього. Він же зробив декілька знімків, пам'ятаєш? Ми обрали два найкращі, але два ще залишилися. Можливо, вони й досі в нього.

— Якби ті знімки були вдалі, ми б теж їх узяли.

— Не обов'язково, — вона поставила рамку на столик. — Якщо ми визнали фото невдалим, це не означає, що на ньому погано вийшла Амелія. Можливо, то я блимнула (Гелена на мигах показала, як то могло бути), або ти вишкірився по-дурному (вона розтягнула його губи у перекошеній усмішці).

Він зробив спробу відповісти на її грайливий настрій сміхом.

— От бачиш, — вдоволено констатувала вона. — Ти вже усміхаєшся. То може, краще зібрати їх усі, га? Про всяк випадок. Гадаю, містер Монтґомері підтримав би мене.

Він кивнув.

Вона обвила його рукою і погладила спину під лопаткою. Крізь піджак він відчував кожен із її пальців й окремо подушечку долоні. Вон ще не встиг звикнути до її докторів; навіть попри шари твіду й попліну його охопило хвилювання.

— І він міг би ще раз нас сфотографувати.

Вона поклала іншу руку йому на потилицю; він відчув, як її великий палець ліг на смугу оголеної шкіри між коміром і лінією росту волосся.

Він поцілував її у м'які напіввідкриті губи.

— Я така рада, — прошепотіла вона, усім тілом притискаючись до нього. — Я так давно цього чекала. Тепер ми нарешті по-справжньому разом.

Вдихнувши аромат її волосся, він стиха застогнав.

— Наша дівчинка вже спить, — прошепотіла вона. — Я б теж хотіла в ліжко.

Вон зарився носом їй у шию і вдихнув.

— Так, — відповів він. І повторив. — Так.

Поголос шириться

Упродовж декількох тижнів із того моменту, як із Темзи виловили дівчинку, і вона була спочатку мертва, а потім ожила, справи у «Лебеді» йшли — краще не буває. Цю історію розповідали на базарах і на вулицях. Її згадували в сімейних листах від матері до дочки і від родича до родича. Історію одразу вибовтували незнайомцям на залізничних платформах і подорожнім на випадкових перехрестях. Кожен, хто її чув, неодмінно переказував іншим, і зрештою на три графства навколо не залишилося жодної людини, яка б не знала цю історію в тому чи іншому варіанті. Чимала кількість людей не могла знайти собі спокою, допоки не відвідає шинок, у якому сталися ті надзвичайні події, та не побачить на власні очі берег ріки, де знайшли дівчинку, й довгу кімнату, куди її поклали.

Марго вирішила відкрити для відвідувачів ще й літню кімнату. Вона попросила дочок приходити до неї парами й допомагати за шинквасом, тож відвідувачі незабаром призвичаїлися до присутності Малих Марго. Джонатан вимагав від матері та сестер, щоб слухали, поки він вправляється у мистецтві оповідання, та їм нечасто це випадало, бо вони ледве могли впоратися із навалою відвідувачів у шинку. «Так я ніколи не стану кращим», — зітхав хлопець і починав ворушити губами, кажучи чергову байку самому собі, але швидко заплутувався, розповідав фінал на початку, початок — наприкінці, а про середину годі й згадувати.

Джо запалював вогонь об одинадцятій ранку і підкладав до нього дрова аж до опівночі, коли густий натовп завсідників рідів.

Пияки тепер нечасто платили за випивку з власної кишені, адже вишиковувалася черга з тих, хто бажав їх пригостити в обмін на історію. З часом вони навчилися розповідати по черзі, бо якби була воля слухачів, кожен зі свідків тих подій тільки те й робив би, що ходив проміж столами та теревенив без упину. Але, як дуже доречно завважив один літній вирощувач водяного хріну, тоді не стане часу, щоб перехильнути чарку. Тож вони чергували за розкладом, згідно з яким по двоє ходили до літньої кімнати, чесали там годину язиками, а потім поверталися до зимової кімнати, щоб утамувати спрагу і відіслати на вахту двох інших.

Фред Гівінс розказував цю історію у комічному ключі, і її кульмінаційним моментом була фраза «„Ні-і-і-і!“ — сказав кінь». Такі дещо перекручені оповідки користувалися шаленим попитом після десятої години, коли автентичну історію всі вже знали напам'ять, а публіка була по вінця повна оковитою. Ця популярність оберталася для нього численними похміллями, і він так часто спізнювався на роботу, що над ним уже нависла загроза звільнення.

Ньюмен, садівник у маєтку Вонів, раніше заходжав лише до «Червоного Лева», де щоп'ятниці виспівував аж до хрипу. Тепер він переметнувся до «Лебедя» і теж випробовував власні сили як оповідач. Він спочатку вправлявся на завсідниках, а потім уже його допустили до слухачів із літньої кімнати. Ньюмен спеціалізувався на тих подіях цієї історії, які бачив на власні очі. Наприклад, барвисто розповідав про втечу місіс Вон із Баскот-Лоджа, щойно вона дізналася про порятунок дитини.

— Я на власні очі це бачив, кажу вам. Вона щодуху побігла до човнярні, витягла звідти свій старий човен і відчалила, помчала проти течії, мов заєць… Я ніколи не бачив, щоб на човні можна було так швидко пересуватися.

— Помчала, мов заєць? — засумнівався наймит із ферми.

— Так! А вона ж майже дівчисько! Ніколи б не подумав, що жінка може так рвучко веслувати.

— Але… Ти ж кажеш, помчала?

— Саме так. Стрімко, ніби заєць.

— Я зрозумів, що ти маєш на увазі. Але не варто тобі казати, що вона помчала проти течії, мов заєць.

— Чому це?

— Де ти бачив зайця з веслами?

Дружний вибух сміху остаточно збив садівника з пантелику.

— Заєць із веслами? Не мели дурниць!

— От тому тобі й не варто казати, що вона помчала, мов заєць. Якщо заєць не може повеслувати, мов заєць, то як це вдасться місіс Вон? Подумай про це.

— Ніколи про таке не думав. Як же тоді мені потрібно казати?

— Краще вигадай якусь іншу тваринку, що може добре пересуватися вгору течією, і порівняй місіс Вон із нею. Точно тобі кажу.

Усі навколо згідно закивали.

— Як щодо видри? — запропонував один молодий баржовик. — Вони теж не пасуть задніх.

Ньюмен із підозрою спробував пристосувати це слово:

— Місіс Вон неслася проти течії, мов видра…

Наймит захитав головою.

— Ні, так теж не краще.

— Звучить навіть гірше…

— Ну і як мені тоді казати? «Мчала, мов заєць» вам не подобається, «неслася, мов видра» — теж! Але ж мені треба якось це сказати?

— Авжеж, — погодився баржовик, і трійко гравійників кивнули на знак згоди. — Треба якось це виразити.

Усі повернулися до Овена Олбрайта, що мав репутацію мудреця.

— Я думаю, що тобі варто повністю переробити цю фразу. Скажи, наприклад: «Вона щодуху веслувала проти течії…»

— Але він уже таке говорив! — заперечив наймит. — Вона вже бігла щодуху до човнярні. Не може ж вона щодуху бігти до човнярні — і щодуху ж веслувати проти течії.

— Але так і було, — втрутився Ньюмен.

— Ні!

— Так усе й було! Я був там! І бачив це на власні очі!

— Ну, може, воно так і було. Але ж не можна так про це розповідати.

— Не можна розповідати, як було насправді? Що це ти маєш на увазі? Я вже починаю жалкувати, що взагалі взявся вам це розповідати. Не думав, що травити побрехеньки буде так складно.

— Так, це ціле мистецтво, — втішив його Олбрайт. — Нічого, згодом ти його опануєш.

— Я якось дожив до тридцяти семи років, просто час від часу відкриваючи рота і за потреби вимовляючи слова, й ніколи не знав турбот. Допоки не явився сюди. Я вже не впевнений, що хочу щось там опановувати. Ні, краще вже говоритиму старим перевіреним способом, нехай слова вилітають із мого рота, як їм заманеться, і якщо вже вона помчала вгору течією, мов заєць, то нехай собі мчить. А то взагалі нічого не розповідатиму.

Люди за столом обмінялися збентеженими поглядами, і нарешті один із гравійників узяв слово від імені усіх присутніх:

— Нехай розповідає, як хоче. Він там був.

І Ньюмену дозволили продовжити історію про втечу місіс Вон його власними словами.

Утім, не тільки Гівінс і Ньюмен намагалися досягти досконалості й вишуканості своїх оповідок. Кожен розповідав власну версію цієї історії спочатку завсідникам, а потім — іншим слухачам, тож щоразу спливали все нові й нові подробиці. Вони порівнювали спогади і виносили вердикти. Інколи певні розбіжності ставали джерелом суперечок. Одні начебто пам'ятали, що на губи дівчинки поклали пір'їнку, перш ніж перенести її до довгої кімнати, інші ж, бризкаючи слиною, доводили, що в такий спосіб перевіряли лише дихання чоловіка. Висували суперечливі та багатослівні гіпотези щодо того, як Генрі Донту вдалося подолати Греблю Диявола та дістатися до Редкота в такий собачий холод, та ще й у розтрощеному човні. Вони постійно прикрашали цю історію та наводили на неї лиск, підшукували слушні моменти, коли доречний жест вичавить сльозу з ока вразливого слухача, робили драматичні паузи, що примушували аудиторію підскакувати на стільцях. Та їм ніколи не вдавалося довести оповідь до фіналу. Вони доходили до того моменту, коли дитина покидала «Лебідь» разом із містером і місіс Вон, а тоді просто обривали розповідь. «То це Амелія Вон чи інша дівчинка?» — зазвичай запитував хтось із слухачів. Або ж: «Як так сталося, що вона спочатку була мертва, а потім ожила?»

Відповідей на ці запитання ніхто не мав.

Щодо першого — ким була дівчинка? — думка більшості схилялася на користь Вонів. Повернення дитини, що десь пропадала останні два роки, дитини, яку вони всі бачили, більш утішне, ніж повернення незнайомої дівчинки, яка зникла лише за день до того. Нова загадка оживила події дворічної давнини, і про викрадення торочили так, ніби воно сталося буквально вчора.

— Де ж вона, врешті, була увесь цей час? Скільки там минуло, два роки?

— От вернеться до неї голос, вона все й розповість.

— І тоді її викрадачам буде непереливки.

— Тут не обійшлося без няньки, готовий закластися на тижневий заробіток. Пам'ятаєте її?

— Ота Рубі, що вийшла вночі погуляти?

— Це вона так каже. Гуляла вночі берегом. От брехуха! Яка це дівчина блукатиме посеред ночі? Та ще й у час сонцестояння!

— А в цей час саме прибувають річкові цигани. Рубі з ними змовилася, згадайте моє слово. Коли малявка заговорить, комусь точно стане скрутно…

В обох історіях — про викрадення та про віднайдення дівчинки — були обірвані фінали, та якби хтось здогадався їх поєднати, це пішло б їм на користь і привело б до завершення.

А ось друге питання повсякчас викликало довгі п'яні обговорення.

Декому з цих людей світ здавався таким складним, що вони просто дивувалися йому і не робили жодних спроб розгадати його загадки. Невторопання було запорукою їхнього існування. Гравійник Ґіггс — один із таких. П'ятничного вечора його заробіток здавався цілком достатнім, щоб прожити тиждень, але вже у вівторок грошей не залишалося. На його кредит у «Лебеді» було завжди записано більше пінт елю, ніж він міг пригадати. Дружина, яку Ґігтс лупцював тільки по суботах, і навіть не щоразу, чомусь утекла з родичем сировара. Обличчя, відображення якого він бачив у річці, коли сидів на березі без хліба, щоб набити шлунок, без елю, щоб втамувати спрагу, та без жінки, щоб зігрітися її теплим боком, належало не йому, а його батькові. Життя було для нього покрите мороком, і не варто навіть намагатися хоч трохи у ньому розібратися. Тож розбіжності між причиною та наслідком він сприймав цілком нормально. І з-поміж інших життєвих переплутів Ґіггс черпав своєрідну втіху з історії про дівчинку, що спочатку померла, а потім ожила, бо вона була для нього доказом того, що життя — штука незбагненна, і не варто навіть намагатися щось у ньому зрозуміти.

Були й такі вигадливі або не дуже прискіпливі до фактів оповідачі, що намагалися нафантазувати різних подробиць, які б пролили світло на питання без відповіді. Один баржовик мав брата, що того вечора, коли сталася ця велика подія, розважався з жінкою і все пропустив. Спочатку чоловік засмутився, але потім обернув це на власну користь і висунув таку версію, де його відсутність у шинку поставала як серйозна втрата для товариства, адже тільки він був спроможний дати всьому раціональне пояснення:

— Та була вона мертва! Якби я її тоді побачив, одразу б це визначив. Тут уся справа в очах. Треба лише поглянути в очі, й тоді збагнеш, жива людина чи ні. У мертвяків одразу зникає зір.

Почувши це, деякі вуха нашорошилися, а голови різко піднялися. Ця ідея видалася цілком прийнятною для тих, хто терпіти не міг, коли кінець історії зависає в повітрі, має певну недомовку і розбігається з реальністю. Парі оповідачів сподобалася правдоподібність цього варіанта, і вони включили його у свої версії.

— Коли її занесли до шинку, вона ледве дихала, — один із них для експерименту спробував повести розповідь таким способом, і напоровся на безліч несхвальних поглядів й осудливо підібганих губ. Урешті його відвели вбік і дали прочухана за такі вигадки. У «Лебеді» додержувалися стандартів: одна справа — злегка прикрашати історію, і зовсім інша — брехати. Вони ж бо всі були при цьому присутні. І точно знали, як усе було.

Хоча про цей випадок розказували та переказували вже декілька місяців, інтерес до нього й не думав вщухати. Навпаки: історія про потоплену дівчинку, що раптом ожила, була загадковою, незавершеною і несуголосною традиційним оповідним канонам. У «Лебеді» говорили про Вонів, про Армстронгів, про смерть і про життя. Зважували сильні та слабкі сторони кожного з претендентів. Вони дивилися на цю історію з різних кутів зору, перевертали догори дриґом, а потім вертали назад, і врешті завжди опинялися там само, де були від початку.

— Це схоже на кістковий бульйон, — одного вечора промовив Бешант. — Від запаху слинка тече, але жувати в ньому нема чого, тож з'їси хоч сім тарілок, а все одно встанеш зі стола голодним.

Вони могли б усе кинути. Могли б забути цю історію, як і багато інших, що приходять нізвідки та йдуть у нікуди. Але наприкінці речень і в проміжках між словами, коли стихають голоси та стишаються розмови, у глибокій тиші, з якої народжується будь-яка оповідь, відчувалася присутність дівчинки. У цій само кімнаті, у цьому само шинку вони бачили її мертвою — а потім побачили живою. Незрозуміло, незбагненно, годі пояснити, але насправді дуже просто: вона стала їхньою історією теж.

Підрахунок

За двадцять п'ять миль униз за течією, у найкращій оксфордській човнярні, майстер-корабельник підмахнув чорнильною карлючкою розписку про отримання остаточної оплати і з поклоном поклав на стійку в'язку блискучих спижевих ключів. Генрі Донт накрив їх рукою.

Повернувшись до міста після неймовірних пригод у ніч сонцестояння, Донт одразу взявся до справи. Він здав в оренду будинок, у якому раніше жив із дружиною, а сам оселився у горішній кімнаті над своєю крамницею на Брод-стріт. Там він собі холостякував у спартанській атмосфері — ліжко, ночви, стіл, глечик і миска. Харчувався у трактирі на розі вулиці. Усю орендну платню та кожен пенні, який вдавалося заощадити, витрачав на спорудження човна. Бо в Донта був план.

Коли він валявся непритомним упродовж двох днів у період сонцестояння, його розум наче оновився, і саме в ліжку до нього прийшла чудова ідея. У ній поєднувалися два його найбільші захоплення — фотографія та ріка. Він задумав зробити альбом, присвячений подорожі Темзою від верхів'я до гирла. Або, може, тільки до Лондона. Насправді він задумав це видання у декількох томах, і перший мав бути присвячений відстані від Трюзбері-Мід до Оксфорда. Головне — почати. Для цього він потребував дві речі — транспорт і фотолабораторію. Їх можна було поєднати. Із його обличчя ще не зникли зелені, чорні та фіолетові синці, а губу ще розділяла навпіл яскраво-червона лінія, а він уже заявився до корабельника й окреслив, що саме йому потрібно. Як часто буває, у човнярні знайшовся майже добудований човен, замовник якого не спромігся зробити останній платіж. Він цілком задовільнив Донта, треба було лише довести його до ладу та припасувати до особливих Донтових вимог. Тепер, три місяці по тому, його шкіра набула здорового вигляду, а від шраму залишилася тоненька рожева смужка та декілька цяток на місці швів. А ще у нього були ключі від мрії.

Просуваючись угору течією, Донт і його човен постійно стикалися з людською цікавістю. Елегантного синього з білим фарбування й оздоблення зі спижу та вишневого дерева вже виявилося б достатньо, щоб привертати погляди, але були на човні й інші небачені штуки.

— «Колодій»? — питали ті, хто був письменним. — Що це за дивна назва?

Донт у відповідь тицяв у прикрашений завитками напис помаранчевого кольору, що тягнувся вздовж борту й, окрім назви човна, повідомляв про його ім'я та рід занять.

— Це і є колір колодію. Смертельно небезпечна речовина. Може несподівано спалахнути чи навіть вибухнути. А якщо надихатися його випарів — буде вам лихо! Та якщо нанести його на скло, а потім на це скло посвітити, тоді — так, саме тоді! — станеться диво! Саме колодій вивільняє моє мистецтво і мою науку. Без нього не було б фотографії.

— А там що? — гукали з берега роззяви, тицяючи пальцями у кронштейни та ящики, припнуті до зовнішніх стін каюти, і він пояснював, що в них зберігається його фотографічне приладдя.

— А це що за штукенція? — цікавилися вони: на даху каюти був прип'ятий чотириколісний велосипед, пофарбований у колір човна.

— Для пересування сушею. А ця ось коробка перетворюється на фургончик, тож я можу возити з собою обладнання.

Уважні роззявляки помітили, що на вікнах, окрім фіранок, були ще й віконниці.

— Це спеціальне затемнення, — поясняв він, — бо навіть одного промінчика досить, щоб знищити ще не готову фотографію.

Він так часто зупинявся заради цих балачок, роздав так багато візитівок і записав так багато людей на фотосесії, що, коли наблизився до Баскота й Редкота, був переконаний, що «Колодій» уже майже окупився. Але перед тим, як розпочати цю нову справу, потрібно було сплатити старі борги. Він прибув сюди, щоб віддячити тим, хто врятував йому життя. Прибув до «Лебедя», але спочатку вирішив відвідати ще одне місце.

Біля берега ріки притулився невеличкий акуратний котедж. Садочок при ньому був охайний, вхідні двері пофарбовані зеленим, а з димаря піднімався дим. Десь за двадцять ярдів від нього — зручна пристань. Дорн прип'яв там човна і попрямував до котеджу, дорогою плескаючи в долоні, щоб зігрітися — його руки постійно мерзли навіть у рукавицях. Опинившись біля входу, він постукав.

У дверях з'явилася симетрична брова над немалим прямим носом, оточеним гострими кутами скронь, вилиць і нижньої щелепи.

— Міс Сандей?

Такою він точно собі її не уявляв… Донт трохи посунувся вбік, щоб подивитись, як падатиме світло, коли вона змінить позу, і побачив, як по її щоці розповзлася тінь. Раптом він помітив, як у ньому заворушилось якесь відчуття хвилювання.

— Містере Донт!

Рита рішуче зробила крок уперед, не зводячи очей із його обличчя. Могло б здатися, що вона кинеться йому на шию, але жінка просто вивчала його шрам. Рита провела по ньому пальцем і вдоволено кивнула. «Добре», — промовила врешті й відступила.

Він намагався осмислити те, що побачив, але врешті спромігся на декілька слів.

— Я прийшов подякувати вам.

— Ви це вже зробили.

Так і було. Він надіслав їй гроші, письмово подякував за лікування та догляд, а також запитав про долю мертвої дівчинки, що потім ожила. Вона відправила йому зразково чітку відповідь із подякою за винагороду та новинами про стан дитини. На цьому можна було б припинити спілкування, але він ніяк не міг забути цю жінку, яку так і не побачив, бо один із його помічників приїхав по нього ще тоді, коли не зійшов набряк із очей. Донтові спало на думку, що безкоштовне фото стане непоганою віддякою власникам «Лебедя» за їхню гостинність, тож долучити до цієї світлини ще й лікарку цілком природно.

— Я тут подумав, що вам, можливо, захочеться мати свою фотографію, — почав він. — Подарунок на згадку.

— Ви обрали невдалий день для візиту, — відповіла вона спокійним голосом, який він так добре пам'ятав. — Я дуже зайнята.

Він помітив тінь, що залягла збоку від її носа, і вимушено притамував бажання навести на ній різкість, узявши обличчя Рити у свої руки та трохи повернувши.

— Шкода марнувати таке гарне освітлення.

— Але я так довго чекала правильної температури, — одказала вона. — Сьогодні саме такий день. Я не можу собі дозволити його пропустити.

— Що вам потрібно зробити?

— Експеримент.

— Скільки він триватиме?

— Шістдесят секунд.

— Мені потрібно п'ятнадцять. Я гадаю, у вашому щільному графіку знайдуться сімдесят п'ять секунд, якщо добре пошукати?

— Ну гаразд, п'ятнадцять секунд — це час витримки перед клацанням затвора. А як Же компонування кадру? А ще ж треба все проявити і надрукувати.

— Ви допоможете мені, а я — вам. Удвох у нас вийде швидше.

Вона схилила голову і подивилася на нього зі схвальним інтересом.

— Хочете допомогти мені з експериментом?

— Так. Якщо дозволите вас сфотографувати.

За його початковим планом фотографія мала стати подарунком Риті, але тепер він і собі захотів мати її портрет.

— Це цілком можливо. Навіть бажано. Але тільки якщо ви самі хочете…

— Хочу.

Рита пильно оглянула його з голови до ніг, і з того, як ворухнулися м'язи її обличчя, він зрозумів, що вона намагається притлумити усмішку.

— Отже, якщо я погоджуся вам позувати для фото, ви погодитеся взяти участь у моєму експерименті?

— Саме так.

— Ви відчайдушний сміливець, містер Донт. Тоді згода. Почнемо з фотографії, ви не проти? Світло скоро зміниться, а для температури це не так критично.

Вітальня в будинку Рити була пофарбована у білий колір, у ній стояло безліч книжкових полиць і лише одне синє крісло. На простому столі біля вікна височіли стоси книжок і списаного швидким упевненим почерком паперу. Вона допомогла доставити коробки з «Колодію» і з цікавістю спостерігала, як він встановлював своє обладнання. Коли все було готово, Донт усадовив Риту за стіл на тлі голої стіни.

— Нахиліться до мене… Підіпріть підборіддя рукою. О, так добре.

На ній не було нічого з того причандалля, яким так люблять хизуватися у кадрі його клієнтки. Жодних срібних брошок, у яких відбивається світло, білих комірів чи мереживних манжет. Її просте плаття було темного кольору, без оздоблення, та воно й не потребувало його. Достатньо симетрії ліній на стику скронь і лінії росту волосся, потужних надбрівних дуг, тіней, що залягли в неї під очима, і глибини її розумного погляду.

— Не рухайтеся, поки я буду рахувати.

Вона спокійно сиділа п'ятнадцять секунд, а він розглядав її крізь лінзу.

Найкращі, найбільш життєві портрети йому вдавалося зробити з тих людей, що від природи мали спокійний характер. Метушливі душі якось губилися перед камерою: лінза не могла вхопити їхню сутність, тож на фото вони видавалися радше восковими фігурами з самих себе.

Рита поводилася зовсім інакше, ніж інші новачки, що зазвичай витріщаються або знервовано блимають очима. Натомість вона спокійно дивилася в камеру. З-під накидки йому було видно, як змінюються думки в її голові, а м'язи обличчя при цьому залишаються непохитними. За п'ятнадцять секунд він зрозумів, що однією фотографією тут не обійдеться. Їх мають бути тисячі.

— Ходімо, — попросив він, витягнувши пластинку в світлонепроникній касеті. — Покажу вам, як це робити.

Вони поспіхом повернулися на «Колодій». Його руки були зайняті пластинкою, та їй не потрібна була допомога, щоб зайти на борт. Віконниці надійно захищали каюту від денного світла. Він запалив свічку, накрив її захисним ковпачком із червоного скла та зачинив двері. Червоний відблиск освітив тісний простір. Вони стояли пліч-о-пліч, затиснуті між проявлювальним столом і лавкою, що слугувала Донтові ліжком, коли він ночував на човні. Від балок стелі їх відділяли лише декілька дюймів, а під їхніми ногами колихалася ріка. Донт намагався не звертати уваги на те, як відрізнялася відстань між ними в різних місцях: звужувалася біля вигину її стегна, розширювалася в районі талії Рити і була майже відсутньою там, де торкалися їхні лікті.

Він змішав рідини з трьох скляних пляшечок у неглибокій посудині, і повітря наповнилося запахом яблучного оцту й іржавих гвіздків.

— Сульфат заліза? — принюхуючись, спитала вона.

— Із оцтовою кислотою та водою. Він і справді червоний, а не тільки при світлі лампи.

Донт витягнув пластинку з касети. Обережно тримаючи її в лівій руці, крапнув на неї трішечки червоної рідини і покрутив пластинку так, щоб рідина розтіклася по всій її поверхні. Його рухи були граційними, швидкими, але не метушливими.

— Дивіться. Зображення проступає майже одразу. Спочатку світліші ділянки, але тут вони будуть темними… Ця лінія — це ваша вилиця, підсвічена променем із вікна… Тепер проступає все інше. Спочатку розмито, але потім…

Його голос поволі стишився, коли на склі почало проступати її обличчя. Вони стояли поряд у світлі червоного ліхтаря, дивлячись, як на склі з'єднуються лінії й тіні, і Донт раптом став почуватися так, ніби падає з висоти. Із великої висоти. Щось схоже він пережив у дитинстві, коли хлопцем зістрибнув із вершечка моста просто в ріку. Він познайомився зі своєю дружиною під час катання на ковзанах на замерзлій Темзі. З нею Донт поковзав до кохання — якщо то було справді кохання, а не його віддалена подоба, тепер хтозна. Цього ж разу він зірвався у прірву — це почуття годі з чимось сплутати.

Тепер вона повністю проявилася на склі. Її обличчя було окреслене світлом і тінню, під очима — темно, а зіниці сповнені таїни. Він відчув, що ладен пустити сльозу. То був, мабуть, найкращий із його портретних знімків.

— Мені потрібно сфотографувати вас іще раз, — промовив він, промиваючи пластинку.

— Щось не так із цим фото?

Світлина була чудовою. Але тепер він хотів її знімати під різними кутами, в різному світлі, в різному настрої та в різних позах. Хотів мати її портрети з розпущеним, забраним назад і прихованим під капелюшком волоссям; у білій сорочці з вирізом на шиї та в глухому темному плащі; у воді, на тлі дерев і на траві… З нею можна було зробити тисячі знімків. І він жадав їх усі.

— Усе гаразд. Саме тому мені потрібно ще.

Він поклав пластинку у ванночку з ціаністим калієм.

— Це допоможе прибрати синюшний відтінок. Бачите? Зображення стає чорно-білим, таким воно й залишиться.

Поряд із ним Рита зацікавлено спостерігала за метаморфозою, а на скляній пластинці закарбувався її задумливий погляд, і він не зміниться, поки пластинка ціла.

— Про що ви подумали?

Вона кинула швидкий оцінювальний погляд у його бік («Мені потрібен цей погляд») і щось подумки зважила («І цей вираз також»).

— Ви були там з самого початку, — почала Рита. — Гадаю, якби не ви, її б теж тут не було, тож… — і вона спокійно, в усіх подробицях переповіла йому про зустріч із незнайомцем на березі ріки декілька тижнів тому.

Донт уважно слухав. Виявилося, що йому зовсім не подобається думка про те, що на Риту напав якийсь зарізяка, і він уже був готовий запропонувати їй допомогу, проте твердий тон і незворушність її оповіді повністю виключали можливість цієї рицарської пропозиції. Утім, почувши про те, як Риту звалив удар, Донт машинально потягнувся до неї, щоб захистити.

— Він вас не скалічив?

— На плечі залишився синець, а на руках — невеличкі подряпини.

— Ви сповістили місцевих, що околицями бродить головоріз?

— Розповіла в «Лебеді» та розказала Вонам про його інтерес до дитини. Вони й так збиралися встановити замки на вікна, і ця новина пришвидшила їхнє рішення.

Не маючи інших можливостей виявити галантність, Донт дозволив Риті втягнути себе в аналіз цієї пригоди.

— Дріжджі та фрукти… — промовила вона.

— Пекар-злодій? Навряд. Може, самогонник?

— Так, про це я теж думала.

— Хтось поблизу виробляє оковиту?

Вона усміхнулася.

— На це запитання нелегко відповісти. Гадаю, будь-хто й ніхто.

— Тут багато нелегального алкоголю?

Вона кивнула.

— Марго казала, що раніше було менше. Але ніхто не знає, де він береться. Або ніхто не хоче видавати таємницю.

— І вам зовсім не вдалося його роздивитися? — стурбовано спитав Донт, для котрого зір важив дуже багато.

— У нього незвичайно малі руки, і він на голову нижчий за мене.

Донт запитливо подивився на неї.

— Синці від його пальців були меншого розміру, ніж я очікувала, його голос чула нижче рівня мого вуха, а криси капелюха торкалися мене ось тут.

Вона показала, де саме.

— Низькуватий, як для чоловіка.

— Але кремезний.

— А що ви думаєте про його запитання?

Рита вдивилась у свій задумливий портрет.

— Саме про це я тут і міркувала. Якщо його цікавить, чи дитина заговорить, отже, він переймається тим, що саме вона може розповісти. Він наляканий, бо дівчинка може розказати щось таке, що йому хотілося б приховати. Можливо, саме він винний у тому, що вона опинилася у воді.

У її голосі відчувалася певна недомовка. Донт чекав. Вона продовжила, і говорила повільно й обережно, ніби зважувала кожне слово.

— Утім, його також цікавить, коли саме вона заговорить. Це дає нам привід припустити, що він зацікавлений у минулих подіях менше, ніж у тому, що лише має статися. Можливо, у нього є якийсь план. Пов'язаний із її мовчанням.

Донт чекав, а Рита продовжувала розвивати думку.

— Де ж тут підказка? У минулому чи в майбутньому? Можливо, у першому, але особисто я схиляюся до другого. Маємо почекати до літнього сонцестояння. Можливо, тоді у нас буде більше інформації.

— Чому саме до літнього сонцестояння?

— Бо він гадає, що до цього часу стане остаточно зрозуміло, чи дівчинка знову заговорить. На думку оксфордського лікаря, саме тоді її німота або минеться, або залишиться назавжди. Це, звісно, нісенітниця, але нападник моєї думки не питав, а я не стала з ним ділитися. Тільки переказала йому слова лікаря. Шість місяців із моменту потоплення — якщо можна це так назвати — виповниться саме в день літнього сонцестояння. Його подальші дії залежатимуть від того, заговорить вона чи ні.

Їхні погляди зустрілися у мерехтливому червоному світлі.

— Я б не хотів, щоб із нею сталося щось погане, — проговорив він. — Коли я побачив її вперше, то подумав… Мені захотілося…

— Вам захотілося залишити її собі.

— Звідки ви знаєте?

— Це стається з усіма. Її хотіли Вони, хотіли Армстронги, хотіла Лілі Вайт. Джонатан плакав, коли вона покинула «Лебідь», і Марго була ладна взяти дівчинку на виховання. Та що там, навіть вирощувані хріну радо забрали б її до себе, якби нікого більше не знайшлося. Навіть я…

Щось промайнуло в її очах й одразу щезло.

«Мені хотілося цього особливо», — подумав він.

— Тож, відповідно, ви теж цього бажали, — завершила вона. — Як і всі ми.

— Дозвольте мені зробити ще один знімок. Якраз вистачить світла.

Він підняв червоний ковпачок і дмухнув на свічку, а Рита нахилилася, щоб прочинити віконниці. За вікном було вогко та зимно, а ріка мала сіро-сталевий колір.

— Ви погодилися допомогти мені з експериментом.

— Що від мене вимагається?

— Можливо, ви передумаєте, коли дізнаєтеся.

Вона пояснила йому свої наміри, і він ошелешено витріщився на неї.

— Навіщо вам це потрібно?

— Самі не здогадуєтеся?

Звісно, він здогадався.

— Це через неї, так? У неї уповільнилося серцебиття. Ви хочете дізнатись, як це сталося.

— То ви мені допоможете?

Перша частина експерименту була нескладною. Вони сиділи за її кухонним столом. Поки закипала вода, вона взяла Донта однією рукою за зап'ясток, а в іншій тримала кишеньковий годинник. Вони сиділи мовчки упродовж шістдесяти секунд, поки Рита рахувала його пульс. Наприкінці хвилини вона зробила позначку олівцем, який висів на нитці в неї на шиї.

— Вісімдесят ударів. Трохи підвищений. Мабуть, це через очікування.

Вона випорожнила каструлю з водою в олов'яну ванну, що стояла біля плити.

— Не така вже й гаряча, — сповістив він, зануривши палець у воду.

— Теплувата навіть краще. Що ж — ви готові? Я відвернуся.

Донт роздягнувся до сорочки і панталон, Рита у цей час дивилася у вікно. Після того він знову нап'яв пальто.

— Готовий.

Надворі була мерзла земля. По босих ногах чоловіка гуляв холод. Ріка попереду була, на перший погляд, спокійною, та випадкові брижі засвідчували глибинне бурління. Рита сіла у свій човник і провеслувала декілька ярдів. Коли вона для безпеки вперлася носом в очерет, то дістала термометр і занурила його на декілька секунд у воду. Вимірявши температуру, ретельно занотувала показники.

— Чудово! — гукнула. — Скажіть, коли будете готові.

— Скільки це займе часу?

— Гадаю, десь хвилину.

Донт стягнув пальто, а за ним і сорочку. На ньому залишилися лише довгі панталони. Донт стояв і пригадував: коли у перші роки вдівства думав про те, що колись роздягатиметься у присутності іншої жінки, він уявляв це зовсім інакше…

— Усе готово, — так само спокійно промовила вона, навіть не дивлячись на чоловіка, бо її погляд був прикутий до стрілок годинника.

Він увійшов у ріку.

Від першого доторку крижаної води у нього здригнулися кістки. Він зціпив зуби і зробив ще три кроки. По ногах піднімався холод. Він зрозумів, що не витримає, якщо мороз поволі повзтиме до його чоловічої природи, тож різко опустився на коліна і єдиним рухом прийняв увесь шок від занурення. Тоді опустився ще нижче. Тепер вода була йому по шию, і він вдихнув, здивований тим, що, навіть затиснуті водою, його груди могли розширюватися. Донт поплив і за мить схопився за борт човна.

— Давайте зап'ясток, — скомандувала Рита.

Донт підняв руку. Вона схопила його за зап'ясток, піднесла до очей годинник і замовкла.

Йому здавалося, що хвилина вже минула. Але вона все ще вдивлялась у циферблат, її очі спокійно блимали. Він витримав ще десь хвилину.

— Господи! Та скільки ще?!

— Якщо я зіб'юся з рахунку, доведеться починати спочатку, — пробурмотіла вона, не втрачаючи зосередженості.

Він витримав цілу вічність.

Потім ще одну вічність.

Він витримав цілу тисячу вічностей — аж тут вона відпустила його зап'ясток і занотувала щось на клаптику паперу. Донт вдихнув і розпрямився — з нього в річку стікала вода. Він побрів до берега, а там уже чвалом побіг до котеджу, до ванни з теплою водою, яку вони підготували заздалегідь, і коли занурився в неї, виявилося, що Рита мала рацію — йому було дуже гаряче.

Коли лікарка зайшла до кухні, Донт був майже по маківку у воді.

— Усе гаразд? — спитала вона.

Він кивнув, цокаючи зубами, але одразу сфокусував увагу на тілі, спрямувавши усю свою енергію на подолання шоку від холоду. Коли знову опанував себе, то обернувся в бік стола. Рита сиділа й дивилася у вікно, за яким згасало денне світло. Олівець більше не бовтався на шиї — вона заткнула його за вухо, а нитка звисала до плеча. «Хочу такий знімок», — подумав він.

— І як?

— Вісімдесят чотири, — вона підняла до очей папірець, на якому нотувала показники. — Від занурення у крижану воду ваш пульс прискорився.

— Прискорився?

— Так.

— Але ж серцебиття дівчинки практично зупинилося… Ми дійшли протилежного висновку.

— Так.

— То все було марно?

Вона повільно похитала головою.

— Ні, не марно. Я маю тепер гіпотезу. Це прогрес.

— І що ж це за гіпотеза?

Вона задерла голову до стелі — одна рука піднята, а зігнута в лікті друга підпирає голову — і засмучено видихнула:

— Не знаю.

Гість Лілі

Лілі Вайт перебувала на межі між сном і дійсністю. Вона була на тому помежів'ї, де рухаються хвилясті тіні, а слабке та бентежне світло то з'являється, то зникає, наче сонячний промінчик у воді. Але раптом Лілі різко підскочила на своєму ліжку в Притулку кошикаря — сон як рукою зняло.

Що це?

Він рухався тихо, немов кіт — безшумно прочинив двері й навшпиньках зайшов. Та вона одразу впізнала його за запахом диму, дріжджів і чогось солодкого. Цей запах завжди супроводжував його, тож саме він її й розбурхав. Він перебив навіть вогкий річковий запах, яким був просякнутий котедж. Практично одразу вона й почула його, а точніше — стукіт цеглин. Він виймав гроші з її тайника.

Раптом чиркнув сірник. Зі свого високого ліжка їй було видно спалах полум'я і руку, всю в подряпинах і синцях, що піднесла до нього свічковий ґнотик. Той одразу зайнявся, і світлове коло стало ширшим.

— Що ти мені припасла? — спитав він.

— Трохи сиру і твоєї улюбленої шинки. Хліб у кошику, подивися.

— Свіжий?

— Учорашній.

Світло посунулося вбік і до неї донеслося шурхотіння.

— Та він уже запліснявів. Могла б і свіжого дістати.

— Я не знала, що ти заявишся.

Коло світла повернулося до стола й застигло там. Деякий час було чути лише звуки жадібного пожирання — він ковтав величезні шматки, ледве жуючи. Лілі мовчки лежала в темряві, і серце її тріпотіло.

— Що ще в тебе є?

— Яблука, якщо хочеш.

— Яблука! На чорта вони мені здалися?

Світлове коло знову піднялося й обнишпорило спочатку одну полицю, а потім другу. Воно попрямувало до буфета, але там було порожньо; зазирнуло навіть у шухляди, але там теж нічого не знайшло.

— Скільки ж він тобі платить, той твій піп?

— Недостатньо. Ти мені вже це казав.

Вона намагалася не думати про свої заощадження, що надійно зберігались у шухляді священникового стола, наче боялася, що коло світла викриє йому їхнє місцезнаходження.

Почулося роздратоване пирхання.

— Чому не принесла мені нічого солоденького? Що ти там йому готуєш, у його попівстві? Яблучний пиріг? Пудинг із терносливом? Закладаюся, що різні финдики-миндики.

— Наступного разу принесу.

— Дивися мені, не забудь.

— Не забуду.

Тепер, коли її очі трохи пристосувалися до темряви, було видно його силует. Він сидів за столом спиною до неї; рукави куртки були йому заширокі, та й уся одежина висіла на ньому, як на вішаку; капелюха він так і не зняв. Судячи зі звуку, рахував гроші. Вона затамувала подих.

Якщо грошей не вистачить, він накинеться на неї. Скільки вкрала? Де вона їх ховає? Яку підлість замислила? І це вона називає вірністю? Задовільних відповідей на ці запитання не існує. Що б вона не сказала, у відповідь отримає стусани. Щоправда, Лілі ніколи й не торкалася його грошей. Може, вона й тупа, але ж не настільки. Утім, ці гроші її бентежили. У неї вже накопичилося багато запитань щодо них, та вона ніяк не наважувалася їх поставити. Їй доволі швидко вдалося встановити джерело цього прибутку. Зазвичай увечері перед його приходом у її дров'яному сараї опинялися діжечки та пляшки з нелегально вигнаною сивухою. Вони були там тільки вдень, а наступного вечора зникали. Їх забирали його клієнти і залишали натомість гроші. Але що ж ставало з грошима, коли він їх отримував? Лише за ніч вигрібав із тайника більше, ніж вона заробляла у панотця за місяць. Лілі була впевнена, що її сарай — не єдине місце, де він обмахорює свої афери. Перекантовувався там, де не треба було сплачувати оренду, ніколи не сидів за гральним столом і не платив жінкам за любов. Він і чарки не торкався. Сам ніколи не пив, лише підбурював інших руйнувати своє життя та спустошувати гаманець. Вона не раз намагалася прикинути його річний дохід: помножувала суми, які діставав із її тайника, вдвічі, втричі, всемеро, але від таких шалених чисел голова йшла обертом. Навіть не знаючи остаточної суми, вона розуміла, що цього цілком вистачить, щоб озолотитися, але він постійно — раз чи двічі на тиждень — з'являвся у тому самому засмальцьованому кожусі, від якого смерділо сивухою; шкіра та кістки, і ще й голодний, мов пес. Він вижирав її їжу та переводив її свічки. Вона не сміла принести до котеджу бодай одну гарну річ. Він одразу забрав би її, продав, а грошей годі було б шукати. Навіть та пара зелених рукавиць із дірками на пальцях щезла б у глибині його кишень. У житті Віка була якась таємниця, що висмоктувала не тільки його гроші, але її також. Крім тих, які вона зберігала у священниковому обійсті. Цього Лілі ніяк не могла збагнути.

Він схвально порснув, і вона знову змогла вдихнути. Із грошима все було гаразд. Завершивши підрахунок, він відкинувся на стільці й зітхнув. Зазвичай давав собі трохи відпочинку після підрахунку. Але їй так робити не варто.

— Я ж завжди був до тебе справедливий, га, Ліл?

— Завжди, — відповіла вона. Але до того, як розкрити рота, Лілі мовчки попросила у Бога пробачення за брехню. Бог розуміє, що бувають такі миті, коли людина просто не може сказати правду.

— Піклувався про тебе краще, ніж твоя стара мамка, еге ж?

— Так і є.

Він погідно рохнув.

— То чому ж ти продовжуєш називати себе Лілі Вайт?

У горлі жінки утворився клубок.

— Коли я приїхала сюди, ти сам наказав не називатися твоїм прізвищем. Сказав, що ніщо не повинно видавати наш зв'язок, тож…

— Але ж можна було обійтися і без Вайта. Ти ж могла обрати будь-яке ім'я. Той шмаркач Вайт навіть не був тобі справжнім чоловіком. Перед лицем Господа. Твій піп про це знає?

— Ні.

— Ні, — зловтішно повторив він. — А я думав, що знає.

Перш ніж продовжити, він дав їй відчути розлиту в повітрі загрозу.

— Я ж не дурень, Ліл. Знаю, чому ти обрала саме це ім'я. Сказати?

— Кажи.

— Ти вчепилася у це ім'я, як ніколи не чіплялася у того хлопа. Лілі Вайт. Невинна та незаплямована, наче лілії у лузі. Це ти така в нас, еге ж?

Вона проковтнула клубок у горлі.

— Говори голосніше, Ліл! Тебе не чути. Таз хама не зробиш пана. Ти чіпляєшся за це прізвище, бо думаєш, що воно зможе відмити тебе від плям, приблизно як ти скребеш цей стіл, або вимиваєш попівський дім. Думаєш, що так зможеш спокутувати... Скажеш, я не маю рації, Ліл?

Він прийняв її мовчання за згоду.

— Отож. Я добре тебе знаю, Лілі. Але що зроблено, те зроблено. Нічого вже не повернеш, а деякі плями не змити ніколи.

Вона намагалася ридати беззвучно, але тут уже не витримала: горло перехопив спазм і з нього вирвався голосний схлип.

— Та не засмучуйся ти так, — спокійно зауважив він. — Могло б бути й гірше. У тебе ж є я, забула?

Вона кивнула.

— Га?

— Так, Віку.

— Інколи мені здається, що ти на мене не заслуговуєш. Ти мене часом підводиш, Ліл.

— Мені шкода, Віку.

— Ти завжди так кажеш. Ти мене вже не раз розчаровувала. Утекла з тим Вайтом. Мені знадобилося багато років, щоб знайти тебе. Жоден інший тобі б цього не подарував, та я не такий.

— Дякую тобі.

— Але чи насправді ти вдячна, Ліл?

— Звісно, що так.

— Точно!

— Кажу тобі!

— Тоді чому ж ти знову мене підставила? Те дівчисько в «Лебеді»…

— Вони не дали б мені забрати її, Віку. Я намагалася, зробила все, що могла, але їх було двоє, тож…

Він навіть не слухав.

— Ми з нею нажили б статок, мандруючи по ярмарках. «Мертва Дівчинка, Що Ожила». Уяви, які були б черги. Ти б кинула гарувати на попа, і завдяки твоїй чесній мармизі черга розтягнулася б на цілу милю. Натомість, як я чув, вона тепер живе у Вонів.

Лілі кивнула. Він замислився. «Може, на цьому все й скінчиться, — подумалося їй. — Може, тепер, коли він наївся, а в кишені у нього дзеленчать грошики, зануриться думками у свої таємні плани». Але він продовжив.

— Ми зв'язані з тобою, ти і я, еге ж?

— Так, Віку.

— Нас ніби поєднує якась нитка. Несуттєво, куди ти йдеш, або як надовго — нитка завжди залишається. Ти чудово це знаєш, бо інколи вона тебе смикає… Тобі знайоме це відчуття, так, Ліл? Щоправда, це не так схоже на смик, як на боксерський удар просто в груди, від якого заходиться серце.

Так, їй це було знайоме. Вона не раз мала змогу відчути таке.

— Так, Віку.

— Знаєш, як це називається?

— Так, Віку.

— Родина! — скрикнув він і вдоволено зітхнув.

Він підвівся і переніс свічку ближче до її ліжка. Полум'я наблизилося до обличчя Лілі. Вона примружила очі. По інший бік полум'я було обличчя Віка, але, засліплена, Лілі не могла його добре роздивитися. Відчула, як із неї стягують ковдру, і світло свічки замерехтіло на складках її нічної сорочки, там, де груди.

— А я все думаю, що ти та сама дівчина, що й колись. А ти геть себе розпустила. Сама шкіра та кістки. Ти ж була гарненькою. Ще тоді. Перед тим, як утекла.

Він розтягнувся на матраці; вона посунулась у куток. Він одразу ж зайняв вільне місце й обвив її рукою. Крізь рукав вона здавалася худорлявою, та жінка знала, яка вона міцна.

Його дихання вирівнялось і він почав хропіти. Вона отримала передишку — принаймні тепер, — але не могла вгамувати калатання у грудях.

Лілі не ворушилася. Вона лежала у темряві з розплющеними очима і дихала якомога тихіше, щоб його не розбудити.

Минула заледве година, свічка догоріла, а в кімнату просочилося бліде вранішнє світло. Він не повернувся і не потягнувся, як це робить більшість людей, прокидаючись. Навіть не поворушився, а одразу розплющив очі й запитав:

— Скільки тобі платить той піп?

— Небагато, — відповіла вона, підпустивши у голос сумирності.

Він потягнувся до її гаманця, якого Лілі тримала під подушкою, і, підвівшись, висипав його вміст собі у жменю.

— Мені ж треба купувати тобі шинку та сир, — пояснила вона. — Залиш хоч трохи. Прошу.

Він порснув.

— Не знаю, що робитимеш із такою грошвою. Чи ти мені не довіряєш?

— Звісно, довіряю.

— От і добре. Це ж для твоєї власної користі, сама знаєш. Вона покірно кивнула.

— Усе це, — він зробив широкий жест рукою, але жінка не зрозуміла, чи мав на увазі котедж і пляшки у дров'яному сараї, а чи дещо більше, невидиме оку, далеко за межами її господарства, — це ж я не для себе, Ліл.

Вона пильно стежила за ним. Бо мусила. Із Віком не можна собі дозволити нічого проґавити.

— Це — для нас. Для родини. Чекай-но. Настане день, і тобі не треба буде порати того попа. Житимеш у великому світлому будинку, вдесятеро кращому за цей. Ти, я і…

Він різко обірвав себе, та його думки продовжили свій біг. Вони понесли його за собою, і вона помітила, як пом'якшився його погляд, коли розмріявся при ній про майбутнє, надії на яке так ретельно плекав.

— Тож це, — він помахав у неї перед носом кулаком, у якому дзенькнули монети, — це інвестиція. Ти ж чула про мій план?

— Останні п'ять років — так.

Він постійно повертався до цієї теми. У доброму настрої був чи в поганому, достатньо йому грошей чи ні, але нагадування про той план завжди його заспокоювало. Він ставав не таким грубим, а з очей щезав хижий блиск. Іноді, коли про нього згадував, його тонкі губи кривилися у якусь подобу усмішки. Але він тримав план у таємниці, як і будь-яку зі своїх справ, тож зараз вона знала про нього не більше, ніж тоді, коли почула вперше.

— Минуло вже значно більше часу, — від спогадів його голос пом'якшився. — П'ять років тому я тобі про нього розповів. Гадаю, почав над ним працювати років зо двадцять тому. Може, навіть і раніше, це з якого боку подивитися!

Він самовдоволено вишкірився.

— Скоро вже прийде час. Тож не хвилюйся про свої грошики, Ліл, зі мною вони у безпеці. Це все, — його губи скривилися, — все в родинну скарбничку!

Він повернув пару монеток до її гаманця, поклав його на місце, а потім підвівся і подався вниз, на кухню.

— Я поклав один ящик у сараї, — звернувся він до неї геть іншим тоном. — Хтось прийде і забере його. Усе як завжди. А ще у звичному місці є двійко бочечок. Ти не бачила, як вони там опинилися, і не побачиш, як зникнуть.

— Так, Віку.

Тоді, прихопивши із собою три її свічки, він відчинив двері та пішов.

Вона лежала в ліжку, розмірковуючи про його план. Більше не працювати у священниковому обійсті? Жити у великому світлому будинку разом із Віком? Лілі нахмурилася. Цей котедж вогкий і холодний, але принаймні вдень вона була у домі панотця, а вночі часто залишалася сама. І ще — хто ж там із ними житиме? Вона пригадала його слова «Ти, я і…»

І хто?

Чи він мав на увазі Енн? Він сказав: «Для родини». Тож, мабуть, мав на увазі Енн. Урешті-решт, саме він тієї ночі прийшов до неї з наказом перейти річку, з першими півнями прийти до «Лебедя» і привести звідти дівчинку, що спочатку померла, а потім ожила.

Вона подумала про свою сестру, що тепер жила разом із містером і місіс Вон, у спальні з червоними ковдрами, картинами на стінах і повним кошиком для дров.

«Ні, — вирішила вона. — Він її не отримає».

Зникнення, або Містер Армстронг їде до Бемптона

— Що ж я можу зробити? — всоте спитав Армстронг, походжаючи перед комином у своїй вітальні. Бесс сиділа біля вогню і плела. Вже всоте вона похитала головою і сказала, що не знає.

— Я поїду до Оксфорда. Треба з ним поговорити.

Вона зітхнула.

— Він тобі того не подарує. Це тільки все погіршить.

— Але ж я маю щось робити. Вона живе у тих Вонів, із кожним днем вони все дужче прив'язуються до неї, а Робін не кує й не меле! Чому він досі нічого не вирішив? У чому причина такої затримки?

Бесс підняла голову від свого плетіння.

— Він не скаже тобі нічого, поки не буде готовий. Та й тоді навряд.

— Це ж зовсім інше. Йдеться про дитину.

Вона зітхнула.

— Еліс. Наша перша онука.

Якусь мить Бесс сиділа зажурена, але потім похитала головою, ніби відганяючи від себе журбу.

— Якщо це вона. Кажу тобі, якщо ти викличеш його на розмову, це скінчиться погано. Ти ж знаєш, який він.

— Тоді я ще раз поїду до Бемптона.

Вона підвела очі. В обличчі її чоловіка читалася рішучість.

— Що ж ти там робитимеш?

— Знайду когось, хто знав Еліс. Привезу його до Баскота. Поставлю перед дитиною й урешті-решт дізнаюся, хто ж вона така.

Бесс нахмурилася.

— І ти думаєш, Вони тобі це дозволять?

Армстронг було відкрив рота, але одразу його закрив.

— Ти маєш рацію, — визнав він, розвівши руками. Утім, чоловік не збирався пускати все на самоплив.

— Та все-таки, якщо поїду, зможу знайти когось, хто точно знатиме. І коли я це зроблю, тоді вже поговорю з Робіном, і побачимо, чи він готовий поговорити з Вонами. А тоді вже… Ох, я не знаю! Річ у тому, Бесс, що треба щось робити! Я не можу сидіти склавши руки.

Вона закохано поглянула на нього.

— Ні, любий. Тобі це ніколи не вдавалося.

Мебльовані кімнати у Бемптоні не набули більш респектабельного вигляду за час його відсутності, та все-таки атмосфера там була веселішою, ніж під час першого візиту. Крізь відчинене вікно верхнього поверху доносився звук скрипки та неритмічне тупотіння на знак того, що люди напідпитку закотили до стін килими і танцювали просто на голих підлогових дошках. У проміжку між вибухами жіночого сміху лунали оплески, а галас був таким бурхливим, що він змушений був дзвонити двічі, щоб його прихід помітили.

— Заходь, зайчику, — запросила чоловіка всередину боса жінка з розчервонілим чи то від танців, чи то від вина обличчям. Вона одразу ж обернулася до сходів, щоб іти нагору, і поманила його за собою. Він піднімався тими само сходами, що й минулого разу, коли мертва жінка в горішній кімнаті була для нього лише авторкою листа, а Еліс — просто ім'ям. Жінка привела його на другий поверх, де юрба чоловіків і жінок скакала на сільський лад, а скрипаль підганяв їх, награючи все швидше. Вона втиснула йому в руку склянку з кришталево-чистою рідиною і, поки він вагався, потягнула його до танцю.

— Ні, але все одно — дякую. Насправді мені потрібна місіс Івіс.

— Дякувати Богові, її тут немає. Без неї у тебе буде значно більше розваг, красунчику, — жінка взяла його за руки й зробила ще одну спробу з ним затанцювати. Утім, її спробам найперше заважало те, що вона сама ледве трималася на ногах.

— Я не відволічу вас від ваших друзів надовго, міс. Можливо, ви підкажете мені, де її можна знайти?

— Вона зникла.

— Але куди?

На її обличчі з'явився дуже утаємничений вираз.

— Ніхто не зна.

Вона заплескала в долоні, щоб привернути увагу інших, і вигукнула, перекрикуючи музику:

— Цей джентльмен хоче бачити місіс Івіс!

— Вона зникла! — заревіли в унісон двоє чи троє танцювальників, захлинаючись від сміху: при згадці про її відсутність вони навіть загецали веселіше.

— Коли це сталося? — він витяг гаманця і для переконливості помахав ним перед носом жінки. Дзвін монет трохи її протверезив, і вона стала відповідати на запитання якомога повніше та точніше.

— Це сталося, мабуть, шість чи сім тижнів тому. До неї прийшов якийсь відвідувач — так мені казали, — і вони цілий вечір просиділи у вітальні. Коли він пішов, її декілька днів розпирало від якоїсь таємниці, аж потім до дверей підкотив візок, вона поклала туди свої валізи й відчалила.

— Ви вже жили тут до Різдва? Тоді тут жила така собі місіс Армстронг із маленькою дочкою, Еліс.

— Та, що померла? — спитала вона і похитала головою. — Ні, після того випадку ми тут усі новенькі. При місіс Івіс ніхто надовго не затримувався, бо нікому вона не подобалася, тож коли стара поїхала, її боржники також злиняли.

— Що вам відомо про місіс Армстронг?

— Вона не дуже годилася для цього місця. Так мені казали. Готувала та прибирала. Наче була гарненькою. Кощава, звичайно, але й на таких знаходяться любителі, тож коли деякі клієнти побачили її, на неї утворився попит. Але вона вперто відмовлялася. Це налаштувало проти неї стару Івіс. Та сказала, що не дозволить цьому дурному дівчиськові тут пишатися, тож дала ключ від її кімнати одному джентльменові, просто щоб її провчити. А наступного дня вона скоїла те, що скоїла.

— Гадаю, в неї був коханий? І він полишив її?

— Подейкували, що вона була заміжня. Хоча усім цим чоловікам і коханцям одна шана. Дівчині краще самій. Даєш їм, що вони хочуть, береш гроші і — бувай! Але вона була іншою. Таке життя було не для неї.

Армстронг насупився.

— Коли повернеться місіс Івіс?

— Ніхто не знає, і сподіваюся, що не скоро. Коли вона тут з'явиться, я одразу ж накиваю п'ятами. Це вже точно.

— То куди вона поїхала?

Жінка похитала головою.

— Кажуть, що вона отримала у спадок трохи грошви, от і поїхала туди. Це все, що я знаю.

Армстронг дав жінці декілька монеток, а вона знову запропонувала йому випити, або до танцю, або «все, що завгодно, зайчику». Він ввічливо відмовився і вийшов.

Отримала гроші у спадок? Цілком можливо — думав він, йдучи сходами вниз. Проте перший візит у це місце залишив у його душі такий неприємний осад, що Армстронг був схильний не вірити на слово всьому, що стосувалося місіс Івіс.

Надворі чоловік пошкодував про свою подорож, адже змарнував час і загнав свою кобилу. Втім, якщо він уже був тут… Йому на думку спала інша ідея, яку раніше вже обмірковував, але потім відклав. Тепер, коли він поглянув на неї іншим оком, вона здалася йому значно кращою, ніж спілкування з місіс Івіс. Армстронг вирішив знайти Вена, сина м'ясника. Хлопець пам'ятає Еліс і з першого погляду визначить, чи та дівчинка, що живе у родині Вонів, — його онука. Звісно, якщо дійде до суду, слово дитини важитиме небагато, але для нього це не мало значення — він опікувався зовсім іншим. Йому здавалося, що його власна впевненість сама собою надзвичайно цінна. Якщо Бен упізнає у цій дівчинці Еліс, в Армстронга з'явиться привід спонукати сина на рішучі дії. А якщо не впізнає, то він повідомить про це Вонам. Так у них буде впевненість, якої вони так жадають, а Робін не зможе діяти на власний розсуд.

Армстронг попрямував до головної вулиці, потай сподіваючись зустріти там Вена, як і минулого разу, коли хлопець буквально наскочив на нього. Але його не було ні на трав'янистому п'ятачку, де вони грали у крем'яшки, ні в батьковій крамниці, та й вулицями він не вештався. Коли Армстронг безрезультатно оглянув кожен провулок і кожну вітрину, то зупинив побігача з бакалійної крамниці, той був приблизно Бенового віку, і спитав у нього, де можна знайти потрібного йому хлопця.

— А він утік, — пояснив йому хлопчисько.

Ця новина добряче ошелешила Армстронга.

— Коли це сталося?

— Декілька тижнів тому. Батько виписав йому добрячого прочухана, він був аж синій. Після того і втік.

— Тобі відомо, куди він подався?

Хлопець похитав головою.

— Може, він говорив щось про те, куди хоче втекти?

— Казав щось про якусь ферму десь у Келмскоті. Похвалявся, що тамтешній багатій пообіцяв дати йому там роботу. Буцімто там хліба та меду скільки завгодно, і спати на м'якому матраці, а платня точнісінько по п'ятницях, — у голосі хлопця чулися заздрощі. — Та я все одно йому не повірив.

Армстронг дав йому монетку і пішов до м'ясної крамниці. Біля колоди стояв юнак із важким і багровим від крові ножем у руці. Він різав філе на відбивні. Почувши дзвінок, юнак підняв голову. Зовні він був дуже подібний до Бена, та через його похмуре обличчя схожість була неповною.

— Чого вам треба?

Армстронг звик до ворожого ставлення і здатен був точно визначити, як глибоко у кожній людині жила неприязнь. Найчастіше люди непривітні до таких незвичайних чужинців, як він сам. Інакшість може неприємно вразити. Тож люди, коли стикаються з нею, часто озброюються агресією. Йому зазвичай вдавалося їх роззброїти теплотою свого голосу. Хоч очі й підказували їм, що його варто побоюватися, вуха свідчили геть про інше. Але були й такі люди, що ніколи не знімали лат і щоразу виймали з піхов меч, бо весь світ — їхній ворог. Перед такою антипатією він був безпорадний, і саме її тут зустрів. Тож не став гаяти час на люб'язність, а просто спитав:

— Я шукаю вашого брата Бена. Де він?

— Чому це? Що він накоїв?

— Нічого. Хочу запропонувати йому роботу.

Із арки у задній частини магазину долинув голос старшого чоловіка:

— Від того хлопа жодного зиску, тільки й ладен, що прощати статки.

Ці слова прозвучали так, ніби вимовили їх набитим їжею ротом.

Армстронг нахилився і побачив арку й кімнату за нею. Там у бруднуватому кріслі засідав чоловік приблизно його віку. На столі поряд із ним лежала хлібина та чималий кусень шинки, від якого він відрізав декілька скибок. Щоки у м'ясника були рожеві та виблискували жиром не гірше за ту шинку. Поряд у попільничці лежала люлька. На колінах у нього стояла склянка з якимсь напоєм, а незакорковану пляшку підпирав його круглий живіт.

— Чи вам відомо, куди він міг попрямувати?

Чоловік похитав головою.

— І гадки не маю. Що мені до того ледацюги?

Він наколов на виделку новий шмат шинки і цілим відправив до рота.

Армстронг уже повернувся до виходу, аж тут у задню кімнату прочовгала невисока зморщена жінка з мітлою в руках. Він відійшов убік, щоб дати їй пройти до грубки, де вона одразу почала замітати золу. Голова її була опущена так низько, що йому ніяк не вдавалося розгледіти обличчя.

— Перепрошую, мадам…

Вона обернулася і виявилася значно молодшою, ніж він думав, судячи з повільності її рухів. Але очі були сповнені тривоги.

— Я шукаю Вена. Вашого сина.

Ці слова не викликали у неї жодної реакції.

— Ви знаєте щось про те, де він?

Вона ледь помітно похитала головою; здавалося, їй було важко знайти сили, щоб вимовити хоч слово. Армстронг зітхнув.

— Що ж… Дякую.

Надворі йому стало трохи краще.

Армстронг напоїв Фліт, а потім вони з кобилою попрямували до ріки. Тут вона була прямою та широкою, а вода — такою гладкою, що на позір здавалася твердою поверхнею — до тих пір, поки не спаде на думку щось у неї кинути, паличку чи огризок яблука, і тоді побачиш, яка потужна течія одразу понесе це сміття. Неподалік від моста валявся повалений стовбур дерева, на ньому він і розгорнув клунок із обідом. М'ясо було смачне, та й хліб непоганий, але спогади про жадібність м'ясника зіпсували йому апетит. Він покришив хліб і розкидав його навкруги для пташок, що вже прилетіли по частування, а сам непорушно сидів, дивлячись на воду. В оточенні вільшанок і дроздів Армстронг пригадував розчарування сьогоднішнього дня.

Невдача з відвідуванням місіс Івіс сама собою була поганим знаком, але від новини про зникнення Вена його настрій геть зіпсувався. Він пригадав, як дбайливо хлопчик ставився до Фліт, як жадібно їв, коли Армстронг запропонував йому булочки. Подумав про веселу вдачу хлопця. Знаючи гнітючу атмосферу м'ясної крамниці — батька-чудовиська, залякану матір, безсердечного старшого брата, — він дивувався, як Бенові вдалося вирости таким оптимістом. Де ж тепер той хлопець? Якщо він і справді, за словами посланця бакалійника, попрямував до Келмскота, то чого ж досі не об'явився? Тут лише шість миль — для хлопця якась пара годин. Що ж із ним сталося?

А ще ж дівчинка. Що ж він міг зробити, щоб пришвидшити розв'язання цієї справи? Серце в нього защемило від думки про дитину, затиснуту між двома родинами, про неможливість достеменно встановити, хто вона. А від дівчинки думки поволі перейшли до Робіна, і тут уже його серце мало не луснуло. Він пригадав, як уперше взяв його на руки. Немовля було таким маленьким і легким, але в рухах його ручок і ніжок вже було окреме життя. Коли Бесс ходила вагітна, Армстронг уявляв, як любитиме цю дитину й дбатиме про неї, з нетерпінням і радістю чекав на її появу. Та все-таки, коли настав той момент, сам здивувався силі почуття, яке його захопило. Немовля на його руках викреслило з пам'яті все, що було до того, й Армстронг присягнувся, що ця дитина ніколи не знатиме голоду, самотності чи небезпеки. Він любитиме і захищатиме цього хлопчика. І він виросте, не знаючи скорботи й самоти. Тепер його огорнуло те ж саме почуття.

Армстронг витер очі. Несподіваний рух примусив вільшанок і дроздів спурхнути. Він підвівся й погладив Фліт.

— Нумо! Ми занадто старі, щоб разом чвалати до Оксфорда, та й часу в мене на це немає. Але поїдемо до Леглейду. Залишу тебе біля вокзалу, а сам сяду в поїзд. Свиней погодують хлопці, коли побачать, що я не приїхав вчасно.

Фліт стиха пирснула.

— Гадаєш, дурня? — запитав він. І завагався, просунувши одну ногу в стремено. — Цілком можливо. Але що ж удієш? Я не можу залишатися бездіяльним.

Він заліз у сідло і попрямував у бік верхів'я ріки.

Армстронг шукав житло, яке орендував його син. Він попрямував до тієї частини міста, де вулиці були ширші, а будинки — більші й краще доглянуті. Коли дістався тієї вулиці, куди упродовж двох років надсилав листи, то уповільнився, бо почувався не дуже зручно, а коли вже підійшов до будинку номер 8 — великого, ошатного та пофарбованого у білий колір — то похмуро затримався біля воріт. Усе це було занадто шикарно та дорого. Його фермерський будинок зовсім не мав убогого вигляду. Він не шкодував грошей на зручності та добробут своєї сім'ї, але ця розкіш була зовсім іншого ґатунку. Розкішні вілли — не новина для Армстронга, зважаючи на його походження. Двері декількох таких домів були відчинені для нього з дитинства, тож чоловіка не залякала відверта демонстрація багатства, але думка про те, що син живе у такому місці, бентежила. Де бере на це гроші? Чи, може, він живе у кімнаті на горищі? Або — чи можливо таке — в іншій частині міста є вулиця з тією ж назвою?

Армстронг зайшов крізь іншу, меншу, хвіртку, від якої вузенька доріжка вела до зворотного боку дому, і постукав там у двері кухні. Йому відчинила дівчинка одинадцяти чи дванадцяти років із тонкою кіскою; вона мала пригнічений вигляд. На запитання, чи, бува, немає у місті двох вулиць із однаковою назвою, дівчинка похитала головою.

— Що ж, тоді чи тут проживає містер Армстронг?

Дівчинка завагалася. Вона ніби вся зіщулилася, але водночас стала дивитися на нього пильніше. Це ім'я було їй знайоме, й Армстронг уже сподівався якось її зачепити й розговорити, аж тут у неї за спиною з'явилася жінка років тридцяти.

— Що вам потрібно?

Голос у неї був твердий. Вона стояла прямо та непохитно, схрестивши руки на грудях, і здавалося, що на її обличчі ніколи немає місця усмішці. Втім, за мить щось у ній змінилося. Трохи пом'якшилася лінія настовбурчених плечей, а в очах промайнуло дещо нахабне. Хоч губи й залишалися щільно стиснутими, та їх вигин дав йому надію: якщо він розіграє правильну карту, вони пом'якшаться усмішкою. Більшість людей при першій зустрічі з містером Армстронгом звертала увагу тільки на колір його шкіри. Але бували й такі — переважно жінки, — хто помічав, що в нього дуже ладно складені риси обличчя.

Армстронг не став усміхатися і підпускати у голос лестощів. Для коней у його кишенях водилися яблука, а для хлопчиків — крем'яшки, але з такими жінками він поводився обережно і вважав за краще взагалі нічого їм не пропонувати.

— Ви хазяйка цього дому?

— Майже.

— Економка?

Короткий кивок у відповідь.

— Я шукаю містера Армстронга, — байдужим голосом зронив він.

Вона з викликом поглянула на нього, чекаючи, чи зробить цей красень-чужинець бодай що-небудь, щоб їй догодити, а коли чоловік відповів абсолютно індиферентним поглядом, тільки стенула плечима.

— Немає тут ніякого містера Армстронга.

I зачинила двері.

Не так уже й легко прогулюватися невеличкою оксфордською вуличкою, не привертаючи до себе уваги. Тож Армстронг, бажаючи уникнути зайвих поглядів, проходжувався бічними вулицями. Щоразу, опиняючись на перехресті, він крутив головою, усвідомлюючи ризик проґавити об'єкт свого спостереження. Втім, коли мала стрілка на його годиннику зробила півтора кола, чоловік помітив недоладну фігуру з тонкою кіскою на спині. Він прискорив крок, щоб наздогнати її.

— Міс! Перепрошую, міс!

Дівчинка зупинилася й обернулася.

— Ой, це ви!

На відкритому просторі вона здавалася меншою і навіть жалюгіднішою, ніж там, у дверях.

— Я вас не затримаю, — пообіцяв він, помітивши, як дівчинка тремтить під вітром. — Ходімте. Я пройдуся з вами.

— Не знаю, чому вона одразу вам не сказала, — почала дівчина, навіть не дочекавшись від нього запитання. — Це ж від вас приходять ті листи?

— Так, я писав йому на цю адресу.

— Але ж він тут не живе.

— Хіба?

Тепер прийшов час Армстронгові дивуватися. Він же отримував відповіді на свої листи. Вони були короткі та лаконічні, і містили переважно прохання прислати грошей, та все-таки мали певний зв'язок із листами до нього. Мабуть, він їх усе ж отримував. Армстронг нахмурився.

Дівчинка шморгнула носом від холоду і звернула за ріг. Для такої невеличкої істоти вона напрочуд швидко крокувала.

— Містер Фішер завжди каже: «Не звертай уваги на листи» — і пхає їх до кишені, — додала вона.

— А-а-а…

Це вже було щось. Чи стане у нього духу повернутися туди, натиснути на блискучий дзвоник і попросити покликати містера Фішера?

Ніби читаючи його думки, дівчинка сповістила:

— Містера Фішера не буде вдома декілька годин. До обіду він і з ліжка не встає, а в таку пізню годину завжди у «Зеленому драконові».

Армстронг кивнув.

— А хто цей містер Фішер?

— Паскудна людина. Винний мені платню за декілька тижнів. А навіщо він вам? Теж заборгував грошей? Тоді можете з ними розпрощатися.

— Я не знайомий із містером Фішером. Я — батько містера Армстронга. Можливо, вони з містером Фішером партнери.

Погляд, яким вона його зміряла, розповів усе, що йому потрібно було знати про містера Фішера та його партнерів. І одразу він помітив, як в очах у дівчинки відбився сумнів. Якщо їй так не подобався містер Фішер із партнерами, що їй було думати про батька одного з них?

— Справа в тім, — він спробував розвіяти її сумнів, — що я боюся, що мій син потрапив під вплив містера Фішера. Хотів би вберегти його від біди, якщо зможу. Вам знайомий такий приятель містера Фішера — йому двадцять чотири роки, у нього світло-каштанове волосся, що в'ється на кінчиках, а ще він буває вдягнутий у синю куртку?

Дівчинка раптом завмерла. Армстронг, розігнавшись, випередив її на крок чи два, а потім розвернувся й побачив її обличчя. І без того бліде, тепер воно аж посіріло.

— Ви ж сказали, що ви — батько містера Армстронга! — прошипіла вона.

— Так і є. Щоправда, він на мене не схожий.

— Але той чоловік… якого ви щойно описали…

— Так?

— Це ж і є містер Фішер!

Вона виплюнула йому в обличчя ці слова, охоплена люттю від того, що її надурили. Але раптом гнів на її обличчі поступився місцем страху.

— Не кажіть йому, що це я вам сказала! Я нічого не говорила! Нічого!

У її голосі звучало благання, а в очах стояли сльози.

Помітивши, що вона збирається втекти, Армстронг поліз до кишені й дістав декілька монет. Дівчинка притамувала бажання тікати і з цікавістю поглянула на гроші.

— Скільки він вам заборгував? — співчутливо спитав Армстронг. — Цього вистачить?

Вона декілька разів переводила очі з монет на його обличчя. Вагалася, ніби він був якимсь чудовиськом, а монети — примарою, що розтане, щойно торкнешся. Та все-таки їй стало рішучості, й рвучким рухом вона згребла гроші. За мить вони зникли, й дівчинка разом із ними. Промайнули лише кіска та зав'язки фартуха, коли вона щезла за найближчим рогом.

Армстронг вибрався із заможного району, а коли дійшов до центральної частини, де були крамниці та контори, зайшов до першого-ліпшого пабу. Він заплатив за випивку для себе і для сліпого чоловіка, що сидів біля комина. Доволі легко було повести розмову так, щоб поговорити спочатку про цей паб, потім про шинки взагалі, а там і «Зеленого Дракона» пригадати.

— Між травнем і вереснем там доволі пристойно, — розповів йому чоловік. — Вони виставляють столи надвір і наймають дівчат розносити випивку. Щоправда, пиво розбавляють, але народ із цим мириться, бо приємно сидіти серед переплетених квітучих троянд.

— А взимку?

— Узимку там погано. Деревина з пліснявою. Дах треба було перекривати ще тоді, коли я мав зір, а це було років двадцять тому. Кажуть, що вікна там геть потріскані й тримаються купи лише завдяки грязюці.

— А клієнтура там яка?

— Усякий набрід. У «Зеленому Драконові» можна купити що завгодно — рубіни, жінок, людські душі. Якщо треба залагодити якесь діло, в період між вереснем і квітнем там завжди знайдеться хтось, хто радо візьме це на себе, ще й за прийнятну ціну. Так кажуть, і так воно й є.

— А що ж робити, якщо діло треба залагодити навесні чи влітку?

— Чекати. Або залагоджувати його власноруч.

— А де це місце? — спитав Армстронг, коли спорожнив свою склянку.

— Не треба вам туди йти. Це місце не для вас. Я хоч і ніц не бачу, та добре чую ваш голос. Це негодяще місце для такого джентльмена, як ви.

— Я мушу. Мені треба там декого знайти.

— А він бажає бути знайденим?

— Не мною.

— Він заборгував вам грошей? Тоді воно того не варте.

— Справа не в грошах. Сімейне діло.

— Сімейне? — задумався стариган.

— Це мій син. Боюся, він втрапив у погану компанію.

Сліпий простягнув руку, а коли Армстронг узяв її, то відчув, як чоловік помацав його правицю, оцінюючи її міць.

— Я б сказав, що ви цілком можете про себе подбати.

— Якщо треба.

— Тоді я розповім вам, де «Зелений Дракон». Заради вашого сина.

Згідно з отриманими вказівками Армстронг удруге перетнув місто. Поки йшов, закрапав дощ. Він підійшов до пасовиська, коли небо розфарбувалось у відтінки абрикосового та рожевого. На іншому його боці була ріка. Він перейшов її мостом і пішов у бік верхів'я. Обабіч дороги росли кущі ожини та верби, що губили краплі на його капелюх, а вузлувате коріння плуталося у нього під ногами. Світло потроху тьмянішало, і це ж саме відбувалося з думками Армстронга. Раптом крізь гущавину тису, гостролисту й бузини він побачив обриси будівлі з вікнами — квадратиками світла. І збагнув, що прийшов туди, куди треба, бо безпомилково впізнав атмосферу, що зазвичай панує в тих місцях, де люди воліють залагоджувати справи подалі від зайвих очей і денного світла. Біля вікна Армстронг зробив зупинку і заглянув усередину.

Він побачив кімнату, яка здавалася вкрай низькою через обвислу стелю. Її підтримував дубовий стовп завширшки з трьох здорованів. Гасові лампи намагалися трохи розсіяти темряву, і їм допомагали свічки на столах. Було лише надвечір'я, але всередині, здавалося, була глупа ніч. Уздовж стін сиділи декілька самотніх пияків, а біля комину, де найкраще освітлення, стояв стіл, за яким розмістилися п'ятеро чоловіків. Четверо з них схилили голови над картами, а п'ятий, навпаки, сидів, відкинувшись разом зі стільцем, спинка якого вперлась у стіну. Його очі були майже заплющені. Та за кутом нахилу голови Армстронг зрозумів, що ця поза — омана. Крізь вузенькі шпаринки між повіками його сина — а це був Робін — намагався підгледіти карти інших гравців.

Армстронг відійшов від вікна і прочинив двері. Коли він зайшов усередину, всі п'ятеро картярів повернулися у його бік, але в кімнаті було так накурено, та й стовп майорів у них перед очима, тож одразу його не впізнали. Робін вирівняв стілець і зробив знак комусь у темному кутку, короткозоро вдивляючись при цьому крізь дим у те місце, де стояв Армстронг.

За мить чоловік відчув, як хтось невидимий схопив його ззаду за руки. Нападник був на півтори голови нижчий за нього, руки мав тонкі, але вони тримали його, наче міцний дріт. Відчуття утримання проти волі стало для Армстронга новим. Він сумнівався, чи вдасться йому вивільнитися, хоч його утримувач був таким низьким, що Армстронг відчував доторк крисів його капелюха десь у районі лопаток. Інший чоловік, володар густих зрощених брів, що низько нависали над очима, підійшов ближче і з усіх боків обдивився новоприбулого.

— Якийсь дивак. Я його не знаю, — виніс він вердикт.

— Тоді виставте його звідси, — наказав Робін.

Чоловіки намагалися навернути його до дверей, але він пручався.

— Добрий вечір, джентльмени, — гучно промовив Армстронг, розуміючи, що самого його голосу вистачить, щоб усіх занепокоїти. По зміні хватки він відчув здивування тонкорукого чоловіка. Утім, тиск при цьому не послабшав. Бровастий знову пильно придивився до нього і нерішуче повернувся до стола, та не встиг побачити те, що помітив Армстронг: подив на Робіновому обличчі, який він одразу ж приховав.

— Гадаю, ваш містер Фішер захоче мене побачити, — промовив чоловік.

Робін підвівся. Він кивнув своїм охоронцям, й Армстронг вивільнив руки.

Чоловіки відійшли у тінь, і тоді вже підійшов Робін. На обличчі сина застиг той вираз, який Армстронг бачив тисячу разів — від раннього дитинства до пізньої юності. То була дратівлива лють від того, що на його шляху опинився батько. Армстронга здивувало те, яка моторошна ця гримаса на обличчі дорослої людини. Якби він не був його батьком і доволі кремезним чолов'ягою, то, може, й схарапудився б.

— Вийдемо, — пробурмотів Робін.

Вони вийшли надвір і відійшли на ярд від шинку, зупинившись на гравійній смузі між закладом і рікою.

— То на це йдуть мої гроші? На азартні ігри? Чи вони постійно потрібні тобі, щоб платити за той шикарний будинок? Ти живеш понад свою спромогу!

Із Робінових ніздрів вирвалося зневажливе фиркання.

— Як ти мене знайшов? — похмуро спитав він.

Армстронг не міг не дивуватися поведінці свого сина. Він завжди сподівався на краще, але його надіям ніколи не судилося справдитися.

— Невже у тебе немає кращого привітання для батька?

— Чого тобі треба?

— І навіть про маму не спитаєш?

— Якби з нею щось сталося, ти б мені повідомив.

— Щось уже сталося. Але не з твоєю матір'ю.

— Накрапає дощ. Кажи, що хотів сказати, і я повернуся всередину.

— Які твої наміри щодо дитини?

— Ха! І це все?

— Усе? Робіне, ми говоримо про дитину! На кону щастя двох родин! Це не привід для жартів! У чому затримка?

При згасаючому світлі Армстронгові здалося, що губи його сина викривила цинічна посмішка.

— Це твоя дитина? Якщо так, то що збираєшся робити? Якщо ж ні…

— Це тебе не обходить.

Армстронг зітхнув. Він трусонув головою і спробував зайти з іншого боку.

— Я їздив до Бемптона.

У відповідь Робін кинув на нього пильний погляд, але промовчав.

— Я був у домі, де твоя дружина провела останні дні свого життя. Де вона померла.

Робін продовжив мовчати, і погляд його залишався так само ворожим.

— Їм нічого не відомо про коханця, який нібито у неї був. Тиша.

— Хто тобі про це розповів? — у голосі Робіна почулася погроза.

— Я хотів привезти хазяйку того дому до Баскота, щоб впізнала дитину, та вона…

— Та як ти посмів? Це моя справа. І більше нічия. Попереджаю: не пхай носа у мої справи.

Армстронгові знадобилося декілька секунд, щоб отямитися від такої заяви.

— У твої справи, Робіне? Йдеться про долю дитини. Якщо вона — твоя дочка, вона — й моя онука. Якщо ця дівчинка — не твоя, тоді — дитина Вонів. У жодному з цих випадків не можна сказати, що це — суто твоя справа. Так чи інакше, та це — справа сім'ї.

— Ну звісно — сім'я! — Робін виплюнув це слово, наче лайку.

— Хто її батько, Робіне? Дитині потрібен батько.

— Я ж якось упорався і без нього.

Робін крутнувся на місці, аж гравій порснув із-під його підборів, і вже збирався попрямувати назад до «Зеленого Дракона», аж тут Армстронг схопив його за плече. Він був не дуже здивований, коли син розлючено обернувся з кулаком напоготові. Інстинкт змусив виставити для захисту руку, тож раніше, ніж Робінів кулак досяг мети, його зіткнувся з чужою щелепою. Робін вилаявся.

— Вибач, — зніяковів Армстронг. — Робіне, пробач. Тебе поранено?

Але Робін, не зважаючи ні на що, продовжував осипати батька ударами. Втім, Армстронг, не відпускаючи його плечі, тримав сина на дистанції, тож атака не досягала цілі й не завдавала жодної шкоди. Він утримував його так багато разів — у дитинстві та в юності; тоді Армстронга непокоїло лише одне — аби охоплений люттю Робін не поранив сам себе. Тепер удари сина стали вправнішими та сильнішими, але з його зростом і силою годі було на них зважати. Із-під ніг летів гравій, із вуст зривалася лайка, й Армстронг був певен, що шум неодмінно примусить завсідників шинку обліпити вікна.

Їхню бійку припинив скрип дверей.

— Усе добре? — спитав крізь шум дощу чийсь голос.

Робін різко припинив битися.

— Так, усе добре, — відповів він.

Двері шинку так і залишилися прочиненими; можливо, хтось спостерігав за ними звідти.

Навіть не попрощавшись, Робін повернувся, щоб піти.

— Робіне! — стиха покликав його Армстронг. І ще тихіше промовив: — Синку!

Пройшовши декілька ярдів, Робін обернувся. Він теж говорив тихо, і його слова приглушив шум дощу, але вони поцілили так болісно, як не вдалося його кулакам:

— Ти мені не батько, а я тобі не син!

Він підійшов до дверей, перекинувся словом зі своїм напарником, і вони вдвох зайшли всередину, навіть не озирнувшись.

Армстронг побрів назад уздовж ріки. Він наткнувся на вербу, мало не перечепився об коріння, що стирчало в темряві, а за комір йому заливав дощ. Боліли кісточки пальців. Рана, якої він спочатку не помітив, тепер дошкуляла йому все дужче. Він зачепив Робінів рот і зуби. Лизнувши руку, відчув смак крові. Своєї чи синової?

Ріка стрімко текла, розбурхана дощем і власним поспіхом, поки Армстронг непорушно стояв, заглиблений у свої роздуми. «Ти мені не батько, а я тобі не син». Він віддав би усе, щоб повернути ту мить. Що б він змінив? Що сказав би, щоб усе залагодити? Він зробив помилку, і, можливо, саме через неї обірвалися зв'язки, що за декілька тижнів, місяців, а може, й років самі собою набули б колишньої теплоти та приязні. Армстронг відчував: те, що сталося, поклало край усьому. Він втратив сина, а разом із ним й увесь світ.

На його обличчі дощова вода змішалася зі сльозами, а у вухах бриніли все ті ж слова: «Ти мені не батько, а я тобі не син».

Нарешті, змерзлий і мокрий як хлющ, він трусонув головою. «Робіне, — звернувся Армстронг, але почула його тільки ріка. — Може, ти й не хочеш бути моїм сином, та я не можу не бути тобі батьком».

Він повернувся у напрямку течії і вирушив додому.

Деякі історії краще не розповідати

Є історії, які можна розповідати вголос; є такі, які краще розказувати пошепки; а є й такі, які краще взагалі не розповідати. Історія шлюбу містера та місіс Армстронг була саме такою — її знали лише ті, кого вона стосувалася, а ще ріка. Але оскільки ми таємно відвідуємо цей світ, оскільки змогли перетнути межу між світами, ніщо не завадить нам сісти на березі й нашорошити вуха. Тоді ми теж її дізнаємося.

Коли Робертові Армстронгу виповнився двадцять один рік, батько вирішив придбати для нього ферму. Агент із продажу землі запропонував довгий перелік маєтків, тож Роберт вирушив на огляд усіх. Той, що найкраще відповідав його сподіванням й очікуванням, належав такому собі Фредерикові Мею. Містер Мей — вправний фермер, але мав лише дочок, що виходили заміж за чоловіків, у яких і своєї землі було досхочу. Всі дочки знайшли своє сімейне щастя, крім однієї — каліки, що жила в батьківському домі. Містер Мей постарів, і вони з дружиною вирішили розпродати все, крім невеличкого клаптя землі та котеджу, який також належав їм. Сім'я переселилася б до котеджу, вирощувала б овочі та квіти, а фермою та великим будинком хай опікується хтось інший. Продаж ферми забезпечив би їх чималим капіталом, і якщо ніхто не візьме заміж їхню наймолодшу, повабившись на гарний посаг, ці гроші гарантували б їй незле життя, коли їх не стане.

Роберт Армстронг оглянув землю й з'ясував, що її зрошує ріка. Він помітив, що береги досить надійні, а протока чиста від водоростей і сміття. Звернув увагу на те, як добре була доглянута жива загорожа, як вилискували боки в худоби, як ретельно виорані поля. «Так, — погодився він. — Купую».

— Не треба продавати ферму чужинцеві, — подейкували люди. Проте інші потенційні покупці намагалися збити ціну і вигадували різні штуки, щоб придбати її задурно. А цей чорношкірий запропонував справжню ціну, навіть наполягав на ній. Ба більше — містер Мей оглядав ферму разом із ним і бачив, як високо той оцінив рівний слід від плуга, як поводився з коровами та вівцями. Тож він майже одразу забув про колір шкіри містера Армстронга і збагнув, що кращого господаря для його землі та худоби годі й шукати.

— А як щодо моїх робітників? — спитав його містер Мей.

— Хто захоче залишитися і працювати, нехай так і буде. Хто працюватиме понад норму, отримає підвищення платні, а з ледацюгами розпрощаємося після першого ж урожаю, — відповів Армстронг. І на тому було погоджено.

Деякі робітники відмовилися працювати на «негра», але решта лишилася, хоч спочатку й перешіптувалася. Із часом, коли вони краще пізнали свого нового господаря, то зрозуміли, що його чорнота — тільки зовні, а всередині він така сама людина, як інші, навіть у дечому краща. Лише декілька молодиків — такого ж віку, як сам Армстронг — продовжували презирливо хихикати чоловікові в обличчя та показувати непристойні жести у нього за спиною. Зневагою вони прикривали своє небажання працювати — навіщо ж їм гарувати на «чорномазого»? — але платню по п'ятницях радо забирали, а коли прогулювали її в шинках поблизу Келмскота, то неодмінно ганили його на всі боки. Він наче не звертав уваги, але насправді не спускав із них очей, сподіваючись, що, може, робітники візьмуться за розум.

А втім, Робертові Армстронгу потрібні були друзі. Найкращі стосунки склалися у нього з колишнім власником ферми, тож він призвичаївся заходити до його котеджу, розташованого неподалік. Там Армстронг проводив якусь годинку за розмовами про сільське господарство із чоловіком, котрий був радий поговорити про роботу всього свого життя, для якої став надто немічний. Місіс Мей зазвичай сиділа із плетінням у кутку, і що довше вона слухала цього гостя, освіченішого за інших, і милувалася його щирим заразливим сміхом, від якого і її чоловік починав реготати, — то більше він їй подобався. Час від часу до кімнати заходила їхня дочка, щоб принести чай або кекси.

Бессі Мей ще малою пережила хворобу, внаслідок якої стала ходити перехильцем. Коли вона ступала, то помітно припадала на ліву ніжку. На це витріщалися чужинці, та й навіть ті, хто знав їхню родину, були переконані, що краще вже б їй сидіти вдома, а не «розгулювати отак». Якби ж справа була лише у кульганні, то вони, може, супили б брови трохи менше, але ж ще й око. На правому оці вона завжди носила пов'язку, та ще й міняла її під колір сукні. Здавалося, пов'язок у неї стільки ж, скільки й суконь; часто вони були зроблені з обрізків тієї ж матерії, із зав'язками зі стрічок, що обвивали їй голову, а кінці ховалися під копицею гарного світлого волосся. Вона була справжньою чистьохою, дуже піклувалася про свій зовнішній вигляд, і людей це бентежило. Наче вважала себе не гіршою за інших дівчат, думала, що має не гірші перспективи. Згідно з людською думкою, їй варто було зосередитися на домашньому господарстві й старанно демонструвати, що вона усвідомлює те, про що давно знають інші: ніхто не візьме її заміж, Бессі приречена на дівоцтво. Замість того, щоб у церкві сісти собі тихенько ззаду, дівчина проштовхувалася у центр і сідала посередині ряду, в усіх на виду. У гарну погоду вона кульгала до лавки на лужку і сиділа там із вишивкою або книжкою; взимку вдягала рукавички і розгулювала там, де більш-менш рівно; коли ж було слизько, вона кидала заздрісні погляди на тих, кому ноги дозволяли ковзати по кризі. За її спиною зловтішні парубки — насправді ті ж самі, що крутили дулі Робертові — передражнювали качину ходу Бессі. Ті, хто знав дівчину змалку, до того, як вона стала носити пов'язку, пам'ятали, що те око було якимось білим, а зіниця повернута кудись убік. Неможливо зрозуміти, куди вона дивиться і що бачить.

Раніше у Бессі Мей були подружки. Зграйка дівчаток, які разом ходили до школи та додому, заходжали одна до одної в гості й гуляли, взявшись за руки. Та коли вони виросли, дружба зійшла нанівець. Можливо, дівчата побоювалися, що зовнішні вади Бессі можуть виявитися заразними, або що хлопці обходитимуть їх стороною, якщо поряд буде така подружка. Коли Роберт Армстронг придбав ферму, Бессі вела самотнє життя. Вона ходила з високо піднятою головою, усміхалася, і її ставлення до світу анітрохи не змінилося. Та Бессі добре усвідомлювала, що світ змінив своє ставлення до неї.

Одна зі змін була пов'язана з тим, як стали поводитися з нею парубки. У шістнадцять років, завдяки світлим кучерикам, чарівній усмішці та тонкій талії, Бесс вважалася гарненькою. Якщо ж подивитися на неї у сидячій позі, з того боку, де не було пов'язки, то будь-хто визнає її найкрасивішою дівчиною в селі. Це не залишилося поза увагою хлопців, які стали проводжати її вульгарними жартами. Коли в одному серці поєднується хіть і зневага, утворюється диявольська суміш. Якщо їм випадало перестріти Бессі саму на стежці, парубки кидали на неї хтиві погляди, хапали її, знаючи, що дівчині не вдасться швидко відскочити від простягнутих рук. Бессі не раз поверталася додому в забрудненій спідниці й із замурзаними руками — ніби «зашпорталася».

Роберт Армстронг знав, що про нього думає зграя молодиків із ферми. Придивившись до них пильніше, він зрозумів, якої вони думки про Бессі Мей. Одного вечора, коли Роберт приїхав до обійстя Меїв зі звичним візитом, містер Мей зустрів його на порозі й сумно похитав головою: «Не сьогодні, містере Армстронг». Тремтячі руки та сповнені сліз очі друга підказали, що сталося лихо. Спостерігаючи за молодиками на фермі, почувши уривок зухвалої бесіди, в якій один із лобуряк хвастовито поминав ім'я Бессі та ще й супроводив його вульгарним жестом, він, мабуть, здогадувався, яке саме лихо.

Упродовж декількох днів Армстронг узагалі не бачив дівчину. Вона не з'явилася у церкві, не ходила селом за дорученнями батьків і не працювала в саду. А коли знову вийшла в люди, було помітно, що щось у ній змінилося. Вона була такою ж енергійною та чепурною, як і раніше, але її простота та зацікавленість світом змінилися похмурим настроєм. У ній відчувалася рішучість не терпіти поразки.

Він думав про це цілу ніч. Усе вирішив і заснув із цим, а коли прокинувся, це рішення не втратило для нього привабливості. Він перестрів Бессі, коли вона несла батькові обід, на тихому річковому березі, де кущі глоду поступалися місцем ліщині. Помітив її переляк, коли вона зрозуміла, що навколо нікого нема. Сховав руки за спиною і звернувся до неї, розглядаючи носаки своїх черевиків:

— Міс Мей. Ми з вами раніше майже не розмовляли, але ви знаєте, хто я. Знаєте, що я — друг вашого батька і власник цієї ферми. Знаєте, що я завжди вчасно плачу свої борги. Я маю мало друзів, але й ворогів немає. Якщо вам колись знадобиться захист, благаю вас звернутися до мене. Мені нічого так не кортить, як розділити з вами тягар життя — чи то як друг, чи то як чоловік — це вже вам вирішувати. Просто знайте, що я до ваших послуг.

Він підняв голову, подивився в її ошелешені очі, вклонився і пішов.

Наступного дня Роберт прийшов туди само у той само час. Вона вже була там.

— Містере Армстронг, — почала Бессі. — Я не вмію говорити так красиво, як ви. Перш ніж відповісти на ваші учорашні слова, маю дещо зробити. Я зараз це зроблю, а після того ви, можливо, захочете взяти свої слова назад.

Він кивнув.

Бессі опустила голову, піднесла руки до пов'язки і пересунула її так, щоб вона закрила здорове око і вивільнила хворе. Тоді повернулася до нього правим боком.

Армстронг оглянув праве око Бессі. Здавалося, що воно жило окремим життям. Райдужна оболонка була такою ж блакитною, як і в іншого ока, але під нею купчились якісь темні тіні. Зіниця, така звична для будь-якого ока річ, якось дивно перекосилася. Раптом Амстронг збагнув, що насправді то не він витріщається, а за ним споглядають. Під цим поглядом відчував себе голим і розчленованим. Миттю пригадалися сороміцькі епізоди з дитинства. Моменти, коли він поводився не так шляхетно, як хотілося б. Згадав ті випадки, коли виявляв невдячність. Відчув докір совісті і вирішив більше так не чинити. Водночас спізнав і полегшення від того, що, крім дрібних виявів неповаги до інших, йому нема чого соромитися у житті.

Огляд тривав недовго. Надивившись досхочу, Бессі опустила голову і повернула пов'язку на місце. Кола вона підвела на нього очі, щось у її обличчі невловимо змінилося. У ньому читався подив і ще дещо, від чого у нього потеплішало на серці. Її здорове око випромінювало приязнь, прихильність, навіть захоплення. Це було почуття, яке колись — чи варто йому про таке мріяти? — може перерости у кохання.

— Ви — добра людина, містере Армстронг. Я у цьому впевнена. Втім, ви маєте дещо про мене знати.

Останні слова вона вимовила майже пошепки і дуже невпевнено.

— Я знаю.

— Я не це маю на увазі, — вона вказала на пов'язку.

— І я не про це. I не про вашу ходу.

Вона глянула на нього.

— Звідки ви знаєте?

— Той чоловік працює на моїй фермі. Я здогадався.

— І ви все ще хочете взяти зі мною шлюб?

— Так.

— Але якщо?..

— Якщо буде дитина?

Вона кивнула, почервоніла й опустила очі.

— Не стидайтеся, Бесс. Вашого сорому тут немає. Весь сором нехай впаде на голову іншої людини. Якщо народиться дитина, ми будемо виховувати її і любити так само, як і інших наших дітей.

Вона підвела очі й зустрілася із його впевненим поглядом.

— Тоді, містере Армстронг, моя відповідь: так. Я буду вашою дружиною.

Вони не поцілувалися і навіть не торкнулися одне одного. Він лише попросив її попередити батька про те, що пізніше до нього заїде.

— Я йому скажу.

Армстронг поговорив із містером Меєм, який погодив шлюб.

Коли наступного ранку той молодик, від якого на фермі були самі проблеми і який завдав Бессі такого лиха, вранці заявився зі своїм звичним зухвалим виглядом на роботу, на нього вже чекав Армстронг. Він видав йому належну платню і звільнив.

— Якщо я хоч раз побачу вас у радіусі дванадцяти миль звідси, начувайтеся, — зауважив Роберт таким сповненим неприязні тоном, що молодик навіть не повірив власним вухам. Утім, вираз очей Армстронга підказав, що він саме це й має на увазі, тож замість заготовленої дошкульної відповіді той мовчки пішов, залишивши прокльони при собі.

Вони оголосили про заручини і невдовзі побралися. Та все-таки поголос пішов. Так завжди. У день весілля темношкірого фермера та його блідої калічки-нареченої церква була вщерть повна роззявляками. Звісно, справа у грошах — із цим у неї все гаразд, треба визнати, — а якщо врахувати її блакитні очі, світле волосся та струнку фігуру, то він отримав навіть більше того, на що міг сподіватися. Привітання були приправлені нещирою жалістю, і жодна душа не заздрила молодятам. У громаді склалася думка, що цим двом ґанджам шлюбного ярмарку пощастило зустріти одне одного, і кожен неодружений гість відчув полегшення: дякувати Богові, їм не треба йти аж на такі компроміси у питаннях вибору супутника життя. Краще вже бідний наймит, ніж землевласник, народжений негритоскою; краще вже праля, ніж косоока та кульгава фермерська дочка.

Коли за декілька місяців після весілля у Бесс округлився животик, зчинилася справжня буча. Що ж то буде за немовля? Певно, якесь чудовисько. Коли дійшло до того, що діти стали дошкуляти Бесс на вулиці, вона перестала виходити за межі ферми. В очікуванні пологів жінка нервувала, але Армстронг намагався її заспокоювати. Бесс розраджував звук його голосу, а коли він клав руки їй на живіт і казав: «Усе буде добре», — їй здавалося, що таки буде.

Повитуха одразу після пологів вирушила до подруг, а вони вже розпатякали новину іншим. Усім кортіло дізнатися, що ж за монстр виліз із-поміж ніг косоокої Бессі, вкладений туди її чорномазим чоловіком. Ті, хто сподівався почути про три ока, хутро замість волосся та сухорукі лапи, розчарувалися. Немовля було нормальне. Ба більше — «гарненьке», як хвалилася повитуха. «Хто б міг подумати? Найгарніше з усіх немовлят, яких я бачила!» Невдовзі це побачили й інші. Армстронг роз'їжджав туди-сюди на коні, й на колінах у нього кожен міг побачити дитину — світлі кучерики, рожеве личко і така мила усмішка, що важко не усміхнутись у відповідь.

— Назвемо його Робертом, — запропонував Армстронг. — Як мене.

Так його й охрестили. Поки він був маленьким, усі звали хлопчика Робіном, та й коли виріс, Робін нікуди не дівся, бо лише так можна було розрізнити батька та сина. У свій час на світ з'явилися й інші діти — хлопчики та дівчатка, усі дужі та щасливі. Деякі з них — темношкірі, у декого шкіра була світліша, а хтось узагалі майже смаглявим, але ніхто з них не був таким білим, як Робін.

Армстронг і Бессі були щасливі. Вони створили щасливу сім'ю.

Фотографія Амелії

На початку останнього березневого тижня настало весняне рівнодення. Світло зрівнялося з темрявою; день і ніч урівноважили одне одного; навіть у людських справах простежувалася певна рівновага. Ріка була повноводою, бо такими й бувають ріки під час рівнодення.

Вон прокинувся першим. Було вже пізно. Вони проспали пісню вранішніх пташок і світанковий присмерк. За шторами тепер було денне світло.

Гелена, що лежала поряд із ним, ще спала, закинувши руку за голову. Він поцілував ніжне місце на внутрішньому боці її руки. Не розплющуючи очей, Гелена усміхнулася і підсунулася ближче до його тепла. Після вчорашньої ночі вона все ще була оголеною. У ці дні вони переходили від задоволення до сну, а прокидаючись, знову поверталися до задоволення. Під ковдрою він намацав її груди, звідти провів пальцем вигадливий закрут до талії та стегон. Вона легенько торкнулася його пальцями ніг.

По тому він запропонував: «Поспи ще годинку, якщо хочеш. А я нагодую її сніданком». Вона усміхнено кивнула і заплющила очі. Тепер вони обоє могли спати довго, дев'ять чи десять годин поспіль, ніби компенсуючи роки безсоння. Це все завдяки дитині. Вона повернула їм сон. Дівчинка й шлюб їм повернула.

У їдальні вони з дитиною сиділи у привітному мовчанні. Коли тут була Гелена, вона постійно гомоніла до дівчинки, але він не робив спроб заговорити з нею або навмисне привернути її увагу. Натомість мазав маслом їй тост, зверху клав мармеладу та різав на брусочки, а дитина заворожено за цим спостерігала. Їла зосереджено і була занурена у свої думки, поки надлишок мармеладу не впав із краю тоста на скатертину. Вона поглянула на нього, ніби перевіряючи, чи Вон помітив. Її очі — Гелена казала, що вони зелені, він вважав їх блакитними і справді бездонними — зустріли його погляд, і чоловік усміхнувся до неї — дружно та невимушено. У відповідь вона теж ворухнула губами, і хоч таке траплялося вже з десяток разів, його серце здригнулося від цього.

Він мав те ж саме відчуття, коли дівчинка потребувала його підбадьорювання. Хоч на річці вона не знала страху, всі інші речі її лякали: стукіт підков на бруківці, грюкання дверей, фамільярні незнайомці, яким хотілося потріпати її за носика, звук вибивання килимів. Коли їй було страшно, дівчинка оберталася саме до нього. Зворушувало те, що вона обрала його своїм захисником. Два роки тому Вонові не вдалося захистити Амелію; тепер йому ніби дали другий шанс. Відвертаючи від неї негаразди, він відчував, як до нього повертається впевненість у собі.

Дитина все ще не говорила, часто кудись поринала думками, була неуважна, та все-таки йому було радісно від її присутності. Сотні разів за день він подумки порівнював Амелію з цією дівчинкою, а цю дівчинку — з Амелією. Так сформував для себе міцну асоціацію між ними обома, й не міг уже уявити одну у відриві від іншої. Вони стали двома крилами однієї й тієї ж ідеї.

Зайшла служниця і заходилася прибирати посуд після сніданку.

— Фотограф прийде о пів на одинадцяту, — нагадав він їй. — Гадаю, спершу подасте нам кави.

— Лікарка також збирається прийти — і вона питиме каву?

— Так, усім кави.

Служниця стривожено поглянула на волосся дівчинки, досі сплутане після сну.

— Може, мені зачесати міс Амелію для фотографування? — запропонувала вона, із сумнівом розглядаючи волосяне гніздо на голові у дитини.

— Нехай це зробить місіс Вон, коли прокинеться.

Служниця полегшено зітхнула.

Вонові потрібно було дещо приготувати до приїзду Донта.

— Ходи сюди, крихітко, — покликав він.

Узяв дитину на руки і поніс до вітальні. Там сів за письмовий стіл, а дівчинку вмостив на одне коліно так, щоб вона була обличчям до саду.

Дістав фотографію, на якій зображена Амелія разом із ним і Геленою.

З появою дівчинки страх перед спогадами — такий гострий, що він навіть самотужки намагався стерти з пам'яті обличчя своєї дочки — потроху став сходити нанівець. У нього було відчуття — і Вон цілком усвідомлював його ірраціональність, — що Амелія сама шукає його, і що йому потрібно зустрітися з нею поглядом. Подолати цю жахливу прірву. Тепер, коли час прийшов, і дівчинка сиділа в нього на колінах, чоловік зрозумів, що це завдання далеко не таке складне, як він собі нафантазував.

Вон повернув зображення до себе і подивився на нього крізь павутиння її волосся, що стояло сторчма.

Традиційна постава для сімейного фото: Гелена сидить, на колінах у неї Амелія. Позаду них стоїть він сам. Чудово усвідомлюючи, що будь-який мімічний порух може призвести до катастрофічної втрати часу, грошей і зусиль, чоловік так старанно пучив очі, що малознайомі люди вважали, буцімто на цьому фото Вон має загрозливий вигляд. Для близьких і рідних він мав комічний вигляд. Гелена аж ніяк не могла подолати усмішку, але зберігала її незмінною упродовж усього часу позування, тож камері вдалося відтворити жіночу красу в усіх подробицях. А на її колінах — Амелія.

На знімку розміром три на п'ять дюймів обличчя його дочки було невелике — менше навіть, ніж ніготь великого пальця тієї дівчинки, що зараз сиділа у нього на руках. У віці двох років вона була дуже схожою на себе новонароджену. Крім того, їй не вдалося висидіти потрібний час непорушно. У її нечітких рисах проглядало щось універсальне; вони цілком підходили і під обличчя дівчинки в нього на колінах, і під образ його дочки, який він так старанно намагався прибрати з очей і думок. Вочевидь, вона тоді ще й ніжками бовтала, бо на фото вони вийшли розмитими, примарними, якимись безкостими, наче у привида. На знімку її маленьке тільце було загорнуте в сукенку, що по краях розмилася майже до прозорості. Вона сховала ручки в складках одежини.

Дитина завовтузилася на його коліні, й він глянув на неї. Звідкись на її руці з'явилася схожа на воду краплинка. Вона піднесла руку до обличчя і злизала її, а потім із цікавістю поглянула на Вона.

Він плакав.

— Дурненький татко, — промовив чоловік і нахилився, щоб поцілувати її в голову, але вона ухилилася від нього й злізла на підлогу. Підійшовши до дверей, зупинилася, обернулася й простягнула йому руку. Він підійшов до неї, взяв запропоновану руку і дозволив вивести себе з будинку в сад, а потім далі, аж до ріки.

— Навіщо все це? — розмірковував Вон уголос. — Це якось має допомогти мені почуватися краще?

Вона роздивилася ріку туди й сюди, і переконавшись, що дивитися особливо нема на що, підібрала з землі міцну палицю і декілька разів потикала нею берег біля краю води. Коли їй це набридло, дівчинка передала палицю Вонові, щоб він продовжив її справу, а сама стала вибирати круглу гальку й мити у воді. Її дії наче не мали сенсу. Аж тут Вона раптом заскочила думка про те, що раніше він уже стояв тут і дивився, як Амелія миє камінчики. Невже забув, як вони декілька років тому вдвох стояли на березі, полоскали гальку й тицяли палицею у грязюку на мілководді. Він підняв голову і замислився, чи то був справжній спогад, а чи якесь чудернацьке навіювання, за допомогою якого теперішнє проектується на минуле.

Дівчинка припинила бавитися з камінням. Вона стала рачки і наблизилася до поверхні води, наче до дзеркала. Звідти на неї дивилася інша дівчинка — та, яку він добре знав.

— Амеліє!

Він спробував її схопити, але від його доторку вона зникла, а в нього намокли пальці.

Дівчинка підвелася і глянула на нього своїми мінливими очима. Вона ніби чимось переймалася.

— Хто ти? Я ж знаю, що ти — не вона. Але якщо… якщо ти — це вона… Невже я з'їжджаю з глузду?

Вона подала йому палицю і зрозумілими жестами показала, що він має викопати нею своєрідний канал. Дівчинка обкладала його камінчиками. Вона дуже прискіпливо поставилася до цього декору. Минув певний час, перш ніж дитина задовольнилася результатами своєї праці. Як він зрозумів, вона хотіла, щоб вони вдвох спостерігали за тим, що відбуватиметься. Вони дивилися, як у каналець зайшла вода, як підмила його каменисті береги, і як швидко ріка зруйнувала те, що побудували чоловік і дитина.

Вони пішли пити каву надвір, біля човнярні. Усі погодилися, що зйомка на березі ріки вийде значно цікавішою, ніж у приміщенні, тож треба максимально скористатися сухою погодою, поки є така можливість.

Щойно встановили камеру, Донт пішов готувати першу пластину.

— Поки мене не буде, подивіться інші знімки. З минулого разу.

Гелена відкинула кришку дерев'яної коробки. Всередині вона була вистелена фетром, і там лежали, кожна в своєму гніздечку, дві скляні пластини.

— О, — вигукнула Гелена, тримаючи першу пластину проти світла. — Як дивно!

— Вражає, правда? — спитала Рита. — Світло і тінь помінялися місцями.

Вона придивилася до пластини.

— Гадаю, містер Донт має рацію: ви й справді вибрали найкращі знімки. Ось це фото дещо розмите.

— Що скажеш, любий? — Гелена передала пластину містерові Вону.

Він кинув погляд на пластину, побачив там якусь пляму на місці дитини й одразу відвернувся.

— Усе гаразд? — спитала Рита.

Він кивнув.

— Випив забагато кави.

Гелена витягла з коробки іншу пластину й почала її роздивлятися.

— Вони розмиті, але не дуже: усе, що треба, можна розгледіти. Ось Амелія, це ясно видно.

У її голосі не було бентежної напруги чи прихованої істерики. Він був цілком виваженим і спокійним.

— Містер Армстронг може собі думати, що хоче, все одно у нього нічого не вийде. Але адвокат порадив нам про всяк випадок підстрахуватися.

— Містер Армстронг продовжує вас відвідувати?

Гелена спокійно відповіла:

— Так, продовжує.

Рита помітила, як спалахнуло обличчя Вона від згадки про того чоловіка.

Повернувся Донт. Гелена поклала пластинки до коробки, підхопила дитину на руки і почала її хитати, широко усміхаючись.

— Де нам стати?

Донт подивився на небо, щоб перевірити напрям сонячних променів, і вказав рукою:

— Отам.

Дівчинка совалась і пручалася, вертіла головою і сукала ногами, й дорогі пластинки одна за одною відправлялись у сміття, бо не варто було навіть витрачати час на їх обробку.

Вони вже занепали духом, аж тут Рита виступила із пропозицією.

— Посадіть її у човен. На воді вона заспокоїться, та й ріка зараз тиха.

Донт придивився до ріки, намагаючись побачити хоча б одну хвилечку, та вода текла лагідно. Він стенув плечима і кивнув. Принаймні варто було спробувати.

Вони винесли камеру просто на берег. Гелена пригнала до пристані невеличкий човен часів свого дівоцтва й міцно прип'яла його. Дівчинка залізла у нього. Він не хитався, тож не треба було тримати рівновагу. Вона стояла, балансуючи над мінливим потоком.

Донт зібрався вже попросити її сісти, аж тут настав один із тих моментів, на який чекає будь-який фотограф, і він передумав. Вітер роздмухав важку хмару і натомість нагнав білої димки, що пом'якшила світло і розмила тіні. Від цього річна гладінь приподобилася до перламутру, й у цю мить дівчинка повернула погляд проти течії, саме туди, куди й потрібно було камері. Бездоганно.

Донт зняв кришку з об'єктива, й усі затамували подих, шкодуючи, що не можна втримати на одному місці воду, вітер і сонце. Один. Два. Три. Чотири. П'ять. Шість. Сім. Вісім. Дев'ять. Десять. Одинадцять. Дванадцять. Тринадцять. Чотирнадцять. П'ятнадцять.

Готово!

— Бачили колись, як обробляють пластину? — спитав Донт Вона, коли витяг пластину в світлонепроникній касеті з камери. — Ні? Тоді йдіть зі мною і все побачите. Покажу вам свою фотолабораторію й усе обладнання.

— Хмара повертається, — сповістила Гелена, по-журавлиному зігнувши шию, щоб подивитися на небо, а чоловіки тим часом зникли у лабораторії. — Що скажете?

— Гадаю, трохи можна.

Вони повернули малий човник до човнярні й витягли звідти більший, достатньо місткий для двох гребців і дитини. Рита сіла трохи незграбно. Човен розхитався, і їй треба було відновити рівновагу. Гелена ступила легко. Човен заледве хитнувся, і перш ніж вона встигла обернутися, щоб посадити дівчинку, мала вже була тут, поряд із нею, самостійно залізши просто з берега, ніби нічого надзвичайного для неї в цьому немає.

Вони вмостилися — дитина на пасажирському сидінні, потім Гелена, а за нею Рита. Щойно човен підхопила течія, лікарка помітила, з якою надзвичайною силою веслує місіс Вон.

— Амеліє! Та сідай уже! — зі сміхом вигукнула Гелена. — Вона хоче тільки стояти. Якщо так піде далі, нам доведеться придбати їй плоскодонку або гондолу!

Дівчинка стояла з піднятою головою та напруженою спиною, вдивляючись уперед, але через погану погоду нікого, крім них, на річці не було. Тож коли вона раптово опустилася на сидіння, Рита відчула всю гостроту її розчарування.

— Що мала там виглядає? — поцікавилася вголос.

Гелена знизала плечима.

— Ріка їй завжди цікава. Вона б тут цілими днями стирчала, якби можна було. У її віці я була така сама. Це у нас у крові.

Насправді Гелена не відповіла на її питання, але не через бажання ухилитися від відповіді. Адже, попри те, що жінка очей не зводила з дитини, вона її не бачила. Натомість бачила Амелію, свою Амелію, бо саме її і потрібно було їй бачити. Але справа не тільки у цьому. Дивлячись на цю дитину, Рита сама відчувала стійке бажання взяти її на руки і приголубити. Це інстинктивне бажання не давало їй спокою, тож вона й намагалася перебити його світською бесідою.

— Досі нічого невідомо про те, де дівчинка перебувала увесь цей час?

— Вона повернулася. Це все, що мені важливо.

Рита спробувала зайти з іншого боку.

— А про викрадачів нічого не чути?

— Нічогісінько.

— А як замки на вікнах? Ви тепер почуваєтеся безпечніше?

— Мені все одно здається, що хтось стежить за нами.

— Пам'ятаєте чоловіка, про якого я розповідала? Того, що допитувався у мене, чи вона говорить і що сказав лікар?

— Ви з ним більше не зустрічалися?

— Ні. Але його надзвичайна зацікавленість у тому, чи повернеться до неї за пів року голос, підказує мені, що коли це станеться, варто чекати його появи.

— У час літнього сонцестояння.

— Так. Розкажіть мені про дівчину, яка раніше няньчила Амелію… Що з нею сталося?

— Рубі дуже зраділа, що Амелія повернулася. Вона так довго не могла знайти роботу через зловмисний поголос.

— Казали, що Рубі замішана у викраденні. Вона ж тоді покинула будинок?

— Так, але…

Гелена відпочивала від веслування, а Рита вже втомилася і захекалася, тож вони дозволили човну дрейфувати потоком; Гелена лише трохи коригувала його курс.

— Рубі була найкращою з нянь. Вона почала працювати у нас, коли їй виповнилося шістнадцять. У неї було багато братів і сестер, тож дівчина вміла вправлятись із малюками. Та й Амелію вона любила. Треба було бачити їх разом.

— То чому ж її не було біля неї у ніч викрадення?

— Вона так і не змогла це пояснити. Тому люди й подумали, що Рубі до цього причетна. Але це дурня. Я вірю, що Рубі не скривдила б Амелію.

— У неї був залицяльник?

— Тоді — ні. Та Рубі, як більшість дівчат у її віці, мріяла про кохання. Про те, як зустріне гарного парубка, він до неї залицятиметься, вона вийде за нього заміж і створить власну сім'ю. Але до того було ще далеко. Їй цього кортіло, вона, як будь-яка розумна дівчина, відкладала гроші на майбутнє, але тоді з нею нічого такого не відбувалося.

— Може, то був таємний залицяльник? Такий собі джиґун, про якого вона не хотіла вам розповідати?

— Рубі не з таких.

— Розкажіть мені, як це сталося.

Рита слухала оповідь Гелени про ніч викрадення. Вона нервувала, повертаючись у спогадах до тих подій; часто робила паузи — щоб перевірити, чи на місці дитина, здогадалася Рита, — і коли поверталася до історії, то голос її ставав спокійнішим і впевненішим від присутності дівчинки, що несподівано повернулася нізвідки.

Коли Гелена дійшла до моменту повернення Рубі, лікарка урвала її.

— Тож вона повернулась із саду? І як пояснила свою відсутність?

— Сказала, що ходила гуляти. Поліцейські повели її до кабінету Ентоні й допитували декілька годин. Навіщо гуляла в такий мороз та ще й уночі? Навіщо виходила з дому, знаючи, що поблизу таборують річкові цигани? Вони залякували та цькували її. Вона плакала. Вони кричали на неї, та відповідь у неї була та сама. Ходила гуляти. Це вона й повторювала. Ходила гуляти без жодної причини.

— І ви їй повірили?

— Усі ми час від часу робимо щось несподіване. Хіба ніколи не зраджуємо власним звичкам і не пробуємо щось нове? У шістнадцять люди надто молоді, щоб знати все про себе, і якщо дівчині раптом закортіло погуляти проти ночі — чому б ні? У її віці я постійно була на річці, взимку і влітку. Нічого поганого у цьому немає. Якби Рубі була брехухою чи злочинницею — інша справа, але вона — чиста душа. Якщо я, мати Амелії, так кажу, то чому ж інші не можуть їй повірити?

«Тому що її вчинок потребує пояснення», — подумала Рита.

— Коли поліція забрала собі в голову, що то річкові цигани, вони одразу залишили Рубі з її нічним блуканням у спокої. Якби ж усі інші зробили так само. Бідолашна дівчинка.

По поверхні ріки вдарили краплі, й обидві жінки подивились угору. Над ними збиралися хмари.

— Може, нам краще повернутися?

Вони завагалися, але коли по воді забарабанили краплі, повернули човен до берега.

Веслувати проти течії було важко. Дощ уже не падав пробними порціями, а лив потоком, і Рита відчувала, як намокли її плечі. Краплі стікали з волосся і заливали очі. Мокрі руки боліли, і вона сконцентрувалася на тому, щоб устигати за Геленою, яка гребла б швидше, якби мала міцнішу напарницю.

Нарешті Гелена вигуком сповістила, що вони прибули на місце. Підтягнули човна ближче до пристані, і в Рити нарешті вивільнилася рука, щоб змахнути воду з обличчя. Тепер, коли знову добре бачила, вона помітила якийсь порух у кущах на протилежному березі.

— За нами стежать, — стиха попередила Гелену. — Не дивіться зараз, але в чагарнику хтось ховається. Слухайте, от що ми зробимо…

У човнярні Гелена витягла дитину з човна, і вони удвох, пригнувшись, поспіхом побігли до «Колодію». Рита повернулась у човен і завеслувала поперек ріки. Вона втомилася, тож веслувала нешвидко. Але якби хтось захотів утекти, йому треба було б вискочити зі свого сховища.

На іншому боці немає пристані, човен міг загальмувати лише в очереті. Рита продерлася крізь зарості й вибралася на берег. Вона не зважала на забруднений поділ і на те, що вимокла по коліна, а одразу попрямувала до чагарнику. Поки наближалася, кущі ворушилися — той, хто там ховався, намагався глибше забитися у своє укриття. Крізь лабіринт гілок вона побачила мокру фігуру, що припала до землі спиною до неї.

— Виходьте, — наказала Рита.

Фігура не поворухнулася, але зігнута спина здригнулася, ніби від плачу.

— Лілі, виходьте. Це я, Рита.

Лілі почала повзти назад, її волосся й одяг чіплялися за гілочки та колючки. Коли вона трохи просунулась уперед, втративши частину волосся, Рита змогла їй допомогти, відчіпляючи гілки одну за одною від одягу жінки.

— Люба моя, ох, та що ж це з вами… — приказувала лікарка, пригладжуючи волосся Лілі. Руки в тієї були посмуговані подряпинами. Обличчям вона потрапила до ожинового куща; навколо червоного відбитку набігли криваві намистинки, від яких обличчям розтіклися багрові сліди.

Рита витягла чистий носовичок й обережно притиснула його до обличчя Лілі. Погляд жінки знервовано перебігав від обличчя лікарки до річки та протилежного берега, де, забувши про дощ, на палубі стояли Донт, Вон і Гелена й дивилися на них. Дівчинка теж була там, вдивлялася у воду своїми бездонними очима, а батько підтримував її ззаду за сукню.

— Ходімо зі мною, — заспокійливо сказала Рита. — Я промию вам цю подряпину.

Лілі вклякла від жаху.

— Не можу!

— Вони не будуть на вас сердитися, — промовила Рита лагідним голосом. — Ми думали, що тут є хтось, хто хоче скривдити дівчинку.

— Я її не скривджу! Ніколи не хотіла її скривдити! Ніколи!

Лілі раптом вирвалася і чимдуж помчала.

Рита кинулася за нею.

— Лілі! — але її вже було не повернути.

Вона добігла до дороги і, перш ніж зникнути з виду, крикнула до Рити через плече: «Скажіть їм, що я не хотіла нікого скривдити!»

І втекла.

Коли Рита нарешті відчистила сукню і висушила черевики, було вже темно. Генрі Донт запропонував підвезти її додому на «Колодію», щоб вона не вимокла знов, ідучи пішки. Вони удвох попрямували до пристані через сад. Донт подавав їй руку там, де доріжка була нерівною, та вона відмовлялася від допомоги, тож йому залишалося галантно відсувати гілки на їхньому шляху. Коли вони опинилися на борту, він у світлі місячного сяйва повів човен до її котеджу. Дощ лив уранці й удень, а ввечері наче вщухнув. Та щойно вони підійшли до причалу поруч із її домом, як важкі краплини забарабанили по даху каюти.

— Він скоро скінчиться, — перекрикуючи шум, запевнив Донт. — Немає сенсу виходити зараз. Ви вмить промокнете до кісток.

Донт запалив люльку. В каюті двом людям було тіснувато, до того ж усюди нагромаджувалося фотографічне приладдя. Близькість Рити та пізній час викликали у Донтовій голові нав'язливі думки про її руки, про западинку біля шиї, що біліла у слабкому світлі свічки. Наче прочитавши його думки, жінка підсмикнула рукави, а він, злякавшись, що вона збирається йти, одразу вигадав для неї запитання:

— Лілі все ще вірить, що ця дитина — її сестра?

— Гадаю, так. Священник говорив із нею про це, та вона вперто стояла на своєму.

— Але ж цього не може бути.

— Так, це надзвичайно малоймовірно. Шкода, що не вдалося вмовити її піти зі мною. Я б хотіла з нею поговорити.

— Про дівчинку?

— І про неї саму.

Дощ наче стишився. Аби вона не помітила, він одразу поставив їй інше запитання:

— А що той чоловік, який дошкуляв вам? Ви більше з ним не зустрічалися?

— Ні, про нього нічого не чути.

Рита щільніше запнула шарф, щоб захистити від холоду шию. Вона зібралась уже йти, аж тут дощ уперіщив по вікнах із подвійною силою. Рита зітхнула, ніяково усміхнулася й опустила руки.

— Ви не проти диму? Якщо вам не подобається, я можу загасити.

— Та ні, нічого.

Він усе одно загасив люльку.

У тиші, що запанувала між ними, Донт раптом зрозумів, що лавка, яка стояла за ними і на яку жодне з них так і не сіло, була йому також за постіль. Чоловікові здалося, що вона займає надто багато місця. Він запалив ще одну свічку й відкашлявся.

— Це диво, що під час зйомки вдалося схопити правильне освітлення, — промовив Донт, щоб уникнути ніякового мовчання.

— Хіба це диво? — в її очах світилися бісики.

— Ну гаразд, це не диво. Принаймні не за тутешніми високими вимогами до див.

— Зате вийшов гарний знімок, — визнала вона.

Він відкинув кришку коробки, дістав пластину і поставив проти світла. Язичок полум'я ніби оживив зображення. Рита підсунулася ближче, і тепер лише крихітна відстань відділяла їх одне від одного. Вона нахилилася і вдивилася у фото.

— А де знімок, що був зроблений два роки тому? — спитала Рита.

Він витяг із коробки іншу пластину й подав їй. Коли вона нахилилася, Донт побачив краплинки дощу в її волоссі.

Було надто темно, щоб порівняти ці світлини в усіх подробицях, проте сама ідея про порівняння наштовхнула його на питання — і він був упевнений, що воно зріє і в голові Рити.

— Два роки тому я фотографував дворічну дівчинку, а сьогодні — чотирирічну. І я не знаю, чи то була та сама дитина, чи вже інша. Це вона, Рито? Це Амелія?

— Гелена у цьому впевнена.

— А Вон?

— А от він — не дуже. Раніше мені здавалося, буцімто Вон переконаний, що це — геть інша дитина. Але тепер гадаю, що він вагається.

— А ви самі що думаєте?

— Дворічна і чотирирічна дитина схожі достатньо, щоб припустити, що це можливо, але недостатньо для цілковитої впевненості.

Вона сперлася руками об край висувного стола.

— Подивіться на це з іншого оку. Візьмімо сьогоднішню фотографію.

— Так?

— Який, на вашу думку, вона має вигляд? Я маю на увазі не чіткість, композицію й інші професійні критерії оцінки вашої роботи, а саму дівчинку. Якою вона вам здалася?

Він придивився до зображення, але у світлі свічки складно було детально роздивитися вираз обличчя.

— Очікування? Наче ні. Може, надія? Теж ні.

Він обернувся до Рити, сподіваючись на підказку.

— Вона тужить, Донте.

— Тужить?

Він знову придивився до фотографії, а Рита продовжила:

— На річці вона постійно крутить головою в обох напрямках, ніби чекаючи на щось. Щодня очікує, що станеться дещо. А воно все не стається. А вона все чекає, і вдивляється, і плекає надію, але з кожним днем надії залишається все менше. Тепер дівчинка чекає без жодної надії.

Він глянув на неї. Її слова наче були схожі на правду.

— Чого ж вона чекає?

Раптом він збагнув, що й сам знає відповідь на це запитання.

— Свого батька, — промовив він.

І в ту ж мить Рита сказала:

— Свою матір.

— То, врешті-решт, її треба віддати Робінові Армстронгу?

Рита зсунула брови.

— Гелена каже, вона до нього байдужа. Та якщо вони не бачилися так давно — а він сам це визнав ще тоді, в «Лебеді», — дівчинка просто його не пам'ятає.

— То вона може виявитися його дочкою.

Жінка помовчала.

— Робін Арсмтронг насправді не такий, яким хоче здатися, Донте.

Він помітив, що Рита роздумує, чи варто розповідати йому все. Судячи з виразу її обличчя, вона наважилася.

— Він розіграв непритомність у «Лебеді». Його пульс був аж надто стабільним. То був спектакль.

— Навіщо?

На Ритиному обличчі миттю з'явився вираз похмурої спраглості, як і щоразу, коли політ її думки наштовхувався на перешкоду.

— Не знаю, але цей молодик щось приховує.

Дощ припинився. Вона наділа рукавичку, а коли потягнулася по іншу, то виявилося, що та в руках у Донта.

— Коли я зможу сфотографувати вас іще раз?

— Вам більше нема чим зайнятись, окрім як знімати сільську лікарку? Гадаю, вже досить.

— І близько не досить.

— Можна мені мою рукавичку?

Так, у кокетстві її точно не звинуватиш, навіть щодо рукавички. Фліртом тут нічого не доб'єшся. Вона відмовлялася розуміти натяки та з презирством ставилася до галантності. Визнавала тільки прямоту.

Він розтиснув пальці, віддаючи їй рукавичку, і вона обернулася до дверей.

— Коли я бачу вас із дівчинкою…

Вона зупинилася, і він помітив, як напружилася її спина.

— Цікаво, чи хотілося вам колись…

— Мати дитину? — щось у її тоні дало йому надію.

Вона обернулася і подивилася просто йому в обличчя.

— Мені тридцять п'ять років. Я для цього застара.

Він отримав явного відкоша.

У тиші, яка зависла після її відповіді, стало зрозуміло, що дощ усе ж ненадовго припинявся. Він знову забарабанив, але вже не так сильно.

Рита щось буркнула і поправила шарф. Донт старанно обігнув її, щоб відчинити двері; у цьому чудернацькому танці вони навмисне трималися якомога далі одне від одного.

— Провести вас до дверей?

— Це лише кілька ярдів. Краще залишайтесь у теплі.

І вона пішла.

Він розмірковував про її вік. Тридцять п'ять років. Зовсім не стара. Йому здалося, чи він почув якусь невпевненість у її голосі? Спробував пригадати цей обмін репліками, намагаючись відтворити усі інтонації. Але його слухова пам'ять була значно гіршою, ніж зорова, а він не хотів плекати безнадійні сподівання.

Зачинив двері й притулився до них. Жінці ж природно хотіти дітей, чи не так? У його сестер були діти, а Меріон, його дружина, побивалася через неможливість стати матір'ю.

Він підсунув до себе коробки, і перш ніж повернути скляні пластини на місце, ще раз подивився на сьогоднішній знімок. На фото дитина з очікуванням вдивлялась у верхів'я ріки. Чекає свого батька? Так, дуже правдоподібно. Якусь мить він сумно дивився на зачинені двері, а потім сховав пластини у коробку і потер очі кулаками, ніби звільняючись від примари.

Джин у чайнику

Рівень води піднявся до вершечка першого стовпчика, як це завжди буває після такого дощу. Це повторювалося щороку і тривало від одного дня до тижня. Лілі була напоготові. Втім, цього разу не було ані сердитої бурхливості, ані небезпечної вайлуватості. Вода не шуміла, не ревла і навіть не плювалася бризками на поділ її спідниці. Вона текла рівномірно та зосереджено, не звертаючи жодної уваги на Лілі та її справи.

Що скаже священник? Лілі вилила свиняче їдло до корита. Поставивши відро на землю, мало не впала поряд із ним. Ще нещодавно Лілі боялася, що він її звільнить, адже вона не вийшла на роботу через повернення Енн. Потім настав той жахливий день, коли священник питав, скільки їй років і чи давно бачила свою матір. Після того вона помила плінтуси, пересуваючи важкі меблі, вибила порох із фіранок у порожній спальні, якою ніхто ніколи не користувався, відмила стіни у вбиральні, вичистила спідній бік кухонного стола, де в куточках полюбляли гніздитися павуки, але ніщо не могло заспокоїти їй нерви. Упродовж декількох четвергів вона очікувала отримати разом із тижневою платнею ще й повідомлення про звільнення, і відчувала неймовірне полегшення щораз, коли цього не ставалося. Тепер усе склалося значно гірше. Чи дійдуть до панотця новини про її засідку у кущах навпроти човнярні Вонів?

— Що ж мені робити? — вголос забідкалася вона, поставивши інше відро на землю, а боров тим часом уже почав підбиратися до ласих шматків. — Я не знаю.

Свиноматка нашорошила вуха. Навіть у такому збентеженому стані Лілі не змогла втриматися від усмішки.

— Кумедне створіння. У тебе такий вигляд, ніби ти й справді мене розумієш!

Несподівано свиня вся затріпотіла. Спочатку затремтіли ніздрі, потім, ніби від вітру, заколихалася руда щетина на її тілі, вкрився жмурами хребет і смикнувся кінчик закрученого бубликом хвоста. Коли зійшла хвиля дрижаків, свиня уважно подивилася на неї, ніби чогось чекаючи.

Лілі витріщилася на тварину. Вона помітила, що погляд свині, який так довго був затьмареним, тепер прояснився. Маленькі очі з великими зіницями ніби наповнилися світлом.

Щось сталося і з самою Лілі. Вона відчула, що тепер не просто дивиться в очі свині, а заглядає у самісіньку їхню глибину. І там Лілі побачила…

— Ох! — скрикнула вона, і серце її пустилося шалено калатати, бо надто вже це несподіване відчуття — подивитися на щось і збагнути, що звідти на тебе дивиться інша розумна істота. Якби з її чайника раптом виліз джин, або абажур вклонився б їй у пояс, Лілі була б вражена не менше.

— Та що ж це коїться! — скрикнула вона, хапаючи ротом повітря.

Свиня невгамовно рила копитцями землю й голосно дихала — мабуть, теж хвилювалася.

— Що з тобою? Чого від мене хочеш?

Свиня трохи вгамувалася, але не зводила погляду з Лілі — втім, тепер на її писку був вираз цілковитого захоплення.

— Хочеш, щоб я поговорила з тобою? Цього хочеш?

Вона почухала свиню за вухом, і та задоволено рохнула.

— Тобі було самотньо? Це через тугу в тебе були такі тьмяні очка? Гадаю, цей вайло тобі кепська компанія. Груба тварюка. Усі чоловіки такі. І містер Вайт, і Віктор, що привіз тебе сюди, і його батько. Абсолютно всі. Втім, панотець — хороша людина…

Вона теревенила зі свинею про пастора, про його доброту та порядність, і поки розмовляла, пригадала свої проблеми.

— Не знаю, що мені робити. Хтось із них обов'язково йому розповість. Я маю на увазі не того фотографа. Його я в церкві ніколи не бачила. А от Вони чи лікарка можуть. Я ж нічого поганого не робила, та збоку це має інший вигляд… Навіть якщо вони ще не розповіли, це станеться незабаром. І що ж мені тоді робити? Якщо доведеться покинути обійстя?..

Із ока у неї витекла сльоза, і вона припинила чухання, щоб змахнути її.

Свиня співчутливо блимнула.

— Самій розповісти йому? Ну, може… Гадаю, буде краще, якщо він дізнається про це від мене. Я зможу все пояснити. Скажу, що не хотіла нікому зашкодити. Що ж, так і зроблю.

Кажете, говорити зі свинею — то якась дурня? Так воно і є. Але ж нікого поряд не було, та й свиня підказала їй гарну ідею самій розповісти все священникові. Лілі витерла обличчя рукавом.

Вона ще трохи почухала свиню за вухом, а потім сказала їй:

— Ходи, з'їж що-небудь. Бо цей торбохват тобі й крихти не залишить.

Вона прослідкувала за тим, щоб свиня занурила п'ятачок у корито. Тоді віднесла відро, переклала Вікторові гроші з видовбаного поліна до тайника в котеджі й вирушила на роботу.

Йшла вздовж річки у незвичному для неї піднесеному настрої — завдяки ідеї, що їй підказала свиня. Підняла голову, відірвавши погляд від води, й аж тепер помітила, який ясний був день. Проходячи повз сад Вонів, вона не затрималася, а лише глянула у той бік. Але там нікого не було. Вигляд заростей ожини та бузини, де вона переховувалася, трохи зіпсував їй настрій, але Лілі швидко отямилася, подумки відвідавши Енн. Там, у безпеці будинку Вонів, у її сестри було таке життя, якого сама жінка ніколи не знала. Воно минало у зручностях і багатстві, в оточенні речей, які Лілі могла тільки уявляти. Вона побачила полум'я у великому комині, до вершечка повний кошик для дров, стіл із різноманітними гарячими стравами, яких вистачить на всіх, та ще й залишиться. В іншій кімнаті уявила ліжко — справжнє ліжко з м'яким матрацом і двома теплими ковдрами. Вона багато місяців в уяві прикрашала життя Енн у Баскот-Лоджі, але тепер, коли погода почала навертати на весну, їй спала на думку нова ідея. Чи не збираються Вони подарувати Енн цуценя?

Біглі терплячі та лагідні. Але у спанієлів чудові оксамитові вуха. Енн точно сподобається гладити вуха спанієля. Чи, може, тер'єр? Цуценята тер'єрів такі кумедні. Вона подумки вишикувала різних цуценят у ряд, і врешті-решт переміг тер'єр. Лілі віддала йому перевагу завдяки хвостику. Безумовно, тер'єри махають хвостами краще за інших собак. Отже, тер'єр. Вона додала цуценя до ковдр, дров'яного кошика та підбитих хутром черевичків, і їй дуже сподобалася ця нова деталь. Веселий маленький приятель, що дзявкає від задоволення, коли біжить за червоним м'ячиком, якого кидає Енн, і приносить його назад. А ще він засинає в неї на колінах. У цих фантазіях і сама Лілі була незримо присутньою: вона відганяла ос від квіток, які Енн нахилялася понюхати, відсувала колючі ожинові гілки, якщо м'ячик прилітав у кущі, затоптувала скалки, що летіли з комина на килим. Вона відвертала усі небезпеки, вправлялася з усіма ризиками, захищала від будь-яких пошкоджень. Ніщо не може зашкодити Енн, поки та перебуває у домі Вонів і за нею здалеку приглядає Лілі: життя дитини має бути лише комфортним, безпечним і радісним.

— Заходьте! А! Місіс Вайт!

Її ім'я прозвучало з його вуст наче благословення, і це додало їй рішучості. Вона поставила чайну тацю на його стіл.

— Налити вам чаю?

— Hi, — пробурмотів він неуважно, навіть не піднімаючи голови. — Я сам.

— Отче…

Він торкнувся паперу кінчиком пера і черкнув ще декілька слів на берегах аркуша, а вона, як і завжди, дивувалася його писарській спритності.

— Так, що там у вас?

Він підвів очі. А вона відчула клубок у горлі.

— Учора, коли я йшла з річки додому… Так сталося, що я зупинилася. Це було саме навпроти того місця, де сад Баскот-Лоджа виходить до ріки. На річці у човні сиділи місіс Вон та Енн.

Священник нахмурився.

— Місіс Вайт…

— Я не хотіла нікому зашкодити, — поспіхом продовжила вона, — але вони помітили, що я дивилася на них — лікарка Рита дісталася до мене човном, коли Енн і місіс Вон висадилися на берег.

— Вас поранено, місіс Вайт?

— Та ні! Це лише подряпина від куща ожини, ось і все…

Вона поправила волосся, ніби намагаючись приховати ним речовий доказ.

— Я не збиралася до них наближатися, — повторила Ділі. — Опинилася там, бо це єдина дорога до мого дому. Я нічого такого не робила. Та й просто дивитися не заборонено. Я до неї не торкнулася, навіть поряд не пройшла. Я взагалі була на іншому березі. Вона мене навіть не бачила.

— Якщо хтось і постраждав, то це ви, місіс Вайт. Я скажу Вонам, що ви не бажали нікому завдати шкоди, коли спостерігали вчора за Амелією. Дівчинку звати Амелія. Ви ж пам'ятаєте, місіс Вайт? А ви назвали її Енн.

У відповідь Лілі помовчала.

— Що ж, місіс Вайт. На сьогодні ми, здається, з цією справою впоралися.

Бесіду було закінчено. Лілі побрела до дверей. На порозі вона боязко обернулася.

Священник повернувся до своїх нотаток, і вже був підніс чашку з чаєм до губ.

— Отче?

Вона вимовила це тим напівшепотом, наче дитина, яка думає: якщо спитає щось стиха, то не відірве дорослу людину від важливої справи..

— Так?

— У неї є цуценя?

Пастор спантеличено глянув на Лілі.

— Дівчинка, яка живе у Вонів. Та, яку вони звуть Амелією.

У неї є собача, щоб із ним гратися?

— Не знаю. Навіть гадки не маю.

— Думаю, вона б хотіла мати цуценя. Маленького тер'єра. Коли побачите містера Вона, коли розповідатимете йому, що я більше не буду слідкувати за ними з того берега — може, підкажете йому?

Пасторові забракло слів у відповідь.

Частина З

Найдовший день

Улітку редкотський «Лебідь» перетворювався на щонаймиліше місце, яке можна собі уявити. Одразу за шинком до ріки збігали трав'янисті схили, а сама вона погідно віддавала себе в розпорядження людей для втіхи та задоволення. Можна було орендувати ялик, човен із кормовим веслом або плоскодонку для риболовлі чи катання. Марго виносила столи надвір для любителів погрітися під вранішнім сонечком. Якщо вдень ставало надто спекотно, то в тіні дерев можна було розстелити пледи для пікніка. Вона кликала дочок, не менше трьох водночас, і «Лебідь» оживлявся голосами Малих Марго, що працювали на кухні, наливали напої, бігали туди-сюди із тацями з їжею, лимонадом і сидром. У них для кожного знаходилася усмішка, і вони ніколи не втомлювалися. Поклавши руку на серце, можна стверджувати, що влітку натрапиш на небагато місць, котрі більш ідилічні за «Лебідь».

Та цього року все було інакше. Переважно через погоду. Навесні дощі були регулярними та помірними, що дуже потішило фермерів, які очікували гарного врожаю. Літо наближалося. Усі сподівалися погрітися на сонечку, а дощі й не думали зупинятися, навпаки — стали довшими та частішими. Любителі річкових прогулянок відчалювали від берега при мжичці, легковажно сподіваючись на те, що по обіді розпогодиться. Але коли дощ починав періщити з усією силою, вони одразу збирали речі й відправлялися додому. Чотири чи п'ять разів Марго, критично придивившись до неба, наважувалася виставити столи та стільці надвір, але майже завжди невдовзі їй випадало заносити їх усередину. Літня кімната також спорожніла. «Добре, що в нас була така прибуткова зима, — казала вона, пригадуючи натовп, що набивався в кімнату, щоб послухати історію про дівчинку, яка спочатку потонула, а потім повернулася до життя. — Якби не це, нам було б непереливки». Двох Маленьких Марго вона відправила до чоловіків і дітей, і вони удвох із незаміжньою дочкою та Джонатаном на підхваті якось давали собі раду з роботою.

Джо почувався кепсько; липкі літні тумани, що часто висіли над рікою, були шкідливими для його легень. Він звик до того, що в цю пору року йому стає трохи легше, але цього разу з приходом літа нічого не змінилося, і Джо поринав у провалля своєї хвороби не рідше, ніж узимку. Блідий і тихий, сидів біля вогнища, а навколо нього випивали та гомоніли завсідники.

— Не хвилюйтеся за мене, — відповідав він на їхні питання. — Зі мною все добре. Вигадую нову історію.

— Сподіваюся, після літнього сонцестояння погода покращиться, — повторювала Марго.

У день літнього сонцестояння за давньою традицією відбувався літній ярмарок, а цього року ще й весілля Овена Олбрайта і його економки Берти. Марго розраховувала, що цього дня буде багато роботи: вранці — весільний сніданок,[7] а по обіді відвідувачі ярмарку неодмінно забажають утамувати спрагу. Спочатку її оптимізм здавався всім дещо перебільшеним, але вже на третьому тижні червня стали помітні значні покращення. Люди почали прогнозувати, що дощі скоро будуть коротшими та слабшими. Так воно й сталося. Крізь сірі хмари почало проглядати блакитне небо, і навіть двічі поспіль видалися сухі полудні. З наближенням найдовшого дня року очікування лише зростало.

Прийшов день літнього сонцестояння — й одразу яскраво засяяло сонце.

«Як на мене, — думав собі Генрі Донт, готуючи біля церкви камеру для весільного знімка, — так аж надто яскраво. Краще поставлю її там, щоб блимів не було».

Молодята й гості вийшли з храму. Священник був у літньому настрої. Вранці він відчинив вікно і стояв біля нього голий по пояс, відчуваючи сонячне тепло на своєму блідому тілі та незасмаглому обличчі й примовляючи: «Слава, слава, слава!» Про це нікому, крім нього, не було відомо, але всі, спускаючись сходами, помітили його веселу усмішку і відчули міцний потиск руки.

Донт поставив Овена і його молоду на найзручніше місце і попросив місіс Олбрайт взяти під руку містера Олбрайта. Овен, який і досі не призвичаївся називати дружину Бертою, а не місіс О'Коннор, уже знав, як це — позувати для портрета, адже він це робив декілька років тому. Берта також бачила декілька фотографій, тож приблизно уявляла, як це. Пара випрямилась і завмерла, повернувши до камери серйозні та гордовиті обличчя. Навіть кпини від почарківців Овена з «Лебедя» не порушили урочистості, й поважне подружжя відбилося за допомогою сонячного світла на скляній пластині, що переживе їх самих на багато, багато років.

Коли знімок був готовий, весільна процесія вирушила на прогулянку вздовж берега. «Який день! — повторювали вони, крокуючи і милуючись чистим блакитним небом. — Який чудовий день!» Так вони всі разом і дійшли до редкотського «Лебедя», а там уже Марго винесла на берег столи та прикрасила їх квітами, й Маленькі Марго чекали на них із прохолодними напоями у глечиках, накритих гаптованими бісером серветками.

Події шестимісячної давнини видавалися тепер такими далекими, бо в літній день усім здається, що зиму вони бачили уві сні, або чули про неї у розповіді, а не пережили особисто. Припікало несподіване сонце. Усі відчували, як по потилиці стікає піт, і раптом стало неможливо навіть уявити мурашки від морозу. А втім, найдовший день літа — це брат-близнюк найдовшої ночі. І якщо це вже так, то одне сонцестояння неминуче викликає в пам'яті інше. Навіть якщо серед гостей були такі, хто не вбачав зв'язку між цими двома днями, Овен нагадав їм про нього особисто.

— Шість місяців тому, — сповістив він гостям, — я вирішив одружитися з Бертою. Мене надихнуло диво, яке сталося просто тут, у «Лебеді», й про яке всім вам відомо. Маю на увазі порятунок маленької Амелії Вон, яку спочатку знайшли мертвою, а потім вона ожила. Після того я відчув себе новою людиною й освідчився своїй економці, а Берта зробила мені честь, прийнявши…

Після всіх промов балачка про дівчинку поновилася. Про події, які відбулися на цьому березі у темряві та холоді, тепер говорили під лазурним небом. Можливо, завдяки сонячному світлу похмурі аспекти цієї історії відійшли на другий план, поступившись місцем простішій, радіснішій версії. Дівчинка, яку викрадачі забрали від батьків, раптом повернулася до своєї родини, ощаслививши не лише її, але й усю місцеву громаду. Добро перемогло зло, сім'я відновилася. Двоюрідна бабця одного з гравійників спробувала була бовкнути, що бачила, як та дитина лежала на березі й не відображалась у воді, але її миттєво зашикали: у такий день ніхто не хотів слухати моторошних історій. Келихи знову наповнювалися сидром, Маленькі Марго одна за одною виносили тарілки з шинкою, сиром і редискою — на весільному святкуванні вистачало веселощів, щоб утопити в них усі сумніви та похмурі думки. Шість місяців тому до «Лебедя» непрохано та грубо увірвалася чудесна історія; сьогодні ж її вичистили, випрасували і сховали назад без жодної плямки чи зморшки.

Містер Олбрайт поцілував місіс Олбрайт, яка зачервонілася, мов редиска, і рівно у полудень усі гості, як один, підвелися і пішли продовжувати святкування на ярмарку.

Між дбайливо огородженими полями Редкота затесався нерівний клаптик землі, який вважався місцем загального користування. Сьогодні на ньому були розставлені ятки всіх форм і розмірів. Деякі з них сконструювали цілком професійно, із навісами, що захищали крам від сонця; в інших випадках за прилавок правила розстелена просто на землі рогожа, на якій розклали товари. Там були різні корисні речі загального вжитку: глеки, миски та кубки; тканина; ножі й інструменти; шкіри. Але й була купа різного цікавого мотлоху, створеного для того, щоб просто хотіти його купити. Всюди продавалися кольорові стрічки, солодощі, кошенята, усілякі дрібнички. Деякі торговці розносили свій товар у кошиках. Вони блукали тут і там, і кожен із них розхвалював свій асортимент і попереджав щодо своїх колег, із яких геть усі були шахраями, що гендлювали винятково підробками, за які деруть втридорога, а вони ж зламаються, щойно ці шарлатани зникнуть із очей. Усюди було чути волинщиків і барабанщиків, натовп розважали люди-оркестри, всюди лунали любовні, хмільні та сентиментальні пісні про втрати й труднощі. Інколи пісні накладалися одна на одну, і тоді у вухах звучала негармонійна какофонія.

Містер і місіс Вон дійшли пішки від Баскот-Лодж до місця проведення ярмарку. Дитина крокувала між ними, і вони обоє тримали її за руки. Гелена була трохи роздратована — на думку Вона, через те, що слова лікаря про повернення мови до дівчинки не справдилися. Втім, його власні думки затьмарювали сьогоднішній день дужче, ніж смуток дружини.

— Ти впевнена? — спитав Ентоні Вон Гелену.

— Чому б ні?

— Чи буде вона у безпеці?

— Тепер, коли ми знаємо, що за нею стежить лише бідолашна Лілі Вайт, що їй може загрожувати?

Вон насупився.

— Але той чоловік, який напав на Риту…

— Це сталося багато місяців тому. Хто б це не був, та він не посміє нічого втнути, коли навколо так багато людей, які нас знають. Там наші фермери та прислуга. Усі з «Лебедя». Вони не дозволять і волосинці впасти з її голови.

— Тобі справді хочеться, щоб усі тицяли в неї пальцями та перешіптувалися?

— Любий, ми не можемо довічно тримати її подалі від світу. Тут стільки забав для дитини. Вона буде у захваті від човнових перегонів. Жорстоко тримати її в зачині.

З появою дитини їхнє життя нечувано покращилося. Дивлячись на щасливу Гелену, він відчував неабияке полегшення — і це, зі свого боку, наповнювало радістю і його серце, їхнє відновлене кохання, практично таке ж саме, як і в перші роки шлюбу, змусило Вона забути, що колись між ними був тривалий холод відчаю. Вони поховали минуле заради сповненого приємності й задоволень теперішнього життя. Хоч їхнє відновлене подружнє щастя потроху втрачало новизну та перетворювалося на рутину, він не міг навіть перед самим собою удавати, що воно тримається на міцному та безпечному фундаменті. Дівчинка, що тепер ішла між ними, — із її мовчазною непорушністю, невиразним кольором волосся та мінливими очима — була одночасно і запорукою їхнього щастя, і загрозою йому.

Удень Вон був зайнятий різними справами, і йому вдавалося відволіктися від нескінченних переживань, що постійно крутились у голові. Але вночі він страждав від безсоння. Йому дошкуляв один і той самий сон у різних варіаціях. У ньому сні він ішов якоюсь місциною — лісом, берегом, полем, печерою, рівниною — яка щоразу мінялася, і чогось шукав. Потім виходив на галявину, або обходив дерево, або підходив до склепінчастого проходу — й одразу бачив її, свою дочку, що чекала, доки татко прийде і знайде її. Вона простягала до нього рученята, кликала: «Татку!» — і він біг до неї, хапав і піднімав на руки. Його серце затоплювало вдячністю та любов'ю — і Вон прокидався з тяжкою думкою про те, що то була не Амелія. Уві сні він насправді бачив ту дівчинку. Ця підмінена дитина пролізла вже у його сни і пристосувала своє обличчя до спогадів про його любу донечку.

Гелена і гадки не мала про крихку природу їхнього щастя; усі переживання впали винятково на його голову. Це створило певну відчуженість між ним і його дружиною, про що вона ще не здогадалася. У її розумінні ця дитина і є Амелією, а він нарешті зрозумів, що це саме так, і її віра була непохитною, як оточена ровом фортеця. Тільки Вон знав, яке все насправді примарне.

Якщо власні сни демонстрували, як легко прип'яти голову цієї дівчинки до тулуба Амелії, йому виявилося нелегко опиратися спокусі розділити з Геленою її впевненість. Іноді потреба у цьому була такою очевидною і природною, що Вонові навіть ставало ніяково за свою поінформовану впертість. Він уже звик називати дівчинку Амелією в присутності дружини. Робив це майже не запинаючись. Але все впиралося лише в одне. У знання. Під усіма цими нашаруваннями перебувала дівчинка, чиє обличчя він навіть не міг пригадати, але яку ніяк не міг забути.

Крім того, було ще дещо. Коли він уночі спав чи крутився у ліжку, безкінечно шукаючи у примарних місцинах дочку, а натомість знаходив підкидька, іноді в його уяві виринало й інше обличчя, від чого болісно стискалося серце. Робін Армстронг. Дуже спокусливо було піддатися щасливому настрою і дозволити цій дівчинці замінити Амелію у його серці, як вона вже замінила її у його домі, але це означало б позбавити дитини іншого чоловіка. Понад усе Вон хотів зробити Гелену щасливою, але раптом ціна цього щастя — це страждання іншої людини, страждання, які вони самі нещодавно пережили? Робін Армстронг займав думки Вона не менше, ніж ця дитина, не менше, ніж Амелія, і від цих думок він щоночі кам'янів у своєму ліжку.

Коли вони дісталися до краю ярмарку, то одразу побачили натовп. Вон помітив, як люди задивлялися на них, повертали голови, тицяли пальцями та перешіптувалися. Дружини фермерів простягали дівчинці квіти та гладили її по голівці, а інші діти підбігали і цілували її у щічку.

— Щось мені підказує, що ми дарма це влаштували, — стиха промовив Вон, коли огрядний гравійник присів біля неї навпочіпки і зіграв мотивчик на скрипці, а потім стримано погладив пальцем її по щоці.

Гелена роздратовано пирхнула, чого раніше за нею не водилося.

— Дурня якась. Вони вважають, що вона здатна творити дива — дати їм захист від чогось чи щось таке. Це просто дурнуваті забобони, і з часом про них забудуть. До речі, човнові перегони починаються о другій годині. Якщо не хочеш дивитися, то й не треба. Ми й самі подивимося, — одказала йому Гелена.

— Ходімо, — покликала вона дівчинку.

Він відчув, як маленька ручка вислизнула з його долоні. Коли Гелена повернулася, він пішов за нею не одразу, і саме у цю мить сумніву один із фермерів зупинився, щоб побалакати з ним. Коли Вонові вдалося його здихатися, дружина та дочка вже зникли з поля зору.

Чоловік звернув із широкого центрального проходу, де натовп рухався надто повільно, і почав пошуки між ятками та критими прилавками. Де б не проходив, він старанно ігнорував заклики крамонош. Йому непотрібні були рубінові перстні для своєї милої. Він відмахувався від макарунів, ліків від подагри та розладів травлення, кишенькових ножів (найімовірніше, крадених), засобів для причарування чоловіка й олівців. До речі, олівці були наче непогані. За іншої нагоди він придбав би декілька, але тепер у нього розколювалася голова, а ще Вон дуже хотів пити. Він міг би зупинитися біля якоїсь ятки з напоями, але всюди були черги. Вважав за краще спочатку знайти дружину з дитиною. Проштовхувався крізь юрбу, але виходило в нього не надто швидко. Чого це сонцю заманулося так припікати саме сьогодні, коли в одному місці скупчилася така сила-силенна людей? Натовп майже припинив рух, і йому теж довелося зупинитися, але одразу він помітив невеличке ворушіння, і повернув у той бік. По бровах у нього стікав піт. Очі защипало від солі. Та де ж, у біса, вони поділися?

Оскільки сонце світило йому просто в очі, у нього запаморочилося в голові. Це тривало лише якусь мить, та перш ніж він устиг опанувати себе, чиясь рука схопила чоловіка за лікоть.

— Хочете дізнатися про власну долю, сер? Ходімо!

Він спробував вивільнитися від нахаби, але його рухи — важкі та безпорадні — нагадували підводне плавання.

— Ні, — відповів Вон, або, може, хотів відповісти, бо так і не почув це слово зі своїх вуст.

Замість цього перед ним розсунулася завіса, і рука, яку він відчував, але майже не бачив її власника, затягла його всередину. На ватяних ногах Вон зробив крок у присмерк.

— Сідайте.

Тканина, з якої пошита сукня гадалки, була такою ж блискучою, як і шатро, і фактично зливалася з ним. Обличчя віщунки закривав серпанок.

Позад нього поставили стілець, ударивши його по колінних суглобах, тож Вонові нічого не залишилося, крім як сісти. Він обернувся, щоб подивитися, хто це зробив. Ззаду не було нікого, але строкате драпування в одному місці випиналося у формі плеча. Там переховувався хтось, хто мав завадити клієнтам швидко втекти, не заплативши за напророчених прекрасних незнайомців й обіцяні заморські подорожі.

Йому хотілося лише склянку чогось прохолодного.

— Бачите… — почав Вон, підводячись, аж тут щосили вдарився головою об низький каркас шатра.

Поки в очах світилися каганці, він відчув, що жінка схопила його за зап'ясток із такою силою, якої не чекаєш від маленької руки. Тиск на його плечі ззаду довершив справу, і Вона нарешті посадовили.

— Дозвольте подивитися на вашу долоню, — сказала жінка. Пронизливий голос виказував у ній простолюдинку, а ще в ньому бриніли якісь дивні ноти, на які Вон спочатку не звернув уваги.

Він здався. Мабуть, простіше було пройти через це, ніж торгуватися, щоб його відпустили.

— Початок вашого життя щасливий, — почала вона. — З вами завжди були талант і талан. Та й зараз наче все непогано. Я бачу жінку…

Віщунка вдивилася у долоню.

— Жінку…

Він пригадав місіс Константін. У неї ця вистава вийшла б набагато краще! У спогадах він поринув до її кімнати, огорнутої ароматом жасмину, пригадав її спокійне, незворушне обличчя, стриману сукню та старомодний комірець, її муркотливого кота. Йому захотілося опинитися у тій кімнаті. Але він був там, де був.

— Блондинку чи брюнетку? — спитав він із удаваною грайливістю.

Віщунка пропустила його коментар повз вуха.

— Я бачу щасливу жінку. Вона нещодавно була нещасною. А ще бачу дитину.

Він роздратовано пирхнув.

— Гадаю, не дивно, що вам відомо, хто я такий, — розгнівано вигукнув Вон. — Це дуже поганий жарт. Краще я дам вам якісь гроші, і ми розійдемося хто куди.

Вон спробував вивільнити руку, щоб дістати гаманець. Віщунка, навпаки, затиснула її ще міцніше, і він укотре подивувався силі цієї жінки.

— Я бачу дитину, — повторила вона, — котра насправді не ваша дитина.

Вон закляк.

— От ви вже й нікуди не поспішаєте, еге ж?

Вона розтиснула пальці й перестала прикидатися, ніби справді читає лінії на його долоні. Її голос звучав переможно, й аж тепер до нього дійшло, що означав цей дивний тон і це міцне стискання. То взагалі була не жінка.

— Отже, мені нарешті вдалося привернути вашу увагу. Дитина, що живе у вашому будинку, — та дитина, що так ощасливила вашу дружину, — насправді не ваша.

— Звідки ви знаєте?

— Це вже вас не обходить. Справа у тому, що можу поставити вам те ж саме запитання: звідки вам відомо про це? Але зауважте: я його не ставлю. Спитаєте, чому? Дуже просто: тому що мені вже відома відповідь.

Вон почувався так, ніби його підхопило потоком і несе, а зачепитися нема за що, тож залишається віддатися на волю крижаної течії.

— Чого ви хочете? — його голос прозвучав тихо і ніби здалеку.

— За гадання? Нічого. Я надто порядний, щоб змушувати людину платити за те, що їй і так відомо. Та як щодо вашої дружини? Можливо, вона захоче, щоб їй погадали?

— Ні! — розлючено вигукнув Вон.

— Так я й думав.

— Чого ви хочете? Скільки?

— Божечки, навіщо ж так поспішати? Невже ви й у справах такий скорохват? Ні, краще усе добре обміркувати. Зрозуміти, що насправді важливо. Наприклад, у полудень станеться одна подія…

— Яка подія?

— Скажімо, станеться дещо… Моя вам порада — зауважте, безкоштовна: тримайтеся подалі від цього, містере Вон. Не втручайтеся.

— Що ви задумали?

— Я? — забриніла інтонація ображеної невинності. — Я й пальцем не поворухну! Як, до речі, й ви, якщо не хочете, щоб дружина дізналася про нашу маленьку таємницю.

Раптом Вонові забракло повітря у цьому клятому шатрі.

— Пізніше ми обговоримо умови нашого договору, — на прощання промовив чоловік, чиє лице було приховане серпанком. — Тримаймо зв'язок.

Вон підвівся, несамовито бажаючи ковтнути свіжого повітря. Цього разу ніхто його не зупиняв, і він зміг вибратися надвір.

Опинившись на свіжому повітрі, Вон рішуче закрокував, але й гадки не мав, куди саме. У його голові була така плутанина, що він втратив здібність зв'язно думати, не кажучи вже про здатність робити висновки. Натовп перед ним бачився наче в тумані. Аж тут музики та крамоноші раптом замовкли. Розмови також стишилися. Навіть у такому розгубленому стані Вон зрозумів, що коїться щось підозріле. Придивившись до оточення, він збагнув, що всі навколо припинили бездумно пересуватися і завмерли на місці. Усі поглянули в одному напрямку.

Він почув, як несамовито верещить жіночий голос:

— Забирайтеся звідси! Геть!

То була Гелена.

Вон помчав на той крик.

Тим часом родина Армстронгів також вирішила відвідати ярмарок. Роберт Армстронг мав незвично жвавий вигляд, коли йшов крізь юрбу разом із Бесс, в оточенні шістьох чи сімох дітей. У кишені в нього лежав покаянний лист від Робіна. Старший син благав пробачити його. Він десять разів перепросив за те, що підняв руку на батька. Обіцяв виправитися і почати чесне життя, покинути азартні ігри та пиятику й ні словом не згадувати своїх кумпелів-волоцюг із «Дракона». Пропонував їм зустрітися на ярмарку, щоб зміг сповна продемонструвати батькові щирість власного каяття.

— Він ані слова не написав про Еліс, — зауважила Бесс, заглядаючи через плече чоловіка, щоб прочитати листа. Вона нахмурилася.

— Якщо він хоче все владнати, то з дитиною також варто вирішити, — відповів чоловік.

Із висоти свого неабиякого зросту Армстронг оглядав натовп у пошуках найстаршого сина. Вони поки що його не знайшли, але він мав бути тут і також шукати їх у натовпі; рано чи пізно вони обов'язково зустрінуться.

Армстронг купив середульшим хлопчикам ножі, старішім дівчаткам — стрічки для кіс і брошки, а малечі придбав фігурки тварин, вирізані з дубу, — корову, вівцю та свиню. Вони скуштували пиріжків зі свининою, і хоч м'ясо в начинці не годилося до порівняння з Армстронговою свининою, все-таки смакували доволі добре, бо були підсмажені на відкритому вогнищі.

Армстронг залишив дружину і дітей плескати в долоні в такт мелодіям, які награвала людина-оркестр, а сам підійшов до тенту фотографа. Там він зустрів Риту. Вона завжди відвідувала літні ярмарки, адже могла знадобитися її допомога при укусах комах, сонячних ударах, запамороченнях від алкоголю. Рита зазвичай допомагала на одному з найпопулярніших стендів, щоб люди могли її побачити і за потреби знали, де її знайти. Сьогодні вона впорядковувала чергу охочих сфотографуватися і призначала майбутні фотосесії згідно з розкладом у щоденнику Донта.

— Гадаю, це містер Генрі Донт? — спитав її Армстронг. — Він має значно кращий вигляд ніж тоді, коли я бачив його востаннє.

— Він одужав, та під бородою залишився шрам. А ви — містер Армстронг, чи не так?

— Авжеж.

Армстронг роздивився знімки на продаж: річкові пейзажі, команди веслувальників, місцеві церкви та мальовничі краєвиди. Його зацікавила пропозиція зробити сімейний портрет.

— Якщо хочете, можна сфотографуватися вже сьогодні. Я додам вас до списку і скажу, о котрій годині повернутися.

Він із жалем похитав головою.

— З нами поки що немає мого первістка, і я хотів би, щоб портрет був зроблений вдома, на фермі.

— Тоді містер Донт може якось приїхати до вас. Матиме досить часу, щоб зробити цілу серію знімків, надворі та в приміщенні. Я подивлюся його розклад, і ми виберемо день, який вас влаштує.

Поки вона говорила, Армстронг ковзав очима по стійці, на якій були знімки з минулих ярмарків. Виконавці моррісу,[8] команди веслувальників, вуличні торговці, ярмаркові силачі…

Вони вже почали обговорювати дату, аж тут Армстронг різко зойкнув і замовк. Рита, що була поглинена записами у щоденнику, підняла голову.

Він роздивлявся одну фотографію, і на обличчі у нього застиг вираз глибокого шоку.

— З вами все гаразд, містере Армстронг?

Він ніби не почув.

— Містере Армстронг?

Вона посадовила його на свій стілець і принесла склянку води.

— Дякую! Усе добре! Коли було зроблено це фото? Як давно?

Рита подивилася номер знімку і знайшла його в Донтовому каталозі.

— Це ярмарок у Леглейді, три роки тому.

— А хто зробив це фото? Сам містер Донт?

— Так.

— Мені треба з ним поговорити.

— Він зараз на човні, у своїй фотолабораторії. Його не можна турбувати, інакше світло зруйнує знімки, які він проявляє.

— Тоді я куплю це фото, а пізніше повернусь і поспілкуюся з ним.

Він сунув Риті монети і, не чекаючи, поки його покупку загорнуть у папір, квапливо пішов, міцно тримаючи знімок обома руками.

Армстронг не міг відвести очей від світлини, але коли мало не перечепився об мотузку, натягнуту біля якоїсь ятки, зрозумів, що має сховати фото і знайти дружину та дітей. Поклав знімок до кишені, набрав повітря в легені й почав роздивлятися довкола. Тут на нього чекав другий сюрприз цього дня.

Звернувши за один із прилавків у пошуках Бесс, він побачив не свою дружину, а місіс Івіс, власницю «поганого будинку», де вкоротила собі життя Робінова дружина. Спочатку Армстронг побачив її в профіль: той гострий ніс не сплутати ні з чим. Отже, вона повернулася! Він міг закластися, що місіс Івіс також його помітила, бо коли розвернула обличчя до нього, в її очах промайнуло впізнавання. Але, мабуть, це було не так, адже як Армстронг не гукав її на ім'я, — вона розвернулася і пішла геть.

Чоловік натикався на ярмаркувальників, що траплялися на його шляху, і намагався її наздогнати. За короткий час йому вдалося майже наблизитися до неї крізь натовп. У ту саму мить, коли готовий уже був схопити її за руку, просто поряд із ним хрипко вискнула концертина,[9] і коли він нарешті розминувся з музикантом, жінки вже й сліду не було. Армстронг вертів головою, заглядав між прилавками та столами, і навіть сам здивувався тому, як швидко виявив її. Підійшовши до ярмаркового перехрестя, він побачив, що вона стоїть там і ніби чекає на когось. Підняв руку, щоб зупинити її, але тут місіс Івіс помітила його і продовжила втечу.

У якусь мить він уже ладен був здатися, але попереду запала незвична тиша. Усі навколо завмерли. Аж тут повітря прорізав вереск — заляканий жіночий крик: «Забирайтеся звідси! Геть!»

Армстронг побіг туди.

Вон добіг до місця, де натовп особливо щільний, і був змушений фактично продиратися крізь нього. Коли дістався середини, то побачив Гелену, що стояла навколішки, її спідницю вщент вкривав бруд. Із нею була істерика. Поряд — висока темноволоса жінка з довгим гострим носом і блідими губами. Вона примудрилася стати так, щоб відрізати Гелену від дитини. Намагаючись випростатись із бруду, Гелена ніяк не могла обійти її широкі спідниці, щоб дістатися до дівчинки.

— Не розумію, — пояснювала жінка, ні до кого конкретно не звертаючись. — Я просто хотіла привітатися. Що в цьому поганого? Якось дивно влаштовувати скандал, коли я тільки й сказала: «Привіт, Еліс».

Вона говорила голосно. Мабуть, голосніше, ніж було потрібно. Почекала, щоб Вон підійшов ближче, і продовжила.

— Ви ж чули мене, так? Ви ж бачили? — у натовпі закивали. — Привітатися з дочкою колишньої мешканки мого будинку, яку я так давно не бачила — що може бути природніше?

Висока жінка поклала руки на плечі дівчинки.

У натовпі почулося бурмотіння. Воно було непевним, нечітким, збентеженим, але декілька людей підтвердили, що все так, як каже жінка. Та вдоволено кивнула.

Вон нахилився і підхопив Гелену, а вона дивилася на нього широко розплющеними від шоку очима і жестами показувала, що треба повернути дівчинку.

Натовп невдоволено розступився і вийшла ще одна фігура, яку вони одразу впізнали.

Робін Армстронг.

Темноволоса жінка побачила його, і її обличчя на мить осяяло задоволення, що ніби все пройшло, як по маслу. Утім, вона майже одразу приховала свою радість. Натомість рвучко схопила дівчинку на руки:

— Дивися, Еліс! — промовила вона. — Це твій татко!

Разом із відчайдушним вереском Гелени прозвучав дружний видих усієї юрби, й одразу запала тиша, в якій жінка передала дитину в руки Робінові Армстронгу.

Перш ніж хтось зміг отямитися від шоку, місіс Івіс повернулася і почала прокладати собі шлях крізь натовп. Юрба не встояла перед її завзятістю і розступилася, одразу по тому зімкнувшись. Тож жінка щезла з очей.

Вон стояв і дивився на Армстронга.

Армстронг дивився на дитину і тремтячим голосом шепотів щось їй на вушко.

— Що він сказав? — натовпом прошелестіло запитання. І з вуст у вуста почали переказувати його слова. — Він сказав: «О, моя люба! О, моя дитино! Еліс, любове моя!»

Роззявляки забрали собі в голову, що то такий театр, і чекали на продовження сцени. Місіс Вон наче зомліла, а містер Вон закам'янів. Робін Армстронг не зводив очей із дитини, а його батько, містер Армстронг, спостерігав за всім цим, не вірячи своїм очам. Щось мало статися далі, але в повітрі зависла якась непевність. Ніби всі актори забули слова й чекали, поки хтось подасть репліку. Здавалося, що ця мить тягнутиметься вічно, і серед глядачів уже визрівало ремствування, коли раптом пролунав чийсь голос.

— Я можу допомогти?

То була Рита. Вона увійшла в коло і присіла навпочіпки поряд із Геленою.

— Треба відвести її додому, — сказала Рита, але водночас запитально дивилася на Вона. Той, втупивши очі в Армстронга з дівчинкою на руках, здавалося, не був здатен на жодну дію.

— Що ви збираєтеся робити? — стривожено прошепотіла йому Рита.

Із натовпу вийшов Ньюмен, садівник Вонів, а з ним іще один служник. Разом вони підняли Гелену з землі.

— То що ж? — спитала Рита і смикнула Вона за руку, щоб хоч якось вивести його з апатії. Та він лише слабко похитав головою, обернувся до слуг і пояснив їм, як саме треба транспортувати тіло непритомної Гелени до Баскот-Лоджа.

Натовп мовчки споглядав за тим, як пішли Вони, а потім усі як один повернулися до тих, хто лишився. Маленька відкрила ротик, і всі уже чекали, що зараз поллється плач. Але вона лише позіхнула, заплющила очі й прихилилася до плеча Робінові Армстронгу. Важкість її маленького тіла вказувала на те, що дівчинка одразу ж заснула. Молодий чоловік вдивлявся в обличчя сплячої дитини з показною ніжністю.

Натовп заворушився і забриніли голоси дітей:

— Мамо, що відбувається?

— Чому всі мовчать?

Тут, припадаючи на ногу, із юрби вийшла Бесс, а за нею вервечка дітей. Вони запізнилися і не встигли побачити найголовніше.

— Дивися, там тато! — вигукнув хтось із дітей, побачивши Армстронга.

— І Робін! — доєднався ще один тоненький голос.

— Хто ця дівчинка? — спитало найменше дитинча.

— Так, — пролунав голос Армстронга. Він говорив суворо, хоч і тихо, бо не хотів, щоб почула юрба. — Хто ця дівчинка, Робіне?

Робін приклав пальця до губ.

— Цс-с-с! — прошипів він братам і сестрам. — Ваша маленька племінниця спить.

Діти скупчилися навколо брата, щоб роздивитися дівчинку, і тепер людям із натовпу не було її видно.

— Дощ! — вигукнув хтось.

Полилася справжня злива. По обличчях стікали струмочки, мокрі спідниці обліпили ноги, волосся прилипло до голови. Дощ змусив роззявляк утямити, що вони спостерігають тут не за виставою, а за справжніми нещастями справжніх людей. Знітившись, вони ніби отямилися і розбіглися у пошуках укриття. Хтось став під дерева, хтось — під навіси яток із прохолодними напоями, але багацько з них помчало до «Лебедя».

Філософські розмови в «Лебеді»

Історія, яку під час весільного сніданку розповідали як завершену, отримала продовження, і всі погодилися, що це — дуже несподіваний поворот. Завсідники раз за разом переказували події цього дня. Обсмоктували кожну подробицю щодо гостроносої жінки, драматичного зомління Гелени Вон, ступору містера Вона та ніжності Робіна Армстронга. Коли завсідники шинку склали докупи все, що точно пам'ятали, під впливом алкоголю вони почали додавати подробиці, які їм наче здалися, або вигадувати те, чого там зовсім не було. Усі переймалися низкою питань. Що ж тепер робитимуть Вони? Як місіс Вон це переживе? Чи зможе містер Вон умовити Робіна Армстронга відмовитися від дитини? Чому вони не влаштували бійку? Чи, може, ще й улаштують, завтра чи післязавтра?

Думки пияків розділилися. Одні наполягали на тому, що дівчинка — Амелія Вон, посилаючись на впевненість місіс Вон. Інші хитали головами і вказували на те, що красиве волосся дівчинки дуже схоже на м'які кучері Робіна Армстронга. Вони повернулися до початку, переглянули кожну деталь цієї історії у світлі нововідкритих фактів, зважили кожен доказ на користь тієї чи іншої версії. Раптом виплили спогади про ніч викрадення — бо якщо ця дитина і справді Еліс Армстронг, то що ж тоді, скажіть, сталося з Амелією Вон? Вони вже й підзабули історію її зникнення, з огляду на появу дівчинки, але тепер знову ретельно все пригадували.

Генрі Донт, що насолоджувався заслуженим відпочинком після дня напруженого фотографування, сидів у кутку зимової кімнати над тарілкою окосту з картоплею та водяним хріном.

— Це все ота нянька, — наполягав якийсь вирощувач хріну. — Я завжди казав, що вона в цьому замішана. Що, крім злочину, може змусити дівчину вийти з дому в таку пізню пору?

— Так, але злочин від злочину різниться… Можливо, вона непричетна до викрадення, а була надворі заради іншого непотребства? — припустив його товариш.

Хрінник похитав головою.

— Я б залюбки зайнявся з нею непотребствами, та вона не з таких. Ти чув, щоб вона з кимось воловодилася?

Тут завжди дуже точно відстежували, які дівчата готові на непотребства, а від яких такого не діждешся, тож їхній інформації можна було довіряти. Ні. Не така вона була.

— А що з нею сталося потім? — спитав Донт.

Вони обмінялися поглядами.

— Так і не змогла знайти нову роботу. Ніхто не хотів брати її за няньку. Вона поїхала до Кріклейда, там її бабуся живе.

— Кріклейд? Драконяча місцина?

Кріклейд був милим провінційним містечком за декілька миль звідти і славився тим, що на нього не раз нападали дракони. Він подумав собі, що непогано було б сфотографувати його для задуманого альбому.

Донт повернувся до їжі, прислухаючись до того, як завсідники препарували події дворічної давнини, намагаючись ув'язати їх із сьогоднішньою сенсацією. Але всі зусилля були марними. Нитки цих двох історій ніяк не зв'язувались у єдиний вузол.

Якась із Маленьких Марго принесла Донтові тарілку з яблучним пирогом, увінчаним шапкою збитих вершків. Джонатан запалив для нього нову свічку і завмер в очікуванні.

— Можна я розповім вам історію?

— Розказуй. Я уважно слухаю.

Джонатан глянув у темний кут кімнати, звідки зазвичай приходили історії, і його очі видавали величезне мисленнєве напруження. Зібравшись із духом, він відкрив рота, і слова полилися бурхливим потоком.

— Колись давно один чоловік направив коней і воза прямісінько в річку — і більше його ніколи не бачили! О, ні! — він скривив обличчя і від розпачу ляснув себе по руці.

— Не так! — вигукнув, дратуючись сам на себе. — Я ж пропустив середину!

Джонатан пішов шукати іншого слухача, а Донт поїдав випічку Марго і слухав розмови навколо себе. Трагічна оповідь Робіна Армстронга, подібність його волосся до кучерів тієї дитини, річкові цигани, материнська чуйка…

Поки всі обсмоктували цю історію й вигадували різноманітні нові версії, Бешант-човняр сидів мовчки. Схожість цієї дитини на Армстронгів чи на Вонів, її смерть і воскресіння — то були загадки за межами його розуміння, і невігластво в цих питаннях анітрохи Бешанта не бентежило.

Але якщо він у чомусь вже розбирався, то ніколи не втримувався від висловлювання.

— Вона не Еліс Армстронг, — впевнено сказав човняр.

Усі зажадали пояснень.

— Її мамку востаннє бачили у Бемптоні, вона йшла до річки, і мала була з нею. Це ж так?

Люди довкола погідно закивали.

— За все життя, а мені вже сімдесят сім років, я ніколи не бачив, щоб утоплениця — чи бочка, абощо — плила проти течії. А ви? Хтось із вас бачив таке?

Усі одностайно похитали головами.

— Отож.

Він вимовив це так, ніби підсумовував цю історію, і на мить у слухачів склалося враження, що принаймні одна річ у цьому заплутаному сюжеті, що вислизав від них, мов вода крізь пальці, нарешті з'ясована. Аж тут заговорив один із хрінників:

— Але ж до минулого сонцестояння ми не підозрювали, що дівчинка може спочатку померти, а потім ожити?

— Ні, — промовив Бешант. — Я точно про таке подумати не міг.

— Що ж, — зауважив хрінник, — навіть якщо щось здається нам неможливим, це не означає, що цього не може бути.

Філософи «Лебедя» занурились у думки, але дуже швидко відновили бесіду. Чи здійснення однієї неможливої речі підвищує вірогідність здійснення іншої? Перед ними ніколи не поставало більшої загадки, і вони підійшли до її розв'язання з усією ретельністю, критично аналізуючи кожне припущення. У спробі прояснити цю проблему завсідники випорожнили чимало пляшок елю, що на ранок спричинило багато головного болю. Вони пили і розмірковували, пили й обговорювали, пили та сперечалися. Їхні думки закручувалися коловоротом. Вони знаходили приховані підводні течії всередині інших підводних течій, стикалися зі зустрічними течіями; часом їм здавалося, що вони за крок від відкриття істини. Але, попри всю напругу їхніх дебатів, у кінці дискусії їм було відомо не більше, ніж на початку.

У розпал диспуту Донт, який примудрився не захмеліти, непоміченим вийшов із шинку і попрямував до «Колодію», пришвартованого за декілька ярдів угору за течією, біля старої верби. Він мав ще багато роботи.

Найкоротша ніч

У Баскот-Лоджі слуги віднесли господиню нагору до її спальні та доручили піклуванню Рити й економки. Гелена наче не помітила, що її роздягли чужі руки та наділи нічну сорочку на шалено тремтяче тіло. Її обличчя сполотніло, погляд був порожнім, і хоч губи ворушилися, жінка не говорила і не відповідала на запитання. Гелену поклали до ліжка, та вона не могла заснути; натомість підводилась і простягала руки, ніби намагаючись дотягнутися до дівчинки — драматичний епізод на ярмарку тепер повторювався у її власному домі. Потім Гелену знову охопила істерика. Вона плакала, і по дому розносилося безсловесне виття, сповнене болю та жаху.

Нарешті Риті вдалося вмовити її прийняти снодійне, але потрібен був час, щоб воно подіяло.

— Ви можете дати їй щось міцніше? Враховуючи її стан…

— Ні, — звела брови Рита. — Не можу.

Нарешті відвар узяв гору над надто збудженим розумом Гелени, і вона почала стишуватися. Та навіть потроху занурюючись у сон, жінка намагалася підвестися з ліжка. «Де?..» — бурмотіла вона, втупившись невідь куди здивованим поглядом, а ще: «Амелія…» Зрештою її голова опинилася на подушці, очі заплющились і з обличчя стерлися сліди негараздів цього дня.

— Піду скажу містерові Вону, що вона заснула, — промовила економка місіс Клер, але Рита затримала її на декілька хвилин питаннями про стан здоров'я місіс Вон останнім часом.

Коли Гелена прокинулася, її одразу охопили болісні спогади про те, що сталося напередодні, і мука та тривога анітрохи не зменшилися.

— Де вона? — стражденно ридала Гелена. — Де вона? Ентоні вже поїхав по неї? Я сама поїду. В кого вона? Де?

Її тіло було надто виснажене і не могло підтримати відчайдушні бажання її духу. Сил не вистачало навіть на те, щоб відкинути ковдри та підвестися без підтримки; а вже про те, щоб узяти човен і провеслувати до Келмскота або ж сісти на поїзд до Оксфорда й мови бути не могло.

Горе так вимордувало жінку, що вона подовгу мовчки лежала в ліжку, не рухаючись і дивлячись у стіну.

Під час одного такого затишшя Рита взяла її руку й спитала:

— Гелено, ви знаєте, що ви зараз при надії?

Погляд Гелени повільно сфокусувався на ній, у ньому читалося нерозуміння.

— Коли ми принесли вас додому й перевдягни у сорочку, я не могла не помітити, що ви знову набираєте вагу. А місіс Клер розповіла мені, що ви так об'їлися редискою, що вас аж знудило, і вона приготувала вам імбирний чай. Та знудило вас не через редиску, а через вагітність.

— Не може бути, — сказала Гелена, похитавши головою. — Коли Амелія зникла, у мене саме закінчилися місячні. Більше їх не було. Тож те, про що ви говорите, неможливо.

— Здатність зачати дитину формується не під час місячних, а за декілька тижнів до них. Якщо в цей період відбудеться запліднення, місячні так і не поновляться. Саме це й сталося з вами. Приблизно за пів року ви знову станете матір'ю.

Гелена зморгнула. Потрібен був певний час, щоб цю інформацію сприйняв її розбурханий стражданням мозок, але нарешті це сталося — вона стиха охнула і поклала руку собі на живіт. На її губах з'явилася слабка усмішка. Сльоза, що скотилася по щоці, була геть іншого ґатунку, ніж потоки сліз, якими вона нещодавно поливала подушку.

Раптом невеличка хмаринка набігла їй на чоло. Вона охнула вдруге, ніби нове знання щось прояснило у темних і потаємних закапелках її свідомості.

Після того Гелена заплющила очі й заснула глибоким природним сном.

Унизу, в півтемряві кабінету, стояв Вон і дивився у вікно. Він не запалив лампу. Не зняв верхній одяг. Здавалося, він навіть не рухався багато годин.

Коли Рита постукала й зайшла, Вон подивився на неї тьмяним поглядом людини, яка надто поглинена думками про минуле, щоб зважати на теперішні справи. «Так», — зронив він у відповідь на її звістку про те, що Гелена спить. «Ні», — така була реакція на запропонований снодійний відвар. «Так», — погодився він, коли Рита намагалася донести до нього, що Гелену варто вберігати від найменших потрясінь.

— Це надзвичайно важливо, — наполягала вона. — Особливо тепер, коли Гелена чекає дитину.

— Звісно, — мляво пробурмотів він, і Рита засумнівалася, чи чоловік узагалі почув новину. Вочевидь, Вон вважав розмову закінченою, бо знову повернувся до вікна і до обдумування того, що цілковито захопило його розум.

Рита вийшла з будинку в сад, пройшовши крізь двері з новими, вже нікому не потрібними замками, і попрямувала до ріки. Літній дощ бив її по плечах великими теплими краплинами, що, здавалося, важили вдвічі більше, ніж насправді. Настав вечір, але ще не стемніло; світло відбивалось у мокрому листі та в калюжах, створюючи ілюзію, ніби все навколо вкрите сріблом. По срібній поверхні ріки невтомно стукотіли молоточки крапель.

Рита відчула, що в горлі зібрався клубок. Вона так довго була поглинута медичними справами, геть забулася у вирі своїх обов'язків. Тепер, коли залишилася на самоті, до горла підступив смуток, і Рита дозволила сльозам намочити її обличчя разом із дощем.

Жодного разу не було так, щоб вона не приїхала до Баскот-Лоджа і не побачила дівчинку. Щоразу або гойдала її на колінах, або пускала разом із нею жабки по воді, або спостерігала за качками та лебедями і їхнім відображенням у воді. Коли її маленька ручка тягнулася до Рити, жінка намагалася переконати себе, що задоволення, яке вона отримує від дитячої довіри, — це дрібниця. Але коли побачила, як ота довготелеса баба з шилом замість носа забирає у Вонів дитя й передає його Робінові Армстронгу, той інстинкт, який примушував Гелену щоразу простягати руки до дівчинки, знайшов відгук і в її серці.

Шморгаючи носом як ніколи раніше, Рита намагалася опанувати себе.

— От ти дурна, — зверталася вона сама до себе. — Це ж зовсім на тебе не схоже.

Утім, ці дошкульні слова не спричинили жодного ефекту.

— Це ж не твоя дитина, — продовжила вона, але від цих слів розридалася ще дужче.

Спершись на стовбур дерева, Рита дала волю почуттям. Але навіть після десяти хвилин невпинного гіркого плачу її туга й не думала минати. Рита пригадала про втіху, яку дарував їй Господь у ті часи, коли вона ще вірила.

— Розумієш тепер, чому я більше не вірю в Тебе? — звернулася до небес. — Тому що в такі миті я завжди опиняюсь сама. Знаю, що це так.

Утім, жаліла вона себе недовго.

— Нічого доброго в цьому немає, — приструнчила себе. — Та що ж це зі мною?

Вона енергійно потерла очі, проклинаючи дощ такими барвистими фразами, які монахині навряд чи схвалили б, і продовжила свій шлях. Рита йшла так швидко, що незабаром у неї почалася задишка, та вже не від емоцій, а від браку повітря.

Що ближче вона була до «Лебедя», тим гучнішим ставав тамтешній галас. Фермерські наймити, гравійники та вирощувачі хріну перебували в радісному збудженні від святкувань посеред довгого трудового періоду, тож і понапивалися вщент. Довгий світловий день уможливив різноманітні надмірності, яким із задоволенням віддавались і завсідники, і випадкові гості. Попри дощ, деякі з них вийшли надвір. Мокрі як хлющ, вони жлуктили випивку, не помічаючи навіть, як у склянки падають краплини, що розбавляють алкоголь. Усі були надто зайняті, переказуючи один одному сенсацію сьогоднішнього ярмарку.

Рита не мала жодного бажання опинитися серед юрми. Люди бачили, що вона пішла разом із Вонами, тож якби її зараз помітили, то неодмінно зупинили б, вимагаючи нових подробиць цієї історії. Рита ж не збиралася нікому розбовтувати про приватні справи Вонів, тому пробитися крізь натовп зацікавлених пияків виявилося завданням не з легких. Вона підняла комір свого пальта, намагаючись не звертати уваги на струмочки води, що одразу полилися їй на шию, втиснула голову в плечі й опустила очі. Тепер покладалася на свою швидкість і неуважність п'яної компанії, щоб пройти непоміченою.

Оскільки вона дивилась униз, то не помітила одного з фермерських робітників, що полегшувався просто в річку. Він повернувся, абияк застібнувшись, і Рита одразу наштовхнулася на нього. Він, звісно, був п'яний, та не настільки, щоб утратити рештки галантності. «Перепрошую, міс Сандей», — пробуркотів чоловік, перш ніж повернутися до інших гультяїв. Він був налаштований поговорити, і шанси прослизнути непоміченою танули на очах.

«Рито!» — почула вона і схилила голову перед невідворотним. «Рито!» — знову почула голос, низький і тривожний, проте збагнула, що він лунає не від столів, за якими гуляли пияки. Він лунав із боку ріки. Там стояв «Колодій», наполовину прихований за розлогими вербами. На палубі Донт махав їй рукою. Вона підійшла до драбини і подолала перші поперечини. Він простягнув їй руку, Рита вхопилася за неї і відчула, як її тягнуть і піднімають на борт.

У каюті був майже повний порядок — усі коробки, пляшечки і фотопластини прибрані. Єдине нагадування про бурхливу діяльність цього дня — папери на столі: Донт ретельно занотовував інформацію про всі проявлені пластини та надруковані знімки. Поряд із паперами стояла склянка з білим вином; Донт дістав другу, наповнив її й поставив перед Ритою.

Востаннє вони бачилися у натовпі, який зібрався, щоб подивитися на сцену між Вонами та Робіном Армстронгом. Там і розійшлися. Донт, побачивши, як висока жінка примусила натовп глядачів розійтися, вирушив за нею услід.

— Вам вдалося її наздогнати?

— Вона рухалася так стрімко, що я ледве за нею встигав. Я ж був обвішаний із усіх боків фотоприладдям.

Він жестом вказав на важку коробку, в якій зберігав запас пластин.

— Вона ні з ким не розмовляла. Ні на що не відволікалася. Одразу попрямувала до далекого поля, а коли підійшла до огорожі, там на неї вже хтось чекав у двоколці, запряженій поні. Вона залізла туди, і вони одразу рушили.

— Поїхали у її бордель у Бемптоні?

— Вочевидь, так. Чемніші люди назвали б його мебльованими кімнатами. Як на незаміжню жінку, яку виховували при монастирі, ви надто багато знаєте про такі місця.

— Донте, значну частину свого життя я мала справу з наслідками тих дій, що відбуваються між чоловіком і жінкою, і про які чемні люди зазвичай не говорять. Якби ви могли уявити бодай половину того, чим мені доводилося займатися, то зрозуміли б, що якесь там слово не здатне мене шокувати. Допомога дитині прийти у цей світ — надто кривава справа, щоб її фотографувати. Тож вам ніколи не доведеться це побачити. Але я постійно бачу таке.

Досі Рита і не торкнулася своєї склянки, але тепер узяла її й спорожнила одним ковтком. Примружила очі, й Донт помітив, що в неї набряклі та почервонілі повіки.

— Із вас вийшов би гарний батько, Генрі Донте. Точніше, з вас колись вийде гарний батько. Ви нічого не дізнаєтеся про кров. Вас відішлють подалі. Ви нічого не побачите і не почуєте. А коли дозволять повернутися, все вже приберуть. Ваша дружина буде блідою, а ви подумаєте, що це через утому. Ви й не дізнаєтеся, що її кров змили та злили у водостік. Економка відпере всі плями так ретельно, що простирадла врешті видаватимуться такими безневинними, наче хтось просто перевернув у ліжку чашку чаю якихось п'ять років тому. В кімнаті розкладуть гвоздику та помаранчеву цедру, тож ви не почуєте запаху заліза. Якщо поряд буде лікар, він порадить вам, як чоловік чоловікові, на деякий час утриматися від виконання шлюбних обов'язків, але подробиці опустить. Тож про розриви та шви вам теж буде невідомо. Ви нічого не знатимете про кров. Та ваша дружина знатиме. Якщо виживе. Але вам не розкаже.

Він знову наповнив її склянку. Вона випила.

Донт помовчав.

Тоді теж випив.

— Тепер знаю, — лагідно мовив відтак. — Ви мені розповіли.

— Налийте мені ще, будь ласка, — попросила Рита.

Замість того, щоб наповнити склянку, яку вона йому простягнула, він поставив її на стіл і взяв жінку за руку.

— То ось чому ви не маєте дітей? Чому ви не хочете мати дітей? Люба…

— Не треба!

Вона витягла з кишені носовичок і прочистила носа.

— Коли прийде час вашій дружині народжувати, покличте мене. Не забувайте — мене назвали на честь святої Маргарита, покровительки дітонародження. Я зроблю все якнайкраще для неї. І для дитини. І для вас.

Рита сама налила собі ще вина, але цього разу не вихилила його єдиним ковтком, а відпила трохи. Коли вона знову поглянула на нього, в її погляді вже не було люті. Рита опанувала себе.

— Гелена Вон вагітна, — повідомила вона.

— Ах! — знервовано вигукнув він. — Ах!

— Вона сказала приблизно те саме, теж охала.

— А вони… раді цьому?

— Чи раді? Навіть не знаю.

Вона насупила брови.

— Донте, що коїться? Що насправді сталося сьогодні по обіді?

У пошуках відповіді вона глянула на нього.

— Усе здається якимсь нереальним, — одказав він.

Вона кивнула.

— Місіс Івіс так дивно говорила. Ніби завченими словами.

— І вона навмисне говорила голосно, щоб усі чули.

— Робін Армстронг з'явився точнісінько в потрібний момент. Не раніше і не пізніше. Саме вчасно, щоб вона змогла схопити дівчинку й передати йому.

— Ви помітили, як місіс Івіс глянула на нього, коли він прийшов?

— Так. Наче саме на нього й чекала…

—.. 1 тепер, коли він нарешті тут, відчула полегшення…

— …І поглядом ніби сказала йому: «Саме вчасно»…

—.. Але зникла раніше, ніж комусь спало на думку звернути на це увагу.

— Це нагадувало виставу.

— Добре відрепетирувану.

— Сплановану заздалегідь. До найменшої деталі, включаючи транспорт для втечі.

— Після того, як ви побігли вслід за місіс Івіс, Робін Армстронг улаштував дуже емоційну виставу. Наче охоплений раптовою ніжністю, все повторював: «Еліс! О, Еліс!», але так тихо, щоб було чутно лише тим, хто стояв поблизу.

Донт замислився.

— Ви гадаєте, це теж було вдавано? Та якщо він говорив неголосно, а не волав, як місіс Івіс…

— Робін Армстронг грав правдоподібно й розраховував на те, що його все одно підслухають і перекажуть ті слова далі. Він має більше лицедійського таланту, ніж місіс Івіс.

— Я чув, що про нього говорили в натовпі. Він грав цілком переконливо.

— Їх не було поряд, коли Робін прикинувся, ніби зомлів, уперше побачивши дівчинку.

— Ви ж вимірювали його пульс…

— І він був рівним, як у будь-якої людини в нормальному стані.

— Тоді навіщо ж йому прикидатися?

— Щоб виграти час на роздуми?

Донт замислився над її словами, але так нічого й не придумав.

— А як щодо Вона? Чому він нічого не зробив?

Рита спохмурніла і похитала головою.

— Він зараз у дуже специфічному стані. Ніби відсутній сам у собі. Я сповістила йому, що Гелена вагітна, а він заледве відповів. Мені здалося, що Вон не здатен сприймати інформацію. Може, ми помиляємося, Донте? Може, він урешті повірив, що ця дівчинка насправді Амелія? Принаймні Вон має вигляд людини, що зазнала поразки.

Вони трохи посиділи мовчки; під ними колихалася ріка, а з боку «Лебедя» доносилися п'яні викрики.

— То, може, на сьогодні закінчимо? — спитав Донт.

Рита погідно кивнула, позіхаючи. Уже стемніло. Цей день гранично виснажив її, і вона почувалася так, ніби її зовнішня оболонка, її шкіра поволі розчиняється в атмосфері. Якщо випити ще склянку, то її геть розвезе. Як же вона тужила за тією дівчинкою. Почувалася так, ніби її пограбували. Поблизу було Донтове ліжко; вона несподівано уявила себе на ньому. А де в цій фантазії буде сам Донт? Перш ніж її уява змогла відповісти на це питання, бо чоловік уже відкорковував пляшку, щоб налити на коня, «Колодій» на мить заглибився у воду й захитався.

Рита і Донт здивовано глянули один на одного. Хтось ступив на борт човна.

У двері каюти постукали. Пролунав жіночий голос: «Агов?»

То була одна з Малих Марго.

Донт прочинив двері.

— Мені треба поговорити з міс Сандей, — мовила вона. — Я помітила, як ви сюди заходили, і коли татові стало зле, подумала… Вибачте, містере Донт.

Чоловік обернувся до каюти, а за його спиною Мала Марго на позір дивилася в інший бік. Рита підвелася.

Виходячи з каюти, вона втомлено йому усміхнулася.

— Даруйте, що розповіла вам це. Про всі ці жіночі справи.

Він узяв її руку, але не підніс до губ, а по-товариськи потиснув, і з цим вона пішла.

Усі знали, що Джо занедужав, тож ніхто навіть не намагався затримати Риту, поки вона йшла слідом за Малою Марго берегом і шинком до приватних покоїв Джо та Марго. Шинкар лежав на нашвидкуруч складеному ліжку в найдальшій від ріки кімнаті. Його груди з хрипом здіймалися й опадали, але вираз обличчя був спокійним — таким спокійним, що, здавалося, так хрипіти має хтось інший, але не Джо. Він не ворушив кінцівками. Порухом брови відправив дочку назад допомагати матері, й коли вони з Ритою залишилися наодинці, нарешті лагідно усміхнувся до неї.

— Скільки… ще мені… залишилося? — спитав він між жадібними вдихами.

Вона не стала відповідати. Та це й не було питанням. Вона притулила вухо до його грудей і прислухалася. Виміряла пульс й оцінила колір шкіри.

Тоді сіла. Не стала казати: «Тут нічого не вдієш», — бо це ж Джо. Він уже п'ятдесят років був за крок від смерті. Немає нічого такого, чого Джо про неї не знав би.

— Гадаю… ще… декілька… місяців, — прохрипів він. Зробив паузу та зосередився на видобуванні кисню з цього болотистого повітря. — Можливо… пів року.

— Схоже на те.

Рита не стала відводити очі. Її робота передбачала, що вона допомагатиме людям прийняти те, що має статися. Померти можна й наодинці. А з лікаркою іноді говорити було легше, ніж із членами родини. Вона дивилася прямо йому у вічі.

— Мені хотілося б, — що один хрипкий вдих, — кращого літа.

— Знаю.

— Я сумуватиму за… Марго. За сім'єю. У цьому світі… багато чудових речей… І я сумуватиму за ними…

— І за рікою?

— Ріка буде завжди.

Він заплющив очі, а вона спостерігала за напруженим коливанням його тендітних грудей, обмірковуючи, які саме ліки завтра приготує та принесе Марго, щоб полегшити страждання чоловіка, не надто його виснажуючи. Джо занурився у дрімоту і, вочевидь, бачив якихось створінь. Раз чи двічі промимрив якісь слова, загалом вони були незрозумілі, та їй наче почулося: «ріка… Мовчан… історія».

По якімсь часі він розплющив очі, вертаючись до реальності.

— Ви говорили з Марго? — спитала вона його.

Бровами він показав, що ні.

— Можливо, краще, щоб вона знала? Краще попередити її? Брови просигналили, що так, краще.

Він заплющив очі й знову провалився в сон. Їй здалося, що тепер Джо спатиме довше, але коли вона вже підвелася і зібралася йти, чоловік знову розплющив очі. Судячи з його вигляду, незабаром мав початися напад.

— На іншому боці ріки є такі історії, про які тут і не чули… Коли я на цьому боці, то можу пригадати лише уривки… Такі там історії…

— Він у тяжкому стані, — повідомила вона Марго. — Завтра я принесу тобі ліки, що мають полегшити його страждання.

— Це все через дощ. Йому не стане краще, поки погода не поліпшиться.

Якийсь клієнт попросив ще сидру, тож завдяки цьому Рита могла не відповідати на слова Марго. Коли та повернулася, то зауважила:

— Ти й сама маєш втомлений вигляд. Ніч майже добігла кінця, а я можу заприсягнутися, що з обіду в тебе й крихти в роті не було. Сідай тут, де ніхто тебе не побачить. Я подивлюсь, чим можу тебе нагодувати. Тут тобі не набридатимуть, а потім зможеш спокійно вийти через задні двері.

Рита із вдячністю наминала хліб із сиром. Двері до загальної кімнати були прочинені. Там тривала галаслива бесіда, в якій не раз поминали імена Вонів й Армстронга. Її вже нудило від цієї теми. Дякувати Богові, у розмову втрутився якийсь гравійник.

— Є такий панич, і він вважає, — почула вона, — він вважає, кажу вам, що ми всі — люди, такі як ми з вами — то такі мавпи!

І гравійник, як зумів, переказав власну версію теорії Дарвіна, звеселивши інших пияків.

— О, колись я про таке чув! — підхопив інший. — Що ніби людина колись мала хвоста й плавники, жила під водою!

— Що? Просто в річці? Ніколи не чув таких дурниць!

Вони обговорювали цю штуку на різні лади, і той, хто першим розповів про неї, божився, що чув цю історію в трактирі за десять миль угору за течією, а інший намагався довести, що той вигадав усе сам.

— Та бути такого не може, — сперечався він. — Уяви, що ти просиш Марго наповнити твій кухоль, а з твого рота виходить таке, — і він завершив фразу імітацією підводного мовлення. Це справило на інших таке враження, що вони одразу ж почали й собі пробувати говорити по-підводному. Виходило дуже правдоподібно, бо завсідники пускали бульки, зануривши писки у кухлі. Навколо стояв регіт, дехто захлинався, і все завершилося тим, що один із веселунів гепнувся зі стільця на підлогу й почав борсатися, наче викинута на берег риба.

Рита віддала свою тарілку Малій Марго, яка поралася на кухні, вийшла крізь задні двері й пошкандибала додому. Вже майже світало. А їй треба було поспати бодай годинку.

Великі підземні озера

Лілі спостерігала за головною подією ярмарку із задніх рядів, тож широкі плечі робітників і капелюхи їхніх супутниць закривали їй огляд, і вона дізнавалася про те, що коїться, тільки завдяки сусідам. Ті, хто міг похвалитися високим зростом, переказували іншим, що вони бачили, а гостровухі переповідали те, що їм вдалося почути. Та коли бідолашна Лілі все-таки прорвалася крізь натовп до місця подій, там залишився тільки дощ, що поливав землю.

Вона повернулася до священникового обійстя й увірвалася до кабінету панотця, захлинаючись сльозами та словами.

— Почекайте, місіс Вайт, — просив він її, та Лілі й вухом не вела. Але врешті-решт йому якось вдалося зрозуміти сіль цієї історії, а вона втомилася і замовкла.

— Отже, дитину впізнала служниця покійної місіс Армстронг, я правильно зрозумів? І вона тепер із молодим містером Армстронгом?

Він похитав головою і спохмурнів.

— Якщо те, що ви кажете — правда… Я не знаю, як бідолашна місіс Вон це перенесе. Ви цілком упевнені у цій інформації, місіс Вайт?

— Як у білому дні! Я бачила це на власні очі. Чула це на власні вуха. Але скажіть мені, отче, чи може такий молодик належно подбати про мале дитя? Він же нічого не вміє. Чи може містер Армстронг, скажімо, заспівати їй колискову, якщо вона прокинеться вночі? Чи є на його коминах захисні решітки? Ви ж знаєте, що молодь таким зазвичай не переймається. А як бути з її лялькою? Вона взяла її з собою?

Священник зробив усе, що міг, але таку тривогу не зміг би вгамувати жоден смертний, тож Лілі покидала його будинок засмученою. Йдучи додому берегом ріки, вона віддала свій розум на поталу найгіршим думкам і спогадам. Коли Енн жила у Вонів, Лілі могла уявляти її розкішне життя в ті миті, коли їй страшно, адже про дитину дбала місіс Вон. Але тепер вона була позбавлена цієї втіхи. Дівчинку віддали в руки молодика, до того ж нежонатого вдівця, то хто ж тепер дбатиме про неї? Матерям принаймні можна довіряти, але… Минуле тепер повернулося до неї з іще більш руйнівною силою, оскільки його шість місяців тримали у вузді. Вона пригадала сам початок цієї історії.

— Чи не сумно тобі жити без батька? — якось спитала її мати. — Чи не хотілося б знову мати татка?

Інколи дорослі ставлять запитання і вже знають, що саме ти на них відповіси, а Лілі подобалося давати відповіді, які викликали усмішку в її матері. Запитуючи дочку, мати усміхалася, та дівчинка бачила, що всередині вона ховає тривогу. Лілі відчула її пильний погляд, поки обмірковувала відповідь.

— Я не знаю, — зізналася вона. — Нам і вдвох наче непогано.

Мати немов відчула полегшення. Та за деякий час це питання постало знову, тож Лілі подумала, що вперше, мабуть, дала неправильну відповідь. Вона спостерігала за обличчям матері й бажала лише порадувати її, тож зробила другу спробу:

— Так, мені хотілося б мати батька.

Проте усмішка на маминому обличчі так і не з'явилася, тож Лілі так і не зрозуміла, яка з двох відповідей була правильною.

Невдовзі по тому до їхнього помешкання прийшов чоловік.

— Отже, ти — крихітка Лілі, — промовив він, нависаючи над нею. Його зуби росли криво, а раз зазирнувши йому в очі, дівчинка зрозуміла, що більше не хоче туди дивитися.

— Це містер Неш, — знервовано відрекомендувала чоловіка мати. Під його поглядом вона продовжила:

— Він і буде твоїм новим татком.

Лілі глянула на нього, сподіваючись на схвалення, і чоловік кивнув, щоправда, без усмішки.

Тут новий батько відійшов убік.

— А це Віктор, — промовив він.

Позад нього стояв хлопчик, нижчий за Лілі, але старший. Він мав маленький носик і такі тонкі губи, що складалося враження їхньої відсутності. Брови кольором допасовувалися до блідої шкіри, а замість очей були вузенькі шпаринки.

Раптом на обличчі у хлопця з'явилось якесь провалля. «Він мене з'їсть», — спершу подумала Лілі.

— Усміхнися братикові, — підказала їй ненька.

Почувши в її голосі страх, вона підвела очі й помітила якийсь складний обмін поглядами між матір'ю та новим батьком. Їй здалося, що мати потрапила у якусь пастку, з якої не вибратися. «У чому моя провина? — подумала Лілі. — Що я зробила не так?» Вона не хотіла нікому псувати життя. Лише бажала, щоб мати була щасливою.

Вона повернула обличчя до Віктора й усміхнулася.

* * *

Коли Лілі повернулася до Притулку кошикаря, їй усе було відомо заздалегідь, навіть могла дверей не відчиняти. Річковий запах ніколи не здатен перебити фруктово-дріжджового смороду, та й дощ його теж не змиє.

— Мені треба було повернутися до священника, — почала вона вибачатися, але навіть не договорила, коли перший удар поцілив у праве плече, а наступний прилетів у живіт. Лілі намагалася ухилитися від кулаків. Більшість ударів прийняли на себе плечі та спина. Містер Вайт теж її лупцював, але він п'яниця і не міг похвалитися ані досвідом, як у Віктора, ані силою. Удари Вайта були важкенькими, але порівняно з цими — млявими та слабкими. Зазвичай вона успішно ухилялася від його кулаків, а навіть якщо якийсь із ударів і влучав у ціль, синці від нього сходили буквально за тиждень. А от Віктор колошматив її майже тридцять років. Він напрочуд добре знав весь небагатий захисний репертуар Лілі і дражнив її, роблячи рух в одному напрямку, щоб вона почала ухилятися, а сам бив із іншого боку. Віктор лупцював її з холодною зосередженістю, і ніщо на нього не діяло — ні благання, ні сльози. Їй залишалося тільки терпіти.

Єдине місце, куди він її жодного разу не вдарив — це обличчя.

Коли скінчив, вона сповзла на підлогу й лежала там, доки не почула, як Віктор підсуває стілець і сідає.

Лілі підвелася на ноги, розправила сукню.

— Ти голодний? — вона намагалася говорити звичайним голосом. Він не любив, коли Лілі скиглить після биття.

— Я поїв.

Це означало, що для неї нічого не залишилося.

Стоячи біля кухонного стола, він раптом задоволено зітхнув, і вона впізнала цей настрій.

— У тебе був гарний день, Вікторе? — покірно спитала Лілі.

— Гарний день? Гарний день? Мабуть, що так, — він якось загадково кивнув. — Справи йдуть непогано.

Вона переминалася з ноги на ногу. Без його дозволу не сісти, а приготуванням їжі теж не могла себе зайняти, бо харчів у домі не залишилося.

Він поглянув у вікно.

«Невже зараз піде?» — промайнуло у неї сподівання.

Та це ж була ніч літнього сонцестояння. Навіть попри дощ, люди вештатимуться надворі до ранку. Невже він залишиться тут на цілу ніч?

— Ріка піднімається. А ти, дурна, мабуть, боїшся. Бо тобі кошмари сняться, еге ж?

Насправді відтоді, як Енн з'явилась у «Лебеді», кошмари припинилися. Вона гадала, що це тому, що сестра не могла бути у двох місцях одночасно. Та Вікторові про це говорити не хотіла. Думка про те, що Лілі й досі страждає від видінь, які так довго її мучили, йому сподобається. Тож вона кивнула.

— Цікаво, чому ти боїшся води? Вона ж усюди. У таких місцях, де її можна побачити. Там, де її не видно. Там, де ти знаєш, що вона є, і там, де ти й не уявляєш. Цікава штука — ця вода.

Віктор любив хизуватися знанням. Одним із найкращих засобів уникнути його катувань було вдати, що ти чогось не знаєш, і дозволити йому себе просвітити. Тепер він знову насолоджувався обізнаністю й налаштувався на довге пояснення.

— Під землею стільки ж води, скільки й на поверхні, — почав Віктор. — На глибинах є заповнені водою порожнини, і вони величезні, наче собор. Подумай про ту церкву, яку ти так любиш, ущент заповнену темною, глибокою, незрушною водою. Уяви собі цей обсяг води, але під землею, у вигляді озера. Під нами є будь-які водойми.

Вона глянула на нього. Не може бути! Вода під землею? Що за маячня?

— Там є фонтани, джерела та водоспади, — вів своє він, спостерігаючи за нею вузенькими оченятами. Вона відчула, як калатає серце. І в горлі пересохло.

— І озера там є. І також струмки, ріки та болота.

Вона відчула, як слабшають її коліна.

— І лагуни також. Можу закластися, ти й слова такого не знаєш — лагуна. Так, Лілі?

Вона захитала головою. В її уяві виникли страшенні водяні чудовиська, схожі на драконів, але замість вогню вони плювалися водою.

— Це дивне явище природи, Лілі. Ми займаємося своїми справами на земній поверхні, але просто під нашими ногами, внизу, — він тупнув ногою, — є великі підземні озера.

— Де саме? — її душа була сповнена жаху, а голос тремтів.

— Та де завгодно. Може, навіть отут. Прямісінько під твоїм котеджем.

Її з переляку взяли сироти.

Його очі нишпорили вгору-вниз по її тілу.

«Мабуть, це ще не кінець, — подумалося їй. — Може, він забажає ще чогось».

Так і сталося;

Дві дивини

Як же провели ніч у Келмскоті, на фермі Армстронгів? Вони довго не лягали спати, довше, ніж колись було дозволено дітям. На столі горіли свічки, і всі, крім Армстронга, вдягнися у нічні сорочки, але нікому й на думку не спадало вкладатися у ліжка. Дівчинка сиділа на колінах у найстаршої дочки, а інші діти під поглядами Бесс й Армстронга юрмилися навколо них, щоб погладити малу по голові чи запропонувати їй улюблену іграшку. Хлопчики та дівчатка біли причаровані новою дитиною. Кожен її рух, кожне блимання сонних оченят викликали у них захоплений вигук. Найменший хлопчик, що був старшим за дівчинку лише на кілька років, простягнув їй нову дерев'яну іграшку, яку вранці йому купили на ярмарку. Коли вона схопила її пальчиками, малюк радісно крикнув: «їй подобається!» Старші дівчата розчесали їй волосся і заплели у коси, вмили личко та руки й одягнули її в сорочку, з якої вже виросли.

— Вона залишиться у нас? — питали вони десятки разів. — Вона тепер житиме з нами?

— Робін тепер повернеться додому і буде їй батьком? — спитав ще один дзвінкий голос, але в ньому бриніла стривоженість такою перспективою.

— Побачимо, — відповів Армстронг, а його дружина скоса глянула на нього.

Коли вони йшли з ярмарку і достатньо далеко відійшли від натовпу, Робін віддав дитину матері, а сам пішов до Оксфорда, ніяк не прояснивши свої наміри щодо повернення на ферму. Дотепер в Армстронга та Бесс не було змоги обговорити події сьогоднішнього дня подалі від дитячих вух.

Дівчинка почала куняти, й інші діти стишилися. Перебуваючи на межі сну, вона розтиснула пальці, й дерев'яна іграшка впала та вдарилася об підлогу. Від цього звуку дитина знову прокинулася. Дівчинка здивовано озиралася, аж тут набурмосилася. Але перш ніж вона відкрила рота, щоб заревіти, Бесс підхопила її й скомандувала:

— А тепер у ліжка! Усім спати!

Вони трохи посперечалися щодо дитини, бо всім хотілося, щоб крихітка спала саме в їхній кімнаті, та Бесс була непохитною:

— Цієї ночі вона спатиме зі мною. Якщо буде з вами, ви й очей не стулите.

Вона нарядила старших дівчат перевірити, чи вклалися молодші, й віднесла дівчинку у свою спальню. Вклавши її в ліжко і загорнувши у ковдру, співала колискову, доки оченята малої не почали злипатися.

Бесс затрималася біля ліжка: вона розглядала дівчинку, сподіваючись віднайти у ній якісь власні риси. У сонному обличчі малої намагалася побачити Робіна в її віці. Шукала в ній і риси інших дітей. Намагалася не думати про того, котрий зачав Робіна, перш ніж Армстронг узяв із нею шлюб. Вона давно поховала в пам'яті те обличчя і не збиралася діставати його з глибин.

Бесс пригадала той лист, із якого все почалося — розірвані шматки з Робінової кишені, які вони з Армстронгом без успіху намагалися скласти. «Еліс, Еліс, Еліс», — повторювала вона тоді.

Це ім'я й сьогодні крутилося у неї на язиці, та Бесс ніяк не могла наважитися вимовити його.

Коли легке дихання дівчинки підказало їй, що мала міцно спить, вона вислизнула з кімнати.

Армстронг сидів у кріслі біля незапаленого комина. Уся ця сцена видавалася дещо нереальною: вона у нічній сорочці, він у верхньому одязі, свічки горять, але вогонь не палає, і на всьому лежить м'який відблиск ще денного світла. Її чоловік машинально крутив у руках дерев'яну іграшку, обличчя у нього було дуже серйозне.

Бесс почекала, та він, охоплений власними думками, так і не заговорив до неї.

— Це вона? — спитала трохи згодом. — Це вона — Еліс?

— Я думав, що це ти маєш знати. Що тобі підкаже жіночий інстинкт чи твоє зряче око?

Вона стенула плечима і торкнулася пов'язки на оці.

— Мені б хотілося, щоб це була вона. Мала гарнюнька. Та й інші діти до неї прикипіли.

— Це точно. Та як щодо Робіна? Він щось задумав?

— Наскільки я знаю Робіна — найімовірніше, так. Та ти ж зазвичай його захищаєш. Що змінилося цього разу?

— Це через ту жінку, місіс Івіс. Вона привела мене на ту галявину, Бесс. Я у цьому цілковито впевнений. Навмисне вилізла мені на очі. Потім примусила наздоганяти себе по всьому ярмарку. А тоді підійшла до того місяця, де стояли Вони, й підлаштувала все так, що я прибув туди саме вчасно, щоб побачити розіграну для мене виставу.

Армстронг знову замислився, а Бесс чекала, знаючи, що він обов'язково поділиться з нею думками, щойно впорядкує їх.

— Чого вона хотіла добитися цим лицедійством? Їй ніякого діла немає до того, чия то дитина. Цю жінку цікавлять лише гроші, тож хтось десь їй платить. Хтось заплатив їй за таємниче зникнення, щоб вона не змогла спізнати дитину, коли це було потрібно, і хтось зараз знову витяг її на світ Божий.

— І ти вважаєш, що цей «хтось» — Робін? Але… Ти ж казав, що йому начхати на цю дитину?

Він збентежено похитав головою.

— Я й справді таке казав, бо тоді так думав.

— А тепер?

— А тепер я не знаю, що й думати.

Армстронг поміркував ще хвилину. Бесс уже зібралася сказати, що пізно, і їм потрібно поспати хоча б кілька годин, аж тут він знову заговорив:

— Сьогодні сталася ще одна дивина.

Він дивився на іграшку — вирізану з дерева свиню.

— На ярмарку я пішов подивитися стенд фотографа. Подумав, що гарно було б зробити наш сімейний портрет — тут, на фермі. Розглядав там фотографії для продажу. Деякі знімки були зроблені під час останніх ярмарків, — і поглянь, що я там знайшов.

Він заліз у простору фермерську кишеню, дістав невеличке фото у рамці й простягнув Бесс.

— Це ж свиня! Ого! Та ще й уміє визначати, котра година!

Бесс скосила око, щоб прочитати напис на плакаті поряд із твариною.

— Вона також скаже, скільки вам років! Уяви собі!

— Придивися краще. До свині.

— Темвортська порода. Така ж, як і наші.

— Хіба ти її не впізнаєш?

Вона подивилася ще раз. Бесс зналася на свинях, але для неї одна свиня практично не відрізнялася від іншої. Та вона добре знала свого чоловіка.

— Хіба це?.. Невже це можливо?..

— Так, — підтвердив він. — Це Мод.

Частина 4

Що сталося потім

За два дні Донт повернувся до Оксфорда і збагнув, що й там його відволікають від роботи думки про драматичний поворот у долі дівчинки. До того ж чоловіка бентежила страшенна туга за нею. То було сміховинно — за весь той час, що вона перебувала у Вонів, він бачив її лише раз, коли робив знімки. Та все-таки між ними був зв'язок: завдяки ролі, яку відіграв Донт у порятунку дівчинки, утворилися певні стосунки між ним і родиною Вонів. Ніби з'явилися двері, в які він міг будь-якої миті постукати і розраховувати на те, що йому відчинять. Донт фотографував дівчинку разом із подружжям, і між ними встановилася дружня приязнь. Він уже розмріявся, як спостерігатиме за дорослішанням урятованої ним дитини, стане свідком того, як вона перейде з дитинства у юність, а потім у доросле життя. Тепер ці перспективи зникли, і Донт відчував гірке розчарування. Смуток повернув йому спогади про те, як у «Лебеді» він дуже необачно спробував розліпити набряклі повіки, щоб лише поглянути на неї. Як палко жадав залишити її собі. Згодом раціональність узяла гору над емоцією, та все-таки біль утрати не вгамовувався.

Коли він не думав про дівчинку, то його помисли займала Рита. Але це також не давало розради. Завдяки дівчинці він зрозумів, як палко бажає мати дитину. Коли його шлюб виявився бездітним, це засмутило найперше дружину. Його ж бажання мати дітей пробудилося доволі пізно, але тепер він гостро відчував його.

Одну зі стін своєї квартири, що містилася над фотосалоном, Донт прикрасив улюбленими знімками. Вони були без рамок — просто пришпилені до стіни. Тепер він розглядав їх, але болісна розгубленість змушувала його думати геть про інше. Чи є якісь засоби запобігання вагітності? Йому наче було відомо, що так, але не можна повністю на них покладатися. Але ж він хотів мати дитину… Рита навряд чи змінить свою думку щодо дітонародження, і хоч Донт був здивований тим, із якою ніжністю вона ставилася до дівчинки, та розумів, що несправедливо намагатися тиснути на неї. Його захоплювала у ній саме вірність собі. Сподіватися, що вона піддасться бажанням чоловіка, — це як розраховувати на те, що Рита стане іншою людиною. Ні, вона нізащо не зміниться, тож змінитися має він.

Донт по одній зняв фотографії, відніс їх у фотосалон, пронумерував за своєю системою і розклав у ящики. Йому нелегко буде забути Риту. Експозиція Донтового ока на її обличчя тривала надто довго, і часу вдалося зробити знімок. Неможливо буде й уникати зустрічей із нею. Донт не міг відокремити себе від історії з дівчинкою, а Рита — частина цієї історії. Та принаймні він міг утримуватися від зустрічей із нею наодинці. Вирішив більше не фотографувати Риту. Доведеться розлюбити її.

Унаслідок цього мудрого рішення він наступного ранку залишив салон на помічника, взяв камеру, поплив угору течією на «Колодію» і постукав у Ритині двері.

Відчинивши, вона усміхнулася йому.

— Маєте якісь новини про неї?

— Ні. А ви щось чули?

— Теж ні.

Вона була блідою, з темними колами під очима. Він посадив її у позу для стандартного портрета у три чверті та пішов готувати пластину. Повернувшись, швидко оцінив рівень освітленості й збагнув, що для експозиції знадобиться дванадцять секунд. Рита прийняла правильну поставу й повернулась обличчям до камери. Як і завжди, вона трималася дуже впевнено, не намагаючись щось із себе удавати. Погляд її був сповнений смутку. Цей чудовий портрет зображатиме її справжні почуття, які водночас були і його почуттями. Втім, звичного приємного очікування він не відчував.

— Не можу бачити вас такою сумною, — сказав, вставляючи касету в камеру.

— Ви ж самі почуваєтеся не краще.

Він накрився чорною накидкою, налаштував лінзу і зняв із неї кришку. Ніколи раніше не відчував себе таким нещасним за камерою.

— Один…

Поспіхом пригнувся, не даючи світлу змоги потрапити до камери…

— Два…

... Виліз із-під чорної накидки…

— Три.

... Обійшов камеру…

— Чотири.

... Обійняв Риту…

— П'ять.

... І сказав: «Не плач, люба»…

— Шість.

... Хоч його власні щоки також були вкриті сльозами…

— Сім.

... Вона наблизила обличчя до нього…

— Вісім.

… І їхні губи зустрілися…

— Дев'ять.

... Та він згадав про фотографію й побіг…

— Десять.

... Назад до камери…

— Одинадцять.

…Обережно заліз під чорну накидку, щоб не впустити світла…

— Дванадцять.

... Закрив об'єктив.

Вони віднесли пластинку на «Колодій» і в лабораторії виявили її. Втупилися поглядами у розмиту фігуру Рити, покриту плямами світла та тіні, із натяком на незрозумілий абстрактний рух у кадрі.

— Це найгірша ваша фотографія? — спитала вона.

— Так.

Якось у світла червоного ліхтаря вони намацали один одного. Не так цілувалися, як притискали губи до шкіри, губ і волосся; не так пестились, як удихали запах одне одного. Потім, як по команді, відскочили.

— Я цього не витримаю, — сказала вона.

— Я теж.

— Може, нам полегшає, якщо ми не будемо бачитися?

Він спробував не поступитися їй чесністю.

— Гадаю, так. Урешті-решт.

— Що ж, думаю…

—.. Саме це ми й маємо зробити.

Більше їм не було чого сказати.

Вона повернулася і відчинила двері. На виході раптом зупинилася.

— А що ж буде з візитом до Армстронгів?

— Із яким візитом?

— Фотосесія у них на фермі. У вашому щоденнику є запис. Я призначила їм день на ярмарку.

— Там же дівчинка.

Вона кивнула.

— Донте, візьміть мене з собою. Благаю. Я мушу побачити її.

— А як же ваша робота?

— Прикріплю до дверей записку. Якщо буду комусь потрібна, нехай шукають мене там.

Дівчинка. Він думав, що більше її не побачить, але ж у нього в щоденнику призначено фотосесію… Раптом світ став здаватися йому трохи менш нестерпним.

— Гаразд. Їдьмо разом.

Три пенні

«Пізніше ми обговоримо умови нашого договору, — сказала йому тоді фальшива гадалка. — Тримаймо зв'язок». Упродовж шести тижнів від нього нічого не було чути, але Вон чудово розумів, що не варто сподіватися, що його залишили у спокої. Удару неодмінно має бути завдано. Коли нарешті конверт, надписаний незнайомим почерком, з'явився біля його сніданкової тарілки, він майже відчув полегшення. У листі Вона покликали до безлюдної галявинки на річковому березі. Коли він з'явився там, то спочатку вирішив, що приїхав першим. Утім, коли вийшов на багнисту стежку, від чагарника відділилася фігура чоловіка у надто широкому для його худорлявої статури кожусі. Крислатий капелюх приховував обличчя.

— Доброго ранку, містере Вон.

Голос видав його одразу: він і був тією віщункою.

— Кажіть, чого саме ви хочете, — промовив Вон.

— Йдеться радше про те, чого хочете ви. Вам же потрібна вона? Вам і місіс Вон?

Останнім часом Гелена заспокоїлася. Новина про майбутню дитинку потішила її, вона час від часу говорила про плани і таке інше, але колишня жвавість покинула жінку. Майбутнє щастя і колишні втрати жили у ній одночасно. То були дві половини її досвіду, і вона однаково притамовувала і горе, і надію.

Та не тільки Гелені доводилося тужити. Він також сумував за дівчинкою.

— Ви пропонуєте мені її забрати? Але ж у Робіна Армстронга є свідок, — зауважив Вон. — Щоправда, не найкращий свідок, беручи до уваги рід її занять, але якщо ми подамо проти нього позов, боюся, ви знову легко приведете мене до поразки.

— Із ним можна домовитися.

— На що ви натякаєте? Що цього чоловіка можна вмовити продати власну дитину?

— Власну дитину… Ну, може, вона йому й рідна… А може — й ні. Так чи так, а йому байдуже.

Вон залишив цей коментар без відповіді. Ця розмова збивала його з пантелику все більше.

— Я вам розтовкмачу, — почав чоловік. — Коли у когось є щось, що для нього не варте й двох пенні, але для іншої людини дуже цінне, зазвичай їм вдається домовитися за три пенні.

— Он воно що. Якщо я, за вашим висловом, дам містерові Армстронгу три пенні, він відмовиться від своїх претензій. Ви саме це й хотіли мені сказати?

— Три пенні тут тільки для прикладу.

— Розумію. Насправді ви хочете значно більше, ніж три пенні. Яку ж ціну вимагає ваш хазяїн?

Тон чоловіка миттю змінився.

— Хазяїн? Ха! Він мені не хазяїн.

Під крисами капелюха майже непомітний рот скривився у посмішці, наче у цій бесіді раптом прозвучало щось смішне.

— Але ж ви робите йому послугу і переказуєте мені його послання?

Чоловік ледь помітно стенув плечима.

— Можете трактувати це як послугу собі.

— Я гадаю, вам дістанеться якась доля?

— Звісно, я отримаю вигоду від цієї угоди.

— Перекажіть йому, що я заплачу п'ятдесят фунтів, якщо він відмовиться від своїх претензій, — Вон уже був ситий донесхочу цією справою і розвернувся, щоб піти.

Та відчув, як рука стиснула ззаду його плече, мов лещатами. Схопила та розвернула. Вон похитнувся і мало не впав; підводячись, зміг на секунду побачити обличчя чоловіка: малесенький, ніби недороблений носик, тонкі губи, очі-шпаринки, що стали ще вужчими, коли він помітив, що на нього дивляться.

— Не думаю, що цього вистачить, — промовив чоловік. — Якщо хочете від мене пораду, сума в районі тисячі фунтів буде більш принадною. Подумайте над цим. Подумайте про маленьку дівчинку, за якою так сумує місіс Вон! Подумайте про нове життя, що незабаром з'явиться у цей світ. Так, містере Вон, це вже не секрет, принаймні не для мене! Інформація сама пливе мені у вуха, мов риба в нетрі. І моліться, щоб місіс Вон була у доброму стані й не мала нервових потрясінь! Подумайте про свою сім'ю! Деякі речі не мають ціни, містере Вон, і одна з них — це родина. Подумайте про це.

Чоловік різко обернувся і попрямував геть. Коли Вон спробував зазирнути за поворот стежини, то побачив, що там нікого немає. Мабуть, той звернув у якісь хащі.

Тисяча фунтів. Саме стільки він колись заплатив як викуп. Поміркував про вартість будинку, землі й іншого майна і спробував вирахувати, як йому зібрати такі гроші. Щоб купити брехню. Брехню, яка від того не переставала бути брехнею і яку можна викрити будь-якої миті. Брехню, за яку у майбутньому може бути встановлена помісячна плата.

Думки клубочилися у нього в голові. Одна миттю змінювала іншу, і неможливо було зробити бодай якісь висновки.

Вон пішов додому іншим шляхом. Підійшов до причалу біля свого маєтку і всівся на краю, обхопивши руками голову.

Були часи, коли він зміг би з цього вибратися, щось зробити і знайти правильне рішення — коли був сам собою, кращою версією себе, коли був батьком. Але тепер він контролював вир власного життя не краще, ніж трісочка направляє потік, що підхопив її та несе.

Вон втупився у воду, на гадку йому спали давні побрехеньки про Мовчана. Поромника, який перевозить тебе на інший бік ріки, якщо прийшов твій час, а якщо ні — безпечно доставляє на берег. «Цікаво, — роздумував він, — скільки часу знадобиться, щоб потонути?»

Вон подивився на свої ноги. Під ними текла темна та безкінечна вода. Текла без думок й емоцій. Він спробував побачити власне відображення у воді, але нічого не вийшло, тоді просто уявив обличчя на поверхні ріки. Але то була не його подоба, а личко втраченої дочки. Він пригадав безформне обличчя, що потроху набувало різкості під час проявлення знімка у Донтовій лабораторії, і в темному дзеркалі води йому явилась Амелія.

Вон почав хитатися над самим краєм причалу, повторюючи крізь ридання:

— Амелія.

— Амелія.

— Амелія.

Із кожним повтором її імені він розхитувався ще дужче. «Невже все так і закінчується?» — подумалося йому. Слідкуючи за рухами свого тіла, він до якогось часу міг бути впевнений, що тримає все під контролем. Що за кожним рухом уперед неодмінно буде рух назад. Утім, варто враховувати й інерцію. Якщо він нічого не робитиме, то амплітуда його коливань зросте, і рух назад стане вже неможливим. «Чому б ні? — вирішив Вон. — Мені не треба нічого робити, тільки піддатися цьому». Вперед — назад. Вперед — назад. Вперед — назад — до точки, коли закони фізики візьмуть гору, і тіло піддасться силі тяжіння. Та ще зарано. Ще трішечки. Вперед — трохи не вистачило, якогось дюйма — назад. Вперед —…

Під ним опинилася порожнеча, і коли він летів униз, у голові прозвучав голос «Так далі тривати не може».

Почувши його, Вон схопився рукою за край причалу. Тіло тягнула донизу гравітація, але рукою він намагався дотягнутися до чогось — до будь-чого! — і нарешті намацав прив'язану до стовпчика мотузку. Вже падаючи, схопився за неї, до того ж серце мало не вискочило з грудей, а плече — із суглоба. Він відчував, як мотузка вислизає з руки, обдираючи шкіру з долоні, й відчайдушно вчепився в неї другою рукою, безпомічно бовтаючи ногами в повітрі у пошуках опори. Неймовірним зусиллям, поволі піднімаючись на мотузці, йому вдалося витягти своє тіло — своє бідолашне живе тіло — назад на причал. Коли Вон врешті видряпався туди, він лежав, хапаючи ротом повітря, і відчував, як біль від плеча розповзається по всьому тілу.

«Так далі тривати не може», — сказала місіс Константін. І вона мала рацію.

Переказ історії

Вон дістався туди з відчуттям полегшення. Безлад, що так довго царював у його голові, звівся до однієї конкретної мети. Вон з'явився тут не тому, що планував чи обміркував заздалегідь. Це навряд чи можна було назвати його вольовим рішенням, адже він вирішив припинити вирішувати і звертати увагу на порухи власної волі. Вон так виснажився, що просто піддався невідворотному. Прийшов сюди за покликом чогось важливішого, ніж власні бажання. Вон не кидався направо та наліво словами на кшталт «доля» чи «фатум», але зараз не став би спростовувати той факт, що саме доля привела його до хвіртки, доріжки та бездоганно пофарбованих вхідних дверей будинку місіс Константін.

— Ви тоді сказали, що я можу повернутися. Сказали, що можете допомогти.

— Так, — підтвердила вона, розглядаючи пов'язку на його руці.

У вазі, де раніше стояв жасмин, тепер був букет троянд, що наповнювали кімнату тонким ароматом. Утім, кіт лежав на своєму місці. Коли вони сіли, Вон став розповідати.

— У річці знайшли втоплену дитину, — почав він. — У день зимового сонцестояння. Вона прожила з нами пів року. Можливо, ви чули про це.

На обличчі місіс Константін відобразилося нерозуміння.

— Розкажіть мені, — попрохала вона.

Він розповів про все. Як поїхав до «Лебедя» вслід за дружиною і знайшов її там із дитиною. Про впевненість Гелени, про його власну впевненість, але в протилежному. Про інших претендентів на дівчинку. Про те, як вони привезли її додому. Про те, як із часом його впевненість почала розхитуватися.

— Тож ви, врешті-решт, почали вірити, що це і є ваша дитина?

Він нахмурив лоба.

— Майже… Так… Тобто я не впевнений. Минулого разу я сказав вам, що не пам'ятаю обличчя Амелії.

— Так, справді.

— Коли я намагався його пригадати, то завжди бачив цю дівчинку. Вона тепер живе не з нами, а з іншою родиною. На літньому ярмарку з'явилась якась жінка й заявила, що це — не Амелія. За її словами, це була Еліс Армстронг. Здається, люди тепер вірять цій версії.

Вона мовчала, ніби пропонуючи йому продовжити розповідь.

Він поглянув просто їй в очі.

— І вони мають рацію. Я точно це знаю.

Ось і все. Він дістався того місця історії, якого так довго уникав, навіть подумки. Але тепер поряд із ним була місіс Константін.

Його оповідь текла, наче струмочок. Із губ злітали потрібні слова. Початок історії був майже той самий, що й минулого разу — сон, порушений лементом дружини, — але тепер він говорив не сухими словами з поліцейського протоколу. Вон наново добирав фрази, які давали йому змогу відтворити всю гамму відчуттів, і ніби знову опинився у тому часі, коли все й почалося — у ніч викрадення. Він описував поспіх, із яким побіг до кімнати дочки, жах, із яким побачив прочинене вікно та порожнє ліжко. Як підняв на ноги весь дім, і як до ранку вони прочісували місцевість. Розповів і про записку, яку доставили на світанку. Повідав, як довго тягнулися години до призначеного часу.

Він ковтнув води, але це не зупинило словесний потік.

— Я поїхав до призначеного місця сам. То було нелегко — небо тоді було беззоряним, а шлях усіяний ямами та баюрами. Інколи навіть доводилося спішуватись і вести коня на поводі. Я майже не розумів, де перебуваю, оскільки прикмети місцевості були мені відомі лише при денному світлі, вночі ж їх не бачив. Міг покластися винятково на власне відчуття часу, на землю під ногами та, звісно, на ріку. Навіть уночі вона світиться сама собою. Я добре знаю її обриси, і щоразу, коли впізнавав певний поворот або ріг, приблизно розумів, де саме перебуваю. Коли побачив, як нічний відблиск ріки перерізає якась темна стрічка, зрозумів, що то — міст.

Я спішився. Нічого й нікого не було видно. Хоча, звісно, за ярд від мене міг стояти десяток чоловіків, та я б усе одно їх не побачив.

Я гукнув: «Агов!»

Ніхто мені не відповів.

Тоді покликав: «Амеліє!» Подумав, що їй буде спокійніше, якщо вона знатиме, що я поряд. Сподівався, що вони повідомлять їй про мій прихід і про те, що вона скоро буде вдома.

Я прислухався, чекаючи відповіді на мої гукання. Радше навіть не відповіді, а хоча б якогось звуку — кроків, шелестіння чи сопіння. Але чути було лише плюскіт води, з-під якого ледь чутно пробивався інший звук ріки — той глибокий, низький шум, який ми зазвичай не чуємо.

Я вийшов на міст. Перейшов його. На іншому боці поклав гроші в торбу, що лежала біля пірсу — так було написано в інструкції. Коли підвівся, здалося, що я щось почув. То були не голоси і не кроки, а щось незрозуміле. Мій кінь теж почув це і заіржав. Я постояв там якусь хвильку, роздумуючи, що робити далі, й збагнув, що маю відійти від пірса, щоб вони могли забрати гроші. Вочевидь, перш ніж відпустити Амелію, викрадачі хотіли б здобути гроші, відчути, як вони відтягують їм руки. Я повернувся на міст і пішов назад. Прискорився, пустився майже чвалом — аж тут раптом розтягнувся на землі обличчям униз.

Ця розповідь лилася з вуст Вона сама собою. У ній не було штампованих висловів чи завчених слів. У його оповіді була своя енергія і швидкість, і разом із нею до кімнати зайшло темне та холодне минуле. Він увесь тремтів, а його погляд став скляним. Таке буває з тими, хто зазирає у глибини своєї пам'яті.

— Від падіння я втратив орієнтацію. Мені потрібен був якийсь час, щоб відновити дихання. Я почав ворушитися, щоб перевірити, чи мене не поранено, і гадав, чи заліг тут у темряві хтось, готовий мене добити. Став рачки, щомиті чекаючи нового удару, але його не було. Я збагнув, що просто впав. Спробував опанувати себе. Почекав, поки все навколо перестане хитатися. Через якийсь час зміг підвестися, і коли мені це вдалося, нога знову за щось зачепилась. Я одразу зрозумів, що саме через цей м'який, але масивний пакунок я й перечепився. Помацав його, щоб зрозуміти, що там, та в рукавичках це складно зробити. Я стягнув їх і знову обмацав цей предмет. Щось мокре. Холодне. Щільне.

Мені стало моторошно. Уже тоді, ще навіть не запаливши сірника, я підозрював, що саме побачу.

Коли я наблизив світло, то зрозумів, що вона не дивиться на мене. Я відчув полегшення. Її обличчя було повернуте в інший бік, а погляд зафіксувався на річці. Це було найдавніше, адже очі в неї були такої ж форми, що й в Амелії. Вона була вдягнена у речі Амелії і взута в черевички Амелії. Зовні вона була копією Амелії. Навдивовижу точною копією. Але мені було абсолютно зрозуміло як тоді, так і якийсь час по тому, що вона — не Амелія. Не моя дитина. Та як вона могла нею бути? Я ж знав свою дочку. Я знав, як світяться її очі, коли вона бачить мене, як вона танцює та перебирає ніжками, як тягне ручки, крутиться і хапає різні предмети. Я взяв ручку цієї дитини, і вона не спробувала стиснути бодай один із моїх пальців, як це завжди робила Амелія. Щось зблиснуло. У неї на шийці був ланцюжок Амелії із підвіскою у формі срібного якоря.

Я підняв цю дитину, яка не могла — не мала — бути Амелією. Знайшов місце, де берег був не таким крутим, і спустився до вода. Зайшов у ріку з нею на руках, і коли вода була мені по пояс, поклав тіло на воду. Ріка забрала її від мене.

Вон замовк.

— То був кошмар, і мені здавалося, що єдиний спосіб позбутися його — це вірити в те, що моя дочка, моя Амелія жива. Ви мене розумієте?

— Так, — промовила місіс Константін.

Раптом дамбу прорвало й очі Вона затопило сльозами. Його плечі тремтіли, він хитався туди-сюди. І його плачу, здавалося, краю не буде. Сльози бігли по щоках, сповзали на шию, падали за комір, крапали з підборіддя на коліна. Він закрив обличчя руками, і сльози намочили йому пальці, потім зап'ястки й манжети. Він ридав і ридав, поки потік сліз не висох.

Місіс Константін увесь час була з ним, підбадьорюючи його своїм добрим і заспокійливим поглядом.

— Коли в нашому домі опинилася дівчинка з ріки, мав дивне відчуття. Інколи я думав… — він помотав головою від замішання, але місіс Константін можна розповідати геть усе і не боятися бути висміяним. — Інколи я думав: а що, як вона не померла? Що, як я поклав її на воду, і вона плила собі, поки не опритомніла? Що, як її десь прибило до берега, і вона перебувала у когось упродовж двох років, а потім якось — сам не знаю, як і навіщо — знову опинилася у річці й припливла назад до нас? Це, звісно, неможливо, але такі думки виникають… Коли потрібно щось пояснити…

— Розкажіть мені про Амелію, — попросила місіс Константін після невеличкої паузи. — Якою вона була за життя?

— Що саме мені розповісти?

— Що завгодно.

Він замислився.

— Вона ніколи не сиділа на одному місці. Навіть до народження крутилася в'юном — так казала повитуха. А коли вже народилася і її поклали в колиску, то відчайдушно сукала ручками та ніжками — ніби хотіла злетіти в повітря й дивувалася, чому це їй не вдається. Вона захоплено стискала та розтискала пальці, а коли бачила, як її кулачок перетворюється на долоню з пальцями, то щоразу безмежно дивувалася. Вона прудко повзала. За словами дружини, це зміцнило її ніжки. Любила чіплятися за мої пальці, а я підіймав її і ставив на підлогу, щоб вона могла відчути тверду опору. Ми не завжди могли тримати її за руку, поки вона вчилася ходити. Одного дня мені треба було попрацювати з паперами у вітальні, а вона підповзла до моїх ніг і почала смикати за штани, вимагаючи уваги — хотіла, щоб я поставив її на ніжки, а я ж бо був зайнятий. Аж тут глядь — і вже маленька ручка смикає мене за рукав, бо ось вона тут, праворуч від мене. Сама піднялася, тримаючись за ніжку стільця, і на її обличчі було стільки задоволення й подиву від того! Вона падала тисячі разів, але ніколи не плакала, а піднімалася й тупала собі далі. І коли вже навчилася ходити, то ніколи більше не сиділа.

Він відчув, як від спогадів на його обличчі розквітає усмішка.

— А тепер ви її бачите? — голос місіс Константін був таким м'яким і тихим, що ледве потривожив повітря.

Тепер Вон бачив Амелію. Бачив пасмо волосся, що лягло не туди, її бездоганно закручені вії невизначеного кольору, крихту засохлого слизу в кутку заспаного ока, вигин щоки і рум'янець, закопилену нижню губу, пухкі пальчики та рожеві нігтики. Він бачив Амелію не тут і зараз, але в невизначеному часопросторі своєї пам'яті. Її вже не було серед живих, та вона існувала у його спогадах, була присутньою там. Вон поглянув на неї, а вона поглянула у відповідь й усміхнулася. Він ще раз подивився на неї. Відчув, як перетнулися їхні погляди — батька та дочки. Усвідомлював, що Амелія мертва, що її більше немає, але тут, у цю мить, він бачив її і розумів, що в такий спосіб — і тільки в такий спосіб — вона може до нього повернутися.

— Я її бачу, — підтвердив Вон, усміхаючись крізь сльози.

Його легені наче знову належали йому, а плечі більше не боліли під вагою голови. Серце билося рівно. Він не знав, що готує йому майбутнє, але принаймні усвідомлював, що воно у нього є. І йому було цікаво туди зазирнути.

— У нас буде ще одна дитина, — повідомив він місіс Константін. — Наприкінці цього року.

— Вітаю! Це чудова новина! — він відчув її щиру радість.

Глибоко вдихнув, а коли видихнув, поклав руки на коліна і зібрався підніматись.

— О, — м'яко промовила місіс Константін, — ми вже закінчуємо?

Вон зупинився і замислився. Чи була у нього тут ще якась справа? І вмить до нього дійшло. Як він міг про таке забути!

Вон розповів їй про гадалку, про можливість викупити цю дитину в Робіна Армстронга, про приховану загрозу донести до його дружини звістку про смерть Амелії.

Вона уважно слухала і кивнула, коли він завершив.

— Це не зовсім те, на що я очікувала, питаючи, чи ми закінчуємо. Пам'ятаю, що коли ви прийшли до мене вперше, то хотіли розв'язати певну проблему…

Він пригадав їхню першу зустріч. То було так давно. Що взагалі привело його сюди?

— Це стосувалося вашої дружини, — нагадала вона йому.

— Я попросив вас розказати Гелені, що Амелія померла.

— Так і є. Пригадую, ви просили мене назвати ціну за таку послугу. А тепер збираєтеся заплатити якомусь незнайомцеві величезні гроші за те, щоб він їй про це не розказував.

Вон зойкнув і відкинувся на спинку стільця. У такому розрізі він про це не думав.

— Цікаво, містере Вон, скільки коштуватиме, якщо ви самі розкажете дружині, що саме сталося тієї ночі?

Пізніше, ковтнувши прозорої рідини зі смаком огірка, вмившись водою приємної температури й витершись рушником, він розпрощався з місіс Константін.

— Тепер я розумію, чим ви займаєтеся. Раніше думав, що ви розставляєте дзеркала та напускаєте диму. Робите різні фокуси. А ви й справді оживляєте мертвих, але в інший спосіб.

Вона стенула плечима.

— Смерть і пам'ять завжди поряд. Іноді щось іде не так, і тоді людям, охопленим горем, стає потрібен провідник чи товариш. Ми з чоловіком навчалися цьому в Америці. Там займаються новою наукою: її можна описувати за допомогою різних складних слів, але точніше назвати її наукою про людські емоції. Він отримав роботу тут, в Оксфордському університеті, а я використовую свої знання на практиці. Допомагаю, чим можу.

Вон залишив для неї чек на столику в передпокої.

Покидаючи будинок, він відчував неприємний холод за коміром, у колінах і в районі зап'ястків. Його одяг був вологий у тих місцях, куди потрапили сльози. «Дивно, — подумав він. — Хто б міг подумати, що в людському тілі може бути стільки води?».

Фотографування Еліс

«Колодій» доставив Риту й Донта вниз течією до ферми у Келмскоті, і дорогою їхня бесіда — про Вонів, про Армстронгів, та головно про дівчинку — вдало замаскувала ніяковість від потреби якось взаємодіяти одне з одним. Але коли одне з них переконувалося, що інше дивиться кудись в інший бік, то кидало на нього погляд, сповнений кохання та смутку, у такий спосіб вивільнюючи надмір почуттів, від яких вони обоє мало не захлиналися.

У Келмскоті молодші діти вибігли на берег, щоб їх зустріти. Вони радісно замахали руками, щойно побачили елегантний синій із білим човен, прикрашений помаранчевими завитками. Рита, що уважно розглядала берег, одразу помітила дівчинку. Вона була з ними і теж махала; потім інший малюк — хлопчик приблизно її віку — взяв її за руку, і вони вдвох побігли до фермерського будинку.

— Куди вона поділася? — спитав Донт, який не одразу помітив її зникнення, бо був зайнятий швартуванням.

— Побігла назад до будинку, — схвильовано відповіла Рита, і майже одразу гукнула йому. — Он вона! Вони просто покликали старших дітей!

Усі діти Армстронгів стали їм у пригоді: старші хлопчики уважно вислухали Донта, перш ніж він довірив їм нести важкі коробки з обладнанням; малечі Рита роздала легенькі речі, які неможливо було зламати, і вони, сповнені гордощів, віднесли все це через поле до будинку. Розвантаження човна цього разу відбулось у рекордно короткий термін.

Рита ні на мить не зводила з дівчинки очей. Навіть коли була чимось зайнята, вона все одно за нею приглядала. Жінка одразу помітила, як добре ставляться до неї інші діти: старші поводяться дуже терпляче, а молодші навмисне стишуються, щоб вона від них не відставала. Їй спало на думку, чи відчувала ця дівчинка, перебуваючи у Вонів, брак товариства інших дітей. Принаймні, — вирішила вона, — добре ставлення цих дітей їй аж ніяк не шкодить.

Бесс провела їх до їдальні, де царював розгардіяш, бо Армстронг і його старші сини совали стіл і стільці за інструкціями Донта.

— Я не хочу фотографуватися, — заявила Бесс. — Я постійно тут, тож якщо комусь захочеться дізнатись, яка я на вигляд, нехай прийде й подивиться!

Але Армстронг наполягав, а діти його підтримали, і незабаром кадри майбутньої фотосесії затвердили: першими знімуть Армстронга та Бесс; загальний сімейний портрет буде зроблено пізніше.

— Де Робін? — хвилювався Армстронг. — Він мав бути тут пів години тому.

— Ти ж знаєш, які тепер молоді люди. Я тебе попереджала, що не варто на нього розраховувати, — пробурмотіла дружина.

Робінове каяття, що так розчулило її чоловіка, не справило на неї жодного враження. «Він завжди казав краще, ніж робив», — нагадувала вона йому, та коли Армстронг вирішив, як і завжди, пробачити сина, вона не наполягала на своєму. Коли побачила свого старшого на ярмарку з дитиною на руках, то з подивом завважила, що надія пустила тоненькі пагони і в її серці. Бесс слідкувала за її розвитком із цікавістю садівника, що все одно дбає про рослину, хоч і знає, що вона не виживе. Те, що її син жодного разу не відвідав дочку, не залишилося непоміченим. Армстронг листом сповістив Робіна про день і час фотосесії, будучи впевненим, що він обов'язково приїде заради такої оказії, але відповіді вони не отримали, тож Бесс зовсім не була здивованою його відсутністю.

— Ми все одно спочатку сфотографуємо вас із містером Армстронгом, — пояснив Донт. — Тож у нього буде ще купа часу, якщо його щось затримало дорогою.

Він посадовив Бесс на стілець, а позад неї поставив Армстронга і, пояснюючи, чому потрібно стояти непорушно, зарядив пластину. Коли все було готово, Донт пригнувся під чорним покривалом і зняв кришку з об'єктива. Рита стояла за камерою і нагадувала позувальникам, що вони мають дивитися постійно в одному напрямку. За десять секунд Армстронг випробував на собі всю гамму відчуттів, що переживає людина, яка фотографується вперше: ніяковість, заціпеніння, знервованість, значимість і, врешті, дурнуватість. Та за пів години, коли розглядали проявлений, промитий, висушений та обрамлений знімок, вони побачили себе такими, якими не бачили ніколи раніше — вічними.

— Що ж… — зацікавлено протягнула Бесс, але не стала продовжувати фразу, а замовкла, вивчаючи зображення чепурної жінки середнього віку з пов'язкою на оці та темношкірого огрядного чоловіка, що стояв позад неї, тримаючи руку на її плечі.

Армстронг дивився на фото з-за її плеча і повторював, як гарно вона вийшла, але його очі постійно фокусувалися на власному похмурому обличчі. Здавалося: що довше він дивився на себе, то дужче псувався його настрій.

Розглядання фотографії зайняло на певний час усю родину, але ж варто було готуватися до наступного, групового знімка, а Робін так і не з'явився. Не було чути ані стукоту підков по бруківці, ані рипу прочинених дверей. Армстронг усе одно пішов і розпитав покоївку, чи, бува, Робін не з'явився непоміченим крізь задні двері — але ні. Він не приїхав.

— Ну ж бо, — поклала цьому край Бесс. — Не приїхав і не приїхав, ми тут нічого не вдіємо. Живучи в Оксфорді, він будь-якої миті може піти до фотосалону містера Донта і сфотографуватися там. Йому так у сто разів простіше.

— Але ж як добре було б сфотографувати всіх дітей разом! Та й Еліс тут!

Авжеж, тут справді була Еліс.

Бесс зітхнула і заспокійливо взяла чоловіка за руку.

— Робін уже чоловік, а не дитина, щоб чинити так, як кажуть батьки. Ходімо, зробимо усе якомога краще. Тут же є інші шестеро, і вони з нетерпінням чекають, коли вже можна буде сфотографуватися разом із нами й Еліс. Ходімо.

Вона упросила Армстронга стати у групі. Діти посунулися, щоб заповнити місце, залишене для відсутнього старшого брата.

— Усі готові? — нарешті спитав Донт, й Армстронг про всяк випадок кинув останній погляд у бік вікна.

— Готові, — зітхнувши, підтвердив він.

Упродовж десяти секунд Армстронг, його дружина та шестеро дітей витріщалися в око камери, око часу й око майбутнього, вбудовуючи себе у безсмертя. Рита, що спостерігала за ними з кутка кімнати, помітила, що та, кого вони називали Еліс, вдивлялася кудись повз камеру, крізь стіни, понад Келмскот — на щось таке віддалене, що воно могло бути навіть за межами вічності.

Поки Донт проявляв знімок, місіс Армстронг із дочками накривали стіл до чаю, а хлопці перевдягнулись у робочий одяг, щоб погодувати тварин. Рита залишилась удвох із Армстронгом; саме завершився дощ і виглянуло сонце.

— Хочете прогулятись і подивитися ферму? — запропонував він.

— Залюбки.

Він легко, мов пір'їнку, підхопив дівчинку на руки, і вони вийшли надвір.

— Як у неї справи? — спитала Рита. — 3 нею все гаразд?

— Я не впевнений, що можу відповісти на це запитання. Зазвичай дуже добре відчуваю живих істот, чи то тварин, чи то людей. За ними варто лиш трохи поспостерігати. У курей неспокій видно по пір'ю. Про котів багато можна сказати, дивлячись на те, як вони дихають. У коней — ну, там багато чинників. У свиней дуже розумний погляд. А цю крихітку так одразу й не розкусити. Загадка ти наша, так, поросятку? — він із ніжністю поглянув на неї й погладив по волоссю.

Дівчинка глянула спочатку на нього, а потім на Риту, але нічим не виказала, що знає її. Навпаки, трималася так, ніби вперше бачить. Рита нагадала собі, що так вона поводилася й тоді, коли мешкала у будинку Вонів, хоч лікарка й була там частою гостею.

Поки вони гуляли, Армстронг привертав увагу Рити та дитини до різноманітних речей на фермі. Дівчинка слухняно дивилася туди, куди він вказував, а тим часом клала голову йому на плече і звертала погляд усередину себе, зосереджуючись на власному внутрішньому світі. Рита відчувала, що за балаканиною про фермерські справи Армстронг намагається приховати якийсь особистий душевний розлад, і вирішила, що це пов'язано з відсутністю сина. Вона не затівала світської бесіди, а натомість просто йшла поряд із ним, поки її делікатність не заохотила його відкрити душу.

— Така людина, як я, призвичаюється пізнавати себе. Дуже добре знаю свій внутрішній світ. Значно менше часу я приділяв розгляданню власної зовнішності у дзеркалі. Тому мені й цікаво було побачити себе на фотографії. Дивишся на себе, мов на іншу людину.

— Так воно і є.

Коли Армстронг знову заговорив, то поставив їй запитання.

— У вас же немає дітей?

— Я незаміжня.

— Можливо, у вас ще все попереду. Я не знав щастя, поки не зустрів свою дружину і ми не народили дітей. Ніщо мені не дороге так, як моя родина. Ви, мабуть, дещо чули про моє минуле?

— Я не дуже люблю плітки. Але в «Лебеді» подейкують, що ваш батько був принцом, а мати — рабинею.

— Кумедно, але дуже далеко від істини. Мій батько був багатою людиною, а мати — чорною служницею. Вони жили в одному будинку, були дуже молодими, майже дітьми, і зачали мене з кохання та недосвідченості. Гадаю, можна вважати, що мені пощастило, та й моїй матері теж. У більшості сімей її просто викинули б на вулицю, але батько рішуче за неї вступився. Думаю, він хотів із нею одружитися. Звісно, це було неможливо. Але їхня родина їй співчувала і, врешті-решт, зробила все, що було в їхніх силах. Про матір дбали під час вагітності, пологів й аж до того часу, коли мене відлучили від грудей. А її відправили до іншого міста, підібрали їй гарну роботу, щоб вистачало грошей на пристойне життя. За декілька років вона вийшла заміж за чоловіка вже своєї раси. Мене ж відправили у пансіон для дітей, що з різних причин не могли жити в сім'ї, але мали за душею копійчину. Потім віддали до школи. До пристойної школи. Так я зростав між двома родинами: одна — заможна, інша — бідна; одна — біла, інша — чорна; але ні там, ні там я не був під масть. Виріс поза сімейним контекстом. Більшість моїх дитячих спогадів пов'язана зі школою, але я знав і батька, й матір. Двічі на рік батько приїздив до школи і забирав мене звідти на цілий день. Одного разу, пам'ятаю, заліз я в карету, де він чекав, і побачив, що там уже сидить інший хлопець, значно молодший за мене. «Що ти думаєш про цього карапуза, Роберте? — спитав мене батько. — Потисни руку своєму братові!» Який же гарний то був день! Я пам'ятаю місце, де ми були — нескінченні зелені галявини, — щоправда, й гадки не маю, де це. Я кидав м'ячик своєму братові, і раз чи два йому вдалося його вхопити, і як же він танцював від радості! Ніколи цього не забуду. Потім батько стояв унизу, щоб підстрахувати нас на випадок, якщо впадемо, а я вчив брата лазити по дереву. Воно було невисоке, але ж і брат невеличкий. Ми вдвох були надто малі, щоб зрозуміти, яка прірва лежить між нами, та я щось запідозрив уже тоді, коли повернувся до школи, а вони вдвох поїхали у місце, яке називали домом. Я більше ніколи не бачив цього хлопця, хоча пам'ятаю, як його звуть, і знаю, що після нього були й інші брати та сестри. Вочевидь, родина батька не вважала за потрібне нас знайомити, і про це їм якось стало відомо. Як би там не було, та більше я брата ніколи не бачив. Не думаю, що він мене нам'ятає. Навіть не впевнений, що знає про моє існування. Ось така сім'я мого батька.

А от у родині матері я чужинцем не був. Мені дозволяли інколи ненадовго приїздити туди під час канікул. Я зберіг добрі спогади про ті часи. Її дім був наповнений балачками та метушнею, сміхом і любов'ю. Вона була мені такою доброю матір'ю, якою тільки сміла бути; не раз обвивала мене руками і казала, що любить мене. А я був геть незвичний до такого поводження. Мені язик зав'язувався вузлом. Не знав, як обійняти маму у відповідь. Її чоловік також був непоганою людиною, хоч і завжди попереджав моїх братів і сестер притримувати язика у моїй присутності. «Роберт не звик до вашої говірки», — так він казав, коли наше спілкування ставало аж надто жвавим. Мені ніколи не хотілося від'їжджати з цього дому. Щоразу я сподівався, що наступного разу мені точно дозволять залишитися назавжди, але кожне повернення до школи було розчаруванням. Урешті-решт зрозумів, що з кожним візитом стаю дедалі менше схожим на братів і сестер. І настав час, коли ці відвідини, й без того нерегулярні, припинилися. Вони припинилися не одразу. Ніхто ніколи мені не говорив, щоб я більше не навідувався туди. Просто декілька разів поспіль мені не вдавалося туди приїхати, і я почав розуміти, що на тому й зась. Межа між мною та братами й сестрами по матері перетворилася на міцну стіну.

Коли мені було сімнадцять, мати прислала листа з проханням відвідати її. Вона була у передсмертному стані. Тож я повернувся до того будинку. Він здався мені значно меншим, ніж у спогадах. Я зайшов до спальні, й там уже ніде яблуку було впасти. Усі мої брати та сестри були там, обступили її постіль, розсілися на підлозі, щоб тільки бути ближче до неї. Я б міг попросити пустити мене стати біля голови її ліжка, потримати її за руку, і якби вона була при пам'яті й усвідомлювала, що я тут, я б так і зробив, але було вже надто пізно. Я просто стояв там у кімнаті, а мої брати й сестри сиділи біля неї, і коли вона спустила дух, одна з моїх сестер згадала про мене і сказала, що, може, нехай Роберт почитає — «він же бо так хороше читає». І я прочитав декілька псалмів із Біблії з інтонаціями білої людини. Коли закінчив, причин для мого перебування там більше не було. Виходячи з кімнати, я спитав вітчима, чи можу чимось допомогти, а він відповів: «Я сам можу дати раду своїм дітям. Дякую, містере Армстронг». До того він завжди казав на мене Роберт, та, думаю, тепер йому здалося, що я вже не хлопчик, а чоловік, тож і назвав мене цим іменем, узятим нізвідки — воно не належить нікому з моїх батьків і є лише моїм.

Я був на її похороні. Разом зі мною туди пішов і мій батько. Він влаштував усе так, що ми змогли швидко прослизнути в задні ряди і вийти раніше, ніж інші жалобники повернуться до виходу.

Тут Армстронг замовк. Із клуні з'явилася кішка і, побачивши фермера, попрямувала до нього. Не дійшовши якогось ярда, зупинилася і припала до землі, аж тут стрибнула, мов чортик із тавлинки, і приземлилася точно у нього на плечі.

— Яке видовище, — зауважила Рита, коли кішка вмостилася на ньому і потерлася об його підборіддя.

— Вона дуже розумне та любляче створіння, — з усмішкою відповів Армстронг, коли вони продовжили путь. Кішка сиділа у нього на плечі, мов піратський папуга.

— Я був усюди чужим, міс Сандей. У будь-якому місці. У будь-якому серці. Й ось тепер маю все це. Мені відомо, як воно — бути на узбіччі. Зрозумійте правильно, я не скаржуся, а пояснюю, хоч і дещо затримався на шляху до суті. Вибачте, але про деякі речі чоловіки говорять нечасто, і в цьому є — як би це краще назвати — скажімо, певне… задоволення? Або полегшення від того, що знімаєш із себе тягар думок.

Рита зустрілася з ним поглядом і кивнула.

— У душі мої батьки бути непоганими людьми, міс Сандей. Вони обоє, я цього певен, любили мене так, як їм дозволяли. Справа в тім, що вони не могли любити мене вільно, як того хотіли. Мої статки відокремили мене від братів і сестер по матері, а колір шкіри відчужив від братів і сестер по батькові. Без сумнівів, для мачухи та вітчима я був джерелом проблем і збентеження. А втім, я завжди був переконаний, що мені страшенно пощастило. Навіть ще не зустрівши Бесс, уже знав, що все у мене в житті складеться якнайкраще.

Розумієте, я знаю, що означає бути ніким, і коли народився Робін, побачив у ньому себе. Якщо чесно, у ньому навіть більше, ніж в інших своїх дітях. Інші діти — мої, у загальному розумінні спорідненості. Вони — моя плоть і кров, і я люблю їх. Люблю своїх хлопчиків і дівчат більше за життя. Коли бачу їх разом, то пригадую інших дітей моєї матері та радість, яку вони отримували одне від одного та від своїх батьків. Мені приємно думати, що вдалося облаштувати їм таке життя. Але коли я бачу Робіна — він мені не рідний, він нещастя моєї милої Бесс, у якому немає її вини, — то бачу дитину на узбіччі. Бачу дитину, яка так само легко могла провалитись у тріщину між сім'ями і загубитися там. Тож я заприсягнувся — не в день його народження, ні, значно раніше, — любити його всім серцем. Дбати про нього так, як треба дбати про найдорожчу дитину. Любити його такою любов'ю, на яку заслуговують усі діти. Хотів, щоб він знав — йому завжди буде місце в моєму серці. Бо якщо і є щось, чого я не терплю, то це дитячі страждання.

Армстронг замовк, а коли Рита підвела очі до його обличчя, на ньому бриніли сльози.

— Такі почуття роблять вам честь, — промовила вона. — Ви — найкращий із батьків. Познайомившись сьогодні з вашою сім'єю, я остаточно в цьому переконалася.

Армстронг роздивлявся щось у далечіні.

— Цей хлопчисько сто разів розбивав мені серце. І зробить це ще сто разів, допоки моє серце битиметься.

Вони тим часом підійшли до загорожі свинарника. Армстронг запустив руку до кишені й дістав жменьку жолудів. Молоді паці з рохканням і сопінням підійшли до нього. Він роздав їм жолуді, поплескав по спинах і почухав за вухами.

Тепер їх кликав до себе Донт. Він повертався з «Колодію» і ніс готову й обрамлену фотографію сімейства Армстронгів. Продемонстрував її чоловікові, той кивнув і подякував.

— Містере Донт, я хотів би поговорити з вами про іншу вашу фотографію.

Він дістав із кишені невеличкий знімок у рамці й продемонстрував його Риті та Донтові.

— Свиня-віщунка! Ви придбали її на ярмарку!

— Так і є, міс Сандей, — із нотами смутку в голосі підтвердив Армстронг. — Ви також можете пригадати, що коли я побачив цей знімок, то дуже розхвилювався. Містере Донт, я знаю цю свиню. Її звати Мод. Вона належала мені. Це, — він показав на свиню, що делікатно пригощалася жолудями, — її дочка Мейбел, а оте поросятко — її онука Матильда. Три роки тому вона безшумно зникла з цієї самої загорожі, і відтоді я ніколи не бачив її знову, поки не натрапив на вашу фотографію.

— Її вкрали?

— Вкрали… Поцупили… Тут підійде будь-яке слово.

— Це ж нелегка справа — вкрасти свиню? Я б за таке не взявся.

— Не знаю, чому вона не здійняла галас. Якщо свиня захоче, то верещатиме так, що прокинеться весь будинок. Тоді я побачив червоні плями, що тягнулися звідси й до дороги. Спершу злякався, що то кров, але насправді то була розчавлена малина. Вона дуже полюбляла малину. Гадаю, саме малиною вони її й виманили.

Він тяжко зітхнув і тицьнув пальцем у куток фотографи.

— Як думаєте, що тут зображено? Упевнений, що це — тінь. Я довго вдивлявся у це місце. Вважаю, що ця тінь належить людині, що стояла збоку і не лізла в кадр, поки ви витримували експозицію.

Донт кивнув.

— Цій фотографії майже три роки, і я розумію, що зараз навряд чи можна згадати, хто була та людина. Можливо, вона не мала жодного стосунку до Мод. Та я все думав: якщо ви спостережлива людина, то обов'язково зможете щось повідати мені про власника цієї тіні.

Поки Армстронг говорив це, він не відривав очей від Донта, і в погляді його було більше готовності пережити розчарування, ніж піддатися надії.

Донт примружив очі, перебираючи в пам'яті різні картини. Нарешті потрібна опинилася на поверхні.

— Невисокий чоловік. Нижчий за міс Сандей десь на вісім дюймів. Худорлявий. Найбільш прикметна риса — кожух. Він був йому завеликий, причому водночас і задовгий, і заширокий. Я ще подивувався, навіщо носити таке одоробло у спекотний літній день, коли всі навкруги ходять без верхнього одягу. Мені здалося, чоловік соромився своєї кощавої статури і сподівався, що великий одяг переконає оточення, що під ним — людина відповідного розміру.

— А який він був на вигляд? Молодий чи літній? Русявий чи темноволосий? Бородатий чи поголений?

— Поголений, і підборіддя у нього вузеньке. Більше нічого не можу сказати, бо він насунув капелюха так низько на носа, що обличчя практично не було видно.

Армстронг ретельно водив очима по фотографії, наче в такий спосіб міг розсунути межі рамки і побачити того невисокого худорлявого чоловіка.

— Отже, саме він і керував свинею?

— Так, саме він. Можу повідомити вам про нього ще дещо важливе. Я попросив його позувати разом зі свинею, і він відмовився. Я попросив ще раз. Він наполегливо казав «ні». У світлі того, що ви нам розповіли про викрадення свині, його вперте небажання фотографуватись отримало цілком зрозуміле пояснення.

Їх наздогнала наймолодша з дочок Армстронга і повідомила, що чай готовий. Вона попросила батька віддати племінницю їй, і той поставив дівчинку на землю. Мала виструнчилася на всі свої два фути зросту. Взявшись за руки, племінниця та її наймолодша тітка помчали до будинку, й старша підлаштовувала свої кроки під темп молодшої.

— Вибачте за відсутність церемоній, — попередив Армстронг, — та ми зазвичай чаюємо в кухні. Це економить час, і ми можемо не знімати робочий одяг.

На великому столі були розставлені тарілки з хлібом і холодним м'ясом, таці з різноманітними пирогами, а в повітрі витав приємний аромат випічки. Старші діти намазували молодшим хліб маслом, а найменшеньку посадили на коліна найстаршому братові-дядьку, і він підсовував їй найкращі шматочки. Армстронг особисто слідкував, щоб члени його родини та гості мали все потрібне, і після численного переміщення тарілок туди й сюди залишився єдиним, у кого тарілка була порожня.

— Поклади собі хоч що-небудь, любий, — спробувала почастувати його дружина.

— Так, зараз покладу, але ж Піп не може дотягнутися до слив…

— Він краще голодуватиме сам, ніж дозволить, щоб його дітей у чомусь обділили, — пояснила вона Риті, однією рукою підсуваючи сливи ближче до сина, а іншою накладаючи хліба з сиром у тарілку чоловікові. Втім, того вже не було за столом: він вийшов із кухні, щоб налити киці молока.

Одна з дівчат Армстронгів розпитувала Риту про медичні справи та хвороби, причому вона так швидко все розуміла і виявила таку кмітливість, що лікарка мовила до її матері: «У вас тут готова медсестра». На іншому краю стола діти засипали Донта питаннями про фотографію, судноводіння та його чотириколісний велосипед.

Коли на столі залишилися самі крихти, Донт помітив, що в кімнаті посвітлішало, і виглянув за двері.

— Ви ще не прибирали у фотолабораторії?

Рита похитала головою у відповідь.

— Як гадаєте, може, варто скористатися цим чудовим світлом? Містере Армстронг, як щодо фотографії фермера за роботою? Чи зможе ваша кобила простояти сумирно упродовж десяти секунд?

— Зможе, якщо я буду поряд.

Фліт привели у двір й осідлали. Донт спостерігав за рухом хмаринок не небі. Армстронг заліз у сідло.

— Може, посадимо в кадр ще й кицю? — виникла ідея у Рити. — Де вона поділася?

Кішку знайшли, принесли та посадили на плече хазяїна.

По тому Армстронгові діти, які вже чудово розуміли, як роблять фотографію, привели в кадр собаку. Старенький пес погодився позувати на невеличкому п'ятачку між копит Фліт, там він усівся і дивився просто в камеру, як хороший собака. І коли вже наче всі були готові, Армстронг заволав зі свого сідла:

— Матильда! Без Матильди не можна!

Середульший син підскочив із місця і кудись помчав.

Хмара, яка до того непохитно висіла в небі, почала повільно соватися. Донт спостерігав за її неквапливим рухом, водночас кидаючи схвильовані погляди за ріг, куди звернув хлопець. Коли хмара набрала швидкості, він наважився заговорити:

— Я думаю, ми маємо…

Хлопець так само бігом повернувся, тримаючи щось під пахвою.

Хмара прискорилася.

Хлопець передав батькові верткий рожевий клубок плоті.

Донт скривився.

— У кадрі не можна рухатися.

— Вона не рухатиметься, — запевнив його Армстронг. — Якщо я попрошу.

Він підняв поросятко і прошепотів щось йому на вушко, а кицька підслуховувала, нахиливши голову. Армстронг перехопив порося рукою, і вся портретна група — чоловік, кобила, собака, кішка та порося — уважно подивилися в об'єктив і смирно просиділи всі п'ятнадцять секунд.

Рита разом із Бесс чекала на кухні, поки хлопці Армстронгів допомагали Донтові віднести приладдя на «Колодій». Бесс постійно зупиняла погляд на фотографіях, а Рита дивилася на них через її плече. На сімейному портреті дитина сиділа на колінах в однієї зі старших дочок. Навколо них інші п'ятеро дітей, не втримуючи радості, весело усміхалися просто в камеру. А от дівчинка, навпаки, спрямувала в об'єктив серйозний погляд. Її очі, такі бентежні завдяки невизначеному сіро-зелено-блакитному кольору, тут були позбавлені цієї властивості завдяки чорно-білій гаммі. Але Рита все одно занепокоїлася, як і тоді, коли Амелію фотографували в човні. На фотографіях у дитини був відсутній, потойбічний вигляд, який у житті менше впадав в око.

— Вона щаслива, Бесс? — із сумнівом спитала Рита. — Що ви як мати можете сказати?

— Ну, вона грається й гасає з усіма. У неї здоровий апетит. Їй подобається гуляти біля ріки, і старші щодня водять її до берега, щоб вона розглядала краєвиди та хлюпалася. — Бесс говорила одне, але її тон мав на увазі інше. — Але в кінці дня вона втомлюється. Значно дужче, ніж можна собі уявити — будь-яка діяльність удвічі виснажливіша для неї, ніж для іншої дитини її віку. У ній ніби вимикають світло, вона стає такою млявою, бідолашна крихітка, однак не засинає, а рюмсає. І ніщо не допомагає мені її втішити.

Бесс відсунула пов'язку від ока.

— А що з вашим оком? Можливо, можу якось допомогти? Я знаюся на медицині, й залюбки подивилася би його.

— Дякую, Рито, але не треба. Я закрила це своє око дуже давно. Воно мені не заважає, допоки я не дивлюся ним на людей.

— Чому ж?

— Іноді мені не подобається те, що я ним бачу.

— І що ж ви бачите?

— Які люди насправді. Коли була малою, то думала, що кожен може бачити, що в інших на серці. Не розуміла, що те, що бачу я, від інших людей приховане. Людям не подобається, коли хтось дізнається про їхню справжню натуру. Через цю властивість я не раз потрапляла в біду. Тож навчилася нікому не розповідати про те, що бачу. Розуміла тільки те, що було доступним до розуміння людині мого віку та розуму, і в цьому був мій захист. Але що старшою я ставала, то менше мені все це подобалося. Надто багато знання обтяжує. Коли мені було п'ятнадцять, я пошила собі першу пов'язку. Відтоді ношу їх постійно. Звісно, усі переконані, що я соромлюся свого ока. Думають, що приховую від них власну потворність. Але насправді то я ховаюся від їхньої бридкості.

— Яка надзвичайна здатність, — роздумливо промовила Рита. — Я заінтригована. Ви відтоді знімали пов'язку, щоб скористатися своїм даром?

— Двічі. Але тепер, коли в нашій сім'ї з'явилося це поповнення, я все частіше замислююся над тим, що варто скинути пов'язку і подивитися на неї своїм оком.

— Щоб з'ясувати, хто вона насправді?

— Ні, цього я не дізнаюся. Око підкаже мені лише, як це — бути нею.

— Воно покаже вам, чи вона щаслива?

— Так.

Вона кинула на Риту непевний погляд.

— Може, спробувати?

Вони визирнули у вікно — надворі дівчатка гралися з кицькою. Дівчата Армстронгів реготали й вишкірялися, дражнячи кицьку оберемком мотузки, який вона намагалася упіймати. Інша ж дитина спостерігала за їхнім вовтузінням без ентузіазму. Вона ніби й намагалась усміхатися, але це, вочевидь, так її втомило, що дівчинка вже терла кулачками оченята.

Бесс вийшла надвір і повернулася з дитиною на руках. Рита вмостила дівчинку в себе на колінах, а Бесс сіла навпроти. Вона перемістила пов'язку так, щоб та закрила її здорове око. На час підготовки Бесс відвернула обличчя від дівчинки. Нарешті повернула голову і вдивилась у неї своїм далекоглядним оком.

Раптом Бесс притиснула руку до рота й охнула від розпачу.

— Ні! Бідолашна дівчинка така розгублена! Вона хоче додому, до свого татка. Ой, бідне дитя!

Бесс схопила дівчинку й стала заколисувати, щоб хоч якось її розрадити. Не випускаючи дитинку, звернулася до Рити:

— Вона не наша. Ви повинні відвезти її назад до Вонів. Доправте її додому сьогодні ж.

Правда, брехня та річка

— І якою ж є думка медичної науки щодо зрячого ока місіс Армстронг? — спитав Донт із-за штурвалу.

— Ви ж самі спеціаліст із оптики. Мене цікавить ваша думка.

— Не існує такого ока, людське воно чи механічне, яке могло б зазирнути дитині в душу.

— Одначе ми веземо дівчинку назад до Вонів, керуючись лише реакцією Бесс. Тому що ми їй довіряємо.

— Тоді чому ж ми довіряємо тому, у що жодне з нас не вірить?

— Я не казала, що не вірю в це.

— Рито!

— Думаю, насправді було так: дитиною Бесс багато хворіла, і кульгання та хворе око відокремили її від інших дітей. Вона мала більше можливостей спостерігати за людьми — і більше часу, щоб обмірковувати власні спостереження. Бесс стала видатним спеціалістом щодо людських характерів і дізналась, як це — жити серед інших людей і знати про них більше, ніж їм самим відомо про себе. Але, мабуть, дуже виснажливо так добре розуміти чужі негаразди, бажання, почуття та наміри. Їй самій стало незручно від власного вміння, тож вона переконала себе, що цей дар у неї лише завдяки оку, й накрила його пов'язкою.

— На той момент вона вже була майже впевнена, що дитина не почувається щасливою. І мені так здавалося. Гадаю, що й вам також?

Він кивнув.

— Вона має великий досвід поводження з дітьми. Коли Бесс зняла пов'язку, то просто дозволила собі побачити те, що вже й так було їй відоме.

— А ми довіряємо її думці, тому зараз веземо дитину назад у Баскот-Лодж.

Дівчинка була на палубі, трималася за поручень і дивилася на воду. При кожному повороті підіймала голову й, оглянувши всі судна поруч, знову опускала очі до води. Вона наче дивилася не на поверхню річки, скаламучену прудким ходом «Колодію», але ніби крізь неї і кудись далі.

Вони підпливли до баскотської човнярні й пришвартувалися. Донт виніс дитину на берег; вона впізнала цю місцевість і, без жодних ознак поспіху чи здивування, повела їх до будинку.

Коли вони зайшли, Вони сиділи рядком на дивані. Його рука лежала в неї на животі. При звуках вторгнення вони підняли голови. Сліди нещодавнього потрясіння ще не зникли ані з политого сльозами обличчя Вона, ані зі сполотнілого лиця його дружини. Рита і Донт смакували наперед, що коли вони привезуть дитину до Баскот-Лоджа, то опиняться у вирі радощів і щастя, але з'явитись у будинку, де напередодні сталася якась значна, але безрадісна подія, було не дуже зручно. Та правду було не приховати: вона заповнила цю кімнату своїм огромом і була такою тяжкою, що навіть у повітрі розлилося відчуття, що життя ніколи не стане таким, як раніше.

Тепер, побачивши дитину, Вон підвівся. Він зробив до неї крок, ще один, а потім стрімголов побіг до дверей і стиснув в обіймах. Відтак відсторонив її від себе на відстань руки, ніби не одразу зміг повірити, що це вона, і вона тут, — а потім посадив на коліна своїй дружині. Гелена обцілувала дівчинку сто разів, тисячу разів назвала її «моя люба». Вони обоє — чоловік і жінка — плакали й сміялися водночас.

Донт сам відповів на питання, яке Вони не наважувалися поставити.

— Ми сьогодні були в Армстронгів, робили фотосесію. Вони впевнені, що дівчинка — не Еліс. Тож вона повернулася додому.

Вон і Гелена обмінялися поглядами і ніби мовчки про щось домовилися. Коли вони обернулися до Рити й Донта, то заговорили майже синхронно:

— Але вона і не Амелія.

Вони всілися на березі. Такі історії краще розказувати на свіжому річному повітрі, а не в задушливій вітальні, у приміщенні слова мають звичку залишатися всередині, їм не дають вийти стіни й стеля. Вага того, що вже сказано, тисне на те, що ще тільки має бути сказане. Це не дає змоги новим словам вийти у світ. А біля ріки історію одразу підхоплює вітер — забирає одне речення і вивільнює простір для іншого.

Дитинка стягнула черевички й бавилася собі на мілководді, зайнята звичними іграми з паличками та камінцями. Вона час від часу підіймала голову й оглядала річковий обшир в обох напрямках, а Вон тим часом розповідав Донтові та Риті те, про що вже повідав Гелені, а до того — місіс Константін.

Коли він розказав усе і замовк, Гелена сказала:

— Я завжди знала, що вона померла. Збагнула тієї ночі, коли він повернувся сам, без неї. У нього все на обличчі було написано. Але це знання таке нестерпне, та й він не давав жодних підтверджень, тож між собою ми стали прикидатися, ніби нічого не сталося. Ми ніби змовилися. І вдвох підживлювали цю брехню. А вона мало не зруйнувала нас. Не знаючи правди, ми не могли піддатися щирому горю. Не знаючи правди, не могли втішати одне одного. Врешті-решт, я була вже така вимордувана зрадливою надією, що мало не втопилася. А потім з'явилася дівчинка, і я впізнала її.

— Ми були щасливі, — визнав Вон. — Точніше, Гелена була щасливою, а я щасливий її щастям.

— Брехня бідного Ентоні була більшою, та не такою витривалою, як моя. Я не могла надивитися на дівчинку. Поховала всю жахливу правду і бачила лише її.

— І тут місіс Івіс каже: «Привіт, Еліс!»

— Але все змінилося не завдяки місіс Івіс, а завдяки вам, Рито.

— Мені?

— Ви ж сказали мені, що в мене буде ще одна дитина.

Рита пригадала цю мить.

— Ви тоді сказали: «Ох», — а потім ще раз: «Ох».

— Перший «ох» був щодо майбутньої дитини, а другим я визнала правду про дівчинку, що вона ніколи не ворушилась у моєму череві. Знала, що вона — не Амелія. Але від того тужила за нею не менше. Вона повернула мене до життя, повернула мене до Ентоні, і я не можу не любити її, нашу загадкову дитину, ким би вона не була.

— Вона змінила нас. Ми оплакували Амелію, і тепер оплакуватимемо її знову. Проллються ріки сліз. Та ми любитимемо цю дитину як дочку, і новонародженій вона стане сестрою.

Усі попрямували до будинку. Вон і Гелена йшли попереду, і між ними тупала дівчинка, що не була ані Еліс, ані Амелією. Вона сприйняла повернення до Баскот-Лоджа так само погідно, як і від'їзд.

Рита і Донт трохи затрималися позаду.

— Вона не може бути й сестрою Лілі, — стиха промовив Донт. — Це маячня якась.

— Тоді чия ж вона рідня?

— Нічия. Тож чому б їй не залишитися у Вонів? Вони люблять її. З ними їй буде добре.

Рита впізнала у його голосі знайому нотку, бо ті ж самі туга та жаль стискали і її груди. Вона пригадала ту ніч у «Лебеді», коли заснула в кріслі, дослухаючись до дихання Донта, що спав на ліжку поруч, і до дитини, що дрімала у неї на колінах, і вони дихали з нею в унісон. «Я могла б залишити її собі», — саме тоді ця думка проникла у її свідомість і залишилася там назавжди. Але нічого доброго з того не вийшло б. Вона була незаміжня, та ще й працювала, щоб заробити собі на життя. У Вонів дитині буде набагато краще. А їй треба змиритися і любити дівчинку на відстані.

Рита вдихнула, видихнула і силою волі примусила себе думати про інше. Вона обміркувала висновки, які зробила з оповіді Вона, і поділилася ними з Донтом.

— Хто б не був той, хто вкрав Амелію… — почала вона.

— …Він її і вбив, — завершив Донт.

— Не можна так полишити цю справу. Комусь має бути щось відомо.

— Комусь завжди щось відомо. Але кому? І що саме відомо? І чи усвідомлює цей хтось важливість того, що йому відомо?

Приголомшений цією ідеєю, Донт зупинився.

— Має ж бути якийсь спосіб… — задумливо почухав він потилицю.

Вони наздогнали Вона та Гелену, і Донт виклав їм свою ідею.

— А це спрацює? — засумнівалася Гелена.

— Хтозна.

— Не спробуємо — так і не дізнаємося, — одказав Вон.

Вони вчотирьох стояли біля будинку. Економка місіс Клер, почувши їхні кроки, спершу відчинила їм двері, але побачивши, що вони й не думають заходити, знову зачинила їх.

— Ну то як? — спитала Рита.

— Не можу вигадати нічого іншого, — визнала Гелена.

— Тоді вирішено, — підсумував Вон і звернувся до Донта. — Із чого плануєте почати?

— З драконів Кріклейда.

— З драконів? — розгубився Вон, але Гелена зрозуміла, що саме Донт має на увазі.

— Там живе бабуся Рубі! — вигукнула вона. — І сама Рубі теж!

Дракони Кріклейда

Кріклейд виявився оповитим легендами містечком. Коли вони проїжджали повз церкву на чотириколісному велосипеді, Донт вирішив розповісти Риті деякі з них.

— Легенда стверджує, — почав він, коли вони блукали вуличками міста, навантажені важким обладнанням, — якщо людині не пощастить і вона впаде з дзвіниці, то її близьких і друзів трохи відверне від горя кам'яна статуя, що одразу ж постане на місці падіння. Шкода, що мені навряд чи доведеться колись це сфотографувати.

Вони не стали зупинятися біля церкви, натомість поїхали у північному напрямку і виїхали на дорогу до селища Даун-Емпні, виглядаючи критий соломою котедж із пасікою.

— Ви маєте поїхати, прошу, — благала тоді Гелена Риту. — Без вас Донт нічого з Рубі не витягне. А вам вона довіриться. Вам усі довіряють.

Так вона й опинилася тут — сиділа позаду Донта в оточенні ящиків, що гриміли та підскакували на ямах і вибоїнах сільських доріг, і пильнувала.

— Ось там, — тицьнула Рита, помітивши обриси вуликів.

У саду вони побачили сиву жінку, що підтюпцем ішла до пасіки. Почувши привітання Рити, вона повернулась і глянула на них прозорими очима.

— Хто ви? Я вас не знаю.

— Мене звати Рита Сандей. Я хочу купити у вас меду. А ви, мабуть, місіс Вілер. Зі мною містер Донт, фотограф. Він хоче поговорити з вами про драконів — пише про них книжку.

— Книжку? Про це я не знаю… Та про драконів можу розповісти. Мені вже дев'яносто, та я пам'ятаю все, ніби то було вчора. Заходьте й сідайте, з'їжте хліба з медом і ставте свої запитання.

Вони всілися на лавці у затіненому кутку, а жінка пішла до дверей і перекинулася словом із кимось усередині. Коли повернулася, то розповіла їм усе, що знала про драконів. Їй було три чи чотири роки, коли вони з'явилися просто тут, на порозі цього котеджу. До того їх не бачили у Кріклейді сотню років, та й по тому дракони більше не з'являлися. Вона прокинулась, кашляючи від задухи, а крізь солом'яний дах до кімнати пробивалися язики полум'я.

— Я вилізла з ліжка й пішла до виходу, але мені було чути, як ззовні ревуть дракони, тож забоялася відчинити двері. Натомість підійшла до вікна. На мене звідти дивився батько. Він видряпався на дерево, попри те, що нижні гілки вже тліли, і саме дерево готове було спалахнути будь-якої миті. Батько розбив скло ногою, схопив мене і витяг із кімнати. Спуститися вниз був ще той клопіт, та коли ми дісталися землі, сусіди вихопили мене в нього і почали качати по землі. Я второпати не могла, навіщо вони це роблять! Виявилося, що на мені горить нічна сорочка. У ту мить я цього не помітила, а вони качали мене, щоб збити полум'я.

Жінка розповідала цю моторошну історію так спокійно, ніби це сталося декілька століть тому, та ще й із іншою людиною. Час від часу вони ставили їй уточнювальні запитання. Тоді вона повільно повертала бліді щирі очі до того, хто її питав, та вже було зрозуміло, що жінка нічого не бачить. Тоненька дівчина зі змореним обличчям принесла тацю з тарілкою хліба, блюдечком масла та глечиком меду, з якого стирчала ложка. Вона без емоцій кивнула гостям і повернулась у будинок, навіть не глянувши на них.

— Намазати вам масла на хліб? — запропонувала Рита.

Бабця Вілер відповіла:

— Дякую, дорогенька. Отам моя бабуся зберігала мед, — показала вона на кам'яну клуню. — У величезному бідоні, завбільшки з ванну. Вона зняла тоді з нього кришку і посадила мене голу всередину. Там я й провела решту ночі. Того року ми не продали й краплі меду. Ніхто не хотів його купувати після того, як у ньому посиділа я.

— А ви бачили драконів на власні очі? Отих, яких чули за дверима? Що б я тільки не віддав за можливість сфотографувати дракона! Ото б розбагатів!

Вона розсміялася.

— У вас були б інші справи, аніж стояти і фотографувати тих чудовиськ, якщо б ви їх уже побачили! Так, я бачила драконів. Я саме сиділа по шию в меду, коли вони відлітали. Їх були сотні, правду кажу.

Вона подивилась у небо, ніби сподівалася побачити там хоч одного.

— Уявіть собі величезних літаючих вугрів, і будете недалекі від істини. Я не побачила у них ані вух, ані очей. Луски також не було видно, та й крила такі, що сама тільки назва. Зовсім не схожі на тих драконів, яких я бачила на картинках. Довгі, темні, лискучі та прудкі. Вони звивалися і крутилися, і небо було заповнене ними вщент. Дивитися на них — все одно, що на каструлю з киплячим чорнилом. Що скажете про мій мед?

Вони завершили трапезу, а старенька тим часом пригадала ще декілька фактів про драконячу ніч.

— Погляньте туди! — вказала вона на дах. — Я тепер цього не бачу, очі в мене заслабкі, але вам побачити вдасться. Там над вікном темні плями.

То була правда: одразу під солом'яною покрівлею виднілися темні плями, наче від вогню.

— Це дуже вдала деталь для фотографії, — зрадів Донт. — Ви стоятимете просто тут. Поряд із вуликами, а позад вас буде видно опалене місце. Я ще й небо спробую захопити — звідти ж прилетіли дракони.

Подолавши незначний спротив, їм вдалося вмовити бабцю Вілер позувати для фотографії. Поки Донт усе готував, Рита продовжила бесіду.

— Ви, мабуть, отримали сильні опіки?

Бабця Вілер закотила рукав і продемонструвала їй свою руку.

— Така вся моя спина і перед від шиї до живота.

Велика ділянка шкіри була знебарвленою, але пружною та позбавленою зморшок.

— Це дуже дивно, — констатувала Рита. — При такому значному опіку. Він вас потім не турбував?

— Ні, ніколи.

— Це через мед? Я теж використовую мед для пацієнтів із опіками.

— Ви медсестра?

— Так, і акушерка. Я працюю за декілька миль звідси вгору за течією ріки. У Баскоті.

Жінка сіпнулася.

— У Баскоті?

Запала тиша. Рита прожувала шмат хліба з медом і почекала, поки старенька продовжить.

— Тоді, мабуть, вам щось відомо про дитину, яка зникла там два роки тому…

— Про Амелію Вон?

— Так, про неї. Кажуть, ніби вона повернулася, та я чула, що, може, то взагалі не вона. Що про цю історію кажуть зараз? Вона справді Амелія, чи ні?

— Нещодавно з'явилася жінка, яка наче впізнала у ній іншу дівчинку, але та сім'я дійшла висновку, що вона їм не рідня, тож дитина повернулася до Вонів. Ніхто не знає, хто вона насправді, але точно не Амелія.

— Не Амелія! А я так сподівалася… Заради родини Вонів, та й заради власної сім'ї. Моя онука працювала у Вонів нянькою. Відтоді, як дівчинку вкрали, у неї хвилини спокійної немає. Що тільки про неї не пліткували. Усі, хто її знає, не вірять жодному слову, але є й ті, хто спочатку почув побрехеньку, а потім побачив її, от і судять із цих пліток. Усе, чого вона хоче від життя, — це добрий молодик і власна родина, але небагато в світі чоловіків, що взяли б за дружину дівчину, яка замішана в такій справі. Через це онука довела себе до хвороби. Зовсім не спала і заледве їла. Не виходила на вулицю, щоб не напоротися на чиєсь криве слово, інколи навіть не виходила з кімнати. Я вже й забула, як вона сміється, бо багато місяців не чула від неї сміху… Аж раптом новина — дівчинка повернулася! Подейкують, що повернулася рікою. Ті, хто пліткував про Рубі, змушені були прикусити язики. Хвиля пересуду наче почала спадати. Рубі стала потроху вилізати зі своєї норки. Вона навіть почала працювати — для неї знайшлася робота в її колишній школі. До її щік повернувся рум'янець, життя знову стало їй цікаве. Інколи по вечорах вона виходила на прогулянку з іншими молодими дівчатами зі школи, і хто я така, щоб їй це заборонити, після всіх страждань, які вона пережила? Чому б і їй не повеселитися так, як іншим? Так вона зустріла Ернеста. Вони заручилися. Весілля було призначене на липень. Та одразу після сонцестояння якась завидниця нашептала їй, буцімто дитина, яку знайшли у Баскоті, — не Амелія, і що втрачене дитя так і не повернулося. Це збудило хвилю поголосу. Рубі знову опинилася під підозрою. Вона скасувала весілля наступного ж дня. «Як я можу виходити заміж і народжувати дітей, коли всі розповідають про мене такі жахливі речі? Та мені власні діти не будуть довіряти! Та й щодо Ернеста це несправедливо. Від достойний кращої, аніж я». Це якщо коротко. Ернест зробив усе, що міг, щоб її відмовити. Сказав, що не зважає на плітки. Що весілля лише відкладене, а заручини не розірвані. Та вона не хоче його бачити, хоч він і приходить до неї щодня. У школі сказали, що їй краще звільнитися. Тепер вона не виходить і за ворота саду.

Сліпа жінка зітхнула.

— Я сподівалася на кращі новини, але ви лише підтвердили те, що мені відомо й так.

Вона повільно підвелася на свої слабкі ноги.

— Я можу принести вам меду, поки ми чекаємо.

— Заждіть, — попросила Рита. — Я знайома з Вонами. Вони довіряють Рубі. Кажуть, що вона ніколи б не зашкодила дитині.

— Це вже щось, — визнала старенька, сідаючи назад на лавку. — Вони хороші люди. Ніколи грубого слова їй не сказали.

— Містер і місіс Вон понад усе хочуть розібратися у цій справі з викраденням. Ваша онука до цього непричетна, та хтось же має бути причетний — і цю людину треба знайти і привести до суду. Якби так сталося, становище Рубі значно покращилося б.

Свідчиця прильоту драконів похитала головою.

— Свого часу було розслідування, і ні до чого не привело. Думаю, її вкрали річкові цигани, а хіба їх тепер знайдеш?

— А якщо спробувати вести розслідування по-новому? Стара жінка підняла голову і з недовірою глянула на Риту.

— Я вірю всьому, що ви розповіли мені про Рубі, й про те, яка вона хороша людина, бо те саме чула від Вонів. Буде страшенно несправедливо, якщо дівчина так і не вийде заміж. Несправедливо, якщо так і не народить дітей, яких їй так хочеться і яким вона стане бездоганною матір'ю. Скажіть, якби існував спосіб витягти правду на світ Божий, знайти справжніх злодіїв і поновити чесне ім'я Рубі, вона б цьому допомогла? Захотіла б зіграти свою роль?

У жінки затріпотіли повіки.

Двері будинку прочинились і звідти вийшла худенька молода жінка, що приносила їм хліба з медом.

— Що мені потрібно буде зробити?

Поки Донт вибудовував кадр із бабцею Вілер і вуликами на тлі опаленої драконячим полум'ям перемички вікна, Рита з Рубі сиділи голова до голови, й жінка пояснювала свій план.

Коли вона завершила пояснення, дівчина витріщилася на неї.

— Але ж це магія якась!

— Насправді ні, але здається, що так.

— І це примусить людей сказати правду?

— Можливо. У випадку, якщо комусь щось відомо, а він про це досі нікому не розповів. Певне, тому, що й гадки не мав, що це важливо. Якщо така людина там опиниться і нам пощастить, то все вийде.

Рубі знову опустила очі й стала роздивлятися свої щільно стиснуті руки з білими кісточками й обкусаними нігтями. Рита вирішила, що краще її не переконувати, а дати час на роздуми. Руки нервово смикалися, пальці розпліталися і спліталися знову, та от нарешті вона заспокоїлася.

— Що ви хочете, щоб зробила я? Я не вмію творити магію.

— Вам і не доведеться. Усе, що потрібно зробити — це сказати мені зараз, хто тієї ночі вмовив вас покинути Баскот-Лодж.

Тоненький промінчик надії, що був виник у погляді Рубі, миттєво згаснув. Її губи затремтіли, і вона обхопила голову руками.

— Ніхто! Я повторювала це багато разів, але мені так і не повірили. Ніхто мене не змушував!

Рита лагідно взяла дівчину за руки і відвела їх від її обличчя. Вона тримала їх у своїх долонях і говорила просто в заплакане обличчя Рубі:

— Тоді навіщо ж ви вийшли?

— Ви мені не повірите! Ніхто мені не вірить! Усі вважають брехухою!

— Рубі, я знаю, що ви — чесна дівчина. Якщо йдеться про щось неймовірне, я саме та людина, якій можна розповісти про таке. Можливо, дві голови краще придумають, що з цим робити.

Роки, що минули після викрадення, геть виснажили Рубі. Обличчя її потьмяніло, а під очима залягли глибокі тіні. Важко було повірити, що їй немає ще й двадцяти. Майбутнє, надія на яке пробудилась у ній із віднайденням Амелії та заручинами, знову перекреслене. Вочевидь, вона не вірила й у здатність Рити їй допомогти. Переконана, що її відвертість не покращить ситуацію, Рубі, попри це, була просто надто виснажена, щоб і далі стояти на своєму. Тож, опустивши плечі, перестала опиратися і млявим голосом розповіла все.

Колодязь бажань

У Келмскоті був колодязь бажань. Подейкували, що він має безліч чарівних властивостей — від лікування усіх недуг до розв'язання будь-яких труднощів у коханні чи сімейному житті. Віра у надзвичайні можливості келмскотського колодязя підкріплювалася його достеменно унікальною властивістю: у будь-яку погоду та в будь-яку пору року вода у ньому завжди була крижаною.

Обкладений річковим камінням і накритий простою дерев'яною лядою, колодязь мав доволі живописний вигляд, і Донт уже не раз його фотографував. Навесні він ще й обзаводився гарним тлом із переплетіння квітучих гілок глоду. Влітку його стовпчики уквітчувала повзуча троянда. Третє фото він зробив узимку — тоді колодязь, оздоблений шапкою снігу, вражав величною красою. Для повного зібрання йому бракувало тільки осіннього знімка.

— Зробимо зупинку? — запропонував він, вказуючи на колодязь, увінчаний гіллям вічнозелених рослин, у яке селяни вплели стрічки та солом'яні прикраси. — Освітлення годиться.

Він встановив камеру і повернувся на «Колодій» по пластину. Рита ж затрималася біля колодязя: вона витягла цеберко води і перевірила її температуру. Легенда не збрехала. Вода й справді була крижаною.

Донт повернувся і вставив пластину в камеру.

Він уже певний час не робив спроб сфотографувати Риту, і вона знала чому. Фотосесії перетворювалися для них у щось надто інтимне. У пошуку правильної пози Донт повертав її голову в різні боки, а вона зблизька бачила його обличчя, поки він обирав правильний світловий кут. Коли нарешті визначав правильну поставу, їхні погляди зустрічались. Тоді Донт прибирав від неї руки й вертався до камери. І навіть тоді, коли він, ховаючись під чорною накидкою, відкривав об'єктив і западала тиша, Рита все одно відчувала їхній безперервний зв'язок, ніби те, що вона не вимовила словами, передавалося поглядом. Тож не дивно, що Донт перестав її фотографувати. Так було треба.

Сьогоднішня фотографія стала неочікуваним поворотом, і це її збило з пантелику. Можливо, він нарешті впорався зі своїми сердечними справами і тепер знову може поводитися з нею як із пересічною особою. Її відверто зачепило, що Донт так швидко дав раду своїм почуттям, тоді як її ставлення до нього анітрохи не змінилося.

— Де мені стати? — із сумнівом спитала Рита.

— За камерою, — відповів Донт, вказуючи на чорну накидку.

— Ви хочете, щоб я сама зробила фотографію?

— Ви ж сто разів бачили, як я вставляю пластину й відкриваю об'єктив. Намагайтеся не впустити світло під накидку. Порахуйте до п'ятнадцяти і закрийте об'єктив. Тільки починайте рахувати з того моменту, як я наберу води й занурюсь у неї.

— Тобто?

— За легендою, щоб бажання сповнилося, треба зануритися обличчям у воду.

Із-під чорної накидки, крізь лінзу об'єктива Рита спостерігала за тим, як Донт спочатку спробував температуру води пальцями — й одразу відсмикнув руку, розбризкуючи крижані краплі. Це нагадало їй той день на річці, коли він майже повністю роздягнувся і занурився по шию в зимну воду, щоб допомогти їй із експериментом, результати якого абсолютно не відповіли її сподіванням. Його бліде обличчя тремтіло від холоду, але він жодного разу не поскаржився і терпляче сидів по кадик у воді, поки вона рахувала до шістдесяти.

— Що ви хочете загадати? — гукнула Рита йому.

— Якщо скажу, бажання не сповниться.

— Так, цілком можливо.

— Тож я помовчу.

У неї самої було стільки бажань, що вона не знала, з якого почати. Побачити, як викрадачів Амелії покарають за цей злочин. Завжди мати змогу дбати про дівчинку й захищати її від негараздів. Знайти компроміс між почуттям до Донта та страхом вагітності. Зрозуміти, що ж сталося з серцебиттям дівчинки у ніч зимового сонцестояння.

— Я готовий, — промовив Донт, глибоко вдихнув й опустив обличчя у достобіса зимну воду.

На рахунок «один» Рита відкрила касету і зняла кришку з об'єктива.

На рахунок «два» вона піймала думку, що піднялася з глибин її свідомості.

На рахунок «три» думка виплила на поверхню. Рита одразу зрозуміла, що вона, беззаперечно, дуже важлива.

На рахунок «чотири» її розум запрацював так швидко, що свідомість не встигала за ним. Вона залишила камеру, не замислюючись про те, що крізь недбало впущену накидку всередину може потрапити світло, і помчала до колодязя, дістаючи на бігу годинник.

На рахунок «п'ять» Рита вже була біля Донта. Однією рукою стиснула його зап'ясток, щоб виміряти пульс, а другою — відкинула кришку годинника.

Про рахунок «шість» Рита навіть не згадала — тепер вона рахувала інше.

Донтів пульс бився під її пальцями. Довга стрілка годинника вправно крокувала циферблатом. Її думка зосередилася тільки на двох ритмах — чоловічого пульсу та годинникового цокання. Вони вистукували урівні, кожен у своєму ритмі, аж раптом — шок! У ту мить її розум не розгубився, а, навпаки, — сконцентрувався ще більше, і вона змогла відстежити реакцію Донтового серця так точно, ніби тримала його просто в руках. Всесвіт для неї звузився до цього серця та її мозку, що рахував і робив із того висновки.

За вісімнадцять секунд Донт підвів зблідле від холоду обличчя з води. Його лице скидалося на маску, а сам він був радше схожий на мерця. Донт хапнув ротом повітря, захитався і завалився в траву.

Рита міцно тримала його зап'ясток і, навіть не підвівши очей, продовжила рахувати.

Коли минула повна хвилина, вона сховала годинник. Із кишені дістала клаптик паперу й олівець, занотувала тремтячими пальцями отримані показники, знервовано хихикнула, а потім уже обернулася до нього із широко розплющеними очима, здивована надзвичайністю ситуації.

— Що з вами? — спитав він. — Усе гаразд?

— Чи зі мною гаразд? Донте, а як почуваєтеся ви?

— Обличчя змерзло. Здається, мене зараз…

Він нахилився вперед, ніби від нудоти, але за мить відновив рівновагу.

— Ні, все минуло.

Вона взяла його за руки і ретельно обдивилася обличчя.

— Так. Але ж, Донте, — як ви почуваєтеся?

Він відповів на її збентежений погляд таким само, тільки трохи менш збентеженим.

— Мені доволі-таки не по собі. Мабуть, це через холод. Та загалом усе добре.

Вона помахала перед ним клаптиком паперу.

— У вас зупинялося серце.

— Що?

Вона поглянула у свої нотатки.

— Я з'явилася поряд десь, скажімо, за шість секунд після занурення. Приблизно так. Тоді ваше серце билося зі звичайною швидкістю — вісімдесят ударів за хвилину. На одинадцятій секунді воно зупинилося на три повні секунди. Коли забилося знову, темп знизився до тридцяти ударів за хвилину. Коли ви вилізли з води, ваш пульс дорівнював семи ударам за хвилину. А потім швидко відновився.

Вона взяла його за руку і знову порахувала пульс.

— Він знову нормальний. Вісімдесят ударів за хвилину.

— Моє серце зупинялося?

— Так. На три секунди.

Донт дослухався до биття свого серця і зрозумів, що раніше цього ніколи не робив. Просунув руку під одяг і відчув силу серцевих скорочень.

— Зі мною все добре, — повторив він. — А ви упевнені щодо серця?

Дурне було запитання. Це ж Рита. Вона в таких речах ніколи не помиляється.

— Як ви додумалися до такого?

— Крижана вода нагадала мені про перший експеримент у річці. І тут до мене дійшло, що того дня ви не повністю перебували під водою, тільки по шию, а сьогодні у холодній воді опинилася та частина вашого тіла, яка тоді залишилася на поверхні. І я припустила, що тут є певний зв'язок із травмами голови, які я лікувала в минулому, і з тим, що саме те, що міститься в голові, й робить нас людьми… Усе зійшлося. Тож я полишила камеру і побігла до вас.

То було справжнє наукове відкриття. Її сповнювала радість. Вона машинально потягнулася до його руки, але одразу відсахнулась, зрозумівши, що він не поділяє її радості. Донт підвівся з трави, вигляд у нього був кепський.

— Краще піду й витягну ту засвічену пластину, — мляво пробурмотів він і попрямував до камери.

Вони розібрали та спакували обладнання у повній тиші, й коли все було завантажено на човен, Донт порушив мовчання.

— Я не загадав жодного бажання, — мовив він. — Я не вірю у колодязі бажань. А от ваше бажання, схоже, справдилося. Якби я вірив у бажання, то загадав би вас і дитину. Обох. Але я не знаю, як мені загадувати те, чого ви, Рито, не бажаєте. Я уявив собі це. Як ми вдвох даємо волю нашим почуттям, природа бере своє, і в нас зароджується дитина… Чого ж варте щастя, яке можна здобути тільки ціною відчаю іншої людини?

«Колодій» доставив їх до котеджу Рити. Він розрізав воду, розбурхуючи та розбризкуючи її попереду і залишаючи довгий пінний слід позаду. Вони пливли мовчки. Підпливши до котеджу, пробурмотіли одне одному «на добраніч», і Донт подався до «Лебедя».

Зайшовши додому, Рита поклала записник на стіл і розгорнула на чистій сторінці, щоб занотувати нові спостереження. Ще раз відчуте приємне збудження прискорило биття її серця. Яке значиме відкриття! Втім, одразу по тому вона занепала духом. Що ж то за колодязь бажань, який спочатку дає тобі найбажанішу річ, про яку навіть не мріялось, і водночас примушує пригадати інші речі, які тобі мати зась?

Чарівний ліхтар

У «Лебеді» тим часом осінь прийшла на зміну літу, і дощі періщили без упину. Ніхто більше не вів похмурих розмов щодо прогнозів на поганий врожай, бо всі ці прогнози вже справдилися. Навіть якби настала сонячна погода, це вже не врятувало б ситуацію. Чахлі жнива чорніли на полях — та й як їх зібрати у такій багнюці? Звільнені робітники ферм намагалися влаштуватися на каменярні або деінде. Попри те, що всі вони приходили до «Лебедя» за розрадою, у зимовій кімнаті панував пригнічений настрій.

Саме в такій атмосфері завсідники почули новину про те, що дитину забрали від Армстронгів, і вона тепер знову живе із Вонами. Як це розуміти? Вони завжди підозрювали, що ніяка вона не Еліс. Отже, дівчинка — таки Амелія. Такий поворот сюжету ні в кого не викликав схвалення. Історія має розвиватися в одному напрямі, й лише після чітко окресленого переламного моменту могла змінити його на інший. Цьому зробленому тишком-нишком переходу до оригінальної версії бракувало потрібного драматизму. Пізніше стало відомо, що Вони наче стали називати дитину Міллі. Завсідники трохи посперечалися, чи це ім'я — скорочення від Амелії, а чи нове, але цю суперечку годі було рівняти з попередніми дебатами про колір її очей; а якщо вже пригадати пристрасний диспут — чи може статися те, що здається неймовірним, — то на його тлі ця дискусійка беззаперечно в'яне. Дощ, що нещадно лив цілими днями, підмочив і натхнення. Історії виходили з їхніх вуст такими ж кволими, як і жнива у полі. Інколи навіть вигадникам доводилося випивати в тиші. У таку годину Джонатан спробував розповісти громаді свою історію про фермера, що завів воза та коней в озеро. Серединку історії він так і не зміг запам'ятати, тому одразу перейшов до слів: «…і більше його ніколи не бачили!» — і йому вдалося здобути незначну прихильність аудиторії.

Із Джо все було кепсько. Він усе частіше лежав у задній кімнаті, провалившись у глибини своєї хвороби; а коли й виходив до зимової зали, то був слабшим і білішим, ніж зазвичай. Хоч йому й важко дихалося, та його вистачало розповісти одну чи дві історії. Нові оповіді були якимись дивними — короткими та бентежними. У них були відкриті фінали, і нікому не вдавалося їх переказати.

На цьому тлі, підживлюване загальною невизначеністю щодо особи дівчинки, дало несподівані пізні пагони одне зернятко, яке зронили у ґрунт кілька місяців тому. Двоюрідна бабця одного з гравійників пригадала, буцімто та дитина не відображалась у воді. Троюрідний брат одного з вирощувачів хріну сказав, що все це маячня. Він-бо спостерігав, як те дитя заглядає у воду, і насправді має аж два відображення, які не відрізнити одне від одного. Це пришпорило уяву оповідачів. Вони видали одразу декілька нових історій: що в дитини немає тіні; що її тінь має обриси старої бабці, а якщо надто довго дивитися в ті її очі невизначеного кольору, то заціпенієш, а дівчинка тоді відірве від твоїх п'яток тінь і зжере її.

— Саме це зі мною і сталося! — запевняла Риту одна вдова, напхана справжніми та вигаданими хворобами. Вона тицяла пальцем у свої ноги, примовляючи:

— Відьомська дитина з'їла мою тінь!

— Краще погляньте вгору, — переконувала її Рита. — Ви бачите десь сонце?

Удова обдивилася небо.

— Пропало. Геть пропало.

— Авжеж. Сьогодні на небі немає сонця, тому ви й не бачите своєї тіні. Ото й усе.

Удова наче переконалася, та довго це не протривало. Від наступного пацієнта Рита почула, що дівчинка буцімто з'їла сонце і наслала дощ, щоб знищити жнива.

Завсідники «Лебедя» від таких побрехеньок стенали плечима. Чи є в цих історіях бодай якийсь сенс? Вони пригадали, що спочатку вона була мертвою, а потім ожила, і це не під силу жодній смертній людині, — але щоб відьомське поріддя? Це примусило їх замислитися, але не настільки, щоб підтримати цю теорію.

Згодом, ще на початку вересня, їх усіх приголомшила новина. Афіша, яку прикріпили до однієї зі стін у «Лебеді», повідомляла, що у вечір осіннього рівнодення відбудеться вистава «магічного ліхтаря». Її безкоштовно організовує містер Донт із Оксфорда на знак вдячності місцевому товариству, завдяки спритним діям якого та присутності духу він вижив після тяжких поранень дев'ять місяців тому.

— Це історія, яку розповідають у картинках, — пояснила Марго Джонатанові. — Думаю, на склі будуть картинки, і через них проходитиме світло. Правду кажучи, я не знаю точно, як це працює, тобі краще спитати у містера Донта.

— А яку нам розкажуть історію?

То був секрет.

У день рівнодення шинок закрили для відвідувачів — навіть для частих гостей — до сьомої вечора. Деякі завсідники не повірили, що їх це теж стосується; вони все одно ломились у двері й страшенно ображалися, коли їм не дозволяли зайти. Пияки почули якийсь шум усередині й побачили, що двері шинку постійно грюкають, пропускаючи дужих хлопів, навантажених великими коробками та ящиками. Тож вони пішли і розповіли іншим, що їх так і не впустили, і що в «Лебеді» готується щось грандіозне.

Донт рано почав підготовку. Він сновигав між «Колодієм» і шинком, керуючи своїми помічниками та хлопцями Армстронгів. Які контейнери брати, в якому порядку, куди їх відносити… У якусь мить йому знадобилися шість міцних чоловіків, щоб перенести великий важкий прямокутник, до того прихований під іншим вантажем. Поки вони з усіма можливими пересторогами припасовували цей вантаж і, дюйм за дюймом, несли його вгору схилом, Донт спостерігав за ними з украй напруженою увагою. Коли прямокутник нарешті занесли до шинку, всі разом полегшено зітхнули й освіжилися напоями, перш ніж перейти до переносу менш відповідальних вантажів. Тільки коли Донт й Оквели залишилися на самоті, він стягнув із цієї таємничої речі чохол, і вона виявилася величезною скляною панеллю.

— Я встановлю її отут. За завісу не можна заходити нікому. Скло в темряві майже невидиме, тож нам каліцтва ні до чого. Тепер подивімося, як сохне фарба в головній кімнаті, де буде чарівний ліхтар.

По обіді з'явилася Рита в компанії жінки, так щільно замотаної в шаль, що не видно було обличчя. Крім того, більшість Малих Марго прийшла допомагати, й одна з них привела дочку, дівчинку трьох років, якій у виставі відведена дуже важлива роль.

О пів на сьому Джонатанові довірили важливу місію — прочинити двері та запускати зацікавлених усередину. Їх усіх скеровували праворуч, до великої літньої кімнати. «Лебідь» дуже змінився. На одній зі стін з'явилось оксамитове драпування, за яким ховався вхід до зимової кімнати, а іншу стіну пофарбували в білий колір. Столи винесли, натомість розставили рядами стільці навпроти пофарбованої стіни. За місцями для сидіння на невеличкому підвищенні чекав Генрі Донт, а перед ним стояли незвичний апарат і коробка зі скляними пластинами.

У кімнату набилася сила-силенна народу. Там стояв гамір від численних розмов. Прийшли фермерські наймити й гравійники, усі без винятку завсідники з дружинами та дітьми, багато людей із сусідніх селищ, що прознали про виставу. Армстронг теж був тут, із Бесс і старшими дітьми. Він сидів із серйозним і напруженим обличчям. Армстронг уже частково знав, про що буде вистава, бо брав безпосередню участь у її підготовці. Робіна також запросили, але ніхто не дивувався його відсутності. Родина Вонів вирішила не приходити. Знаючи заздалегідь, що саме там покажуть, вони обидва погодилися, що краще їм залишитися вдома. Врешті-решт, немає жодних гарантій, що ця вигадка матиме якийсь результат. Вони зробили свій внесок, і їхня присутність там буде забезпечена в інший спосіб. Маленькі Марго рознесли глядачам сидр, і рівно о сьомій Донт виголосив невеличку вдячну промову на адресу Джо та Марго. Джо вже збирався зачинити двері, як в останню мить прибігла захекана Лілі Вайт із якимось кошиком у руках.

Лілі мусила задовольнитися табуретом у задньому ряду, адже всі стільці вже були зайняті. На коліна вона вмостила накритий червоним ганчір'ям кошик, у якому щось ворушилося. Засунула руку всередину, щоб заспокоїти цуценя, яке купила напередодні у подарунок для Енн. Собача вгамувалося. Де ж Енн? Вона обводила поглядом публіку, шукаючи голову маленької дівчинки між головами двох дорослих, та не встигла обдивитися декілька найближчих рядів, як світло притишили і кімната поринула в темряву.

Глядачі заворушилися, зачовгали ногами по підлозі, зашелестіли спідницями і відкашлялися; крізь ці звуки почулося хрустке механічне клацання і…

— Ох!

На білій стіні раптом виник Баскот-Лодж. Усі впізнали маєток Вонів, його світлий фасад, пронизаний сімнадцятьма вікнами, розташованими в такому бездоганному порядку, що здавалося, ніби під цим світло-сірим дахом царюють лише спокій і гармонія. Кілька глядачів обернулися подивитись, як зображення перенеслося з Донтової машини на стіну, але більшість була надто заворожена побаченим, щоб думати про таке.

Клац. Баскот-Лодж зникає, і на його місті постають містер і місіс Вон. Розмита фігура дівчинки між ними — Амелія у віці двох років. Глядачки не змогли втримати розчулених вигуків.

Клац. Аудиторія захихотіла — такого вони точно не чекали: у світляній димці виникло рекламне оголошення. Донт читає його вголос для тих, хто не над то дружить із літерами, а поки він це робить, спритніші читачі пошепки коментують:

СТЕЛЛА

Свиня-інтелектуалка

НАЙДИВОВИЖНІШЕ СТВОРІННЯ

Дивує всіх знанням правопису, літер і цифр

Грає в карти

Скаже, котра зараз година, з точністю до хвилини

ЗА ВАШИМ ГОДИННИКОМ

Крім того

НАЗВЕ ВІК БУДЬ-ЯКОЇ ЛЮДИНИ

А найдужче вражає те, що вона

ЧИТАЄ ВАШІ ДУМКИ

Нечуване вміння!

До того ж

під час приватного сеансу вона

ПРОРОЧИТЬ МАЙБУТНЄ,

зокрема

УСПІХ У ФІНАНСОВИХ І ШЛЮБНИХ СПРАВАХ

— Це ж та сама ярмаркова свиня!

— Свиня-інтелектуалка? Що це означає?

— Це таке вчене слово, означає — розумна. Якби ти сам був інтелектуалом, то знав би таке.

— Ця свиня знає правопис краще за мене.

— Та й у карти незле грає. Я їй три пенні програв.

— А мені та свиня на вигляд дала сімдесят три роки! Яка я була зла!

— А я пішов раніше, ніж вона стала читати думки. Щоб я дозволив якійсь свинюці порпатися у своїх думках — не бувати такому!

— Шилінг за приватний сеанс, ви чули про таке? Дурня якась! Хто це відвалить цілий шилінг за посиденьки з льохою?

Знову чути механічний скрегіт — і реклама поступається місцем зображенню самої свині. Насправді то не Мод, а її дочка Мейбел, але для всіх, крім Армстронга, немає жодної різниці. Поряд зі свинею сидить молода дівчина, яку вони всі впізнають.

— Рубі!

Гул розмов різко стишується.

На цьому зображенні Рубі простягає шилінг, а чиясь рука в темному рукаві тягнеться за ним. Дівчина дивиться просто в очі свині.

Тепер темряву прорізає голос — це голос самої Рубі.

— Повідай мені мою долю, Стелло. За кого я вийду заміж? Коли зустріну того, хто полонить моє серце?

Глядачі охають і починають соватися — люди повертають голови в той бік, звідки йде звук. Але в темряві їм нічого не видно, і з іншого кінця кімнати голосом однієї з Малих Марго відповідає свиня:

— Йди опівночі в ніч зимового сонцестояння до шлюзу святого Іоанна і поглянь у воду. Там ти побачиш обличчя свого судженого.

Клац. У темряві виблискує циферблат годинника: він показує північ!

Клац. Шлюз святого Іоанна: всі його знають. Тут знову Рубі — стоїть рачки, вдивляється у воду.

— Чорт забирай! — не витримує хтось, а інші сердито на нього шикають.

Клац. Знову шлюз святого Іоанна. Рубі стоїть руки в боки, а на її обличчі написано роздратування.

— Нічого! — знову лунає голос Рубі. — Анічогісінько! Це дуже підлий жарт!

Цього разу ніхто не робить спроб побачити щось у темряві — вони всі надто поглинені історією, що розгортається в них перед очима за допомогою чарівного ліхтаря.

Клац. Знову Баскот-Лодж.

Клац. Інтер'єр дитячої кімнати. Під ковдрою вгадуються обриси малої дитини.

Клац. Та сама кімната, але спиною до глядачів стоїть якась темна фігура і нахиляється над ліжечком.

Не чути ані човгання ніг, ані ворушіння пальців. Усі у «Лебеді» затамували подих.

Клац. Та сама кімната, але ліжечко тепер порожнє. Крізь прочинене вікно видно нічне небо.

Увесь «Лебідь» здригається.

Клац. Вид на будинок ззовні. До відчиненого вікна приставлено драбину.

Багато хто хитає головами від обурення.

Клац. Двоє людей стоять спиною. Його рука обіймає її плечі. Їхні голови схилені у скорботі. Зрозуміло, хто вони. Це містер і місіс Вон.

Клац. Клаптик паперу, який спочатку зіжмакали, а потім розправили.

Містере Вон,

1000 фунтів стануть гарантом безпечного повернення вашої дочки.

Усі у «Лебеді» пирхають від люті.

— Тихо!

Клац. Письмовий стіл, а на ньому — торба, набита грошима так, що аж тріщить по швах.

Клац. Та сама торба, але на цей раз покладена на дальньому кінці Редкотського моста, дуже близько від того місця, де вони зараз перебувають.

Приголомшене бурмотіння.

Клац. Містер і місіс Вон в очікуванні сидять біля комина. Годинник показує шосту.

Клац. Та сама фотографія, але на годиннику тепер восьма.

Клац. Одинадцята година. Місіс Вон у відчаї схилила голову на плече чоловіка.

Публіка завмирає і сопить від співчуття.

Клац. Усі ахають! Знову підніжжя Редкотського моста — але гроші зникли!

Клац. Містер і місіс Вон майже непритомні в обіймах одне одного.

Глядачі «Лебедя» шаленіють. Хтось ридає, хтось кричить від люті та жаху, хтось відкрито погрожує злочинцям: одні пропонують скрутити їм шиї, інші — відправити на шибеницю, а ще дехто — запхати в мішок і кинути у річку з моста.

Клац. ХТО ВКРАВ МАЛЕНЬКУ АМЕЛІЮ?

«Лебідь» завмирає.

Клац. Знову з'являється зображення свині. Донт бере паличку і в промені світла вказує нею на те, чого глядачі не помітили раніше. На тінь.

Чується здавлене охання.

Клац. Ніби та сама сцена, хоча насправді роль своєї матері виконує Мейбел. Цього разу зображення обрізане так, що від свині залишився тільки хвостик, а в центрі видно поли довгого пальта, декілька дюймів холоші та пара носаків.

Публіка не змогла втримати шокованих вигуків.

— То не свиня ошукала Рубі! То був він!

Хтось встає, тицяє пальцем у скляну панель і кричить:

— То це він вкрав Амелію!

Здогадки наповнюють «Лебідь», і сотня голосів починає ділитися спогадами.

— Він був коротун!

— Худий, мов швабра.

— Такого ні з ким не сплутаєш.

— А ще той кожух — надто широкий у плечах!

— Та й задовгий.

— Завжди у тому капелюсі.

— Ніколи його не знімає!

Вони пам'ятають його, це добре. Він усім знайомий. Але ніхто не може пригадати про зовнішність чоловіка нічого, крім пальта, капелюха та зросту.

Коли ж його бачили востаннє?

— Два роки тому.

— Два? Радше вже три, якщо рахувати від сьогодні.

— Ага, так і є. Три.

Згоди досягнуто. Власником свині був невисокий чоловік у завеликому пальті та низько опущеному капелюсі, й ніхто не бачив його упродовж майже трьох років.

Донт і Рита радяться. Вони дуже уважно слухали, але ніщо не вказує на те, що у когось є невідома їм інформація.

Він нахиляється і шепоче їй на вухо:

— Схоже, я тільки згаяв наш час.

— Це ще не все. Ходімо. Зараз буде друга частина.

Поки кімната сповнюється обуренням, Донт і Рита щезають за завісою. Рита ще раз повторює вказівки Малій Марго та її дитині, а Донт перевіряє різне приховане приладдя. Його призначення так одразу й не вгадаєш, та воно добре знайоме будь-якому медіуму чи спеціалісту з театральних ефектів.

— Я кивну, коли буду готовий, а ви піднімете завісу, гаразд?

Лілі, що сиділа у темряві в останньому ряду, ніколи в житті не бачила такого — щоб на стіні оживали величезні зображення і були такими життєподібними. Коли їй сказали, що то буде історія в картинках, вона подумала про щось на зразок ілюстрованої дитячої Біблії, яку вони читали разом із мамою. Лілі й уявити не могла, що насправді побачить чорно-білу реальність — пласку, мов засушена квіточка, і розтягнуту по всій стіні. Вона й гадки не мала, що це матиме стосунок і до її життя. Її рука стискає шию, але Лілі не відводить очей, хоч уся пітніє і тремтить, а думкам немає за що зачепитися у її охопленій жахом свідомості. Вона ніби опинилася у кошмарі наяву.

Лілі підскакує від стукоту виделки об склянку. Від нього розходиться луна і трохи вгамовує аудиторію. Люди всідаються на стільці: виставу ще не завершено.

Замість клацу всі чують шурхотіння завіси, яку зсувають убік. Ті, хто сидить найближче до оксамитового драпування, бояться поворухнутися. Тепер усім видно прохід до зимової кімнати, і раптом там виникає світло.

Глядачі здивовано повертають голови туди.

Западає напружена, приголомшена тиша.

У зимовій кімнаті усі бачать дівчинку. Але то не звичайна дівчинка. І не фотографія. Її волосся коливається так, наче його гойдає хвиля, біла сорочка тріпоче, а найдавніше за все, що її ноги не торкаються підлоги. Дівчинка уся майорить і мерехтить — то вона тут, а то нема її. Риси обличчя нерозбірливі — лише натяк на ніс, вилинялі очі, напівстертий рот, яким навряд чи можна говорити. Білі складки сорочки колихаються у повітрі так, наче то вода, і вона потроху рухається.

— Дитино, — чути голос Рубі. — Ти мене впізнаєш?

Дівчинка киває.

— Ти ж знаєш, що я — Рубі, твоя колишня нянька, яка любила тебе і дбала про тебе?

Дівчинка киває вдруге.

Ніхто не рухається. До стільців їх прикував страх щось пропустити — або просто страх.

— Це я вкрала тебе з ліжка?

Дівчинка хитає головою.

— То була інша людина?

Дитина киває неквапом, так, наче запитання із затримкою доходять у той світ, де вона зараз перебуває.

— Хто то був? Хто вкрав тебе, а потім утопив?

— Так, скажи нам! — волає якийсь глядач. — Скажи нам, хто це!

Дівчинка з напівпрозорим обличчям піднімає руку, і її палець вказує… не на екран, а просто в кімнату, на самих глядачів.

Настає сум'яття. Чути вереск і лемент. У стані глибокого шоку люди зіскакують і перевертають стільці. У відбитому світлі вони крутять головами і вдивляються туди, куди вказує примарний палець, але всюди бачать лише інші обличчя, такі ж, як і в них самих — настрашені, заціпенілі, заплакані. Хтось зомліває, хтось голосить, хтось ридає.

— Я не хотіла цього робити! — шепоче Лілі, але в загальному галасі її голосу ніхто не чує. З тремтячими руками та повними сліз очима вона якось добирається до виходу і дає драла, так, ніби оптична ілюзія біжить за нею вслід.

Коли всі розійшлися, Малі Марго та діти Армстронгів узялися приводити шинок до ладу. Маленька примара, що у своїй звичній подобі була здоровою та дужою — справжньою онукою Марго, позіхала, поки з неї стягували біле вбрання привида, а потім затупотіла по кімнаті. Масивне дзеркало запакували у здоровенний прямокутний футляр і віднесли назад із величезною пересторогою та бурчанням. Оксамитову завісу зняли та згорнули, а тюль тріпотів і випинався, поки його вкладали у мішок. Зняли газовий ліхтар. Елемент за елементом розібрали ілюзію привида, спакували та віднесли. Коли її прибрали, й вони всі подивились одне на одного та на убранство «Лебедя» — таке, яким воно є зазвичай, — то побачили, що їхня надія також зникла.

Роберт Армстронг опустив плечі, а Марго була незвично тихою. Донт курсував між шинком і «Колодієм» із коробками, перебуваючи в такому поганому настрої, що ніхто не насмілювався з ним заговорити. Рита пішла провідати Джо, що зостався в ліжку. Він із надією поглянув на неї. Та коли вона лише похитала головою, Джо співчутливо блимнув.

Лише Джонатан був у своєму звичному доброму гуморі — на нього не впливав загальний пригнічений настрій. «Я майже повірив, що це насправді, — повторював він. — Навіть знаючи про тюль, і про дзеркало, і про газовий ліхтар. Навіть знаючи, що це насправді Поллі. Я майже повірив!»

Він разом із іншими розставляв стільці. Коли дійшов до останніх табуретів позаду, то скрикнув:

— Ой, погляньте! Хто ж тебе тут забув?

Він звертався до цуценяти, що зіщулилося в кутку кімнати, якраз під останнім табуретом.

Роберт Армстронг підійшов подивитися. Він нахилився й узяв собача у свою чималу долоню. «Ти надто маленьке, щоб бути у світі самому», — сказав Армстронг цуценяті, яке обнюхувало його шкіру і крутилося, намагаючись умоститися зручніше.

— Воно належить жінці, яка прибігла майже перед початком, — промовив Донт.

Порився у пам'яті й детально описав її зовнішність.

— Лілі Вайт, — вгадала Марго. — Вона живе у Притулку кошикаря. Я навіть не знала, що Лілі була тут.

Армстронг кивнув.

— Віднесу цього малюка додому. Тут недалеко, та й мої хлопчики ще не впоралися.

Марго повернулася до своєї онуки.

— Що ж, панночко, гадаю, на сьогодні з нас досить привидів, еге ж? Час у ліжко! — і дитину мов корова язиком злизала.

— Це була лише ілюзія, — визнав Донт. — І ми нічого не досягли.

Він підійшов до Рубі, що сиділа на якійсь коробці в кутку.

— Вибачте. Я сподівався на більше. Я вас підвів.

— Ви принаймні спробували, — відповіла вона, і по щоках у неї текли сльози. — А от Вонам буде тяжче за всіх.

Про свиней і цуценят

Армстронг поклав собача за пазуху, щоб воно зігрілося, і розстібнув верхній ґудзик пальта, щоб маля могло висунути носа і вдихати прохолодне нічне повітря. Цуценя зручненько вмостилося і заспокоїлося.

— Краще мені піти з вами, — вирішила Рита. — Місіс Вайт може перелякатися, побачивши незнайомця в таку пізню годину, та ще й після такого моторошного видовища.

Вони йшли до моста мовчки. Кожне було поглинене власними розчарованими думками про вечір, на підготовку якого витрачено стільки часу та сил, а все виявилося марним. Вони перейшли по мосту ріку, в якій відображалося зоряне небо, і на тому березі доволі швидко дійшли до місця, де берег розрізали маленькі притоки. Зосередилися на тому, щоб у темряві не опинитись у пастці покрученого вербового коріння. Аж тут крізь бурління ріки до них долинув чийсь голос.

— Вона знає, що то зробила я! А я не хотіла того робити! Клянуся! Я б і волосині не дала впасти з її голови! Вона так сердиться на мене, що то я її втопила! Вона вказала на мене! Вказала на мене пальцем! Вона знає, що це скоїла я.

Двійко мимовільних підслуховувачів пильно вдивлялись у темряву, ніби це допомогло б їм краще чути, і чекали, поки інший голос щось відповість. Утім, нічого такого не сталося. Рита зробила була крок уперед, та Армстронг її притримав. Вони почули інший звук. Приглушене сопіння. Так сопить тварина. Точніше — свиня.

У його мозку ворухнулася здогадка.

Коли свиня вгамувалася, Лілі продовжила свою сповідь.

— Вона ніколи мені не пробачить. Що ж робити? Цей злочин такий жахливий, що нема мені прощення. Сам Господь послав її, щоб мене покарати. Я маю вчинити так, як той кошикар, а я боюся. Ох! Та я повинна це зробити і корчитись у вічних муках, бо не заслуговую більше на життя…

І жінка збилася на приглушені схлипи.

Армстронг нашорошив вуха та прислухався до пирхання свині у відповідь на промову Лілі. Невже це?.. Та, звісно, ні. Проте…

Цуценяті набридло вже сидіти і воно дзявкнуло. Їхня присутність одразу була розкрита, тож нічого не залишилось, як вийти з тіні тополь і рушити вгору схилом.

— Це друзі, місіс Вайт, — заздалегідь попередила Рита. — Принесли вам цуценя. Ви забули його після вистави чарівного ліхтаря.

Тепер вони ясно бачили, у якому пригніченому стані була Лілі.

— З ним нічого не сталося. Ми про нього подбали.

Але поки Рита наближалася до Лілі, без упину промовляючи до неї заспокійливі слова, Армстронг зірвався з місця і помчав угору. Він пробіг повз Лілі одразу до свинарника, а там бухнувся на коліна просто в багнюку, простягнув руки крізь загорожу та заволав:

— Мод!

Не вірячи очам, Армстронг із любов'ю розглядав писок, який уже й не сподівався побачити знову. Хоч вона постаріла та схудла, виснажилась і похмарніла, хоч її шкіра втратила гарний рожевий відтінок, а щетина — мідний вилиск, він усе одно впізнав її. Свиня теж не зводила з нього очей. Навіть якщо в Армстронга й були якісь сумніви, їх одразу розвіяла її реакція: вона миттєво підвелася, танцювальним кроком підбігла до нього і просунула мордочку між дошками огорожі, щоб він погладив її за вухом і почухав їй щоку. Свиня так навалилася на огорожу, що мало не розламала її в бажанні возз'єднатися з дорогим другом. Від цієї зустрічі очі в Мод були на мокрому місці, та й Армстронга душили сльози.

— Що ж з тобою сталося, моя мила? Як ти тут опинилася?

Він витяг із кишені жолуді, й Мод делікатно з'їла їх по одному просто з його долоні. Небагато знайдеться свиней, які б уміли так робити, й Армстронгове серце мало не луснуло від радості.

Тим часом Лілі терла кулаками очі та примовляла:

— Я не хотіла! Я не знала!

Рита переводила погляд від Лілі до Армстронга зі свинею.

Із чого ж почати?

— Лілі, про що ви говорили, коли ми прийшли? Що саме ви не хотіли робити?

Ніби не почувши, Лілі все повторювала:

— Я не знала! Не знала!

Нарешті, після ще декількох спроб, Лілі почула та зрозуміла запитання.

— Я розповідала це свині, — крізь схлипи зізналася жінка. — Вона вважає, що я маю все розповісти панотцеві.

Про сестер і поросят

Священник, одягнений у нічну сорочку та халат, запросив нічних гостей сісти. Армстронг обрав стілець під стіною, а Рита сіла на диван.

— Я ніколи не дозволяла собі сісти у цьому домі, — промовила Лілі. — Але сьогодні я прийшла сповідатися, і більше сюди не повернуся, тому все-таки сяду.

Вона обережно присіла на диван поруч із Ритою.

— Що ж, про яку сповідь ідеться? — спитав священник, звертаючись до лікарки.

— Це про мене, — обізвалася Лілі. Вона схлипувала увесь час, коли плелася берегом, але тепер голос її трохи зміцнішав. — Це я. Вона виходить із ріки і вказує на мене пальцем. Вона знає, що то зробила я.

— Хто вказує пальцем?

Рита пояснила пасторові про ілюзію в «Лебеді» й те, чого вони намагалися за її допомогою досягти, а потім обернулася до Лілі.

— Це все було несправжнє, Лілі. Ми не хотіли вас налякати.

— Вона раніше з'являлася у Притулку кошикаря. Вилазила з ріки і вказувала на мене пальцем. Вона була справжня. Я знала, що так воно і є. З неї на підлогу стікала вода і потім на тому місці була калюжа. Коли я не зізналася, а навпаки — приховала свій злочин, вона з'явилась у «Лебеді», а тепер тицяє в мене пальцем. Вона знає, що то зробила я.

— Що саме ви зробили, Лілі? — Рита сіла перед нею навпочіпки і взяла її руки в свої. — Розкажіть нам.

— Я її втопила!

— Ви втопили Амелію Вон?

— Вона не Амелія Вон! Вона Енн!

— Ви втопили свою сестру?

Лілі кивнула.

— Я втопила її! І вона не залишить мене у спокої, доки я не зізнаюся.

— Тепер я розумію, — сказав священник. — Вам і справді треба сповідатися. Розкажіть мені, як це сталося.

Тепер, коли діло дійшло до сповіді, Лілі заспокоїлася. Сльози у неї висохли, та й у голові стало трохи більше ладу. З волоссям, що вибилося з-під шпильок, та з великими блакитними очима на худорлявому обличчі вона видавалася навіть молодшою за свій вік, переповідаючи цю історію у світлі канделябра пасторової вітальні.

— Мені було дванадцять чи, може, тринадцять. Я жила в Оксфорді з мамою, вітчимом і зведеним братом. Мала маленьку сестричку Енн. На задньому дворі ми тримали свиней на продаж, але мій вітчим погано про них дбав, і вони постійно хворіли. Сестра теж була нездорова та квола. Ми з мамою її любили, а от мого вітчима вона дратувала. Він хотів другого сина. Для нього тільки хлопці щось важили. Він обурювався, що ми з сестрою так багато їмо. Ми його боялися, і мати теж. Тож я намагалася їсти менше та підгодовувала тендітну сестру. Але вона все одно нездужала. Одного дня, коли сестра лежала хвора в ліжку, мати полишила мене коло неї, а сама пішла купити їй ліків. Я повинна була приготувати вечерю і прислухатися до Енн на випадок, якщо з нею станеться напад кашлю. Вітчим розсердився б на матір за ліки, бо вони надто дорогі, й дівчиська не варті таких витрат. Я дуже хвилювалася, і мати також. Поки неньки не було, в кухню зайшов брат із якимось згортком. То виявився перев'язаний мотузкою мішок. Він сказав мені, що здохло одне порося. У таких випадках у мої обов'язки входило скидати трупи в річку, бо вітчимові не хотілося копати яму та ховати тварин. Я сказала братові, що мені ще треба приготувати вечерю, а він може віднести порося до річки й сам. Брат відповів, що його батько відлупцює мене так, що аж гай гудітиме, якщо я не зроблю так, як він каже. Тож я пішла. Мішок виявився важким. Коли я дісталася до річки, то поставила його на краю обриву, де було слизько, і підштовхнула. Тоді пішла додому. Коли дійшла до нашої вулиці, то побачила, що всі сусіди були надворі й про щось перешіптувалися. До мене підбігла мати. «Де Енн? — у розпачі крикнула вона. — Де твоя сестра?»

«У нашій кімнаті», — відповіла я, а мати ридала, лементувала і питала знову: «Де Енн? Чому тебе там не було? Куди Енн поділася?»

Одна з сусідок бачила, як я йшла кудись із важким мішком, тож вона запитала в мене, що в ньому було.

«Мертве порося», — відповіла я. Та коли вони стали розпитувати в мене, куди я ходила і що я з ним зробила, я не могла нічого відповісти — язик наче прилип мені до піднебіння.

Хтось із сусідів побіг тоді до ріки. Я хотіла залишитися з мамою, але вона була така зла на мене за те, що не впильнувала сестру, що я вирішила — краще сховатися.

Мій зведений брат був спостережливий. Він знав усі місця, де я ховалася від розлюченого вітчима. Брат мене одразу знайшов.

«Ти ж знаєш, що було у тому мішку, еге ж?»

«Порося», — відповіла я, бо так і думала.

А тоді він розповів мені, що я насправді скоїла.

«У тому мішку була Енн. Ти її втопила».

Я втекла з дому і дотепер нікому не розповідала правду про мою сестру.

Пізніше Рита запропонувала, а панотець пристав на цю пропозицію, щоб Лілі залишилася на ніч у гостьовій спальні священникового дому. Жінка мовчки скорилася, наче дитина.

Коли ліжко було розстелене, й Лілі вже зібралася йти нагору, щоб у нього вкластись, а Рита прощалася з пастором, Армстронг несподівано відкашлявся і вперше за вечір заговорив.

— Перш ніж ми розійдемось, я хотів би дізнатися…

Усі поглянули на нього.

— Це була довга ніч, а для місіс Вайт ще й дуже виснажлива, та чи можу я поставити одне останнє запитання?

Пастор кивнув.

— Лілі, як так сталося, що моя свиня Мод опинилася у Притулку кошикаря?

Зізнавшись в одному страшному злочині, Лілі вирішила не тримати більше секретів.

— Її привів Віктор.

— Віктор?

— Мій зведений брат.

— А яке прізвище у вашого зведеного брата?

— Неш. Віктор Неш.

Почувши це ім'я, Армстронг скривився від болю, наче полоснув себе по пальцю гострющим ножем.

Інший бік ріки

— На заводі його не може бути, — пояснив Вон. — Я розпродавав обладнання, тож там упродовж декількох місяців постійно сновигали люди. Якби там хтось переховувався, його б неодмінно побачили. До того ж у цехах сірчаного заводу високі вікна, тож світло можна було б побачити за декілька миль. Ні, єдине спокійне місце, що одночасно підходить і для самогоноваріння, і для укриття — це старий склад.

Він тицьнув пальцем у точку на плані острова Бренді.

— А де причал? — спитав Донт.

— Ось тут, і він, звичайно, чекатиме гостей із цього боку. Якщо він пильнує, то не зводитиме очей саме з цього причалу. Але можна висадитися і на далекому краю острова. Подалі від заводу та інших будівель. Заскочити його зненацька.

— Скільки в нас буде людей?

— Я виставлю вісім дужих хлопців з мого обійстя та ферми. Знайду й більше, але тоді нам знадобиться більше човнів, а це вже може викликати підозру.

— Я б міг перевезти більше людей на «Колодію», але він надто шумний і помітний. Справді, невелика група на веслових човнах — це найкращий варіант.

— Восьмеро чоловіків і троє нас…

Вони обмінялися поглядами і кивнули. Одинадцятеро. Має бути достатньо.

— Коли? — спитав Вон.

Глухої ночі невеличка флотилія веслових човнів відплила від причалу Баскот-Лоджа. Усі зберігали тишу. Весла без звуку занурювались у чорнильну воду. Кочети порипували, і вода плюскала об борти човнів, але ці звуки губились у глибоководному буркотінні ріки. І так, непомітно, човни проковзали від одного берега до іншого.

На далекому краю острова Бренді вони витягли човни з води й поволокли крутим схилом, щоб сховати серед гілок розкидистої верби. Упізнавали один одного за силуетом, спілкувалися на мигах, і в кожного була своя інструкція.

Вони поділилися на пари і розійшлися по берегу, щоб вийти крізь хащі до заводу з різних боків. Донт й Армстронг виявилися єдиними, хто був тут уперше. Донт пішов у парі з Воном, а Армстронг — із Ньюменом, одним зі служників Вона. Вони натикалися на гілки, перечіпалися через коріння, рухались у темряві, мов незрячі. Коли хащі поріділи й намітилася стежина, чоловіки здогадалися, що завод уже близько. Притискалися до стін, поспіхом перетинали відкриті ділянки, майже не видавали звуків.

Донт і Вон підійшли до складу. З одного боку його підпирала будівля заводу, а з другого — густа рослинність, тож світло з вікон неможливо було побачити з жодного берега. У темряві чоловіки обмінялися поглядами. Донт махнув кудись убік. Вони помітили якесь ворушіння серед дерев: інші теж прибули.

Армстронг першим почав діяти. Він підбіг до дверей і вдарив по них ногою, вклавши в удар усю чималу вагу свого тіла. Двері піддалися, наполовину зірвавшись із петель. Вон відчинив їх нарозпаш, і вони з Донтом увірвалися до кімнати. Повсюди діжки, пляшки та барила. Повітря просочене солодкуватим запахом дріжджів. Невеличка жаровня, в яку нещодавно докинули вугілля. Порожнє крісло. Донт торкнувся рукою сидіння. Воно ще тепле.

Він був тут, але втік.

Із вуст Вона зірвалася лайка.

Якийсь звук. Надворі. З боку дерев.

— Туди! — вигукнув хтось. Донт, Вон й Армстронг кинулися на голос. Чоловіки продиралися крізь хащі, ламали гілки, топтали молоді пагони, лаялись, якщо перечіпалися, допоки остаточно не заплуталися, чи звук, на який вони біжать, виходить від переслідуваного, а чи від них самих.

Команда перегрупувалася. Хоч вони трохи занепали духом, та все-таки не збиралися здаватися. Розбились на четвірки і прочесали кожен ярд на острові. Заглядали під кожний кущ, вдивлялись у гілки кожного дерева, обшукували кожну кімнату і кожен коридор усіх будівель. Двоє людей Вона натрапили на колючий чагарник і взялися тицяти всередину металевими палицями. На іншому кінці чагарника щось заворушилося; звідти раптом вискочила зігнута фігура й зі сплеском щезла у воді.

— Гей — покликали вони решту. — Він отам!

Незабаром до них примчали й інші.

— Він десь там. Ми викурили його зі схованки і почули бульк.

Мисливці вдивлялись у темну річкову воду. Вона переливалася, мерехтіла, але й сліду їхньої здобичі не було.

Коли він стрибнув у ріку, то подумав, що крижаний холод води вб'є його на місці. Але коли виринув на поверхню й побачив, що анітрохи не мертвий, то зрозумів, що все не так уже й погано. Йому ще й вдалося виринути у правильному місці. Здається, сама ріка була його спільницею. Біля нього схилялась до води розлога гілка, тож він зміг вчепитися за неї і піднятися з води, роздумуючи, що робити далі. Про повернення на острів і мови бути не могло. Треба перепливати ріку. Якщо він догребе до центральної протоки, ріка підхопить його і понесе вниз течією, а якщо увесь час триматися ближче до берега, то можна знайти якусь місцину для укриття. А вже по тому…

По тому він вже зможе скласти кращий план.

Чоловік відпустив гілку, занурився у воду і відштовхнувся.

Із острова донеслися вигуки — вочевидь, його помітили. Він знову пірнув. Під водою його відволікай рух і світло. Повз нього пропливали зірки та виблискували тисячі маленьких місяців, видовжених, мов мальки у риб'ячій зграї. Він здавався собі велетнем серед маленьких фей.

Раптом йому спало на думку, що немає сенсу поспішати. «Я ще навіть не тремчу, — подумав він. — Мені навіть тепло».

Його руки обважніли. Він не був певен, чи гребе, а чи просто дрейфує.

«Коли холодна вода не здається холодною — тут тобі й гаплик». Він колись чув цю мудрість. Коли саме? Дуже давно. Його охопило погане передчуття. У паніці він щосили замолотив руками та ногами, але кінцівки відмовлялися слухатись.

Чоловік таки розбурхав річку, і його підхопила течія. Рот залило водою. В голову наче напхали вати. Він усвідомив, що десь схибив. Намагався вигребти на сушу, а руки плуталися у довгих тягучих водоростях. Спробував виштовхнути себе наверх, та пальці ковзнули по гальці й річковому намулу. Борсався та крутився — і от наче ось вона, поверхня води! — та знову пішов під воду. У легенях було вже більше води, ніж повітря, і коли спробував гукнути допомогу — облиште, хто й коли йому допомагав; хіба він не найбільш зраджена людина? — коли він спробував гукнути допомогу, до його губ притиснулися губи ріки, а її пальці затиснули йому ніздрі…

Це тривало цілу вічність…

Доти, доки в нього зовсім не залишилося сил на спротив. А тоді його підхопили, витягли з води, бо важив він не більше вербового листочка, й кинули віддихуватися на дно плоскодонки.

Мовчан? Звичайно, він знав цю легенду. Про поромника, який перевозить на інший бік ріки тих, чий час настав, і рятує тих, кому ще можна трохи пожити. Він раніше не вірив у ці казочки, але ось де тепер опинився.

Висока худорлява фігура устромила жердину в піщане дно, відштовхнулася — і плоскодонка граційно та рвучко понеслася по темній воді. Віктор відчув, як вона ковзає, й усміхнувся. У безпеці…

Половина їхньої команди залишилася на острові, намагаючись вирахувати місце, звідки вони його побачать, якщо йому заманеться вилізти на берег. Інші повернулися до човнів і почали прочісувати ріку.

— Чортів холод, — бубонів Донт.

Армстронг опустив руку у воду й одразу витяг.

— Ми шукаємо живого чи утопленика? — спитав.

— Довго він не протягне, — похмуро зауважив Вон.

Вони обпливли острів раз, удруге, втретє…

— Із ним покінчено, — підсумував один із людей Вона.

Усі згідно закивали.

Полювання було завершено.

Човни попрямували назад до причалу в Баскот-Лоджі.

Священник написав вікарію тієї парафії, де Лілі колись жила з матір'ю та вітчимом. І швидко отримав відповідь. Один із парафіян дуже добре пам'ятав ті події, що сталися тридцять років тому. Зникнення Енн наробило тоді багато галасу. Пішов поголос, нібито старша дівчинка з ревнощів утопила молодшу. Сусіди побігли до ріки, але мішок не вдалося знайти одразу. Поки мати дітей займалася пошуками, старша дочка втекла.

Кілька годин по тому дівчинку знайшли, живу та неушкоджену. Вона опинилася на певній відстані від дому, далі, ніж могла дійти без допомоги. У неї був лютий жар. Жодні ліки не допомагали, тож за декілька днів вона віддала Богові душу.

Мішок також знайшли. У ньому справді було мертве порося.

Лілі так і не об'явилася. Її невтішна мати померла декілька років по тому. Вітчима повісили за злочини, не пов'язані з цією історією, а зведений брат завжди був покидьком, що тільки байдикував, та й ніхто його вже не бачив багато років.

— Ви ні в чому не винні, — повідомив пастор Лілі.

Рита обняла збиту з пантелику жінку.

— Той ваш брат обдурив вас, із заздрощів, бо таке вже в нього чорне нутро. Він знав, що ви невинна, але постійно втовкмачував вам почуття провини. Але ви не топили свою сестру.

— Тоді чого хотіла Енн, коли вийшла з води біля «Лебедя»?

— То була не Енн. Енн мертва. Вона не сердиться на вас і її душа спочиває.

Рита спробувала їй пояснити:

— У Притулку кошикаря вам снилися кошмари, а в «Лебеді» ви бачили ілюзію. Дим і дзеркала, більше нічого.

— А тепер ваш зведений брат потонув, — повідомив Лілі священник, — і більше вас не залякуватиме. Ви можете самі зберігати свої гроші, та й узагалі покинути той жахливий котедж і переселитися сюди, у теплий будинок.

Але Лілі знала повадки ріки краще, ніж будь-хто інший. Знала, що потонути насправді значно складніше, ніж дехто собі уявляє. У її свідомості Віктор, що потонув, був не менш моторошним, ніж живий, — насправді навіть ще більш страхітливим. Він і так розлютиться через те, що вона його виказала; а якщо Лілі покине те місце, де Віктор завжди може її знайти, то знавісніє ще дужче. Варто лише пригадати, що сталося, коли вона втекла від нього з містером Вайтом. Вайта знайшли мертвим, а її Віктор так відгамселив, що Лілі й сама дивувалась, як їй вдалося оклигати. Ні, краще вже його не сердити.

— Думаю, мені краще залишитись у Притулку кошикаря, — вирішила вона.

Священник із Ритою намагалися її вмовити, але, попри свою смиренність, Лілі не піддалася.

Армстронг приїхав до Притулку кошикаря, щоб забрати Мод, і виявив, що та вже поросна.

Йому не хотілося турбувати її в такому вразливому стані. Врешті, як він переконався, за нею добре доглядали.

— Ви подбаєте про неї, місіс Вайт, поки вона не опороситься?

— Залюбки. А що скаже Мод? Вона не проти лишитися? Мод наче не заперечувала, тож справу було залагоджено.

— Коли я заберу її додому, то залишу вам порося.

Частина п'ята

Ніж

Кури були знервовані, кішка втекла з-під його руки, а свині дивилися так, ніби стали свідками чогось зловісного. Армстронг спохмурнів. Що сталося? Його не було якихось дві години, ходив подивитися корів для продажу.

Середульша дочка вибігла з дому і з того, як вона обхопила його руками, він зрозумів, що сталося справді щось лихе. Вона не могла говорити від задишки.

— Робін? — спитав він.

Вона кивнула.

— Де мати?

Дочка вказала на кухонні двері.

Усе було перевернуто догори дриґом. Суп без догляду википав на плиті, тісто сохло на робочій поверхні. Бесс стояла, тримаючись за спинку крісла-гойдалки, навколо неї ширилися флюїди обурення та протесту. У гойдалці сиділа його найстарша дочка Сьюзен, зіщулена та бліда. Її руки були якось незграбно перехрещені на грудях, а долоні вона притискала до шиї. Навколо скупчилося трійко молодших, перелякано смикаючи її за спідницю.

Пальці Бесс відпустили спинку крісла, коли вона побачила, що він повернувся.

Дружина підвела на нього стурбований погляд. Жестом попросила його мовчати.

— Ось, — звернулася вона до малечі, що не відпускала сестру, — віднесіть це свиням.

Змела овочеві шкурки в миску і віддала найстаршій дитині. Погладивши на прощання сестру по коліну, вони нарешті пішли.

— Що сталося? — спитав він, коли двері зачинилися.

— Як завжди.

— Скільки цього разу?

Вона назвала суму, і Роберт заціпенів. Це значно перевищувало звичні Робінові апетити.

— У яку ж халепу він втрапив, якщо йому потрібні такі шалені гроші?

Вона відмахнулася.

— Ти ж знаєш, який він. Брехня на брехні. Гарна інвестиція, така можливість трапляється лише раз у житті, у борг до наступного тижня… Та мене не обдуриш. І він про це знає. Його лестощі давно вже не мають наді мною жодної сили.

Вона зсунула брови.

— Але сьогодні він нікого б не зміг переконати. У нього збилося дихання. Не міг усидіти на одному місці — лише давай гроші, і він піде. Увесь час зиркав у вікно, був весь на нервах. Навіть хотів послати когось із братів чатувати біля воріт, але я не дозволила. Та невдовзі він покинув прикидатися і перейшов на вереск. «Просто дай мені гроші, я тобі кажу! Без них мені гаплик!» Робін стукав кулаком по столу, верещав, що то все наша провина, і якби ми не віддали дівчинку Вонам, він не був би тепер у такій скруті. Голос тремтів. Щось справді налякало його.

«Що довело тебе до такого?» — спитала я, а він відповів, що дехто йде за ним назирці. Дехто, хто не зупиниться ні перед чим, аби отримати те, чого він хоче.

— Сказав, що його життя у небезпеці, — подала голос Сьюзен із гойдалки. — «Якщо не даси гроші, я — небіжчик!»

Армстронг потер лоба.

— Сьюзен, ця розмова не для тебе. Йди та сядь у вітальні, а я тим часом побалакаю з твоєю мамою.

Дочка перевела погляд на матір.

— Скажи йому, матусю, — дозволила вона.

— Я відмовилася давати йому гроші. Він дуже грубо зі мною поводився.

— Робін сказав, що мама завжди була проти нього. Назвав її облудницею. Говорив різні бридкі речі про те, що було з нею до вашого шлюбу…

— Сьюзен усе це чула. Вона невчасно зайшла.

— Я хотіла сказати йому, щоб він не смів так поводитися з мамою. Я хотіла…

Очі дочки наповнилися сльозами.

Бесс поклала руку їй на плече.

— Він обернувся так швидко… Миттю вихопив твій ніж, що висів у піхвах за дверима. Він схопив Сьюзен…

Армстронг укляк на місці. Ножем, що висів у піхвах за дверима, він заколював свиней, тож ніколи не повертав його на місце, не довівши лезо до смертельної гостроти. Раптом йому стала зрозуміло, чому в дочки така незручна поза й перелякане обличчя…

— Я могла б утекти від нього, — схлипнула Сьюзен. — Могла б, але…

Роберт підійшов до дівчини, взяв її руку і прибрав від шиї. У руці вона стискала заплямовану кров'ю хусточку. Тендітну шкіру шиї перерізала червона лінія. Ніж увійшов достатньо глибоко, щоб пошкодити шкіру, і вийшов за якийсь дюйм від життєво важливих артерій. Армстронгові перехопило дихання.

— Матуся закричала і прибігли хлопчики. Робін завагався, коли їх побачив — вони майже такі ж дужі, як він. До того ж, їх було двоє. Він послабив хватку, і я змогла вислизнути…

— Де він тепер?

— Подався до старого дуба навпроти острова Бренді. Переказав тобі, що його можна буде знайти там. Ти маєш принести гроші, або його життя скінчене. Так він і сказав.

Армстронг вийшов із кухні й пішов углиб дому. Вони почули, як відчинились і зачинилися двері кабінету. Він був усередині якусь хвилину — й одразу вийшов, застібаючи на ходу пальто.

— Будь ласка, не йди туди, тату!

Він погладив дочку по голові, поцілував дружину в скроню і мовчки вийшов. Щойно за ним грюкнули двері, як прочинилися знову. Він поліз до піхов. Вони були порожні.

— Робін забрав ножа з собою, — пояснила Бесс.

Відповіддю на її слова було лише грюкання дверей.

Бурхливі зливи останніх днів поступилися місцем регулярним затяжним дощам. Кожна краплина води, що падала на річку, на поле, дах, листя чи на людину, робила це зі звуком, і ці звуки годі було відрізнити один від одного. Разом вони утворювали таку собі завісу дощового шуму, яка огорнула Армстронга та його кобилу Фліт і відгородила їх від решти світу.

— Я знаю, — вершник підбадьорив кобилу поплескуванням. — Я й сам би зараз радо сидів удома. Та справи кличуть.

Стежка була нерівна, кам'яниста, тож Фліт крокувала поволі, прокладаючи собі шлях між вибоїнами й оминаючи перешкоди. Час від часу вона піднімала голову і принюхувалася до повітря, а її вуха були постійно нашорошені.

Армстронг поринув у думки.

— Навіщо йому такі шалені гроші? — розмірковував він уголос. — І чому саме зараз?

У ямах на дорозі накопичилася вода, тож іноді кобила йшла просто по калюжах.

— Свою сестру! Власну сестру! — повторював Армстронг, хитаючи головою, а Фліт співчутливо іржала. — Іноді мені здається, що тут уже нічого не вдієш. Дитина — не порожня посудина, яку батьки наповнюють на свій розсуд. Вона з певним характером народжується, і вже не зробиш її інакшою, як би ти її не любив.

Вони продовжили шлях.

— Ми ж так його любили. Від усього серця. Я його всюди тягав за собою, показав йому світ. Навчив усього, що знаю сам… Він знав, що добре, а що погано. Я ж йому це пояснював, Фліт. Він не може поскаржитися на брак виховання.

Фліт у темряві рухалася вперед. Армстронг зітхнув.

— Він же ніколи тобі не подобався? Я намагався цього не помічати. Ти ж завжди зсувала вуха назад і рачкувала, коли він до тебе підходив. Що ж він тобі заподіяв? Я ніколи не хотів думати про нього погано, та й зараз не хочу, але є такі речі, на які навіть батько не може заплющити очі.

Армстронг підняв руку й змахнув із ока краплі.

— Це лише дощ, — запевнив він себе, проте клубок у горлі засвідчив інше. — А ще ж ми забули про дівчинку. І я б хотів у цьому розібратися, Фліт. У що він вплутався? Жоден батько не став би байдикувати так, як Робін. Що ж це за батько, який не може впізнати власну дитину? Бо та дівчинка йому не рідна, і він знав це з самого початку. То навіщо все це було? Як думаєш, він розповість мені про свою халепу? Як же зможу йому допомогти, якщо не знатиму, в чому справа? Він викручує мені руки, а потім скаржиться, що я недостатньо йому допомагаю.

Його кишеня обважніла. Він наповнив гаманець грошима, які дістав із сейфа. Фліт зупинилася. Вона нервово перебирала ногами, пирхала та хропіла під сідлом.

Армстронг підняв голову і спробував знайти пояснення поведінці кобили. Та його очі бачили лише темряву. Дощ вимив із повітря усі запахи і приглушив усі звуки. Людських відчуттів тут було замало.

Він нахилився і спитав кобилу:

— Що з тобою, Фліт?

Вона знову переступила з ноги на ногу. І тут він почув сплеск води з-під її копита. Спішився, і вода хлюпнула просто йому в черевики.

— Повінь. Ось і вона.

Усе починається і закінчується в «Лебеді»

Дощ періщив уже декілька тижнів. Усі вживали застережних заходів проти повені, не кажучи вже про підготовку до нашестя річкових циган. Бо саме в цей час вони приходили з низовини ріки. Така дрібниця, як повінь, не могла їх зупинити. Насправді вона лише допоможе їм підібратися ближче до приватного майна — до будинків і котеджів, до сараїв, амбарів і стаєнь. Усі інструменти й механізми треба ховати, а всі двері — тримати на замку. Річкові цигани підберуть усе, що погано лежить, вони неперебірливі. Квітковий горщик на підвіконні — легка здобич, і горе тому садівникові, що залишить надворі сапку чи граблі. Крім того, наближалася ніч зимового сонцестояння — рівно рік із того дня, як тут з'явилася ця дитина.

Для родини Вонів найважливішим був стан Гелени, яку напередодні народження дитини покинула колишня жвавість. Та люди Вона робили все від них залежне. Він подякував їм і пішов шукати дружину.

— Я так втомилася, — повідомила вона йому, — але не знімай пальта, підеш разом із нами в сад. Ми хочемо подивитися на ріку.

— Вода вже затопила двадцять ярдів саду. Це небезпечно — йти туди з дитиною, та ще й у темряві.

— Я розповіла їй, що вода може затопити сад, вона дуже зацікавилась і неодмінно хоче це побачити.

— Ну гаразд. Де вона?

— Я задрімала на дивані. Вона, мабуть, пішла на кухню провідати кухарку.

Вони разом пішли на кухню, але малої там не було.

— Я думала, що вона з вами, — розвела руками кухарка. Вон із Геленою обмінялися стривоженими поглядами.

— Вочевидь, пішла поглянути на ріку — там ми її й знайдемо.

Хоч Гелена намагалася говорити впевнено, все-таки тремтіння голосу викривало хвилювання.

— Залишся тут, я сам упораюся швидше, — наказав їй чоловік і вибіг із кімнати, але вона пішла слідом.

Її хода тепер стала повільною. Газони перетворилися на болото, а стежки були вщент розмиті проливними дощами останніх тижнів. Макінтош уже не сходився в неї на животі, тож поки холодна дощова вода просочувала її сукню, вона замислилася, чи не переоцінила свої можливості. Після невеличкої паузи продовжила рух. Уявляла собі те, що сподівалася побачити — дитину, що заворожено стоїть біля краю води, милуючись повінню.

Підійшовши до просвіту в живій огорожі, звідки відкривався вид на ріку, Гелена зупинилася. Тут уже стояв її чоловік. Він мотав головою, жваво жестикулював і щось казав садівникові та двом іншим робітникам, а ті серйозно кивнули й одразу побігли виконувати його наказ.

Гелену раптом кинуло в жар, серце закалатало. Вона стала незграбно бігти, на ходу кличучи Вона. Він обернувся і побачив її широко розкриті очі. Вона послизнулася на мокрій траві; і хоч він ледве встиг її підхопити, Гелена все одно скрикнула від болю.

— Усе добре, я вже віддав наказ, її шукають. Ми її знайдемо.

Ледве дихаючи, Гелена кивнула. Обличчя в неї геть сполотніло.

— Що з тобою? Підвернула ногу?

Вона заперечливо похитала головою.

— Ні, це дитина.

Ентоні окинув поглядом сад, подумки проклинаючи себе за те, що відіслав усіх робітників на пошуки малої. Вирахував відстань до будинку, враховуючи слизькі доріжки та темряву, і порівняв її з болем, який випромінювали очі дружини. Чи він упорається? Однак іншої ради не було. Він підняв її на руки і приготувався йти.

— Агов! — почув здалеку. І знову, трохи голосніше: — Гей там!

До них тихо підпливав «Колодій».

Коли вони занесли Гелену на борт і човен продовжив рух, Донт пояснив йому, як він тут опинився.

— Рита зараз у «Лебеді». Відвеземо туди Гелену, а потім повернемося на «Колодію» і пошукаємо дівчинку.

— Котедж Рити затопило?

— Так, але справа не тільки в цьому… Джо зовсім зле.

* * *

У «Лебеді» було порожньо. Хай там як із тим зимовим сонцестоянням, але повінь — це повінь. Усі міцні молоді люди були зайняті різними справами — забивали двері, переносили нагору меблі, виганяли худобу на горби… У шинку сиділи тільки ті, з кого немає ніякого пожитку в справі боротьби з наступом ріки: старі та кволі, й ті, хто на початку повені вже був п'яний, як чіп. Вони не розповідали історій. Джо, неперевершений оповідач, був при смерті.

Він лежав у своєму ліжку, у найвіддаленішій від ріки кімнаті, й поринав у небуття. Між уривчастими спробами схопити повітря ротом Джо видавав якісь звуки. Губи його постійно рухались, але булькання, що з них виривалося, не було схоже на слова і не мало жодного сенсу. Обличчя Джо викривлялося, а брови виразно рухалися. Він, мабуть, оповідав захопливу історію, але нікому, крім нього, не було її чути.

Дочки Джо пересувалися між божою постіллю та зимовою кімнатою. Сьогодні Малі Марго не випромінювали звичні милі усмішки; навпаки — за прикладом матері, що сиділа біля ліжка Джо і тримала його руку, їхні обличчя захмарила скорбота.

У якусь мить чоловік ніби трохи оклигав. Джо розплющив очі й вимовив декілька складів, а потім знову занурився у своє провалля.

— Що він сказав? — спитав спантеличений Джонатан.

— Він кличе Мовчана, — відповіла його мати, і дочки погідно закивали. Вони теж чули це.

— Може, я піду й приведу його?

— Ні, Джонатане, не треба, — одказала Марго. — Він уже поспішає сюди.

Усе це чула Рита; вона стояла біля вікна і роздивлялася величезне озеро, що розлилося навколо «Лебедя», лише за декілька дюймів від його стін, і перетворило шинок на острів.

На горизонті вона помітила «Колодій», що стрімко наближався. Ще на глибині Донт спустив на воду шлюпку. Посадив туди Гелену — Рита впізнала її за силуетом — і повіз до дверей «Лебедя». Його надмірна уважність до жінки підказала лікарці причини, з якими мала бути пов'язана її несподівана поява.

— Марго, тут місіс Вон. Здається, для неї вже час.

— Що ж, добре, що нас тут багато. Мої дівчата зможуть їй допомогти.

У сум'ятті, пов'язаному з прибуттям Гелени, Донтові все-таки вдалося відвести Риту на хвилинку вбік.

— Дівчинка щезла.

— Ні!

Вона зігнулася навпіл від несподіваного спазму в животі.

— Рито! З вами все гаразд?

Жінка із зусиллям опанувала себе і розпрямилася. Вмирає людина. Ось-ось прийде у цей світ нове дитя.

— Як довго її немає? Де її бачили востаннє?

Донт поділився з нею тими крихтами інформації, які мав сам.

Одна з Малих Марго звернулася до лікарки по вказівки.

Обличчя Рити було мертвотно-блідим. На ньому застиг такий переляк, що Донт уперше не мав бажання її фотографувати.

— Мені треба йти. Мене чекають Джо та Гелена. Але, Донте…

Він обернувся і почув її останній яристий наказ:

— Знайдіть її!

Наступні години текли то надто повільно, то надто швидко. Вода незворушно та безсторонньо оточила простір навколо, тоді як у «Лебеді» жінки опікувалися двома найголовнішими людськими справами — народженням і смертю. По один бік стіни Гелена докладала всіх зусиль, щоб привести у світ нове життя, а по інший бік Джо силувався цей світ покинути. Малі Марго забезпечили їх усіх потрібним для початку та завершення життя. Вони наносили води та дров, дістали чисті простирадла, підтримували вогонь, запалили свічки, принесли їжу. Ні в кого з них не було апетиту, та все-таки потроху під'їдали, щоб не ходити з порожніми шлунками. Хоч у них у самих в очах блищали сльози, вони примудрялися втішати, заспокоювати та підтримувати інших.

Рита метушилася між двома кімнатами, виконуючи свої обов'язки. Коридором блукав Джонатан, на знаючи, куди себе подіти від хвилювання.

— Рито, вони знайшли її? Де вона? — питав він щоразу, коли лікарка виходила від Гелени.

— До їхнього приїзду ми нічого достеменно не знатимемо, — відповідала вона, заходячи до кімнати Джо.

Вони вже перестали слідкувати за часом. Години пролітали зі швидкістю хвилин, і в якусь мить Рита почула голос Марго:

— Мовчан уже на порозі, Джо. Прощавай, коханий.

Рита пригадала слова, які рік тому почула від одного із завсідників «Лебедя»: «Треба лише подивитися людині в очі, щоб дізнатися, мертва вона чи ні. У мертвяків із очей зникає бачення». Саме це й сталося з Джо.

— Помолися за нас, Рито, — попросила Марго.

Рита шепотіла слова молитви, а коли промовила «амінь», Марго вивільнила руку із пальців Джо. Вона склала його руки на грудях і зронила дві сльозинки — по одній із кожного ока.

— Не звертай на мене уваги, — попросила Риту. — Роби, що треба.

По інший бік стіни хвилини тягнулися, мов години, та ось нарешті з останньою потугою на світ з'явилося дитя. Воно спритно плюхнулося просто в підставлені руки Рити.

— Ах! — зашепотіли Малі Марго від радості. — Хто ж це тут у нас?

Рита здивовано моргнула.

— Я чула про таке, але на власні очі ніколи не бачила. Навколоплідний міхур на початку пологів зазвичай лускає, і виливаються води. Але цей не луснув.

Немовля ніби перебувало у підводному світі. Заплющивши очі, воно рухало ніжками, стискало та розтискало маленькі кулачки, ніби плаваючи всередині прозорої, наповненої водою оболонки.

Рита торкнулася сріблястого міхура кінчиком ножа, і він одразу луснув.

Злилися води.

Новонароджений хлопчик, одночасно розплющивши очі та відкривши рота, зробив перший вдих і прийшов у цей світ.

Батьки та сини

Із-під копит Фліт летіли бризки. Темна ніч відблискувала срібним сяйвом. Армстронг думав про всіх малих тваринок — про мишей, ласок і тхорів, і сподівався, що їм вдалося сховатись у безпечному місці. Переймався він і хижими птахами, позбавленими звичної здобичі. Його непокоїла і доля риб, що відбилися від головного потоку і тепер плавали на мілководді, поряд із Армстронгом і його кобилою, і лише декілька дюймів відділяли їх від землі. Він сподівався, що Фліт не розчавить жодне створіння, яке волею долі відірвалося від свого звичного середовища і тепер перебуває між землею та водою. Надіявся, що все в них буде добре.

От вони й дісталися старого дуба навпроти острова Бренді.

Він почув якийсь звук. Коли обернувся, то побачив, як від тіні стовбура відділився силует.

— Робіне!

— А ти не поспішав!

Армстронг спішився. Попри присмерк він помітив, як щулиться і тремтить від холоду його син у тоненькій курточці. Робін напустив на себе пихатий вигляд і намагався говорити різко, та тремтливі нотки в голосі розбивали усю його браваду на друзки.

Батьківський інстинкт спочатку навіяв на Армстронга співчуття, але він одразу пригадав червону лінію на шиї дочки.

— Це ж твоя сестра, — глухим голосом промовив, хитаючи головою. — У таке неможливо повірити…

— Мати сама винна, — одказав Робін. — Якби вона одразу дала мені те, чого я просив, цього ніколи б не сталося.

— Тобі ще й мати винна?

— Вона багато в чому винна, і так, у цьому також.

— Як ти можеш її звинувачувати? Твоя мати — найкраща жінка на світі. Чия рука тримала ніж біля горла Сьюзен? Чия рука і досі його тримає?

Запала тиша. Її порушив Робін.

— Гроші приніс?

— Про гроші поговоримо пізніше. Спочатку нам треба обговорити дещо інше.

— На балачки немає часу. Дай мені гроші, і я піду. Не можу гаяти ані хвилини.

— Навіщо такий поспіх, Робіне? Хто за тобою женеться? Що ти накоїв?

— Борги.

— Відшкодуй свої борги чесною працею. Вертайся на ферму і працюй так, як працюють твої брати.

— На ферму? Це тобі личить вставати о п'ятій ранку і годувати свиней у темряві та холоді. Хіба я не народжений для кращої долі?

— Тобі треба якось домовитися з тим, кому ти заборгував. Я не можу сплатити таку суму одразу. Це занадто.

— Йдеться не про джентльменську позику. І він — не банкір, що готовий піти на поступки з термінами, — пирхнув Робін. — Якщо не даси грошей, мені прямий шлях на шибеницю. Тихо!

Він нашорошив у темряві вуха. Наче нічого.

— Гроші! Якщо я не вшиюся звідси сьогодні ввечері…

— Куди ти зібрався?

— Далеко. Куди-небудь. Де мене ніхто не знає.

— І залишаєш по собі так багато питань?

— Кажу ж: немає часу!

— Скажи мені правду про свою дружину, Робіне. Скажи правду про Еліс.

— Яка тепер різниця? Вони в могилі. Мертві. Мертвісінькі.

— І в тебе немає жодного слова скорботи чи каяття?

— Я думав, що отримаю від неї гроші! Вона казала, що її батьки нас забезпечать. Допоможуть влаштуватись у житті. Натомість вона повисла на моїй шиї, наче каменюка. Вона мертва, та ще й дитину втопила, ну й чорт із ними обома.

— Як ти можеш таке казати?

Тонкий тремтячий силует раптом завмер.

— Ти щось чув? — майже пошепки спитав Робін.

— Нічого.

Якийсь час Робін прислухався, але потім знову звернув усю увагу на Армстронга.

— Якщо він ще не тут, то скоро буде. Дай мені гроші й відпусти.

— А як же та дитина з «Лебедя»? Ти ж спочатку не заявляв не неї прав, але й не відмовлявся. А потім та загадкова ситуація під час літнього ярмарку. Я хочу знати правду.

— Ти знову торочиш про одне й те саме. Невже досі не зрозумів, що мені потрібно? Те, що висить у тебе на ремені у великому шкіряному гаманці.

— Ти сподівався отримати за неї гроші?

— Звісно. Від Вонів. Коли я прийшов до «Лебедя» тої ночі, то одразу збагнув, що Вон знає — то не його дочка. Бо не могла вона бути нею. Я це знав, і він також. Зрозумів, що на цьому можна заробити грошей, і мені потрібен був лише час, щоб добре все обміркувати. От я і зомлів. Точніше, це вони так подумали. А поки я лежав на підлозі, то розробив план. Вони хотіли ту дівчинку і були при грошах. Я ж хотів грошей і міг заявити права на дівчисько.

— Ти маєш на увазі удати, що претендуєш, а потім продати її?

— Вон уже мало не брязнув гаманцем, але коли матусенька повернула їм дівча, потреба у тому відпала. Дякуючи їй, я втрапив у борги.

— Не кажи погано про свою матір. Вона вчила тебе відрізняти добре від лихого. Якби ти вчився так, як треба, то й, може, зараз був би порядним чоловіком.

— Але ж сама вона так не робила! Мати тільки говорила, що треба робити так. Я, може, і став би порядним чоловіком, якби вона була порядною жінкою. Тож це її провина.

— Пильнуй свої слова, Робіне.

— Подивися на нас трьох! Вона така світлошкіра і ти такий чорномазий! І подивися на мене! Я знаю, що ти не мій батько. Я з самого дитинства знав, що я не твій син.

Армстронгові забракло слів.

— Я завжди любив тебе, як будь-який батько любить свою дитину.

— Вона ж обкрутила тебе круг пальця! Вона була вагітна від іншого чоловіка, і їй був конче потрібен хтось, хто взяв би її за дружину, але кому ж потрібна кульгава та косоока жінка? Точно вже не батькові цієї дитини. Але ось нагодився ти. Темношкірий фермер. І вона навісила це на тебе, так? Уявляю, скільки ви галасу наробили! Біла наречена і чорний наречений — а за вісім місяців народився я.

— Ти помиляєшся.

— Ти мені не батько! Я завжди це знав. І знаю, хто мій справжній батько.

Армстронг сіпнувся.

— Ти справді знаєш?

— Пам'ятаєш, як я розсадив те бюро і вкрав звідти гроші?

— Я б волів це забути.

— Тоді я й побачив листа.

Армстронг спочатку був збитий із пантелику, але одразу зрозумів, про що мова.

— Листа від лорда Ембері?

— Листа від мого батька. У якому написано про гроші, призначені його позашлюбному синові. Ви з матусею приховали від мене ці гроші, а я все одно їх від вас забрав.

— Твого батька?..

— Точно так. Я знаю, що мій батько — лорд Ембері. Знаю це з восьми років.

Армстронг похитав головою.

— Він не твій батько.

— Я прочитав того листа.

Армстронг знову похитав головою.

— Він не твій батько.

— Я маю цей лист!

Армстронг утретє похитав головою і відкрив уже рота, щоб повторити свої слова. І ці слова прозвучали у вологому повітрі — «Він не твій батько!», — але їх вимовив інший, чужий голос.

Цей голос видався Робертові Армстронгу наче знайомим.

Обличчя Робіна посіріло від відчаю.

— Він тут, — ледь чутно простогнав хлопець.

Армстронг обернувся, але його очі погано бачили в темряві. Тут кожен стовбур чи кущ міг укривати людину, а над чорною водою, здавалося, літають цілі зграї привидів. Нарешті його очі розрізнили фігуру, утворену наче наполовину з темряви і наполовину з води. Вона рухалася до них — по воді волочився задовгий кожух, а обличчя закривав крислатий капелюх.

Крок за кроком ця фігура наближалася до Робіна.

Молодий чоловік відступив назад. Він не міг відірвати очей від цієї фігури — і водночас страхався її.

Коли той чоловік — а то був чоловік — зупинився за п'ять футів до Робіна, його обличчя раптом освітило місячне сяйво.

— Це я твій батько.

Робін замотав головою.

— Хіба ти не знаєш мене, синку?

— Я тебе знаю, — голос Робіна тремтів. — Знаю, що ти — негідник низького походження, ница людина, що промишляє розбоєм й обманом. Я знаю, що ти шарлатан, злодій, брехун, навіть гірше.

Обличчя чоловіка мало не луснуло від гордої посмішки.

— Він мене знає! — сказав той Армстронгові. — Бачу, ти теж мене впізнав.

— Віктор Неш, — важко вимовив Армстронг. — Я вже сподівався ніколи більше не побачити тебе після того, як викинув тебе з ферми. Але ти як фальшивий пенні — постійно потрапляєш на очі. А я вже було зрадів, що ти потонув біля острова Бренді.

Віктор насмішкувато кивнув.

— Потонув? Мені ще не час. Я вижив і прийшов забрати те, що належить мені. До речі, Армстронг, я винний тобі за виховання мого сина. Говорить як по писаному, вчений — аж страшно. Послухай тільки, що він іноді верзе — таке, що і я не можу второпати, особливо коли додає латини чи грецької, або всіляких довгих мудрагельських слів, яких ніхто й не знає. А як гарно пише. Сама втіха дивитися на те, як він виводить літери, як моторно знімає слова просто в тебе з язика й переносить на папір, ще й без жодної плямки. Вимальовує усякі завитушки та закрути, і виходить просто картинка. А які в нього манери! Ніхто не може опиратися його чарівним манерам — він наче справжній лорд. Дуже я пишаюся своїм сином. Бо в нього найкраще від мене — хитрість і підступність — змішалося з найкращим від твоєї дружини. Хіба ж він не красунчик, із таким м'яким волоссям і білою шкірою? Ти теж зіграв тут певну роль, Армстронгу. Обтесав його і навів на нього лиск.

Робін здригнувся.

— Це неправда! — викрикнув він Вікторові й обернувся до Армстронга. — Це ж брехня, так? Скажи йому! Скажи йому, хто мій батько!

Віктор вичавив смішок.

— Це правда, — визнав Армстронг. — Цей чоловік — твій справжній батько.

Робін вирячився на нього.

— Але ж лорд Ембері!

— Лорд Ембері! — насмішкувато повторив Віктор. — Лорд Ембері! Цей вельможа — батько когось іншого, еге ж, Армстронгу? Скажи вже йому!

— Лорд Ембері — то мій батько, Робіне. У дуже молодому віці він закохався у мою матір, а вона була хатньою служницею. Ось про кого йшлося у тому листі. То була домовленість, за якою він перед смертю забезпечив мені майбутнє. Роберт Армстронг із того листа — то я.

Робін ошелешено дивився в обличчя Армстронга.

— Тоді виходить, що моя мати…

— Її цнотою найпідліше скористався цей негідник, і я доклав усіх зусиль, щоб допомогти їй. І допомогти тобі.

— Ну добре, годі вже. Я прийшов, щоб його забрати. Час віддати Робіна мені. Ви розпоряджалися ним двадцять три роки, тепер варто йому перейти до справжнього батечка. Так, Робе?

— Перейти до тебе? Ти справді вважаєш, що я перейду до тебе? — засміявся Робін. — Та ти, мабуть, здурів.

— Так, хлопчику, але тобі нічого більше не залишається. Родина — це родина. Ми найближчі родичі, ти і я. З моєю хитрістю та твоєю зовнішністю, з моїми злодійськими вміннями та твоїми шляхетними манерами — тільки уяви, що ми зможемо учворити! Ми тільки почали! Хлопчику мій, разом ми творитимемо дива! Після довгого чекання нарешті настав наш час!

— У нас немає нічого спільного! — обурився Робін. — Кажу тобі: дай мені спокій! Я не потерплю балачок про те, що я твій син. Якщо ти хоч комусь це бовкнеш, я… я…

— І що ж ти зробиш, Робіне, хлопчику мій? Що?

Робін важко задихав.

— Що мені відомо про тебе, сину? Скажи. Що я таке знаю, про що не здогадується більше ніхто?

Робін завмер.

— Якщо розповіси, я потягну тебе за собою.

Віктор неквапом кивнув.

— Що ж, нехай так.

— Ти ж не будеш викривати сам себе.

Віктор повернувся обличчям до води.

— Хто знає, що робитиме чи не робитиме людина, якщо її зрікається рідний син? Справа в родині, хлопчику мій. Я втратив матір ще малим і зовсім її не пам'ятаю. Батько навчив мене всього, чого знаю, але його повісили раніше, ніж я змужнів. Колись мав сестру — принаймні я так її називав, — та навіть вона зрадила мене. Ти — все, що у мене лишилося, Робіне мій. М'які кучері, солодкі слова та манери справжнього лорда… Ти для мене — увесь світ, і якщо я не можу бути поряд із тобою, навіщо тоді жити? Ні, Робіне, майбутнє в нас одне. Тож від тебе залежить, яким саме воно буде. Можемо продовжувати нашу справу разом, як ми й робили до того, або ти можеш відмовитися від мене, а тоді я здам тебе, і нас у ланцюгах посадять до в'язниці, а потім удвох відправлять на шибеницю, батька та сина разом, як воно й має бути.

Робін схлипнув.

— Чим він тебе шантажує? — спитав Армстронг. — Яка змова вас зв'язує?

— Розказати йому? — огризнувся Віктор.

— Ні!

— Гадаю, треба розповісти. Так я перекрию тобі шляхи назад, і єдиним виходом для тебе буде пристати на мій бік.

Він перевів погляд на Армстронга.

— Я дізнався, що цей ошатний молодик полюбляє випивати в одному шинку на околиці Оксфорда, тож там я з ним потроху і роззнайомився. Підсунув йому один план і змусив повірити, що то — плід його винахідливості. Робін був упевнений, що я ступаю йому вслід, але насправді він сам ішов прокладеним мною маршрутом. Ми викрали твою свиню, Армстронгу. Це було наше перше дільце. Як же я реготав подумки тієї ночі, пригадуючи, як двадцять три роки тому ти наказав мені триматися подалі і не підходити до тебе й твоєї Бесс ближче, ніж на дванадцять миль. Але ж тієї ночі мене впустили у твій двір, щоб я поцупив твою улюблену свиню, і власний син відкрив мені хвіртку і приманював її малиною! Він тоді утік разом зі мною, і якийсь час ми чудово прокручували цю оборудку. Я добре знаюся на фокусі зі свинею-віщункою. На ярмарках ми нахалтурили грубі гроші — навіть забагатіли, як для пройдисвітів, але твоєму синові все було замало. Тож ми використали свій інструмент — свиню та ярмарок — і замахнулися на щось більше. Так, Робіне, синку?

Робін тремтів, як осичина.

— Дитина Вонів… — прошепотів приголомшений Армстронг. — Викрадення…

— Точно! Робін використав увесь свій арсенал зваблення, щоб переконати ту дурепу Рубі розлучитися з шилінгом. Твоя руда свиня дивилася посоловілими очима в круглі тупі очі того дівчиська, а за завісою Робін так мило по-поросячому провищав їй, куди піти, щоб побачити вночі обличчя свого судженого. Усе ж так і було, синку?

Робін сховав обличчя в долонях і повернувся до Армстронга, але той стиснув його зап'ястки й силою примусив дивитися собі у вічі.

— Це правда?

Робін зіщулився, обличчя у нього перекривилося.

— Але це ж іще не все. Так, Робе, хлопчику мій?

— Не слухай його! — заскиглив Робін.

— Звісно, бо це тільки зав'язок. Чия це була ідея з самого початку, Робе? Хто придумав, що треба вкрасти дівча у Вонів, і хто розробив план?

— То була твоя ідея!

— Ага, моя. Але що ти відразу забрав собі в голову?

Робін відвернувся.

— Хто хизувався своїм розумом? Хто роздавав накази веслувальникам у човні? Хто написав листа щодо викупу? Хто призначив усім місця у засідці? Хто, нарешті, в ніч викрадення ходив набундюченим і перевіряв, чи всі зрозуміли вказівки? Коли я побачив тебе, ще геть юного, а вже такого впевненого у собі та власному лиходійстві, то одразу подумав: «Оце мій хлопчик. У нього в жилах тече моя кров, а в серці живе моя підлість. І Армстронг безсилий її звідти вичавити. Він мій, душею та тілом».

— Дай йому гроші, — прошепотів Робін у вухо Армстронгові, але недостатньо тихо, бо Віктор почув його голос.

— Гроші? Звичайно, ми заберемо гроші. Так, синку? Заберемо і поділимо порівну. Я поділюся з тобою, синку — п'ятдесят на п'ятдесят!

Вода вже дійшла до колін усім трьом, а дощ заливав їхні капелюхи, стікав по шиях і просочував сорочки, тож невдовзі вони були вщент мокрі.

— А тепер, Робе, решта історії,— вів своє Віктор. — Найцікавіше!

— Не треба… — благав Робін, але його голос було ледве чути за шумом проливного дощу, що обрушився на воду.

— Так, решта… Те дівча опинилося у нас. Еге ж, Робе? У наших руках. Крізь вікно, вниз драбиною, а потім чкуром крізь сад до ріки, де чекав човен.

Він звернувся до Армстронга:

— Але ж він і хитрюган! Хіба то він вдерся у сад? Хіба він виліз по драбині? Хіба він виламав вікно? Де там! Усю брудну роботу робили інші! А він чекав собі в човнику. Бо він, бачте, надто грандіозний організатор, щоб ним ризикувати. Має голову на плечах, це вже точно.

Він знову поглянув на Робіна.

— Отже, ми вибігли крізь сад, і дівчисько було з нами — ми приспали його хлороформом і запхали в мішок. Її ніс я — не дивися, що я наче хирлявий, насправді сили в мені на трьох. Коли ми дісталися човна, я перекинув її, наче мішок із хроном, на руки Робу.

Робін хлюпнув.

— Я кинув її до рук свого сина, що чекав у човні. А що сталося потім, Робе?

Робін затряс головою, і його плечі трусились у такт.

— Ні! — скрикнув Армстронг.

— Так! — підтвердив Віктор. — Човен захитався, і вона ковзнула у нього з рук. Мішок вдарився об борт човна. Він спробував його підхопити, знову не встиг, і вона пішла на дно. Потонула, наче набита камінням. Він наказав гребцям возити по дну веслами, і я навіть не знаю, як нам це вдалося, але ми, врешті, витягли її. Скільки часу минуло, Робе? П'ять хвилин? Чи, може, десять?

Робін, чиє сполотніле обличчя дуже добре було видно в темряві, не відповів.

— Так чи так, ми її знайшли. Й одразу вшилися звідти. Попрямували назад на острів Бренді. Там ми й відкрили мішок. Так усе було, Робе, синку? Усе висіло на волосині, — похмуро сказав він, хитаючи головою. — Але Роб, світла голова, одразу придумав вихід. «Зараз несуттєво, мертва вона, чи жива, — сказав він, — бо подружжя Вонів усе одно нічого не знатиме, поки не передасть нам гроші». Тож він написав їм записку — гарнішої я в житті не бачив, — і ми її відправили. Хай у нас більше не було товару — принаймні в належній кондиції, — ми все одно виставили рахунок. А чому б ні? Бо, як він казав, — правда, Робе? — ми ж працювали та ризикували. Тоді я ще раз переконався у тому, що він — мій синок.

Увесь цей час Армстронг потроху задкував угору схилом, ухиляючись від бурхливої води, але Робін стояв на місці. Навколо нього вирував потік, а він ніби не помічав цього.

— Отже, ми отримали від Вона викуп. Узяли гроші, а йому віддали дівча. Усе по-чесному, хоч він й удав, ніби нічого такого не було. На ці гроші ми довгенько шикували. Роб оселився у красивому будинку. Я його бачив. Серце мало не луснуло від гордощів — мій син у гарному білому будинку, та ще й у центрі Оксфорда. До речі, він ніколи мене туди не запрошував. Жодного разу. Після всього, крізь що ми разом пройшли. Свинекрадство, ярмаркування, викрадення дівчинки і вбивство — такі розваги зазвичай зв'язують двох людей братством, правду я кажу? Мені то було боляче, Робе. А коли гроші скінчилися… Він-бо гравець, синочок наш. Ти знав про це, Армстронгу? Я його попереджав, але він мене не слухав. Так що коли гроші скінчилися, я єдиний його утримував. Усе, що мав, до останнього пенні, перекочувало до його кишень. Я гарував, наче раб, щоб мій син продовжував розкішне життя. І вже це дає мені право визнавати його своїм.

Тепер, коли ти знаєш, що я — твій батько, ти більше не поводитимешся зі мною так грубо, авжеж, синку? До того ж, за всіма твоїми борговими розписками той чепурний білий будинок тепер належить мені, але в мене немає нічого такого, що я не розділив би з тобою, мій сину.

Роб підняв очі на цього чоловіка. Його погляд був похмурим, але спокійним, і він більше не тремтів.

— Тільки подивися на нього, — зітхнув Віктор. — Яка у нього струнка фігура — викапаний я. Ну ж бо, Армстронгу, ми беремо гроші і вшиваємося звідси. Ти готовий, Робе?

Він зробив крок у бік Робіна і простяг до нього руку. Той розкраяв рукою повітря, і тут Віктор зробив незграбний крок назад й оступився. Він здивовано підніс руку до очей, щоб краще роздивитися темну рідину, що сочилася з неї.

— Синку? — ошелешено вимовив він.

Тепер уже Робін зробив крок у його бік; підняв руку — й цього разу місячний промінь упав на лезо м'ясницького ножа Армстронга.

— Ні! — вигукнув Армстронг, але Робін махнув рукою ще раз, і Віктор знову відсахнувся. Цього разу, проти його очікування, у нього під ногами не виявилося землі. Він балансував на грані, ухопившись за куртку Робіна, який продовжував штрикати його ножем — раз, удруге, втретє. Вони опинилися на самому краєчку берегового урвиська і разом звалилися у бурхливий потік.

— Батьку! — вже у повітрі крикнув Робін, і за секунду до того, як його понесла ріка, він устиг простягнути руку і ще раз гукнути: — Врятуй мене, батьку!

— Робіне! — Армстронг насилу дістався того місця, звідки його син шубовснув у воду. Побачив, як потік накрив Робіна з головою, і став чекати, поки він вирине знову. Коли на мить побачив його руки, що відчайдушно молотили по воді, то не міг оговтатися від того, як далеко течія віднесла сина. Армстронг уже наготувався сам лізти у цей пекельний потік, але збагнув, що він тут нічого не вдіє.

Із-за дощової завіси з'явилася плоскодонка. Висока фігура піднімала жердину й опускала її, відштовхуючись від річкового дна, і човен швидко, але граційно ковзав по воді. Поромник опустив у воду тонкі голі руки і без зусиль дістав звідти тіло чоловіка в довгому наскрізь промоклому пальті. Він поклав його на дно плоскодонки.

— Мій син! — крикнув йому Армстронг. — На Бога, де мій син?!

Поромник нахилився ще раз і так само легко витяг із води ще одне тіло. Коли затягував його в човен, Армстронг на мить побачив обличчя Робіна — нерухоме та неживе, і схоже — так виразно схоже — на обличчя того, іншого чоловіка.

Він заволав від болю, розуміючи тепер, що відчуває людина при розриві серця.

Поромник підняв свою жердину і дозволив їй ковзнути у нього між пальців.

— Мовчане! — крикнув Армстронг вслід. — Поверни його мені! Благаю!

Та, здається, поромник його не почув, і плоскодонка швидко зникла за дощовою завісою.

Армстронг не став залазити в сідло, і вони з Фліт брели разом під проливним дощем подалі від води, під рятівний дах «Лебедя». Більшість шляху вони пройшли мовчки, бо чоловіка гнітила нестерпна вага його горя. Та потім він став потроху звертатися до Фліт, і та відповідала йому іржанням.

— Хто б міг таке уявити? — бурмотів він сам до себе. — Я чув різні побрехеньки про Мовчана, але ніколи їм не вірив. Невже людський розум здатний створювати такі ілюзії? У ту мить мені все здалося справжнім. А тобі?

Пізніше:

— Існує набагато більше історій, ніж можна уявити.

І значно пізніше, коли вони вже майже дійшли:

— Можу заприсягнутися, що побачив іще… У плоскодонці, за спиною поромника… Чи я з глузду з'їхав? Ти це бачила, Фліт?

Кобила відповіла неспокійним, нервовим іржанням.

— Бути того не може! — Армстронг потрусив головою, відганяючи від себе видіння. — Мій розум мене морочить. Мабуть, ці видіння — відгомін мого відчаю.

Лілі та ріка

Було холодно. А якщо Лілі збагнула, що їй холодно, отже — вона прокинулася. Темрява потроху покидала кімнату, поступаючись місцем світанку, а з ним прийшло ще дещо. Вона розплющила очі й відчула холод навіть зіницями. Що було не так?

Невже то він? Повернувся з ріки?

— Вікторе?

Жодної відповіді.

Тоді лишилося тільки одне пояснення. Щось стиснуло Лілі горло.

Учора по обіді вона помітила, що одна з підлогових плиток на кухні відсунулася. Ці плитки завжди були погано припасовані, тож постійно зміщувалися. Вона вже звикла поправляти їх, коли по них ходила. Але ця плитка, здавалося, випиналася ще більше, ніж раніше. Вона придавила її краєчок; але коли та стала на місце, навколо неї з'явилися срібні смужки води. Підчепивши плитку ногою, Лілі побачила під нею калюжку. Вона поспішила забути про неї. І ось тепер пригадала.

Лілі підвелася, спираючись на лікоть, і поглянула вниз, на кухню.

У слабкому світлі їй спершу здалося, що все у кімнаті якось зменшилося. Стіл став нижчим, а раковина — ближчою до підлоги. Стілець також ніби зіщулився. Аж тут вона помітила, як гойдається олов'яне корито — наче колиска.

Потемнілі теракотові плитки зникли, а поверх них простяглося плесо, що рухалося та виблискувало, нагадуючи якесь створіння, котре щось собі замислює.

Хоч Лілі не могла помітити, як воно росте, та воно росло: спочатку вода була за кілька дюймів від нижньої сходинки, потім зрівнялася з нею, а згодом повністю покрила її. Вона повільно, але наполегливо піднімалася і блокувала двері.

Лілі спало на думку, що це створіння прийшло сюди не по неї, що воно просто хоче вибратися звідси. Коли вода дійшла вже до другої сходинки, острах перед дією змінився у ній острахом перед бездіяльністю.

— Це те ж саме, що стояти у ванні, — вмовляла вона себе, спускаючись сходинками. — Тільки холодніше.

Пройшовши три чверті шляху вниз, вона задерла сорочку та жужмом запхала собі під пахву. Ще один крок, а тепер уже — гоп!

Вода доходила їй до колін й опиралася її рухам. Коли вона спробувала пришвидшитися, від кожного руху навколо її тіла утворювалися маленькі вири та коловороти.

Двері не піддавалися. У такій вогкості деревина розбухла. Двері перекосило і вони застрягли у лиштві. Лілі навалилась усією вагою, але це не допомогло. Уже починаючи панікувати, вона спробувала висадити двері плечем; вони трохи, відійшли від одвірка, та все одно не піддавалися. Лілі опустила сорочку, яка одразу просочилася водою, а сама вперлася у двері обома руками і щосили потиснула. Попри спротив, їй нарешті вдалося їх прочинити — у дивний, новий світ.

У двір Лілі впало небо. Його передсвітанкова сірість опинилася на землі й простерлася над травою, камінням і доріжками. Хмари пропливали на висоті її колін. Лілі ошелешено спостерігала за ними. Де ж водомірний стовпчик кошикаря? А де ж новий стовпчик? Вона перевела погляд на річку й побачила, що її більше немає. Над усім панувала непорушна срібляста гладінь. Там і сям із неї стирчали дерева, що, разом із небом, відображались у водяному дзеркалі.

Усі заглиблення та тріщини ландшафту вирівнялися, усі дрібні деталі щезли, усі нахили перетворилися на площини. Усе було простим, пласким і голим, і в повітрі розливалося світло.

Лілі сковтнула. Її душили сльози. Вона й подумати не могла, що повінь отака. Очікувала бурхливих потоків, стрімких течій і небезпечних хвиль, але не цього безкрайнього спокою. Жінка завмерла на порозі, вдивляючись у цю моторошну красу. Все навколо майже не рухалося, тільки час від часу виблискувало — воно було спокійним, але живим. Поряд проплив лебідь; слід, який він залишав на воді, майже одразу зник, і вода знову стала нерухомою.

«Де ж риба?» — подумала вона.

Обережно вийшла зі свого котеджу, намагаючись не надто розбурхати воду. Мокрий поділ сорочки прилип до ніг.

Вона зробила ще два кроки вниз схилом, і тепер вода була їй по стегна.

Ще трохи. Тепер вона йшла по пояс у воді.

Звідси можна було побачити, як під водою рухаються живі істоти. Коли око розуміє, на що саме дивитися, то відчуваєш рух буквально всюди. Лілі теж завважила це неймовірне відчуття у власних венах. Ще один крок. Ще один. Вона дійшла до задуманого місця і пригадала, що саме тут має бути старий стовпчик. А ось і він, просто під водою. Як дивно тепер бути тут, на березі, коли ріка піднялася значно вище, ніж будь-коли за весь час існування старого стовпа. Чи лячно їй? Лілі охопило якесь дивне відчуття — значно сильніше, ніж страх. Але лячно їй при цьому не було.

«Який дивний у мене, мабуть, вигляд, — подумалося їй. — Стою по плечі у воді й дивлюся на своє перевернуте відображення».

Трава й інші рослини повільно хиталися у своєму новому підводному світі. Попереду срібло поступалося місцем темнішій, наче затіненій воді. Там — берегове урвисько. Там могла бути стрімка течія. «Далі я не піду, — подумала вона. — Зупинюся тут».

Тут було значно більше риби і — ой! — ще щось: велике, рожеве, з плоті й крові. Тільце повільно та важко плило по воді — у напрямку Лілі, але поки що далеченько.

Жінка простягнула до нього руку. Якби вона могла схопити його і підтягнути до себе…

Невже надто пізно? Маленьке тіло підпливло ближче. У якусь мить воно опинилось у найближчій точці, але все одно надто далеко.

Не думаючи, не відчуваючи страху, Лілі подалась уперед.

Її пальці зімкнулися на рожевій плоті.

Але під ногами в неї була лише вода.

Джонатан розповідає історію

— Мій син! — побивався Армстронг, хапаючись за голову, після завершення своєї довгої історії.

— Не твій він син, — нагадала йому Марго. — Шкода це визнавати, та Робін був викапаний його справжній батько.

— Але ж я маю якось залагодити те, що він накоїв. Поки що не знаю, як це зробити, але мушу знайти спосіб. Перед тим мені ще треба виконати одну сумну місію. Я її страшуся, але не можу пустити набезрік. Маю розповісти Вонам, що саме сталося з їхньою дочкою, і як у цьому замішаний мій син.

— Зараз не час місіс Вон слухати про таке, — м'яко зауважила Рита. — Коли містер Вон повернеться, розкажемо йому разом.

— А чому його тут немає?

— Він зараз із іншими чоловіками, шукають дитину. Вона зникла.

— Зникла? Тоді я теж приєднаюся до пошуків.

Враховуючи його стан — перекошене обличчя і тремтячі руки, — жінки спробували відмовити Армстронга, та він наполягав на своєму.

— Зараз це єдине, що я можу для них зробити, тож повинен їм допомогти.

Рита повернулася до Гелени, яка заколисувала немовля.

— Є якісь новини? — спитала вона.

— Поки що ні. До пошуків приєднався містер Армстронг. Гелено, намагайтеся не хвилюватись.

Молода мати опустила очі на свого новонародженого, і з її обличчя зникли хмаринки тривоги. Вона погладила мізинчиком його щічку й усміхнулася.

— Я бачу в ньому риси мого дорогого татка, Рито. Хіба це не диво?

Не почувши відповіді, Гелена підвела очі на лікарку.

— Рито! Що з вами?

— Я не знаю, який вигляд мав мій батько. Та й мати теж.

— Не плачте, Рито. Люба!

Рита сіла на ліжко поруч зі своєю подругою.

— Ви так і не звикли до того, що її немає поряд?

— Ні. До того, як ви заявили на неї права рік тому, і до появи Армстронга та Лілі Вайт, тієї ночі, коли Донт лежав непритомним на цьому ліжку, а я сиділа у тому кріслі, — я взяла її на руки. Ми заснули разом. Я тоді подумала: якщо виявиться, що Донт їй ніхто, і взагалі — що вона нічия, тоді…

— Я знаю.

— Знаєте? Звідки?

— Я бачила вас із нею. У вас були ті ж самі почуття до неї, що й у всіх нас. Донт відчуває те ж саме.

— Хіба? Я просто хочу знати, де вона. Мені нестерпно, що її тут немає.

— Мені теж. Але вам тяжче.

— Мені тяжче? Але ж ви…

— Думала, що я — її мати? А ще мені здавалося тоді, що я її вигадала. Пам'ятаєте: я казала вам тоді, що іноді замислююся, чи вона справжня?

— Так, пам'ятаю. Але чому ви впевнені, що мені тяжче?

— Бо я маю його, — кивнула вона на немовля. — Власного справжнього малюка. Ось. Потримайте його.

Рита підставила руки, і Гелена вклала у них хлопчика.

— Не так. Ви тримаєте його, як медсестра. Тримайте, як я. Як мати.

Рита вмостила дитинку в себе на руках, і вона швидко задрімала.

— То як? — порушивши тривалу тишу, пошепки спитала Гелена. — Як це тепер відчувається?

Навколо «Лебедя» плюскала вода. Вона підійшла до самих дверей, але далі не просувалася.

Коли повернувся «Колодій», і трохи згодом — Армстронг, похмурі обличчя чоловіків унеможливили будь-які випитування. Вон одразу пішов провідати дружину й дитину. Обоє спали. Його зустріла Рита.

— Щось знайшли? — прошепотіла вона.

Він похитав головою.

Коли досхочу надивився на сплячого сина і тихенько поцілував дружину в тім'я, то вийшов разом із Ритою до зимової кімнати. Скинув мокрі черевики і витягнув ноги до вогню. Від шкарпеток одразу повалила пара. Малі Марго підкинули до комина дровенят і принесли усім гарячі напої.

— Як Джо? — спитав Вон, хоча відповідь була очевидна.

— Помер, — відповіла одна з його дочок.

Ніхто не став підтримувати бесіду, і вони прости сиділи й дихали, поки не минула година.

Прочинилися двері.

Хто б там не був, та він не квапився зайти. Від холоду заблимали вогники свічок, а в повітрі розлився річковий запах. Усі подивились у бік дверей.

Усі це побачили, але ніхто не відреагував. Вони намагалися зрозуміти, що саме бачать в облямуванні вхідних дверей.

— Лілі! — скрикнула Рита.

Жінка ніби зійшла з нічного кошмару. З її сорочки стікала вода, волосся прилипло до голови, а очі розширилися від шоку. У руках вона стискала маленьке тіло.

Усі ті, хто перебував тут торік у ніч зимового сонцестояння, були глибоко вражені її появою. Спочатку на порозі з'явився Донт із трупом на руках. Потім, тримаючи в обіймах дівчинку, зайшла Рита. Тепер ця сцена повторювалася вже втретє.

Лілі осіла на поріг, її очі затремтіли. Тут уже її підхопили Донт і Вон, а Армстронг підставив руки під напівмертве порося.

— Господи! — скрикнув він. — Це ж Мейзі!

Це й було воно — найкраще поросятко з виводку Мод, яке Армстронг, як і обіцяв, залишив Лілі, коли приїжджав забирати свою свиню назад на ферму.

Малі Марго одразу оточили Лілі піклуванням: перевдягнули її в сухе, дали гарячого питва, щоб утамувати дрижаки, а коли вона повернулася до зимової кімнати, Армстронг розсипався у компліментах її мужності, з якою жінка врятувала мале порося з повені.

На теплих колінах Армстронга порося поволі очуняло, а коли остаточно опритомніло, то одразу почало крутитись і весело вищати.

Галаслива тваринка змусила Джонатана покинути кімнату, де він чатував біля тіла свого батька. Разом із ним, позіхаючи, прийшла одна з його сестер.

— Ви не знайшли її? — спитала вона.

Донт похитав головою.

— Кого не знайшли? — поцікавився Джонатан.

— Дівчинку, яка загубилася, — нагадала йому Рита.

«Уже пізно, — подумала вона. — Він надто втомився, от і не запам'ятав. Треба відправити його до ліжка».

— Але ж вона знайшлася, — здивовано відповів він. — Хіба ви не знали?

— Знайшлася? — вони обмінялися спантеличеними поглядами. — Ні, Джонатане, ми так не думаємо.

— Так, — він дуже впевнено кивнув. — Я її бачив.

Усі здивовано глянули на нього.

— Вона щойно була тут.

— Де?

— Надворі. Я бачив її у вікно.

Рита підскочила і побігла до тієї кімнати, звідки прийшов Джонатан. Там вона почала схвильовано заглядати у вікно то з одного, то з другого боку.

— Де саме, Джонатане? Де вона була?

— У плоскодонці. У тій, що прийшла за батьком.

— Ох, Джонатане, — вона сумовито відвела його назад до зимової кімнати. — Розкажи нам, що ти бачив, із самого початку.

— Ну, батько помер і чекав на прихід Мовчана. І ось, як мама й казала, з'явився Мовчан. Він підплив у плоскодонці просто до вікна, щоб узяти батька й перевезти на інший бік ріки. Коли я виглянув у вікно, то побачив її. Вона сиділа у плоскодонці. Я сказав їй: «Усі тебе шукають». А вона відповіла: «Скажи їм, що мене забрав мій татко». А тоді вони відчалили. Він такий сильний, її батько. Я ніколи не бачив, щоб плоскодонка рухалася так стрімко.

Запала тривала тиша.

— Та дитина ж не може говорити, Джонатане. Невже ти не пам'ятаєш? — лагідно зауважив Донт.

— А тепер говорить, — одказав Джонатан. — Коли вони відправлялись, я їй сказав: «Не йди», — а вона відповіла: «Я повернуся, Джонатане. Ненадовго, але повернуся, тоді й побачимося». І вони зникли.

— Мені здається, ти просто заснув… Може, тобі це примарилося?

Він замислився на хвилину, а потім затряс головою:

— То вона спала, — вказав він на свою сестру. — А я — ні.

— Це ніби надто серйозна тема для такого юного оповідача, — припустив Вон.

Усі як один у кімнаті відповіли:

— Але ж Джонатан не вміє оповідати історій.

Армстронг, сидячи в кутку, зачудовано хитав головою. Він теж її бачив. Вона сиділа за спиною свого батька-поромника, поки він упевнено гнав свою плоскодонку між світом живих і світом мертвих, між дійсністю та вигадкою.

Повість про двох дітей

У будинку фермера в Келмскоті у комині весело потріскував вогонь, але він аж ніяк не міг зігріти двох людей, що сиділи, кожне в своєму кріслі, по обидва боки від вогнища.

У них уже висохли сльози, і тепер вони тужливо споглядали за полум'ям.

— Ти зробив усе, що міг, — сказала Бесс. — Ніхто не спроможний зробити більше.

— Ти маєш на увазі тоді, на березі? Чи упродовж усього його життя?

— І одне, й інше.

Як і вона, він задивився в комин.

— Чи щось би змінилось, якби я був суворішим із ним із самого початку? Може, варто було його набити, коли він уперше скоїв крадіжку?

— Може, все склалося б і по-іншому. А може, й ні. Ніколи не знаєш. Якби все було інакше, навіщо тоді розмірковувати, гірше було б чи краще.

— Хіба могло би бути гірше?

Вона повернула до нього затінене обличчя.

— Розумієш, я дивилася на нього своїм зрячим оком.

Він відірвав погляд від вогню, глянув на неї, чекаючи пояснення.

— Після того випадку з бюро. Знаю, ми домовилися, що не робитиму цього, але я була не в змозі втриматися. Мала тоді вже й інших хлопчиків, і мені достатньо було подивитися своїм нормальним оком, щоб знати, що в них на душі. Але Робін був геть інший. Він був не схожий на решту дітей. Такий потайний. Завжди погано ставився до малечі. Пам'ятаєш, як він щипав їх і залякував? Там, де був Робін, завжди лилися сльози. А без нього вони собі ладненько гралися. Мене часто муляло, але ж я пообіцяла не дивитися своїм особливим оком, і сама була впевнена, що краще вже без нього. Поки не трапився той випадок із бюро. Я здогадалася, що це скоїв він. У ті дні Робін ще не був таким вправним брехуном, як зараз. Тобто, маю на увазі, як пізніше… Тож я не повірила його словам про волоцюгу, що втік провулком, і про те, як він побачив розламане бюро. Я тоді зсунула пов'язку, взяла його за плечі й добряче роздивилася.

— І що ж ти побачила?

— Приблизно те саме, що й ти сьогодні ввечері. Що він брехун і шахрай. Що не схильний піклуватися ні про кого в світі, крім себе. Що його думки — від першої до останньої — будуть лише про власний комфорт, і що він без вагань завдасть болю кому завгодно — братам, сестрам, батькам, аби йому жилося легше.

— І це тебе анітрохи тоді не здивувало.

— Ні.

— Ти сказала, що немає сенсу гадати, краще було б чи гірше… Мабуть, гірше за це немає нічого.

— Я не хотіла, щоб ти сьогодні йшов за ним. Знаючи, що в нього ніж. Після того, що він заподіяв Сьюзен, я боялася, що Робін і з тобою може втнути щось схоже. Хоч він моя плоть і кров, і я приречена Любити його хай там що, але зізнаюся: втратити тебе було б для мене значно гірше.

Якийсь час вони сиділи мовчки. Кожне думало про своє, і їхні думки не надто різнилися.

Аж тут почули якийсь шум, якийсь легкий стукіт — ніби здалеку. Поринувши у розмисли, вони спочатку проігнорували його, але він повторився.

Бесс поглянула на чоловіка.

— Хтось стукає у двері?

Він стенув плечима.

— Навряд чи хтось прийде сюди глупої ночі.

Вони повернулися до своїх міркувань, але стукіт повторився. Цього разу він не був голоснішим, проте тривалішим.

— Це точно хтось стукає у двері, — пробурмотів Армстронг, підводячись. — Теж мені. Знайшли годину для візитів. Хто б це не був, відправлю назад.

Він узяв свічку, підійшов до масивних дубових дверей і відсунув засув. Прочинивши двері на шпаринку, виглянув надвір. Там наче нікого не було, і він зібрався вже вернути засув на місце, коли його зупинив тоненький голосок.

— Будь ласка, містере Армстронг…

Він поглянув униз. Там було двійко хлопчиків, зростом йому по пояс.

— Не сьогодні, діти, — почав він. — У домі зараз жалоба…

А потім придивився ближче. Підняв свічку й освітив старшого хлопчика. Він був худий, одягнений у якесь лахміття і тремтів від холоду, але фермер упізнав його.

— Бен? Ти ж Бен, син м'ясника?

— Так, сер.

— Заходьте, — він широко відчинив двері. — Сьогодні не найкраща ніч для гостей, та все одно, прошу всередину. Не можу ж я тримати вас надворі, коли так зимно.

Бен обережно пропустив уперед другу дитину, і коли маленький хлопчик проходив повз світло свічки, Армстронгові перехопило подих.

— Робін! — вигукнув він.

Нахилився, тримаючи свічку так, щоб світло падало на обличчя хлопця. Він мав витончені риси, загострені голодом; був стрункий, як і Робін; його ніздрі — такі ж, як і в сина.

— Робін? — повторив Армстронг тремтячим голосом.

Хіба то можливо? Робін був дорослим чоловіком. Він загинув сьогодні вночі, й Армстронг бачив, як це сталося. Ця дитина ніяк не могла бути Робіном, і все-таки…

Він моргнув, щоб прогнати оману, і помітив: дитина, що визирає з обличчя Робіна, — зовсім не Робін, а інший хлопчик. Погляд у нього був лагідний і сором'язливий, а очі не блакитні, а сірі. Зачудований Армстронг раптом почув якийсь писк від Бена, а коли обернувся, то побачив, що в хлопця підкосилися ноги і він осів на підлогу. Чоловік підхопив його і покликав Бесс.

— Це той син м'ясника, що втік із Бемптона, — пояснив він їй. — Його зморило від тепла. Він же так довго тинявся надворі.

— Судячи з вигляду, зморило його більше від голоду, — констатувала Бесс, нахиляючись, щоб притримати хлопця, який почав приходити до тями після млості.

Армстронг відійшов, щоб дружині було видно Бенового супутника, і вказав на нього рукою:

— Він привів із собою цього малюка.

— Робін! Але ж… — витріщилася Бесс на дитину. Вона ледве змогла відвести від неї погляд, й одразу ж перевела його на свого чоловіка. — Як?..

— Ніякий-то-не-Робін, — голос у Бена був кволий, але він не втратив здатності випалювати слова без пауз. — Сер, це та сама дитина, яку ви шукали, це — Еліс, а я обрізав їй волосся. Вибачте мені. Я не хотів цього робити. Але ми так довго були в дорозі, що мені здалося, що мандрувати двома братами безпечніше, ніж хлопчиком і дівчинкою. Та якщо я вчинив погано, то вибачте мені.

Армстронг придивився ще раз. На маленькому обличчі знову оприявнилися Робінові риси. Він простягнув руку й обережно поклав на тремтячу обскубану голову дитини.

— Еліс, — видихнув Армстронг.

Бесс стала поряд із ним.

— Еліс?

Дитя питально подивилося на Бена. Той кивнув.

— Усе добре. Тут безпечно, тому ти знову можеш бути Еліс.

Вона повернулася до Армстронгів. Розтулила рота, але замість усмішки видала широкий втомлений позіх. І дідусь схопив її на руки.

Пізніше, після опівнічного бенкету — суп, сир і яблучний пиріг — усі зібралися на кухні. Еліс сопіла на руках у бабусі, а її дядьки й тітки, яких підняла з ліжок несподівана метушня, розсілися просто в нічних сорочках навколо вогнища та слухали оповідь Бена про те, як він знайшов цю дитину.

— Невдовзі після того, як востаннє бачив містера Армстронга, я наразився на батькову різку. Він шмагав мене так довго, що мені аж небо за макове зернятко здалося. Тож коли я оклигав, то подумав, що вже на небесах. Але ні. Я лежав на кухонній підлозі. У мене боліло все до останньої кістки. Мати нахилилася наді мною і сказала, що гадала, чи помер я, чи ні, і що наступного разу мені неодмінно буде гаплик. Тоді я й вирішив, що час мені здійснити свій план втечі, який розробив задовго до того. Усе добре обмізкував і зробив так, як треба: пішов до моста, заліз на парапет і чекав на першу-ліпшу баржу, хоч у темряві її не дуже розгледиш, але завжди почуєш. Тож я там і стояв, жодного разу не присів, бо боявся заснути. Я весь тремтів, бо так воно завжди після батькового прочухана. І от, нарешті, в темряві забриніла баржа, що йшла униз течією. Я переліз через парапет і повис на його краєчку, зачепившись пальцями; плечі й руки в мене були аж сині й страшенно боліли. Я боявся, що можу впасти у воду, але того не сталося, бо я чіплявся до тієї миті, поки баржа не опинилася просто піді мною. Тоді розчепив пальці й дозволив собі впасти. Я сподівався приземлитися на щось м'якеньке, наприклад, на вовну, і не хотів опинитися на чомусь твердому, на кшталт пивних діжок. Урешті-решт, усе скінчилося не так вже й погано, бо впав я на круги сиру, а вони не дуже тверді, але й не м'які, та все одно я добряче об них потовкся у тих місцях, де мене вже було бито, та я стримався і не закричав, щоб себе не викрити, а натомість забився у якийсь куток. Намагався не спати, але все одно заснув, а прокинувся від того, що мене люто тряс баржовик. Він стовбичив наді мною і сердито кричав увесь час одне й те саме: «Сиротинець! За кого ви мене маєте? У мене тут не сиротинець!» Спочатку я не міг уторопати, чого він кричить, бо ще не остаточно прокинувся. Але згодом його слова дійшли до моєї свідомості, де вони перетнулися з іншими словами про Еліс — про те, що вона зникла на річці. Тоді я спитав того чоловіка, чи не маленька дівчинка опинилася у нього на борту, і що з нею сталося, а він був надто розлючений, щоб слухати мої запитання чи відповідати на них. Увесь час погрожував викинути мене за борт, щоб я виплив самотужки. І мені стало моторошно.

«Невже те ж саме сталося з Еліс?» — подумав я. І спитав його про це, а він знову розсердився і гарчав ще деякий час, але раптом зголоднів, відрізав собі сиру і став жувати, щоправда, мені не запропонував. Коли чоловік попоїв, то трохи заспокоївся. Я знову став його розпитувати. Цього разу він відповів мені, що так, минулого разу то була дівчинка, і ні, він не викинув її за борт; натомість, коли дістався до Лондона, здав її до сиротинця для безпритульних дітей. Я спитав його, де це, та він не знав назви цього місця; але розповів, у якій саме частині міста розташований той притулок. Тож я залишився з ним, допомагав йому з навантаженням і розвантаженням, а він платив мені за допомогу сиром, хоч і не дуже щедро. Коли ми дісталися Лондона, я накивав п'ятами з його баржі. Розпитував дорогу в десятків людей. Мене направляли і туди, і сюди, і хтозна куди, поки я випадково не натрапив на потрібне місце, прийшов туди і спитав про Еліс. Вони відповіли, що немає в них ніякої Еліс, і що сиріт нікому не можна забирати, і зачинили двері в мене перед носом. Наступного дня я знову постукав у їхні двері. Відчинила інша людина. Я сказав, що я голодний безхатченко, і що немає в мене батька-матері; вони забрали мене до себе і поставили до роботи. Я увесь час виглядав Еліс, питав в інших хлопців, але хлопчиків тримали окремо від дівчат; ми ніколи не перетиналися. Я не бачив її до того самого дня, коли мене відправили фарбувати кабінет директора сиротинця. Там крізь вікно побачив внутрішній двір дівчачої половини. Вона була там, тож я тепер знав, що все це недарма. Я все думав і думав, як до неї дістатися, а врешті все виявилося простісінько. Одна шляхетна пані знаходить утіху в тому, щоб робити сиротам добро, й одного разу вона прислала туди величезний кошик із їжею, щоб її поділили між усіма, але все з'їли директор і його підлеглі, а нам і шматочка не дісталося, але після того нас усіх потягнули до церкви, щоб ми подякували за скоєну нам величезну милість. Коли ми відсиділи, потім відстояли, потім знову відсиділи своє і помолилися за добросердну пані, усі стали виходити з церкви — дівчата зі свого боку, а хлопці зі свого, й Еліс опинилася поруч зі мною. Я пошепки спитав її: «Пам'ятаєш мене?» — і вона кивнула. Тоді я сказав: «Коли скажу „біжи“ — біжи. Згода?» — і взяв її за руку; і коли я побіг, вона побігла за мною. Далеко ми не забігли, сховалися за якоюсь статуєю, і ніхто не помітив нашого зникнення, тож коли всі вийшли з церкви, ми вдвох вирушили у путь. Ішли пішки вздовж ріки. Дорогою я інколи допомагав баржовикам із навантаженням і розвантаженням. Їли те, що могли надибати, а волосся я їй обрізав після того, як одна погана пані хотіла її в мене вкрасти, тож я розсудив, що двом хлопчикам буде безпечніше. Ми йшли сюди так довго тому, що баржовики відмовлялися нас брати, бо з нас працювати міг тільки я, а годувати довелося б двох, тому ми натерли ноги, іноді голодували, іноді мерзли, іноді й одне, й інше разом, але тепер…

Бен зробив паузу, щоб позіхнути, і вони помітили, які в нього посоловілі очі і як він насправді хоче спати.

Містер Армстронг змахнув із ока сльозу.

— Ти чудово впорався, Бене. Ніхто б не впорався краще.

— Дякую, сер, і дякую за суп, за сир і за яблучний пиріг, усе було дуже смачне, — він зліз зі стільця і помахав усій родині. — Мені, мабуть, краще вже йти.

— Але куди ти підеш? — спитала місіс Армстронг. — Де твій дім?

— Я втікач, тож буду собі втікати.

Роберт поклав руки на стіл.

— Так не годиться, Бене. Ти залишишся тут і станеш членом нашої родини.

Бен озирнув хлопців і дівчат, що сиділи навколо вогнища.

— Але у вас, сер, і без мене достатньо тих, хто проїдає ваші статки. А тепер ще й Еліс. Статки на деревах не ростуть, самі знаєте.

— Знаю. Але якщо ми всі разом працюємо, то примножуємо наші статки. А ти, я бачу, хлопець працьовитий, тож зможеш зробити свій внесок. Бесс, у нас знайдеться дитяче ліжко?

— Бен спатиме із середульшими хлопчиками. Він приблизно одного віку з Джо та Нельсоном.

— От бачиш? Допомагатимеш зі свиньми. Гаразд?

На тому й було вирішено.

Колись давно, дуже давно

Після того, але перш ніж повінь повністю відійшла, Донт доставив Риту на «Колодію» до її підтопленого котеджу. Щоб дістатися входу, їм довелося пересісти у весловий човен. Коли Донт покинув його, щоб висадити заблоковані двері, вода доходила йому до колін. Вогка смуга на стінах кімнати засвідчила, що вода піднімалась аж на три фути. По всій кімнаті зі стін облізла фарба. Відступаючи, вода залишила на сидінні стільця біля письмового стола послання з гілочок, камінчиків і ще якогось сміття. Добре, що їй спало на думку завбачливо поставити синє крісло зверху на коробки: ніжки у нього трохи підмокли, зате подушки були сухі. Червоний килимок ніби не міг остаточно вирішити, чи йому пливти, а чи потонути — від кожного поруху води він рухався то так, то сяк. Всюди панував затхлий сморід.

Донт відступив, пропускаючи всередину Риту. Жінка протиснулася крізь двері й зайшла до вітальні. Він спостерігав за виразом її обличчя, поки вона оглядала свою домівку, і захоплювався спокоєм, із яким Рита оцінювала шкоду.

— Тут усе висихатиме декілька тижнів. Чи навіть декілька місяців, — зауважив він.

Вона погодилася.

— Де ж ви дінетеся на цей період? Підете до «Лебедя»? Марго та Джонатан зможуть надати вам притулок, коли поїдуть дівчата. Чи, може, до Вонів? Вони будуть раді.

Рита стенула плечима. Зараз її думки були зайняті важливішими речами. На їхньому тлі розгром її житла — дрібниця.

— Спочатку книжки, — скомандувала вона.

Він побрів до книжкової шафи і помітив, що нижні полиці були порожні. Натомість верхні — набиті вщент.

— А ви підготувалися.

Вона лише стенула плечима.

— Коли живеш біля ріки…

Він передавав їй книжки невеличкими стосиками, а вона крізь вікно складала їх у човен, що бовтався на воді саме на рівні підвіконня. Вони працювали мовчки. Рита відклала один том на сидіння синього крісла.

Коли вони спустошили першу шафу і навантажений човник просів у воді, Донт поплив на ньому до «Колодію» і там його розвантажив. Повернувшись до котеджу, він побачив, що Рита сидить у синьому кріслі, яке й досі стоїть на коробках. Її мокра спідниця вже намочила оббивку.

— Завжди хотів сфотографувати вас у цьому кріслі.

Вона відірвала погляд від книжки.

— Вони ж припинили пошуки, так?

— Так.

— Вона не повернеться.

— Ні.

— Погляньте, — зауважив він. — Ви стільки зробили, щоб урятувати це крісло, а тепер самі псуєте його мокрою сукнею.

— Це несуттєво. Річ у тому, що до її появи світ здавався завершеним. Потім з'явилася вона. Тепер вона пішла, і чогось дуже бракує.

— Я знайшов її у воді. Мені здається, міг би знайти її знову.

Рита кивнула.

— Коли я думала, що вона померла, то дуже хотіла, щоб вона жила. Замість того, щоб залишити її там саму, я зосталася з нею. Тримала її за руку. І вона ожила. Зараз я хочу зробити те саме. У мене з голови не виходить історія Мовчана і те, що він зробив, щоб урятувати своє дитя. Тепер я це розумію. Донте, я ладна піти куди завгодно, ладна витримати будь-який біль, аби тільки знову тримати на руках мою дитину.

Вона сиділа у мокрій спідниці в синьому кріслі над водою, а він нерухомо стояв у воді. Вони не знали, що робити зі своїм горем. Згодом мовчки продовжили пакувати книжки.

Спорожнили другу шафу, і Донт відвіз її вміст на «Колодій».

Коли він повернувся, Рита читала відкладену книжку.

Хоча небо затягнули гнітючі хмари, крізь які пробивалося непевне світло, навіть у приміщенні цю сірість пожвавлювали сріблясті відблиски водного простору, що потрапляли й на жінку. Донт спостерігав за тим, як її обличчя висвітлюється й темніє у грайливому мерехтінні. Придивившись, оцінив непохитність її міміки під мінливою світловою маскою. Він знав, що камера не в змозі це зафіксувати, що деякі речі можна побачити лише людським оком. Це й було одне з таких рідкісних зображень. Він просто поставив сітківку ока на експозицію і дозволив любові викарбувати її мерехтливе і водночас зосереджене обличчя на пластині свого серця.

Рита неквапом відклала книжку. Якийсь час вона продовжувала вдивлятися туди, де книжка щойно була, ніби текст оприявнився просто у вогкому повітрі.

— Що таке? — спитав він. — Про що ви думаєте?

Вона й вухом не повела.

— Вирощувачі хріну.

Вона продовжувала вдивлятися в нікуди.

Його охопило замішання. Він і гадки не мав, що вирощувачі хріну можуть надихнути на таку зосередженість.

— Ті, що постійно сидять у «Лебеді»?

— Так, — вона підвела очі на нього. — Я згадала про це минулої ночі. Коли дитина народилася в сорочці.

— Тобто у сорочці?

— Так називають міхур із навколоплідною рідиною. Дитина перебуває у ньому упродовж усього періоду вагітності. Зазвичай він рветься під час переймів. Але інколи — дуже нечасто — витримує їх, і дитина з'являється на світ у непошкодженому міхурі. Минулої ночі я його проколола, і він виплив на хвилі навколоплідних вод.

— Але до чого тут вирощувані хріну?

— Тому що я почула від них у «Лебеді» дещо дивне. Вони говорили про Дарвіна і про те, що люди раніше були мавпами, а один із цих городників пригадав, що десь чув, буцімто люди раніше жили під водою.

— Дурня якась.

Вона похитала головою, підняла книжку й постукала по ній.

— Тут про це написано. Колись давно, дуже давно, мавпа перетворилася на людину. А ще раніше, задовго до того, водна істота вийшла на сушу і вперше вдихнула повітря.

— Та невже?

— Так і є.

— І що з того?

— Те, що дванадцять місяців тому маленька дівчинка, яка мала потонути, не потонула. Вона потрапила у воду і там наче померла. Ви витягли її звідти; я ж з'ясувала, що в неї немає пульсу й дихання, а зіниці розширені. За всіма ознаками вона була мертвою. А потім з'ясувалося, що це не так. Як таке могло статися? Мертві люди не оживають.

Вона занурила обличчя у крижану воду, і це суттєво вповільнило її серцебиття. Чи можливо таке, що раптове занурення у холодну воду може уповільнити серцебиття та перекрити кровообіг аж так, що людина видасться мертвою? Звучить надто дивно, щоб бути правдою. Але якщо пригадати, що перші дев'ять місяців нашого існування ми проводимо у рідині, це звучатиме менш невірогідно. Пригадайте, що ті, хто зараз ходить по землі й дихає киснем, походять від тих, хто жив під водою. Що ми колись жили під водою так само, як тепер живемо у повітрі, — згадайте це, і чи не стає геть неможливе трохи ближчим до ймовірності?

Вона поклала книжку до кишені й подала руку Донтові, щоб він допоміг їй спуститися з крісла.

— Гадаю, мені не вдасться просунутися далі. Я вже досягла своєї межі. Самі ідеї, здогадки, теорії.

Рита спакувала свої медикаменти, зав'язала у вузол одежину, постіль і вихідні черевики, і вони покинули будинок, навіть не зробивши спроби зачинити двері. Сіли у човник і повеслували до «Колодію».

— Куди тепер? — поцікавився він.

— Нікуди.

Вона відкинулася на лавці й примружила очі.

— Хоч скажіть, де саме вас висадити.

— Я вже прибула, Донте. Я хотіла б лишитися тут.

Пізніше Рита й Донт кохалися на борту «Колодію» під гойдання ріки. У темряві його руки відчували те, чого не бачили очі — завитки її розпущеного волосся, округлість і вістря її грудей, западинку на попереку, вигин стегна. Гладкість її ніг і навдивовижу складне єство між ними. Він торкався її, і вона торкалася його. І коли чоловік увійшов у неї, то відчув, як у ньому народжується ріка. На якусь мить йому вдалося її приборкати, але вона підіймалася, тож Донт віддався її владі. Була тільки ріка, і нічого, крім ріки, і ріка була всім — допоки їх не накрила остання потужна хвиля, і повінь стала спадати.

По тому вони лежали разом і тихенько розмовляли про різні загадкові речі. Гадали, як Донтові вдалося пройти Греблю Диявола і чому всі вважали дівчинку лялькою, щойно її бачили. Питали одне одного, чому в неї були такі гладенькі ніжки, ніби ніколи не торкалися землі, і як її батькові вдалося перетнути кордон між світами й доправити доньку додому. Ще вони зрозуміли, що не існує казок, у яких діти мандрували б між світами у пошуках батьків; розмірковували, чому так. Обговорювали, що саме Джонатан міг побачити крізь вікно кімнати, де лежав його померлий батько. Вони обмірковували дивні історії, які Джо вигадував під час своїх нападів, та інші оповіді, почуті в «Лебеді», й гадали, чи є зв'язок між ними та сонцестоянням. Не раз поверталися до двох питань: де дівчинка взялася і куди вона поділася, їм так і не вдалося зробити бодай якогось висновку. Вони розмовляли і про інші речі, які не мали стосунку до цієї справи, але від того не були менш важливими. Ріка ненав'язливо гойдала їхній човен.

Увесь цей час рука Донта лежала в Рити на животі, накрита її рукою.

Під їхніми руками, у вологих тенетах її черева, до джерела пливло нове життя.

«Щось, — думали вони разом, — має статися».

Довго та щасливо

Наступного місяця Рубі Вілер вийшла заміж за Ернеста; у церкві її бабуся взяла Донта і Риту за руки й проказала: «Хай береже вас Господь. Я зичу вам щастя разом».

На келмскотській фермі в Еліс відросло волосся. Вона перестала скидатися на батька за малих літ, а стала схожою на дівчинку. Бесс подивилася на неї зрячим оком і винесла вердикт:

— У ній немає нічого від характеру Робіна. Жінка, з якою він одружився, вочевидь, була дуже порядною. Це чудова дитина.

Армстронг додав:

— Гадаю, у дечому вона більше схожа на тебе, моя люба.

Після повені Притулок кошикаря став непридатним до життя, і таким він залишиться назавжди. Лілі перебралася до священникового обійстя. Вона приголомшено оглядала кімнату економки, несміливо торкалася ліжка, нічного столика та комода з червоного дерева, і постійно нагадувала собі, що дні, коли їй треба було відмовлятися від найменшої власності, вже минули. Цуценя спало собі в кошику на кухні, й панотець полюбив його не менше, ніж сама Лілі. Насправді, задумуючись про нього, жінка так і не змогла вирішити — чи то вона сама змалку так любила собачат, чи удвох із сестрою.

Вода, відходячи, залишила на оболоні скелетик. На його шиї знайшли золотий ланцюжок, а між ребрами заплутався золотий якірець. Подружжя Вонів нарешті поховало свою дочку, оплакало її і знайшло розраду в синові. Удвох відвідали один будинок в Оксфорді, де місіс Константін вислухала їхню розповідь про все, що сталося; вони плакали у її мирній кімнаті, а потім умилися, і незабаром після того Баскот-Лодж, разом із фермерськими наділами й островом Бренді, був виставлений на продаж. Гелена й Ентоні розпрощалися з друзями і разом із маленьким сином поїхали до незвіданих ще річок Нової Зеландії.

Після смерті Джо Марго вирішила, що новому поколінню варто починати опікуватися «Лебедем». Її найстарша дочка разом із чоловіком і дітьми переїхала до шинку, і вони разом чудово дали йому раду. Марго, як і завжди, стояла на своєму місці за шинквасом і наливала сидр, а от тягати діжки та рубати дрова вона передовірила своєму дужому зятеві. Джонатан допомагав сестрі так само, як і матері, й часто розповідав історію про дитину, яку витягли з ріки в ніч сонцестояння, і яка спочатку була мертва, а потім ожила, але ні слова не казала, допоки ріка не повернулася, щоб забрати її рівно за рік і один день по тому, і вона возз'єдналася зі своїм батьком-поромником. Але ця оповідь була єдиною в його репертуарі.

Джо пам'ятали у «Лебеді» довгі роки. І хоч урешті прийшов час, коли його самого забули, його історії продовжували передавати із вуст у вуста.

Донт опублікував свій альбом фотографій, який здобув сякий-такий успіх. Він так хотів створити гарний том, у якому згадуватиметься кожне місто і кожне село, кожна легенда й кожна казка, кожна пристань і кожний млин, кожен поворот і кожен вигин ріки, але в одній книжці не вдалося втілити такий амбітний задум. Утім, Донт уже спродав сотню екземплярів, саме час замовляти додатковий наклад, і цей альбом сподобався багатьом людям, зокрема Риті.

Стоячи за кермом «Колодію», чоловік змушений був визнати, що ріка — надто безкрайня, щоб утиснути її в одну книжку. Велична, потужна, загадкова, вона погідно віддає себе у користування людям, допоки їй це не набридне. А тоді може статися будь-що. Сьогодні ріка люб'язно обертає колесо, щоб ти міг помолоти свій ячмінь, а завтра затоплює твої жнива. Він спостерігав, ж вода звабно тече за бортом, і йому здавалося, що у відблисках світла на її поверхні відображається минуле та майбутнє. Для багатьох людей упродовж багатьох років ріка мала величезне значення — він навіть написав на цю тему невеличкий есей і включив його до своєї книжки.

Донт розмірковував, чи існує спосіб умилостивити духа ріки. Спосіб привернути його на свій бік, водночас не обернувши проти себе. Поряд із дохлими собаками, пляшками з-під самогону, згарячу викинутими обручками та краденими речами, річкове дно усіяне золотом і сріблом. То — ритуальні пожертви, значення яких важко збагнути декілька століть по тому. Він теж міг би додати туди щось від себе. Свою книжку? Він уже думав про це. Книжка коштувала аж п'ять шилінгів, а він же тепер жив із Ритою. Потрібно було утримувати будинок, човен, власний бізнес, та й дитячу кімнату треба підготувати. Мабуть, п'ять шилінгів — то надто щедра пожертва божеству, в же він насправді не вірив. Натомість Донт вирішив фотографувати ріку. Скільки знімків людина може зробити за життя? Сто тисяч? Приблизно стільки. Сто тисяч фрагментів життя тривалістю десять-п'ятнадцять секунд, закарбовані світлом на склі. І в усі ці знімки треба буде якось утиснути ріку.

Із кожним місяцем Рита круглішала, бо в її череві росло немовля. Вони з Донтом обговорювали різні імена для своєї дитини. Їм обом подобалося Айріс[10] — на честь квітів, що ростуть на берегах ріки.

— А якщо буде хлопчик? — допитувалася Марго.

У відповідь вони хитали головами. Буде дівчинка. Вони це знали.

Рита інколи замислювалася про тих жінок, що не пережили пологи, і все частіше думала про свою матір. Коли відчувала, як дитина рухається у власному підводному світі, то згадувала Мовчана. Були навіть такі моменти, коли Господь, який наче давно зник із її життя, виявлявся зовсім неподалік. Майбутнє непередбачуване, та вона з кожним ударом серця несла у нього своє дитя.

А ж же дівчинка? Що сталося з нею? Подейкували, що її бачили в компанії річкових циганів. Вочевидь там вона була у своїй стихії. Казали, що дівчинка впала за борт у вечір сонцестояння, а її батьки помітили це аж наступного дня. Вони й вважали її мертвою, поки до них не дійшли чутки про дитину, про яку дбають багатії з Баскот-Лоджа. З малою наче все було гаразд, тож не мали жодної потреби поспішати за нею назад. Усе одно вони пропливатимуть повз це місце наступного року. Вона наче була рада повернутися до свого кочового циганського життя після річної перерви.

Ці новини доходили до Редкота з величезним запізненням, у фрагментарному вигляді та не прикрашені подробицями, тож ніхто не виявляв до них жодної цікавості. Завсідники «Лебедя» вислуховували їх, брали до уваги й одразу ж забували. На їхню думку, цим новинам бракувало оповідності. До того ж, їм ніколи не подобалися історії інших людей так, ж власні. Тому версія Джонатана користувалася у них значно більшою популярністю.

Її й досі бачать на берегах ріки, причому в гарну та погану погоду, при стрімкій і повільній течії, коли все навкруги накриває серпанком, і коли поверхня води виблискує під сонцем. Пияки бачать дівчинку, коли перехилять зайву чарчину — і земля тікає в них із-під ніг. Хлопці-шибайголови бачать її тоді, коли у погожий літній день стрибають у воду з моста — і дізнаються, що під оманливою непорушністю річкової поверхні ховаються стрімкі підводні течії. Дівчинку бачать ті, хто опиняється надворі у присмерку, і ті, кому не вдається достатньо швидко вичерпати воду зі своїх дірявих човнів. Певний час у трактирах постійно розповідали про чоловіка та дитину на плоскодонці. З роками дитина виросла і стала сама керувати плоскодонкою, і нарешті настав час — ніхто не пам'ятає, коли саме, — що їх стало вже не двоє, а лише вона сама. Велична, наділена силою трьох чоловіків й ілюзорна, мов туман. Вона править плоскодонкою граційно й не менш майстерно, ніж її батько. Якщо спитати, де вона мешкає, люди, що живуть понад рікою, одразу надують щоки і загадково похитають головами. «Мабуть, у Редкоті», — почуєте ви від жителів Баскота, тоді як редкотці стенуть плечима й махнуть кудись у бік Баскота.

Якщо ж вам вдасться розв'язати язика комусь із завсідників «Лебедя», то ви почуєте, що живе вона на іншому боці ріки, але ніхто достеменно не скаже, де саме. Але де б вона не жила — а я особисто дуже сумніваюся, що в неї взагалі є дім, — вона завжди напоготові, й коли якась жива душа опиняється в небезпеці, вона одразу ж поспішає на допомогу. Якщо вам ще не прийшов час перейти межу, вона обов'язково доставить вас у безпечне місце. А якщо вже час прийшов — що ж, вона проведе вас до місця призначення, навіть якщо ви й не підозрювали, що потрапите саме туди, принаймні не сьогодні.

А тепер, любий читачу, історія завершена. Час вам ще раз перейти міст і повернутися до того світу, звідки ви прийшли. Ця ріка — Темза і не зовсім Темза — тектиме вже без вас. Ви й так тут довго пробули, і до того ж, поряд із вами також є ріки, які варто відвідати.

Від автора

Ріка Темза зрошує не лише прибережні поля, а й уяву. І коли вона це робить, усе потроху змінюється. У певні моменти нюанси цієї історії змушували мене скорочувати і час, потрібний для подорожі, і відстань між населеними пунктами на берегах Темзи. Якщо читання цієї історії спонукає вас до річкової прогулянки (і я від усього серця раджу її вам), беріть цю книжку з собою, але не забудьте також мапу або путівник.

Прототипом Генрі Донта став чудовий фотограф Генрі Тонт. Як і мій Генрі, він теж мав плавучу фотолабораторію. За життя Тонт зробив близько 53 тисяч фотографій методом колодієвого процесу. Ці роботи мало не знищили тоді, коли по його смерті будинок продали, а майстерню в саду розібрали. Дізнавшись, що тисячі скляних фотопластинок Тонга вже або розбито, або розмито з метою засклити ними парник, місцевий історик Гарі Пентін дав знати оксфордському бібліотекареві Е. Е. Скузу. Той зміг призупинити руйнівні роботи і домовився про перевезення вцілілих пластин у безпечне місце. Я згадую тут їхні імена на знак вдячності за ці оперативні дії. Завдяки їм я мала змогу всебічно роздивитися вікторіанські зображення Темзи і накрутити цілу історію навколо фотографій Тонга.

Чи може людина спочатку потонути, а потім ожити? Насправді ні, але може скластися таке враження. При різкому та повному зануренні у крижану воду активізується пірнальний рефлекс ссавців. Метаболізм тіла різко уповільнюється, адже рефлекс відводить кровообіг від кінцівок і спрямовує кров лише до легень, мозку та серця. Серце починає битися повільніше, а кисень консервується винятково для життєво важливих процесів в організмі, щоб можна було якомога довше підтримувати життя. Якщо при цьому людину рвучко витягти з води, вона й справді здасться мертвою. Цей фізіологічний феномен був уперше описаний у медичних часописах у середині двадцятого століття. Вважають, що цей пірнальний рефлекс властивий усім ссавцям — і сухопутним, і водяним. Його спостерігали у дорослих, але є думка, що найяскравіше він оприявнюється у малих дітей.

Слова подяки

Бувають випадки, коли друзі повністю змінюють твоє життя. Гелен Поттс, ця книжка завдячує тобі майже всім. Джулі Саммерз, наші письменницькі прогулянки вздовж Темзи були безцінні. Дякую вам обом.

Грем Діпроуз надав мені важливі відомості з історії фотографії, а Джон Брюер дуже терпляче пояснив сутність колодієвого процесу проявлення фотознімків.

Нік Рейнард із Центру екології й гідрології, що у Волінгфорді, ще раз довів близькість науки й поезії, дуже образно розповівши мені про те, як відбуваються повені.

Капітан Кліф Колборн із Темзького товариства веслових човнів допоміг мені якомога правдоподібніше описати аварію, що сталася з Донтом.

Доктор Сьюзен Токінс із Кінґстонського університету надала важливу інформацію щодо медсестер і того, як у дев'ятнадцятому столітті користувалися термометрами.

Професор Джошуа Гецлер і професорка Ребекка Проберт дали цінні пояснення щодо юридичного визнання всиновлення знайд у дев'ятнадцятому столітті.

Саймон Стіл пролив мені світло на ремесло винокуріння.

Натан Френклін знає геть усе про свиней.

Сила-силенна людей намагалася пояснити мені все про веслування. Попри їхні значні зусилля, я й досі не до кінця розумію, як це робити. Саймон, Вілл, Джулі, Наомі — все одно дякую вам.

Також дякую Мері й Джону Ектонам, Джо Пауелу Енсону, Майку Енсону, Марго Арендсе, Джейн Бейлі, Гайї Бенкс, Елісон Бероу, Топлен Бех, Емілі Бестлер, Карі Болін, Валері Борхардг, Віллу Борну Тейлору, Меггі Бадден, Еммі Бертон, Ерін, Ферпосу, Паолі й Россу Кетлі, Марку Коккеру, Еммі Дарвін, Джейн Дарвін, Філіпу дель Нево, Маргарет Денман, Еслі Елвінс, Люсі Фосетт, Енн Френклін, Вів'єн Ґрін, Дугласу Герру, Клаудії Гаммер-Г'юстоун, Крістіні Гарленд-Ленг, Урсул і Гаррісон, Пітеру Гокінсу, Філіпу Галлу, Дженні Джейкобс, Меггі Джу, Мері й Роберту Жульє, Гокону Лангбаллє, Юніс Мартін, Гарі МакҐіббону, Мері Мюїр, Кейт Самано, Менді Сеттерфілд, Джефрі й Пауліні Сеттерфілд, Джо Сміту, Бернадет Шоареш де Андраде, Керолайн Стюве Лемарешаль, Рейчел Філіпс із Вудстокської книгарні, Крісу Стілу, Грегу Томасу, Маріанні Велманс, Сарі Віттейкер, Анні Візерс.

Джерела

Пітер Акройд. «Темза: Священна Ріка».

Трем Діпроуз і Джефф Робінс. «Інший погляд на Темзу». Роберт Ґіббінґс. «Прекрасна Темзо, неси свої води».

Малькольм Трем. «Генрі Тонт: вікторіанський фотограф». Сьюзен Рід. «Темза очима Генрі Тонга».

Генрі Тонт. «Нова мала Темзи».

Альфред Вільямс. «Навколо верхів'їв Темзи».

Поки я писала цю книжку, то постійно зверталася до одного вебсайту, тож він для мене безцінний. Він влаштує вам подорож річкою не тільки у просторі, а й у часі. Сайт Where Thames Smooth Water Glides (www.thames.me.uk) був створений Джоном Ідом, який займається дослідженнями з цієї тематики. Якщо подорож до Темзи для вас поки що недосяжна, скористайтеся цим вебсайтом.

Про авторку

Роман-бестселер Діани Сеттерфілд «The Thirteenth Tale» («Тринадцята казка») був опублікований у тридцяти восьми країнах загальним накладом три мільйони екземплярів й екранізований як телесеріал (автор сценарію — Крістофер Гемптон, у головних ролях — Олівія Колмен і Ванесса Редгрейв). Її другий роман мав назву «Bellman & Black» («Беллмен і Блек»), а новий роман називається «Once upon a river» («Там, у темній річці»). Письменниця народилася у сільському районі Беркшира, зараз мешкає неподалік від Оксфорда, біля Темзи.

Примітки

1

Від англ. Sunday — неділя. (Тут і далі прим. перекл.)

2

Трюзбері Мід (англ. Trewsbury Mead) — галявина поблизу села Кембл у графстві Глостершир, де бере початок річка Темза.

3

Фарлонг — англійська одиниця виміру відстані, дорівнює 1/8 милі або 201 метр.

4

Натяк на комедію В. Шекспіра «Венеціанський купець», у якій купець Антоніо позичив у лихваря Шейлока гроші під заставу фунта власної плоті.

5

White (англ.) — білий, білосніжний.

6

Джон Ленгдон Даун 1862 року використовував слово «монголоїд» на позначення людини зі специфічним розумовим розладом, що пізніше став відомий як синдром Дауна.

7

У вікторіанську добу (1837–1901) весільним сніданком називали обід одразу після церковного вінчання (яке зазвичай відбувалося вранці), куди запрошували всіх гостей. Там подавали переважно холодні закуски, адже ввечері на молодят і гостей чекав святковий бенкет. Нині традиція дещо змінилася, і весільним сніданком часто називають вечірнє святкування.

8

Морріс (англ. Morris) — англійський народний танець, заснований на ритмічних рухах, що виконують під музику. Зазвичай морріс танцюють групи чоловіків в одязі, прикрашеному дзвіночками та стрічками.

9

Невеличка гармоніка.

10

від англ. Iris — ірис.

Content

Сеттерфилд Диана Там, у темній річці

Діана Сеттерфілд Там, у темній річці

Частина 1

Історія починається…

Мрець без історії

Диво

Мандрівка історії

Притоки

Що ти про це думаєш?

Місіс Вон і річкові гобліни

Давня історія

Кошмар Лілі

Містер Армстронг у Бемптоні

Три претензії

Татку!

Пробудження сплячого

Трагічна історія

Оповідь про поромника

Невже все скінчилося?

Частина 2

Щось не сходиться

Материнські очі

Який саме батько?

Поголос шириться

Підрахунок

Гість Лілі

Зникнення, або Містер Армстронг їде до Бемптона

Деякі історії краще не розповідати

Фотографія Амелії

Джин у чайнику

Частина З

Найдовший день

Філософські розмови в «Лебеді»

Найкоротша ніч

Великі підземні озера

Дві дивини

Частина 4

Що сталося потім

Три пенні

Переказ історії

Фотографування Еліс

Правда, брехня та річка

Дракони Кріклейда

Колодязь бажань

Чарівний ліхтар

Про свиней і цуценят

Про сестер і поросят

Інший бік ріки

Частина п'ята

Ніж

Усе починається і закінчується в «Лебеді»

Батьки та сини

Лілі та ріка

Джонатан розповідає історію

Повість про двох дітей

Колись давно, дуже давно

Довго та щасливо

Від автора

Слова подяки

Джерела

Про авторку

Примітки