Фред Варгас

Бягай и не бързай да се връщаш

Комисар Адамсберг #4

I

А когато всички змии, прилепи, язовци и останалите твари, обитаващи дълбините на подземни тунели, наизлязат по полето, напускайки обичайната си обител; когато плодните растения и зеленчуците започнат да гният, проядени от червеи (…)

II

Жос отдавна бе забелязал, че в Париж хората вървят много по-бързо отколкото в Гилвинек. Сутрин минувачите препускаха по авеню Мен със скорост от три възела. Този понеделник Жос постигна почти три възела и половина, за да навакса двайсетминутното си закъснение. Заради утайката от кафето, която се изсипа на пода в кухнята.

Не че това го учуди. Жос поначало си знаеше, че предметите водят таен и опасен за човека живот. Като се изключат някои палубни съоръжения, които никога не го бяха нападали, в паметта му на бретонски моряк се бе запечатало убеждението, че светът на предметите е зареден с енергия, предназначена да му създава неприятности. И най-малката несръчност сякаш предоставяше на вещите внезапна свобода и отприщваше верижни бедствия, способни да покрият цялата гама — от дребната спънка до истинската драма. Изпуснатата тапа е базисен модел. Тя не се изтърколва в краката на човека, по никакъв начин. Тя пропълзява зад готварската печка като обзет от злобна амбиция паяк и задейства за своя преследвач. Човекът, поредица от разнообразни изпитания — преместване на печката, изтръгване на кабела от контакта, падане на врящата тенджера, изгаряне. Тазсутрешната неудача бе плод на по-завързани предпоставки, започнали с невинна грешка в почистването на филтъра, нарушила равновесието на кофата за боклук и довела до страничното й накланяне, последвано от изсипване на пода на гореспоменатата утайка. Ето така нещата, изпълнени с отмъстителен дух, законно следствие от робската им орис, успяват на свой ред за кратко, но наситено с емоции време да покажат на човека скритата си мощ, да го принудят да се гърчи и пълзи като куче, без да щадят ни жени, ни деца. Не, за нищо на света Жос не би се доверил на предметите, нито впрочем на хората и на морето. Първите ви отнемат разума, вторите — душата, а третото — живота.

Като човек с опит Жос не се опита да предизвиква съдбата, ами запълзя като куче и събра утайката зрънце по зрънце. Изтърпя си наказанието, без да гъкне, и светът на вещите се завърна под игото на човека. Сутрешният инцидент не беше кой знае какво — на пръв поглед дребно неудобство, но Жос не можеше да бъде заблуден — ставаше дума за ясно напомняне, че войната между човеците и предметите продължава и че в тази битка човекът невинаги излиза победител, далеч не. Напомняне за трагедиите, за пречупените мачти на корабите, за разцепените траулери и за неговия съд, „Вятърът на Нороа“, започнал да пропуска вода на 23 август в три часа сутринта в Ирландско море с осем мъже на борда. А бог му беше свидетел, че Жос спазваше истеричните изисквания на своя траулер и че човек и кораб проявяваха сговорчивост. До онази проклета бурна нощ, когато в пристъп на лошо настроение бе ударил планшира с юмрук. „Вятърът на Нороа“, вече почти полегнал на десния борд, внезапно започна да се пълни с вода в задната си част. Със задавен мотор, траулерът се понесе в нощта по течението, като моряците не спираха да изгребват водата, и призори заседна върху подводна скала. Това стана преди четиринайсет години и взе живота на двама моряка. Четиринайсет години бяха минали, откакто Жос напердаши собственика на „Нороа“. Четиринайсет години, откакто напусна пристанището в Гилвинек след девет месеца затвор за нанесени телесни повреди с намерение да причини летален изход, четиринайсет години, откакто почти целият му живот бе изтекъл по този воден път.

Жос тръгна надолу по улица Гете със стиснати зъби, предъвквайки яростта, която го обземаше всеки път, когато изгубеният в морето „Нороа“ изплуваше на гребена на мислите му. Всъщност той не се сърдеше на „Нороа“. Добрият стар траулер само бе реагирал на удара, изскърцвайки с прогнилата си обшивка. Жос със сигурност знаеше, че съдът не бе предвидил последствията от краткия си бунт, не бе взел под внимание своята възраст, износеност и силата на вълните през онази нощ. Траулерът положително не бе желал смъртта на двамата моряци и сега, проснат като глупак на дъното на Ирландско море, сигурно горко се каеше. Жос често му отправяше думи на утешение и прошка и му се струваше, че и корабът като него е намерил покой, че си е създал друг живот там долу, както той тук, в Париж.

Виж, да прости на собственика нямаше начин.

— Хайде, хайде, Жос Льогерн — казваше той, като го потупваше по рамото, — ще поплава още десет години старото корито. Още го бива, а и вие умеете да се оправяте с него.

— „Нороа“ е станал опасен — упорито повтаряше Жос. — Усуква се и обшивката му се пропуква. Не гарантирам за него при по-силна буря. А и лодката не е в ред. Не отговаря на нормите за безопасност.

— Познавам си корабите, капитан Льогерн — отвръщаше собственикът твърдо. — Ако ви е страх от „Нороа“, разполагам поне с десет мъже, готови да ви заместят, щом им щракна с пръсти. Мъже, на които не им пука от нищо и не хленчат като някои бюрократи за нормите за безопасност.

— Аз пък разполагам със седем души на борда.

Собственикът заплашително доближи до Жос тлъстото си лице.

— Ако се опитате, Жос Льогерн, да се оплачете на пристанищните власти, можете да разчитате, че ще ви изхвърля, преди да сте преброили до пет. И от Брест до Сен Назер няма да се намери човек, който да ви наеме. Така че съветвам ви да размислите, капитане.

Да, Жос и досега съжаляваше, че след корабокрушението не очисти онзи тип, а се задоволи да му счупи един крак и едно-две ребра. Момчетата от екипажа се бяха намесили — четирима от тях едва успяха да го удържат. Не си съсипвай живота, Жос, така му казаха. И му попречиха да пречука собственика и слугите му, които го зачеркнаха от списъците си, щом излезе от затвора. Жос крещя по кръчмите, че онези дебели задници от капитанството си гушкат комисионните, крещя, докато окончателно се сбогува с търговския флот. Една сутрин, беше вторник, се качи на влака Кемпер-Париж и като толкова други бретонци преди него се озова на гара Монпарнас, оставяйки зад себе си избягала жена и деветима типа за убиване.

Като наближи кръстопътя „Едгар Кине“, Жос скъта носталгичната си омраза в гънките на паметта си и се приготви да навакса закъснението. Историята с утайката от кафето и с войната срещу предметите и хората му беше изяла четвърт час най-малко. А в работата му точността бе ключов фактор и той държеше първото издание на устния му вестник да започне в осем и половина, второто — в дванайсет и трийсет и пет, и вечерното — в осемнайсет и десет. Тогава прииждаха най-много хора, а в този град те твърде много бързаха, за да си позволи той и най-малкото закъснение.

Жос свали урната от дървото, където я окачваше за през нощта с помощта на въже, завързано на моряшки възел, и две скоби срещу кражба. По тежестта й заключи, че тази сутрин не е много пълна и че ще може доста бързо да сортира получената стока. Поусмихна се и понесе кутията към задната стая на магазина, която Дамас му бе отстъпил. Все още имаше добри хора на земята, хора като Дамас, които ви предлагат ключ и маса, без да ги е страх, че ще им опразните касата. Дамас, и това ако е име. Държеше магазин за ролери на площада, „Рол-Райдър“ се викаше, и му позволяваше да влиза вътре и да си подготвя изданията на сушина. „Рол-Райдър“ — и това ако е име.

Жос отключи урната — голяма дървена кутия, която бе измайсторил сам и която бе кръстил „Вятърът на Нороа II“ в памет на скъпия покойник. Не беше кой знае каква чест за голям рибарски кораб да види потомството си сведено до пощенска кутия в Париж, но тази кутия не бе каква да е. Беше гениална кутия, плод на гениално хрумване отпреди седем години. Тя позволи на Жос да дръпне нагоре след три години работа в консервна фабрика, шест месеца в завод за бобини и две години безработица. Гениалната идея го бе споходила през една декемврийска нощ, докато седеше с чаша в ръка в един бар на Монпарнас, на три четвърти пълен със самотни бретонци, и слушаше вечното предъвкване на новините от страната. Един от посетителите заговори за Пон-Лабе и точно по този начин прапрадядото Льогерн, роден в Локмария през 1832 г., излезе от главата на Жос, облегна се на бара и му каза здрасти. Здрасти, каза и Жос.

— Помниш ли ме? — попита старецът.

— Аха — измърмори Жос. — Не съм бил роден, когато си умрял, та не съм плакал.

— Ей, синко, веднъж съм те посетил, би могъл да не ми държиш такъв език. На колко си?

— На петдесет.

— Не те е галил с перо животът. Изглеждаш на повече.

— Ще мина и без забележките ти. Случайно да съм те викал? И ти не си бил красавец.

— Ха смени тона, момчето ми. Знаеш какво става, като се нервирам.

— Всички знаеха. Особено жена ти, дето я биеше като тупан през целия й живот.

— Добре де — намуси се старецът. — Такива бяха времената. Така се правеше.

— Времената, друг път. Такъв си бил ти. Извадил си й едното око.

— Хайде сега, още два века ли ще говорим за това око?

— Ами да. За да служи за пример.

— Ти ли, Жос, ще ми дрънкаш за примери? Ти, който едва не изкорми онзи човек, докато го риташе на кея в Гилвинек? Или се лъжа?

— Първо, онзи не беше жена, и второ, не беше човек, ами торба с пари, който хич не го е еня, че другите ще изпукат, стига той да прибере мангизите.

— Знам, знам. Не те виня. Ама защо ме повика?

— Нали ти казах, не съм те викал.

— Гадно характерче имаш. Пак добре, че си ми наследил очите, щото иначе като нищо щях да те цапардосам. Дошъл съм, понеже ти ме повика. Така е и точка. Впрочем това не е от любимите ми барове. Не ми харесва музиката.

— Хубаво — примири се Жос. — Да те черпя нещо?

— Ако успееш да вдигнеш ръка. Защото като те гледам, май си вързал кънките.

— Не е твоя работа, старче.

Прадядото сви рамене. Виждал ги бе всякакви и нямаше да позволи сополанкото да му вдига кръвното. А и този Жос си беше истински Льогерн, няма какво.

— Значи — подхвана старецът — нямаш жена и нямаш мангизи, а?

— Право в десетката — отвърна Жос. — Разправят, че навремето не си бил толкова досетлив.

— Това е, защото съм призрак. Когато умре, човек научава неща, дето не ги е знаел преди.

— Хайде бе — рече Жос и протегна немощна ръка към сервитьора.

— За жените нямаше защо да ме викаш. Те не са ми силата.

— И сам щях да се сетя.

— Но за бачкането нямаш проблеми, момчето ми. Просто взимай пример от семейството. Сбърка, като се натика в бобините. А и знаеш ли, не се доверявай много на предметите. Въжетата, както и да е, но бобините, намотките, да не говорим за тапите, по-добре бягай надалеч.

— Знам — каза Жос.

— Съобразявай се с наследствеността. Взимай пример от семейството.

— Вече не мога да стана моряк — възрази Жос раздразнено. — Достъпът до пристанищата ми е забранен.

— Че кой ти говори за моряк? В живота няма само риба, слава богу. Аз да ме би да съм бил моряк?

Жос допи чашата си и се съсредоточи върху въпроса.

— Не — каза той след малко. — Ти беше глашатай. Съобщаваше новините от Конкарно до Кемпер.

— Точно така, момчето ми, и се гордея с това. Ар Банур ме наричаха. Глашатая. Нямаше по-добър от мен по южното крайбрежие. Всеки божи ден Ар Банур влизаше в някое село и по пладне съобщаваше новините. И мога да ти кажа, че сума ти народ ме чакаше още от зори. На територията ми имаше трийсет и седем села, не е малко. Бая хора бяха, дето живееха на света благодарение на какво? На новините. И благодарение на кого? На мен. Ар Банур, най-добрият събирач на новини във Финистер. Гласът ми се разнасяше от църквата до коритата за пране и всички наостряха уши, за да ме чуят. Гласът ми им носеше света, живота, а това е по-различно от рибата, ще знаеш.

— Знам — рече Жос и си сипа от бутилката на бара.

— Втората империя аз я отразявах. Ходех за новини чак в Нант и ги донасях на кон пресни като топъл хляб. Третата република я виках по цялото крайбрежие. Да можеше да чуеш каква гюрултия вдигах! Без да говорим за местните клюки — сватби, погребения, домашни свади, намерени вещи, изгубени деца, налъми за поправка, все аз разпространявах всичко това. Обикалях селата и получавах новини за четене. Още си спомням как дъщерята на Панмарш се обясни в любов на едно момче от Сент Марин. Луд скандал, последван от убийство.

— Трябвало е да се въздържиш.

— Как не, плащаха ми, за да чета, вършех си работата. Ако не прочетях новината, значи обирах клиента, а ние, Льогерновите, може и да сме грубияни, но не сме разбойници. Рибарските им драми от любов и ревност не ме интересуваха. Стигаше ми и собственото семейство. Веднъж месечно се отбивах на село да видя децата, да отида на църква и да ударя една пушка.

Жос въздъхна над чашата си.

— И да оставя някой франк — додаде прадядото твърдо. — Жена и осем хлапета, туй нещо трябва да се изхранва. Но честно ти казвам, с Ар Банур не се лишаваха.

— От шамари ли?

— От мангизи, глупако.

— Толкова ли печелеше?

— И повече. Ако има нещо на тези земя, което никога не пресъхва, това са новините, и ако има жажда, която никога не се утолява, това е човешкото любопитство. Глашатаят дава на цялото човечество да суче. Сигурен е, че млякото няма да свърши и устите също. Хей, синко, ако къркаш толкова, никога няма да станеш глашатай. За този занаят трябва трезва глава.

— Не искам да те натъжавам, дядо — каза Жос, поклащайки глава, — но тоя занаят вече не се упражнява. Няма да намериш човек, който да загрее за какво става дума. „Обущар“ — да, но „глашатай“ го няма дори в речника. Не знам дали си разбрал, откакто си мъртъв, но тук нещата доста са се променили. Вече никой няма нужда да му реват в ухото на площада пред църквата, тъй като всички си имат вестници, радио и телевизия. Като завъртиш копчето в Локтюди, узнаваш кой се е изпикал в Бомбай. Така че можеш да си представиш.

— Ама ти наистина ли ме взимаш за стар глупак?

— Само те информирам. Сега е мой ред.

— Изтърваваш руля, клети ми Жос. Хвани го по-здраво. Явно нищо не си разбрал.

Жос вдигна празен поглед към силуета на прапрадядото, който се смъкваше от стола на бара с известно достойнство. На времето бяха смятали Ар Банур за висок мъж. И вярно, че силуетът приличаше на онзи грубиянин.

— Глашатаят — заяви старецът на висок глас, удряйки с ръка по бара, — това е животът. И не ми казвай, че вече никой не разбира какво значи тази дума, нито че я няма в речника, нито че Льогернови толкова са изпаднали, че вече не заслужават да бъдат глашатаи. Глашатаи на живота!

— Нещастен дърт глупак — измърмори Жос, докато го гледаше как се отдалечава. — Нещастен дърдорко.

Остави чашата си на плота и изрева след него:

— Все тая, не съм те викал!

— Хайде стига — обади се сервитьорът и го хвана за ръката. — По-спокойно, че пречите на всички.

— Да вървят на майната си! — кресна Жос и се вкопчи за плота.

По-късно Жос си спомняше, че двама по-дребни от него мъже го бяха изхвърлили от бар „Артимон“ и че се бе клатушкал стотина метра надолу по шосето. Събуди се след девет часа в някакъв вход, на десетина спирки на метрото от бара. Към обяд успя да се довлече до стаята си, като подпираше с две ръце оловната си глава, и спа до шест часа на другия ден. Мъчително отвори очи, взря се в мръсния таван на жилището и упорито повтори:

— Нещастен дърт глупак.

Та значи бяха минали седем години откакто, след неколкомесечна трудна подготовка — трябваше да намери верния тон, да упражни гласа си, да избере мястото, да уточни рубриките, да събере клиенти, да определи цените — Жос се бе отдал на поовехтялата професия на „глашатая“. Ар Банур. Бе обиколил с урната си район с радиус седемстотин метра и център гарата Монпарнас, от която не обичаше да се отдалечава — за всеки случай, казваше той, — докато преди две години окончателно се установи на кръстовището на Едгар-Кине и Дьоламбр. Клиенти привличаше измежду хората, които живееха или пазаруваха тук, на въдицата му се хващаха чиновниците и дискретните посетители на улица Гете, а в мрежата му се улавяха и част от пътниците, който се изсипваха от влаковете на гара Монпарнас. Малки компактни групи се събираха около него, за да чуят новините. Вярно е, че желаещите не бяха толкова многобройни, колкото по времето на прапрадядото Льогерн, но пък Жос ги обслужваше всекидневно, и то по три пъти.

Виж, в урната му се трупаше доста обемиста поща, средно по шейсетина обяви дневно, при това повече сутрин, отколкото вечер, тъй като нощта бе по-подходяща за скришно пускане на запечатания плик, натежал от петфранковата монета вътре. Пет франка, за да чуеш мисълта си, съобщението си, желанието си, разнесено от вятъра на Париж — струваше си цената. Отначало Жос се бе опитал да въведе минимална тарифа, но хората не обичаха да си продават думичките на безценица. Така че петфранковата такса уреждаше и платците, и получателя, при което на месец, включая и неделите, Жос изкарваше девет хиляда франка чиста печалба.

Старият Ар Банур се оказа прав — суровина не липсваше и се наложи Жос да се съгласи с него по време на една разпивка в бар „Артимон“.

— Разправях ти аз, че това човекът е натъпкан до козирката с неща за казване — рече прадядото, предоволен, че малкият е продължил традицията. — Натъпкан като стар дюшек с трици. С неща за казване и за неказване. Ти прибираш мизата и правиш услуга на човечеството. Ти си му клапана. Но внимавай, синко, не всичко, което пропускаш, е свят. Като остържеш дъното, ще бликне и чиста вода, ама ще изплуват и лайна. Пази си гърба, че в главата на човека има какво ли не.

Не грешеше старецът. В урната винаги имаше неща за казване и за неказване. „Неподходящи за казване“, го беше поправил начетеният старец, който държеше нещо като хотел до магазина на Дамас. Затова, докато преглеждаше съобщенията, Жос ги разделяше на две купчини — купчината за казване и купчината за неказване. Онова, което беше за казване, се изливаше по естествения си път, тоест през устата на хората, на поточета или на бурни вълни и помагаше на човека да не експлодира под напора на натрупаните думи. Защото, за разлика от пълния с трици дюшек, човекът всеки ден се запасява с нови думи, а това превръща източването в жизненоважно дело. Част от подходящото за казване постъпваше в рубриките Продажби, Покупки, Търсене, Любов, Разни и Технически обяви, като последните бяха по-малобройни, тъй като Жос ги таксуваше по шест франка, за да компенсира затрудненията, които му костваше прочитът им.

Но онова, което с изненада откри Глашатаят, бе неподозираното количество думи, неподходящи за казване. Неподозирано, тъй като в дюшека от трици не бе предвиден никакъв отвор за изливането на този словесен материал, било защото преминава законните граници на яростта или на дързостта, било защото, напротив, не достига степента на интерес, която би оправдала съществуването му. Тази прекаленост или недостатъчност обричаше въпросните думи на изгнание и те живееха в сянка, в срам и мълчание. И все пак — след седем години събиране Глашатаят добре бе разбрал това — те не умираха, а се трупаха, катереха се една връз друга, озлобяваха се от къртичото си съществуване и свирепо наблюдаваха вбесяващото ги суетене на лекокрилите позволени думи. Вкарвайки в употреба урната с тесния й дванайсетсантиметров процеп, Глашатаят бе създал пролука, през която затворниците се разбягваха като скакалци. Нямаше сутрин, през която да не открие на дъното на кутията думи за неказване — злостни проповеди, обиди, клевети, доноси, заплахи, безумия. Понякога толкова плоски, така отчаяно тъпи, че дори не можеше да ги дочете. Друг път тъй заплетени, че не разбираше смисъла им. Или до такава степен противни, че изпускаше листа. Или пък изпълнени с толкова разрушителна омраза, че направо ги отстраняваше.

Защото Глашатаят сортираше пощата си.

Макар да бе човек на дълга и съзнателно да се опитваше да изтръгне от нищото и най-пренебрегваните късчета на човешката мисъл, да продължи спасителното дело на прадядо си, Глашатаят си позволяваше да елиминира онова, което отказваше да мине през собствените му уста. Непрочетените послания оставаха на разположение заедно с монетата от пет франка, защото, както бе заявил прадядото, Льогернови не бяха разбойници. При всяко издание на устния вестник Жос оставяше бракуваните съобщения върху сандъка, който му служеше за естрада. Винаги имаше такива. Всяко, в което се обещаваше да се размажат жените или да се направят на кайма чернилките, арабите, жълтурите и педалите, биваше бракувано. Жос несъзнателно усещаше, че спокойно е могъл да се роди жена, негър или педал, и цензурата, която упражняваше, не се дължеше на душевно благородство, а на обикновен инстинкт за самосъхранение.

Веднъж годишно, през ваканционния период, и по-точно между 11 и 16 август, Жос изпращаше урната на сух док, за да я ремонтират, да я шлифоват, да я пребоядисат в яркосиньо над ватерлинията, в ултрамарин под нея, да изрисуват отпред в черно „Вятърът на Нороа II“, да изпишат с големи ясни букви Работно време ляво на борд и Цени и Други свързани с горното условия — дясно на борд. Това, последното, многократно го бе чувал, когато го арестуваха и по време на делото, и си го пазеше за спомен. Струваше му се, че думите „свързани е горното“ придават на работата му достолепие, макар многознайкото от хотела да им намираше кусур. Не знаеше какво да мисли за този човек, за този Ерве Декамбре. Беше аристократ, без сянка от съмнение, извънредно стилен, но толкова обеднял, че даваше под наем четирите стаи на първия етаж и допълваше доходите си, като продаваше тишлайфери и тъпи психологически съвети. Живееше натясно в две стаи на партера, ограден от купища книги, които му изяждаха пространството. Ерве Декамбре бе погълнал хиляди думи, но Жос не се боеше, че може да се задави, защото аристократът не спираше да говори. Гълташе и бълваше думи по цял ден като истинска помпа, понякога сложни и невинаги разбираеми. И Дамас не схващаше всичко, което в известен смисъл бе утешително, обаче пък Дамас не беше титан на мисълта.

Жос изсипа съдържанието на урната на масата и започна да отделя подходящите от неподходящите послания, когато ръката му попадна на широк и дебел кремав плик. За пръв път се запита дали тъкмо многознайкото не изпраща тези луксозни пликове — с двайсет франка вътре, — които получаваше от три седмици и които съдържаха изключително неприятни послания, каквито за седем години не му се бе случвало да чете. Жос скъса плика, а прадядото занаднича над рамото му. „Пази си гърба, Жос, в главата на човека има какво ли не“.

— Млък — каза Жос.

Разгъна листа и тихо прочете:

А когато всички змии, прилепи, язовци и останалите твари, обитаващи дълбините на подземни тунели, наизлязат по полето, напускайки обичайната си обител; когато плодните растения и зеленчуците започнат да гният, проядени от червеи (…)

Обърна листа, за да прочете продължението, но текстът спираше дотук. Поклати глава. Бе източил много налудничави думи, но този тип биеше всички рекорди.

— Откачалка — измърмори Жос. — Богата откачалка.

Остави листа и бързо разпечата останалите пликове.

III

Ерос Декамбре се появи на прага на вратата си няколко минути преди началото на новините от осем и трийсет. Облегна се на касата и зачака да дойде бретонецът. Отношенията му с моряка риболовец бяха изпълнени с мълчания и враждебност. Декамбре не можеше да си обясни защо. Склонен бе да вини този недодялан, сякаш изсечен от гранит и вероятно способен на насилие мъж, който вече две години нарушаваше крехкото равновесие на съществуването му със своя сандък, с нелепата си урна и с виковете си, изливайки три пъти дневно на площада цял тон рядка помия. В началото не му обръщаше внимание, убеден, че няма да се задържи и седмица. Но бизнесът на глашатай се оказа забележително успешен и бретонецът се сдоби с редовна публика, която, така да се каже, пълнеше залата ден след ден. Истинско бедствие.

Декамбре за нищо на света не би пропуснал да присъства на това бедствие и за нищо на света не би си го признал. Затова всяка сутрин заемаше мястото си с книга в ръка, слушаше новините с наведена глава и обръщаше страниците, без да прочете и ред. Понякога между две рубрики Жос Льогерн му хвърляше бегъл поглед. На Декамбре не му харесваше това синьо око. Струваше му се, че глашатаят иска да се увери в присъствието му, че си въобразява, че го е накарал да захапе стръвта като най-обикновена риба. Защото бретонецът правеше точно това — прилагаше към града грубите си рефлекси на риболовец, като истински професионалист ловеше в мрежите си минувачите сякаш бяха пасажи от треска. Минувачи и риба се сливаха в едно в кръглата му глава — но един и същи начин ги изкормваше, за да върти търговията си.

Само че Декамбре бе паднал в капана и прекалено добре познаваше човешката душа, за да не си дава сметка за това. Единствено книгата в ръцете му все още го отличаваше от останалите слушатели на площада. Дали не би било по-достойно да остави тъпата книга и три пъти дневно да застава очи в очи с рибешката си участ? Тоест да признае поражението си на литератор, отнесен от нелепата улична глъч.

Тази сутрин Жос Льогерн закъсняваше, което бе твърде необичайно за него. С края на сведеното си око Декамбре го видя да пристига забързан и да закача празната урна на дънера на платана, онази крещящо синя урна с претенциозното название „Вятърът на Нороа II“. Декамбре се питаше дали морякът е с всичкия си. Щеше му се да разбере дали е кръстил по този начин цялото си имущество, дали столовете и масата му носят някакво име. После видя как Жос повдига тежкия сандък с ръцете си на хамалин, как го намества на тротоара с лекотата, с която би положил птиче, как се мята отгоре му с енергичен отскок, сякаш се качва на борда на кораб, и как вади листата от ватенката си. Трийсетина души, сред които и вярната Лизбет с ръце на ханша, покорно го чакаха.

Лизбет живееше в стая №3 и вместо наем помагаше на Декамбре редовно да получава малкия си незаконен доход. Помощ решаваща, брилянтна, незаменима. Декамбре живееше в страх от деня, в който някой тип ще му отнеме прекрасната Лизбет. А това задължително щеше да се случи. Висока, дебела и черна, Лизбет се виждаше отдалеч. Никакъв шанс да я скрие от очите на света. Още повече че темпераментът й не се отличаваше с дискретност — тя говореше високо и щедро раздаваше мнението си за всичко. А най-страшното беше, че усмивката на Лизбет — пак добре, че не се появяваше често — пораждаше у хората непреодолимо желание да се хвърлят в обятията й, да се притиснат до едрата й гръд и да се нанесат там завинаги. Беше на трийсет и две години и един ден Декамбре щеше да я загуби. Засега Лизбет хокаше глашатая.

— Закъсняваш, Жос — казваше тя, изпъчила гърди и вирнала глава към него.

— Знам, Лизбет — отвръщаше глашатаят задъхан. — Заради утайката от кафето е.

На дванайсетгодишна възраст Лизбет бе изтръгната от черното гето на Детройт и захвърлена в един публичен дом още с пристигането си във френската столица, където през следващите четиринайсет години изучи из основи езика на тротоара на улица Гете. Това продължи докато, заради пълнотата й, не я изхвърлиха от всички бардаци на квартала. Десет дни спа на една пейка на площада, преди Декамбре да се реши да я прибере през една студена дъждовна вечер. От четирите стаи, които даваше под наем в старата си къща, една бе свободна. Предложи й я и тя прие, съблече се още с влизането си, просна се на килима с ръце на тила и поглед, вперен в тавана, и зачака старецът да се отчете. „Има някакво недоразумение“ — измънка Декамбре и й подаде дрехите. „Нямам с какво друго да платя“ — обясни Лизбет, като седна и кръстоса крака. „Вече не мога да се оправям с почистването, вечерята на наемателите, покупките, обслужването — изрече Декамбре, втренчен в килима. — Ако ми помагате, ще ви дам стаята безплатно“. Лизбет се усмихна и Декамбре едва не се хвърли в обятията й. Но се смяташе за стар и му се струваше, че тази жена има право на почивка. И Лизбет наистина си почина — вече от шест години живееше там и нито веднъж не си хвана любовник. Лизбет възстановяваше силите си и той се молеше това да продължи още известно време.

Новините бяха започнали и обявите следваха една след друга. Декамбре осъзна, че е пропуснал началото — бретонецът четеше обява №5. Такава беше системата — запомняте интересуващия ви номер и се обръщате към глашатая „за допълнителни подробности, свързани с горното“. Декамбре се питаше откъде е изровил този полицейски израз.

— Пет — викаше Жос. — Продавам бели и рижави котета, три мъжки, две женски. Шест. Умоляват се онези, които по цяла нощ надуват дивашката си музика срещу №36, да престанат. Някои хора спят. Седем. Извършвам всякакви дърводелски работи, реставрирам стари мебели, качество гарантирано, превозът мой. Осем. Френската електрическа и газова компания да върви да го духа. Девет. Пълни мошеници са ония от обеззаразяването. Олеквате с шестстотин кинта, а хлебарките са повече отпреди. Десет. Обичам те, Елен. Чакам те довечера в „Танцуващата котка“. Подпис: Бернар. Единайсет. Лятото пак беше гадно, а вече сме септември. Дванайсет. До месаря на площада: вчерашното ти месо беше истинска мърша и това се случва за трети път тази седмица. Тринайсет. Жан-Кристоф, върни се. Четиринайсет. Ченгета равно на подкупни мръсници. Петнайсет. Продавам градински ябълки и круши, вкусни, сочни.

Декамбре погледна към Лизбет, която записваше в тефтера си номер 15. Откакто се бе появил глашатаят, се намираха отлични продукти на умерена цена и това беше изгодно за вечерята на наемателите. Декамбре бе пъхнал един празен лист между страниците на книгата си и чакаше с молив в ръка. От няколко седмици, може би три, глашатаят четеше някакви странни текстове, които като че ли не го вълнуваха повече от продажбата на ябълки или автомобили. Тези необичайни послания, изискани, абсурдни или заплашителни, редовно се появяваха в сутрешните новини. От два дни насам Декамбре бе решил дискретно да ги записва. Моливът му бе дълъг само четири сантиметра и изцяло се побираше в дланта му.

Глашатаят бе стигнал до метеорологичната прогноза. Обявяваше какво ще е времето, като с вирнат нос наблюдаваше небето от естрадата си. Следваше морската прогноза, напълно излишна за събралите се около него. Но никой, нито дори Лизбет, не се осмеляваше да му каже, че може да си спести тази рубрика. Слушаха го като в църква.

— Мрачно септемврийско време — обясняваше глашатаят, обърнал лице към небето. — Не се очаква проясняване преди шестнайсет часа, привечер ще бъде по-ясно, ако искате да излезете, можете, студеният вятър ще поутихне, но си вземете топла дреха. Прогноза за Атлантическия океан, обща оценка и развитие: антициклон 1030 в Югозападна Ирландия с високо атмосферно налягане над Ламанша. В сектора на Финистер морско вълнение в посока запад-северозапад.

Декамбре знаеше, че морската прогноза ще продължи известно време. Той обърна листа си, за да препрочете двете съобщения, които бе записал предишните дни.

Пеш с малкия ми слуга (когото не смея да оставя вкъщи, защото безделничи, когато е сам с жена ми), за да се извиня, че не съм отишъл на вечерята у г-жа (…), която, както виждам, е сърдита, задето не съм й помогнал да се снабди с евтини продукти за голямото празненство по случай назначаването на съпруга й на поста лектор, но ми е все едно.

Декамбре смръщи вежди и отново се опита да си спомни къде е чел този текст. Беше сигурен, че е някакъв цитат и че вече му е попадал пред очите някъде, някога в живота му. Къде? Кога? Мина на следващото послание, вчерашното.

Такива знаци са изключителното изобилие на малки животни, като бълхи, мухи, жаби, червеи, плъхове и подобни, които се раждат от гнилоча и показват голямо разложение и на въздуха, и на влажностите на земята.

Морякът се бе запънал на края на изречението, на „влажностите“. Декамбре смяташе, че става дума за текст от XVII век, но не беше сигурен.

По-вероятно бе да е написан от някой луд, от някой маниак. Или от смахнат любител на цитатите. Или пък от комплексар, опитващ се да наложи превъзходството си, като разпространява неразбираемото, като с наслада се издига над обикновеното и кара човека от улицата все повече да затъва в малокултурната си тиня. В такъв случай трябваше да е на площада, смесен с малката тълпа, за да се опис от недоумението, предизвикано от учените послания, които глашатаят едва разчиташе.

Декамбре почука по листа с молива си. Дори от тази гледна точка целите и личността на автора оставаха неясни. Колкото съобщение №14 от предишния ден — Майната ви, банда нацисти, — хиляди пъти чувано в сравнително еднообразни варианти, беше ясно със своя кратък и повърхностен гняв, толкова заплетените послания на цитатчика не се поддаваха на разкодиране. Налагаше се да обогати колекцията си, да продължава да слуша всяка сутрин. Може би авторът искаше точно това, чисто и просто — да го слушат в захлас.

След неразбираемата морска прогноза глашатаят продължи литанията си с хубавия си глас, който се чуваше до другия край на кръстовището. Приключи с рубриката „Седем дни по света“, в която поднасяше по свой начин международните новини от деня. Декамбре улови последните изречения. В Китай не се шегуват и тихомълком размахват тоягата. В Африка днес не е по-добре от вчера и няма шанс да стане по-добре утре, като се има предвид, че никой не си мръдва пръста, за да й помогне. Сега продължаваше с обява №16 за продажбата на електрически флипер, произведен през 65-та, украсен с жена с голи гърди, отлично състояние. Стиснал молива в ръка, Декамбре чакаше почти с нетърпение. И посланието дойде, ясно различимо в купчината от обичам те, продавам, купувам, да ви го начукам. На Декамбре му се стори, че риболовецът се поколеба за миг, преди да започне. Сякаш и бретонецът бе забелязал натрапника.

— Деветнайсет — обяви Жос. — А когато всички змии, прилепи, язовци и останалите твари, обитаващи дълбините на подземни тунели, наизлязат по полето…

Декамбре бързо записваше. Все тези истории с животни, тези стари истории за гнусни гадини. Замислено препрочете текста, докато морякът обявяваше последните новини от традиционната си рубрика „Страница от историята на Франция за всички“, която винаги се състоеше от разказ за някогашно корабокрушение. Нищо чудно този Льогерн да е претърпявал корабокрушение. И нищо чудно, корабът да се е казвал „Вятърът на Нороа“. И със сигурност тогава главата на бретонеца се е напълнила с вода като коритото му. Този здрав и решителен на вид човек явно беше превъртял и се вкопчваше в маниите си като в спасителни пояси. Впрочем точно както правеше и той, Декамбре, който нямаше нито здрав, нито решителен вид.

— Град Камбре — обяви Жос, — 15 септември 1883 г. Френски параход, 1400-тонен. Тръгнал е от Дюнкерк, отива в Лорион, превозва релси. Засяда край Бас Гуаш. Парният котел избухва, загива един пътник. Екипажът от 21 човека е спасен.

Жос Льогерн нямаше нужда да дава знак на слушателите си да се разпръснат. Всеки знаеше, че новините свършват с разказа за корабокрушението. Разказ, толкова очакван, че някои бяха придобили навика да се обзалагат за изхода на драмата. Участниците залагаха на „всички се спасяват“, „всички загиват“ или нито тъй, нито инак, а сметките се уреждаха в кафенето отсреща или в службата. Жос не харесваше особено това осребряване на трагедията, но знаеше, че точно по този начин животът отново покълва върху отломките и че това е добре.

Скочи от естрадата си и срещна погледа на Декамбре, който прибираше книгата си. Сякаш Жос не знаеше, че всъщност идва да го слуша. Дърт лицемер, дърт досадник, който не искаше да приеме, че някакъв беден бретонски риболовец е способен да разнообрази скучното му съществуване. Ако само разбереше какво се бе получило за него сутринта! Ерве Декамбре сам плете дантелените си покривчици, Ерве Декамбре е педал. Жос се изкуши да прочете писмото, но в крайна сметка го бракува. Сега ставаха двама, трима може би с Лизбет, които знаеха, че Декамбре тайно упражнява занаята на плетачка на дантели. В известен смисъл това го правеше не толкова антипатичен. Вероятно защото Жос бе наблюдавал години наред как вечер баща му с часове кърпи рибарските си мрежи.

Жос прибра отделените писма и нарами сандъка, който Дамас му помогна да занесе в задната стая на магазина. Кафето беше горещо, двете чаши — напълнени, както всяка сутрин след първото издание.

— Нищо не разбрах от номер 19 — каза Дамас, докато сядаше на една висока табуретка. — Историята със змиите. А и изречението дори не е довършено.

Дамас беше млад здравеняк, хубавец, с меко сърце и не особено остър ум. В очите му винаги се четеше някаква занесена доброта ли, глупост ли — Жос все не можеше да прецени. Погледът му никога не се насочваше към определена точка дори когато ви говореше, ами се носеше из пространството — дискретен, ефирен, неуловим като мъгла.

— Някой шантав трябва да е — изкоментира Жос. — Не обръщай внимание.

— Не обръщам внимание — рече Дамас.

— Я ми кажи, ти чу ли прогнозата за времето?

— Аха.

— Чу ли, че лятото си отива? Не мислиш ли, че ще настинеш?

Дамас носеше шорти и платнен елек на голо.

— Няма страшно — каза той, като огледа дрехите си. — Не ми е студено.

— За какво ти е да си показваш мускулите?

Дамас изпи кафето си на един дъх.

— Това тук не е магазин за дантели — отвърна той. — Това е „Рол-Райдър“. Продавам скейтбордове, ролери, сърфове и моторетки. И им правя добра реклама — добави той, като заби палец в гърдите си.

— Защо говориш за дантели? — попита Жос, внезапно изпълнен с подозрение.

— Защото Декамбре продава дантели. А той е стар и кльощав.

— Знаеш ли откъде се снабдява с покривките?

— Знам. От един ангросист в Руан. Сече му пипето на Декамбре. И ми даде безплатна консултация.

— Ходил си при него?

— Че защо не? „Съветник по нещата от живота“ — нали така пише на табелата му? Не е срамно да си поговориш за едно друго, Жос.

— Там пише също: „40 франка за половин час. Започнат четвърт час се заплаща“. Скъпичка шмекерия, Дамас. Какво разбира старият от нещата от живота? Та той дори не е плавал.

— Не е шмекерия, Жос. Да ти го докажа ли? „Ти не показваш тялото си заради магазина, а заради себе си, Дамас“. Така ми рече. „Обуй един панталон и се опитай да придобиеш самочувствие, съветвам те като приятел. Ще изглеждат все така красив, но не толкова глупав.“ Какво ще кажеш на това, Жос?

— Звучи разумно — призна Жос. — Защо тогава не се облечеш?

— Защото правя, каквото искам. Само дето Лизбет се бои да не пукна и Мари-Бел също. След пет дни ще се облека.

— Хубаво — каза Жос. — Защото на запад времето се разваля.

— А Декамбре?

— Какво Декамбре?

— Май не можеш да го понасяш.

— Грешка, Дамас. Той не може да ме търпи.

— Жалко — каза Дамас, като раздигаше чашите. — Щото една от стаите му май се е освободила. Щеше да ти дойде добре. На две крачки от работата ти, топло, чисто и ще те хранят всяка вечер.

— Мамка му — рече Жос.

— Именно. Само че не можеш да го вземеш стайчето. След като не можеш да го понасяш.

— Не — каза Жос. — Не мога да го взема.

— Глупаво е.

— Много.

— А и Лизбет е там. Това е страхотно предимство.

— Огромно предимство.

— Именно. Но не можеш да го наемеш. След като не можеш да го понасяш.

— Грешка, Дамас. Той не може да ме търпи.

— За стаята е все едно. Не можеш я взе.

— Не мога я взе.

— Като не върви, не върви. Сигурен ли си, че не можеш?

— Сигурен съм, Дамас. Няма смисъл да говорим.

Жос излезе от магазина и отиде в отсрещното кафене. „Викингът“. Не че нормандците и бретонците някога са се разбирали, докато са плавали из моретата, но Жос знаеше, че като нищо е могъл да се роди малко по̀ на север. Съдържателят Бертен, висок риж мъж с изпъкнали скули и светли очи, сервираше единствен по рода си калвадос, за който се предполагаше, че ви дарява с вечна младост, като поносимо ви загрява вътрешностите, вместо да ви усмърти. Щото ябълките идвали от собствената му градина, а по ония места биковете умирали на сто години, при това още съвсем свежари. Та представете си значи ябълките.

— Май не си в настроение тази сутрин — отбеляза Бертен, поднасяйки му калвадоса.

— А, няма нищо. Просто понякога нещата не вървят — каза Жос. — Според теб Декамбре наистина ли не може да ме понася?

— Не, защо — рече Бертен със свойствената си нормандска предпазливост. — По-скоро бих казал, че те смята за грубиянин.

— Че каква е разликата?

— Ами с времето това може да се промени.

— Времето, само времето ви е на устата на вас, нормандците. По една дума казвате на пет години в най-добрия случай. Ако всички бяха като вас, цивилизацията хич нямаше да се развива.

— Може би щеше да се развива по-добре.

— Време! Но колко време, Бертен? Там е въпросът.

— Не много. Десетина години.

— Трай, коньо.

— Спешно ли е? Консултация ли ти трябва?

— Как не. Стаята му ми трябва.

— Тогава побързай, че има и друг кандидат. Засега Декамбре се опъва, защото онзи е луд по Лизбет.

— Закъде да бързам, Бертен? Нали старият позьор ме има за грубиянин?

— Разбираемо е, Жос. Той никога не е плавал. А не си ли грубиянин?

— Не твърдя обратното.

— Видя ли. Декамбре е познавач. Кажи ми, Жос, ти разбра ли я твоята обява номер 19?

— Не.

— Особена беше, като онези от миналите дни.

— Много особена. Не ми харесват тези обяви.

— Тогава защо ги четеш?

— Защото са платени, и то добре. А Льогернови може и да са грубияни, но не са разбойници.

IV

— Питам се — каза комисарят Адамсберг — дали като съм ченге, полека-лека не ставам ченге.

— Вече го казахте — отбеляза Данглар, който се готвеше да се залови с подреждането на металния си шкаф.

Данглар имаше намерение да започне начисто, така бе обяснил. Адамсберг, който нямаше никакви намерения, бе натрупал папките си по столовете до масата.

— Какво мислите по въпроса?

— Че след двайсет и пет години в занаята може би ви е време.

Адамсберг пъхна ръце в джобовете си и се облегна на прясно боядисаната стена, оглеждайки разсеяно новото място, където се бе озовал преди по-малко от месец. Нови помещения, ново назначение в Криминалната бригада на Парижката полицейска префектура, отдел „Убийства“, близо до управлението на 13 район. Край с обирджиите, с джебчиите, с побойниците, с въоръжените и безоръжните бандити и с килограмите хартия, свързани с горното. „Свързани с горното“ — напоследък бе чувал тази фраза два пъти. Понеже беше ченге.

Не че килограмите хартия, „свързани с горното“, нямаше да го преследват и тук като навсякъде. Но и тук като навсякъде щеше да намери хора, които си падат по хартията. Още когато съвсем млад напусна Пиренеите, откри, че подобни хора съществуват, и започна да изпитва към тях дълбоко уважение, малко съжаление и забележителна признателност. Той самият обичаше главно да се движи, да витае из облаците и да действа — и знаеше, че доста хора в службата му изпитваха към него известно уважение и много съжаление. „Хартията — му бе обяснил веднъж един словоохотлив колега, — писането, протоколът е в основата на всяка идея. Без хартия няма идея. Словото подхранва идеята, както хумусът подхранва граха. Действай без хартия и още едно грахче умира на този свят“.

Ще рече, че откакто работеше в полицията, бе уморил тонове грах. Но докато се шляеше нагоре-надолу, често усещаше как в главата му покълват интригуващи мисли. Мисли, които приличаха повече на водорасли, отколкото на грахчета, но растението си е растение, идеята си е идея и след като я формулирате, никой не ви пита дали сте я откъснали от обработена нива или сте я уловили в блатото. Затова пък нямаше съмнение, че помощникът му Данглар, който обичаше хартията във всичките й форми, от най-високомерните до най-смирените — във вид на листа, на книги, струпана на купчина, навита на руло, от старопечатните издания до салфетките — нямаше съмнение, че Данглар можеше да ви достави висококачествен грах. Данглар беше съсредоточен човек, който мислеше, без да крачи, неспокоен тип с отпуснато тяло, който пишеше, докато пиеше, и който, подпомаган единствено от инерцията си, от бирата, от сдъвкания си молив и поумореното си любопитство, произвеждаше идеи съвсем различни от тези на Адамсберг.

Често се бяха спречквали по този въпрос, тъй като Данглар ценеше единствено идеята, произлязла от зрял размисъл, и се отнасяше с недоверие към всякаква форма на смътна интуиция, докато Адамсберг нямаше предпочитания и не отделяше едното от другото. Когато го преместиха в Криминалната бригада, Адамсберг поведе борба, за да вземе със себе си упорития и точен ум на лейтенант Данглар, вече издигнат в чин капитан.

На новото място размислите на Данглар и мечтанията на Адамсберг вече нямаше да се щурат между счупените витрини и откраднатите чанти, а щяха да се съсредоточат върху една-единствена цел — убийствата. Ни то един разбит прозорец нямаше да ги разсейва от кошмара на сеещото смърт човечество. Повече никакви чантички с ключове, тефтерчета и любовни писма, чрез които да вдъхват животворния въздух на дребното престъпление, а после да придружават младата жена до вратата, предлагайки й чиста кърпичка.

Не. Тежки престъпления. Отдел „Убийства“.

Категоричното наименование на новата им работа режеше като бръснач. Отлично, точно това искаше, след като бе разплел трийсетина престъпления с помощта на много фантазиране, разходки и изхвърлени от прилива водорасли. Бяха го изпратили тук, на фронта на убийците, на този път на ужасите, където най-неочаквано се бе оказал дяволски добър — „дяволски“ бе думата, избрана от Данглар, за да посочи колко непроходими са умствените пътеки на Адамсберг.

Та двамата отбраняваха фронтовата линия заедно с двайсет и шест оперативни работници.

— Питам се — подхвана Адамсберг, като бавно прекара ръка по влажната мазилка — дали може да ни се случи същото като на крайбрежните скали.

— Тоест? — попита Данглар нетърпеливо.

Адамсберг поначало говореше бавно, спокойно обявяваше и важното, и незначителното, като понякога пътьом се отклоняваше от целта, а Данглар трудно понасяше този му маниер.

— Ами, тези скали, да кажем, че не са монолитни. Да кажем, че са съставени от твърд варовик и от мек варовик.

— В геологията няма мек варовик.

— Все едно, Данглар. Съществуват меки и твърди парчета като във всяка форма на живот, като в мен и във вас. Такива са тези скали. И понеже морето не спира да ги удря и блъска, меките парчета започват да се топят.

— „Топят“ не е точната дума.

— Все едно, Данглар. Меките парчета се стопяват, а твърдата част започва да изпъква. С течение на времето и под набезите на морето слабостта се разпилява на вятъра. В края на човешкия си живот скалата е вече само ръбове и зъби, варовикова челюст, готова да хапе. На мястото на мекото се появяват дупки, кухини, отсъствия.

— Е и?

— Е и, питам се дали ченгетата и сума ти други човешки същества, изложени на ударите на живота, не стават жертва на същата ерозия. Изчезване на нежните части, устойчивост на твърдите, безчувственост, закоравяване. Всъщност истинско падение.

— Питате се дали не тръгвате по пътя на варовиковата челюст?

— Да. Дали не ставам ченге.

Данглар набързо обмисли въпроса.

— Що се отнася до личната ви скала, мисля, че ерозията не се държи нормално. Да речем, че при вас твърдото е меко и мекото — твърдо. Така че резултатът няма как да е същият.

— И какво променя това?

— Всичко. Устойчивост на меките части — светът, обърнат с хастара навън.

Данглар се замисли за собствения си случай, докато прибираше сноп листа в една от вече подредените папки.

— Какво би се получило — продължи той, — ако една скала е съставена само от мек варовик? И ако скалата с ченге?

— Щеше да се смали до величината на топче за игра и накрая да изчезне от белия свят.

— Много окуражително.

— Но не мисля, че в природата има такива скали. Нито ченгета.

— Да се надяваме — каза Данглар.

Младата жена се колебаеше пред вратата на управлението. Там впрочем не пишеше „Управление“, а „Полицейска префектура — Криминална бригада“ с лакирани букви върху блестяща табела, окачена на крилото на вратата. Това бе единствената чистичка част на старата почерняла сграда с мръсни прозорци. Четирима работници се суетяха около прозорците и пробиваха камъка с адски шум, за да инсталират решетки. Мариз реши, че е без значение дали е управление или бригада, все бяха ченгета, при това по-близо от ония на булеварда. Тя пристъпи към вратата, после отново се спря. Пол я бе предупредил — ченгетата само ще й се изсмеят. Но се безпокоеше за децата. Какво й струваше да влезе? Щеше да й отнеме пет минути. Колкото да си каже, каквото има, и да си тръгне.

— Ченгетата ще ти се изсмеят в лицето, мила ми Мариз. Но щом искаш, давай.

От пътната врата излезе някакъв човек, мина покрай нея, после се върна. Тя усукваше дръжката на чантата си.

— Всичко наред ли е? — попита той.

Беше дребен мургав мъж, облечен как дойде, дори не се беше сресал, а под навитите ръкави на черното му сако се показваха голи ръце. Сигурно някой като нея, който си имаше неприятности. Само че той вече ги беше разказал.

— Симпатични ли са онези вътре? — попита го Мариз.

Мургавият мъж сви рамене.

— Зависи от човека.

— Слушат ли ви? — уточни Мариз.

— Зависи какво имате да им кажете.

— Племенникът ми смята, че ще ми се изсмеят.

Човекът наклони глава настрани и я изгледа внимателно.

— За какво става дума?

— За блока, в който живея. За миналата нощ. Притеснявам се за децата. Ако миналата нощ е влизал някой луд, откъде да знам дали няма да се върне? А?

Мариз си хапеше устните, а челото й бе леко почервеняло.

— Тук — каза меко мъжът, като посочи мърлявата сграда — е Криминалната бригада. За убийствата, разбирате ли? Когато убият някого.

— О! — каза Мариз разтревожено.

— Идете в управлението на булеварда. По обяд е по-спокойно, ще могат да ви изслушат.

— А не — поклати глава Мариз. — В два часа трябва да съм на работа, шефът не понася закъсненията. Не могат ли тукашните да съобщят в управлението? Нали са все полицаи?

— Не е същото — отвърна мъжът. — Какво всъщност е станало? Обир?

— О, не.

— Побой?

— О, не.

— Разкажете ми все пак. Така ще е по-лесно. Бих могъл да ви насоча.

— Добре — каза Мариз леко уплашена.

Човекът се облегна на капака на една кола и търпеливо зачака Мариз да си събере мислите.

— Имаше черни рисунки — обясни тя. — Или по-скоро тринайсет черни рисунки, на всички врати в блока. И ме е страх. Винаги съм сама с децата.

— Рисунки?

— Всъщност не рисунки, а цифрата 4. Голямо черно 4, изрисувано някак постарому. Питах се дали не е някаква банда или нещо такова. Може би полицаите ще знаят, може би те ще разберат. А може би не. Пол каза, ако искаш да ти се изсмеят в лицето, давай.

Човекът се изправи и я хвана за ръката.

— Елате — каза той. — Ще запишем всичко това и вече няма да се боите.

— Но не е ли по-добре да намерим някой полицай? — попита Мариз.

Мъжът я изгледа малко изненадано.

— Че аз съм полицай — отвърна той. — Главен комисар Жан-Батист Адамсберг.

— О! — каза Мариз объркано. — Съжалявам.

— Няма нищо. На какъв ви изглеждам?

— Не смея да ви кажа.

Адамсберг я поведе към кабинетите на Криминалната бригада.

— Нужда от помощ, господин комисар? — попита го един лейтенант с кръгове около очите, тръгнал да обядва.

Адамсберг леко побутна младата жена към кабинета си и се вгледа в лейтенанта, опитвайки се да се сети кой е. Още не познаваше всички оперативни работници от групата и му беше ужасно трудно да запомни имената им. Членовете на екипа бързо забелязаха тази му особеност и системно му се представяха всеки път, когато ги заговореше — било за да му се подиграят, било от искрено желание да му услужат. Адамсберг още не бе уточнил причината, а и не му пукаше особено.

— Лейтенант Ноел — каза човекът. — Да ви помогна нещо?

— Просто една изнервена млада жена. Някой си прави лоши шеги в блока й или пък става дума за най-обикновени графити. Има нужда от малко подкрепа.

— Тук не сме социални грижи — каза Ноел и рязко дръпна ципа на якето си.

— Че защо да не сме, лейтенант…

— Ноел — допълни човекът.

— Ноел — повтори Адамсберг, опитвайки се да запомни лицето му.

Четвъртита глава, бяла кожа, руса, късо подстригана коса и добре видими уши равно на Ноел. Умора, надменност, евентуална грубост равно на Ноел. Уши, грубост, Ноел.

— Ще поговорим по-късно, лейтенант Ноел — каза Адамсберг. — Тя бърза.

— Ако трябва да се подкрепи госпожата — намеси се един все така непознат на Адамсберг сержант, — аз се пиша доброволец. Разполагам с необходимия инструментариум — добави той ухилено с ръце на колана на панталона си.

Адамсберг бавно се обърна.

— Сержант Фавр — обяви полицаят.

— Тук — каза Адамсберг спокойно — ще откриете някои неща, които ще ви учудят, сержант Фавр. Тук жените не са кръг с дупка в средата и ако тази новина ви сварва неподготвен, опитайте се да научите малко повече по въпроса. Като например че отдолу имат крака, а отгоре — бюст и глава. Помислете за това, Фавр, ако имате с какво.

Адамсберг се отправи към кабинета си, мъчейки се да запечата в паметта си лицето на сержанта. Пълни бузи, голям нос, рошави вежди, тъпанар равно на Фавр. Нос, вежди, жени, Фавр.

— Хайде, разкажете ми — каза Адамсберг, като се облегна на стената в кабинета си срещу жената, седнала на ръба на един стол. — Имате деца, сама сте, а къде живеете?

Адамсберг записа отговорите й в бележника си — името, адреса, колкото да я поуспокои.

— Четворките бяха изрисувани на вратите, така ли? Само за една нощ?

— О, да. Бяха на всички врати вчера сутринта. Ей такива големи четворки — добави тя и разпери ръце на около шейсет сантиметра.

— И нямаше подпис? Инициали?

— А, имаше. Три по-малки букви отдолу. CTL. Не. CLT.

Адамсберг ги записа. CLT.

— И те ли черни?

— И те.

— Нещо друго? На фасадата? По стълбищата?

— Само по вратите.

— Цифрата не е ли малко деформирана? Като символ?

— О, да. Мога да ви я нарисувам. Не съм толкова несръчна.

Адамсберг й подаде бележника си и Мариз се зае да изобразява голяма затворена четворка, подобна на печатарска цифра, дебело очертана, с разширена като на малтийски кръст основа и с хоризонтална линия, пресечена с две черти.

— Ето — каза Мариз.

— Нарисували сте я наопаки — меко отбеляза Адамсберг, като пое бележника.

— Защото беше наопаки. Наопаки е, с широко краче и тези две чертички в края. Позната ли ви е? На крадци ли е знак? CLT? Или на какво?

— Крадците бележат вратите възможно най-дискретно. Кое ви плаши?

— Мисля си за приказката за Али Баба. Убиецът, който рисуваше по вратите голям кръст.

— В приказката той рисува само един кръст. Останалите ги рисува жената на Али Баба, за да го обърка, доколкото си спомням.

— Вярно — каза Мариз, поразведрена.

— Това са графити — увери я Адамсберг, докато я изпращаше. — Вероятно хлапетата от квартала са си играли.

— Никога не съм виждала тази четворка в квартала — тихо каза Мариз. — И никога не съм виждала графити по вратите на апартаментите. Защото графитите са, за да ги видят всички, нали?

— Няма правило. Почистете вратата си и не мислете повече за това.

След като Мариз си тръгна, Адамсберг откъсна листата от бележника си, смачка ги на топка и ги хвърли в кошчето. После отново се облегна на стената, размишлявайки за средствата, които трябва да използва, за да прочисти главата на тип като Фавр. Чепат, извратен, неосъзнат. Можеше само да се надява, че останалите от отдел „Убийства“ не са като него. Още повече че сред тях имаше и четири жени.

Както всеки път, когато се замислеше, Адамсберг бързо се отплесваше от темата и изпадаше в някакво полусънно състояние. Този път излезе от него след десет минути и сепнато затърси из чекмеджетата си списъка на своите двайсет и седем подчинени. Намери го и се опита да им запомни имената, като тихо си ги повтаряше. След това отбеляза в полето: Уши, Грубост, Ноел и Нос, Вежди, Жени, Фавр.

Излезе, за да изпие кафето, което бе пропуснал заради срещата си с Мариз. Още не бяха доставили машини за кафе и храна, хората му се биеха, за да намерят три стола и хартия, техниците инсталираха контакти за компютрите, а работниците току-що бяха започнали да поставят решетки на прозорците. Докато няма решетки, няма да има и престъпления. Престъпниците ще трябва да се въздържат до края на ремонта. Така че по-добре да иде да блее навън и да подкрепя изнервени млади жени на тротоара. Да иде да мисли и за Камий, която не бе виждал повече от два месеца. Ако не се лъжеше, тя щеше да си дойде утре или вдругиден — не си спомняше точно датата.

V

Във вторник сутринта Жос се отнесе много предпазливо към утайката от кафе, като избягваше всякакъв рязък жест. Беше спал зле, явно заради онази недостъпна стая, която танцуваше пред очите му.

Седна тежко на масата пред чашата, хляба и салама и враждебно огледа петнайсетте квадратни метра, в които живееше, напуканите стени, поставения направо на пода дюшек, тоалетната на площадката. Можеше, разбира се, да има и нещо по-добро за деветте си хиляди франка, но половината от тях заминаваха всеки месец към Гилвинек и майка му. Не може да ти е топло, когато знаеш, че на майка ти й е студено — така е в живота, толкова просто и толкова сложно. Жос знаеше, че многознайкото дава стаите евтино, защото не бяха хотелски и защото не плащаше за тях данъци. А и трябваше да му се признае — Декамбре не беше от онези, които ви одират кожата за четирийсет кубически метра в Париж. Лизбет дори живееше безплатно, като в замяна пазаруваше, приготвяше вечерята и поддържаше общата баня. Останалото вършеше Декамбре — пускаше прахосмукачката и забърсваше пода в общите помещения, слагаше масата за закуска. Трябваше да му се признае — на седемдесет години многознайкото не щадеше сили.

Жос бавно задъвка топнатия си в кафето хляб, като с едно ухо слушаше тихо пуснатото радио, за да не изтърве морската прогноза, която всяка сутрин записваше. Много предимства имаха стаите на многознайкото. От една страна, намираха се на един хвърлей място от гара Монпарнас, в случай на нещо. Освен това бяха просторни, имаха радиатори, истински легла, дъбов паркет и износени килими с ресни. Когато се настани там, Лизбет дни наред ходеше боса по топлите килими, просто за удоволствие. И, разбира се, вечерята. Жос го биваше само да обикаля баровете, да отваря стриди и да лапа морски охлюви. Така че вечер подир вечер ядеше консерви. Накрая — Лизбет, която спеше в съседната стая. Не, той никога не би докоснал Лизбет, никога не би я пипнал с грапавите си ръце, двайсет и пет години по-стари от нея. Това също трябваше да му се признае на Декамбре — винаги я бе уважавал. Лизбет му разказала ужасната си история още първата вечер, просната на килима. А той, аристократът, дори не трепнал. Шапка му сваляше Жос. На това му се вика благородство. А нямаше причина и Жос да не прояви благородство. Льогернови може и да са грубияни, но не са разбойници.

И точно там го стягаше чепикът. Декамбре го смяташе за грубиян и никога нямаше да му даде стаята. Нямаше смисъл да си мечтае. Нито за Лизбет, нито за вечерята, нито за радиаторите.

Все още си мислеше за това час по-късно, когато изпразваше урната. Веднага забеляза големия кремав плик и го разкъса с палец. Трийсет франка. Цените от само себе си се покачваха. Хвърли поглед на текста, без да си даде труд да го прочете докрай. Неразбираемите дрънканици на откачения започваха да му омръзнат. После механично отдели ставащото за четене от неставащото. Във втората купчина постави и следното послание: Декамбре е педал, сам си плете дантелата. Същото като вчера, само че обърнато. Не е много изобретателен авторът. Върти се в кръг. В момента, когато оставяше листа върху бракуваните писма, ръката на Жос се поколеба по-дълго от предишния ден. Дай ми стаята или ще лисна помията на площада. Шантаж, ни повече, ни по-малко.

В осем и двайсет и осем Жос стърчеше върху сандъка си, готов за работа. Всички бяха на постовете си като танцьори в хореографията на балет, напълно разработена след повече от две хиляди представления — Декамбре на прага на вратата със сведена над книгата глава, Лизбет в малката тълпа откъм дясната му ръка, Бертен откъм лявата му ръка, зад червено-белите раирани завеси на „Викингът“, Дамас зад гърба му, опрян на витрината на „Рол-Райдър“ недалеч от наемателката на Декамбре от стая №4, тя пък почти скрита зад едно дърво, и накрая познатите физиономии на редовните клиенти, всеки застанал сякаш по силата на някакъв атавизъм на вчерашното си място.

Жос бе започнал четенето.

— Едно: Търся рецепта за кекс, без захаросаните плодове да падат на дъното. Две: Няма смисъл да си затваряш вратата, за да прикриваш мръсотиите си. Бог те съди отгоре, теб и курвата ти. Три: Елен, защо не дойде? Извинявам се за всичко, което съм ти причинил. Подпис: Бернар. Четири: Шест топки за петанк изгубени в градинката. Пет: Продавам ZR7 750 1999 година, 8500 км, червена, аларма, 3000 франка.

Една невежа ръка се вдигна, за да покаже, че се интересува от обявата. Наложи се Жос да прекъсне четенето.

— След малко във „Викингът“ — каза той строго.

Ръката засрамено се спусна толкова бързо, колкото се бе вдигнала.

— Шест — продължи Жос. — Не се занимавам с търговия на месо. Седем: Търся камион за разнасяне на пици с фурна за 6 пици. Осем: Младежите, които бият барабан, да знаят, че следващия път викам полиция. Девет: …

В нетърпението си да чуе посланието на цитатчика Декамбре не слушаше внимателно обявите. Лизбет си отбеляза продажбата на провансалски подправки и дойде време за морската прогноза. Декамбре се приготви да записва, намествайки моливчето в дланта си.

— … 7 до 8 бала, постепенно утихване до 5–6 бала, 3 до 5 следобед в западния сектор. Бурно море, кратки поройни дъждове.

Жос стигна до обява номер 16 и Декамбре я разпозна още от първата дума.

— След което се отправих към многоточие по реката, слязох на другия край на града и като се стъмни, успях да вляза в къщата на жената на многоточие и там се насладих на компанията и. Макар и с хиляди трудности, накрая надделях. Задоволен в това отношение, аз си тръгнах пеш.

Последва изумено мълчание, бързо прекъснато от Жос, който продължи с няколко по-разбираеми послания, преди да стигне до историческата част. Декамбре направи гримаса. Тестът бе твърде дълъг и той не успя да запише всичко. Наостри уши, за да чуе каква е била съдбата на „Правата на човека“ — френски кораб със 74 оръдия, завръщащ се на 14 януари 1797 г. от неуспешна кампания в Ирландия с 1350 човека на борда.

— … е преследван от два английски съда — „Неумормият“ и „Амазонка“. След боеве, продължили цяла нощ, засяда на брега при Канте.

Жос прибра листата в джоба на ватенката си.

— Хей, Жос — извика някой. — Колко са се спасили?

Жос скочи от сандъка.

— Не можем да знаем всичко — отвърна той с известна тържественост.

Преди да отнесе естрадата си у Дамас, Жос срещна погледа на Декамбре. За малко да тръгне към него, но реши да отложи за след обедното издание. Чашка калвадос щеше да му вдъхне кураж.

В дванайсет и четирийсет и пет Декамбре трескаво записа следната изпълнена със съкращения новина:

Дванайсет: Магистратите ще съставят правилниците, които трябва да се спазват, и ще ги окачат на ъглите на улиците и по площадите, та всички да ги прочетат. Многоточие. Ще наредят да избият кучетата, котките, гълъбите, зайците, пилетата и кокошките. Ще следят особено внимателно къщите и улиците да са чисти, да се почистят клоаките в града и околностите му, ямите с тор и със застояла вода, многоточие; или поне да бъдат пресушени.

Жос вече бе влязъл във „Викингът“ да обядва, когато Декамбре се реши да говори с него. Бутна вратата на бара и Бертен му поднесе една бира върху специално произведена за заведението подложка от червен картон, украсена с двата златни лъва на Нормандия. За да обяви обяда, съдържателят удари с юмрук по една широка медна плоча, окачена над тезгяха. Всеки обед и всяка вечер Бертен удряше гонга си и във въздуха се разнасяше буреносен гръм, от който гълъбите на площада масово отлитаха в обратна посока на юрналите се към „Викингът“ прегладнели клиенти. С този свой жест Бертен ефикасно напомняше на всички, че е дошъл часът за храна, и заедно с това отдаваше почит на страховития си произход, известен на всички наоколо. Бертен беше Тусен по майчина линия, което по етимологически път потвърждаваше пряката му роднинска връзка с Тор, скандинавския бог гръмовержец. Имаше хора, които смятаха това тълкуване за не особено убедително и Декамбре беше от тях, но на никого не хрумваше да нацепи родословното дърво на Бертен и да унищожи мечтите на човека, който от трийсет години миеше чаши по улиците на Париж.

Впрочем заради ексцентричното му поведение „Викингът“ се бе прочул далеч извън квартала и винаги бе претъпкан.

С бирата в ръка Декамбре се отправи към масата на Жос.

— Може ли да поговоря с вас? — попита той, преди да седне.

Жос го погледна с малките си сини очи, без да отговори, като продължаваше да дъвче месото си. Кой бе изплюл камъчето? Бертен? Дали Декамбре нямаше да го прати да пасе заради простото удоволствие да му покаже, че грубиянското му присъствие е нежелано в хотела с килимите? Ако Декамбре се осмелеше да го обиди, щеше да извади бракуваните писма. Махна му да седне.

— Обява номер 12 — започна Декамбре.

— Знам — каза Жос изненадано. — Особена е.

Значи бретонецът бе прав. Това щеше да опрости задачата му.

— Тя си има и сестрички — рече Декамбре.

— Аха. От три седмици.

— Питах се дали ги пазите.

Жос обра соса си със залък хляб, преглътна, после скръсти ръце.

— И ако ги пазя?

— Бих желал да ги препрочета. Ако искате — додаде той, като видя упоритото изражение на бретонеца, — ще ги купя. Тези, който имате, и бъдещите.

— Значи не сте вие?

— Аз ли?

— Не ги пускате вие в урната. Чудех се. Би било във вашия стил, тези старомодни неразбираеми фрази. Но щом искате да ги купите, значи не са ваши. Логично е.

— Колко?

— Нямам ги всичките. Само последните пет.

— Колко?

— Прочетената новина — каза Жос, като посочи чинията си — е като оглозган агнешки котлет. Няма стойност. Не продавам. Льогернови може и да са грубияни, но не са разбойници.

Жос хвърли на Декамбре многозначителен поглед.

— Тогава?

Жос се поколеба. Възможно ли беше да се замени стая за пет листчета хартия с безсмислен текст?

— Чух, че имате свободна стая — промърмори той.

Физиономията на Декамбре замръзна.

— Вече имам кандидати — отговори той тихо. — Тези хора имат предимство пред вас.

— Добре, добре — каза Жос. — Спестете ми глупостите си. Ерве Декамбре не желае някакъв си грубиянин да му тъпче килимите. Така е по-ясно, нали? Трябва аз да съм писал писмата, за да вляза там, или да съм Лизбет, а и едното, и другото ще ми се случи на куково лято.

Жос гаврътна виното си и тропна чашата на масата. После сви рамене и внезапно се успокои. Льогернови са виждали какво ли не.

— Добре — подзе той, като си наля още една чаша. — В края на краищата, мога да ви разбера. Дръжте си стаята. Двамата явно не си подхождаме и толкова. Нищо не може да се направи. Ще ви ги дам писмата, като ви е толкова зор. Минете довечера у Дамас преди новините от шест и десет.

В уречения час Декамбре се появи в „Рол-Райдър“. Дамас регулираше ролера на един млад клиент и сестра му на касата махна на Декамбре.

— Господин Декамбре — каза тя тихо, — кажете му да си облече пуловер. Ще настине, бронхите не са му много здрави. Знам, че имате влияние над него, няма как иначе.

— Вече му говорих, Мари-Бел. Много време трябва да му се обяснява.

— Знам — каза младата жена, като си прехапа устата. — Ама опитайте още веднъж.

— Ще поговоря с него при първа възможност. Обещавам. Морякът тук ли е?

— В задната стая — отвърна Мари-Бел и му посочи вратата.

Декамбре се наведе, за да мине под колелетата на окачените велосипеди, провря се между струпаните скейтбордове и проникна в ремонтната работилница, пълна от пода до тавана с колела от всякакъв калибър. Едно ъгълче на работния тезгях бе заето от Жос и урната му.

— Оставих ви ги в оня край на масата — каза Жос, без да вдига глава.

Декамбре взе листата и бързо ги прегледа.

— Ето и тазвечерното — добави Жос. — Давам ви го предварително. Психарят усилва темпото, вече получавам по три на ден.

Декамбре разгъна листа и прочете:

И първо, за да се избегне излизащата от земята инфекция, улиците да се поддържат чисти и къщите чисти, като се измитат и отстраняват нечистотиите човешки и животински от рибните пазари, кланиците, месарниците, гдето обикновено се събират купища бързо развалящи се отпадналости.

— Не знам що за чудо може да са тия развалящи се отпадналости — каза Жос, все още сведен над писмата си.

— Отпадъци, ако ми позволите.

— Хей, Декамбре, опитвам се да бъда любезен, обаче не ми се бъркайте в работата. Защото Льогернови знаят да четат. Никола Льогерн е бил глашатай още през Втората империя. Не вие ще ме учите каква е разликата между отпадналост и отпадък.

— Льогерн, това са преписи от стари текстове, от XVII век. Онзи е преписвал дословно.

— Добре — каза Жос злобно. — Да приемем. И какво от това?

— Просто ви казвам. Не съм искал да ви обидя.

— Хубаво, казахте ми. Сега си взимайте проклетите хартийки и се измитайте. Защото четенето все пак е моя работа. Аз не се меся във вашата.

— Тоест?

— Тоест че знам доста за вас, с всичките тези доноси, дето се въргалят там — каза Жос и посочи купчината бракувани писма. — Както ми рече онази вечер прапрадядо Льогерн, в главата на човека няма само хубави неща. Аз обаче чистя лещата.

Декамбре пребледня и потърси табуретка да седне.

— Боже — каза Жос, — не се вълнувайте толкова де.

— Тези доноси… пазите ли ги?

— Ами да, бракувам ги. Интересуват ли ви?

Жос разрови купчината и му подаде двете писма.

— В края на краищата, винаги е полезно да познаваш врага си — каза той. — Така не може да ти забие нож в гърба.

Жос гледаше как Декамбре разгъва писмата с треперещи ръце и за първи път му домъчня за стария учен.

— Не се впрягайте — каза той. — Най-обикновена помия. Ако знаете какви неща чета. Говната трябва да се изсипват в реката.

Декамбре прочете двете послания и ги постави на коленете си, като слабо се усмихна. На Жос му се стори, че с облекчение си поема дъх. От какво всъщност се боеше аристократът?

— Няма нищо лошо в плетенето на дантели — настоя Жос. — Баща ми плетеше мрежи. Същото е, само дето е по-голямо, нали така?

— Така е — отвърна Декамбре, като му подаде писмата. — Но е по-добре да не се разчува. Хората са тесногръди.

— Много тесногръди — потвърди Жос и продължи работата си.

— Майки ми ме научи на този занаят. Защо не прочетохте писмата пред всички?

— Защото не обичам тъпанарите.

— Но не обичате и мен, Льогерн.

— Не. Но не обичам тъпанарите.

Декамбре стана и се отправи към ниската врата. Преди да излезе, се обърна и каза:

— Стаята е ваша, Льогерн.

VI

Към един часа непознат лейтенант спря Адамсберг, който тъкмо влизаше в сградата на Криминалната бригада.

— Лейтенант Морел, господин комисар — представи се човекът. — Една млада жена ви чака в кабинета ви. Не искаше да разговаря с другиго. Някоя си Мариз Пети. От двайсет минути е там. Позволих си да затворя вратата, тъй като Фавр искаше да я поразведри.

Адамсберг се намръщи. Вчерашната жена, историята с графитите. Мили боже, май се бе държал прекалено любезно. Ако започнеше да идва всеки ден, щеше да стане сложно.

— Сгафих ли, господин комисар? — попита Морел.

— Не, Морел. Грешката е моя.

Морел. Висок, слаб, кестеняв, акне, издадена челюст, чувствителен. Акне, издадена челюст, чувствителен, Морел.

Адамсберг предпазливо влезе в кабинета си и се настани до масата, като кимна с глава.

— О, господин комисар, съжалявам, че пак ви безпокоя — започна Мариз.

— Момент — каза Адамсберг, измъкна от чекмеджето си лист хартия и се наведе над него с химикалка в ръка.

Гадна и стара като света хитрост на ченге или на началник, целяща да издълбае пропаст между събеседниците, да покаже на отсрещния относителната му нищожност. Адамсберг се ядоса на себе си. Човек си мисли, че е на километри от такъв като лейтенант Ноел, дето демонстративно си вдига ципа на якето, а изведнъж започва да се държи по-зле и от него. Мариз веднага бе замлъкнала и навела глава. Адамсберг разчете в позата й дългогодишен навик да бъде мъмрена от шефовете си. Беше по-скоро хубавка и както се бе навела, през деколтето на блузата й се виждаше цепката между гърдите й. Човек си мисли, че е на километри от лейтенант Фавр, а при случай хлътва в същата свинска кочина. Адамсберг бавно записа на листа си: Акне, Челюст, Чувствителност, Морел.

— Да? — каза той, като вдигна глава. — Пак ли ви е страх? Нали си спомняте, Мариз, тук е отдел „Убийства“. Ако сте много неспокойна, може би лекарят ще ви помогне повече от полицая.

— Да, може би.

— Добре — каза Адамсберг и стана. — Престанете да се тревожите, графитите никого не са изяли.

Той широко отвори вратата и й се усмихна, за да я насърчи да си тръгне.

— Но — възрази Мариз — не съм ви казала за другите сгради.

— Какви други сгради?

— Две сгради на другия край на Париж, в Осемнайсети район.

— Какво за тях?

— Черни четворки. На всички врати, още отпреди седмица, много преди моя блок.

За миг Адамсберг остана неподвижен, после полека затвори вратата и посочи стола на младата жена.

— Ония, дето рисуват графити, господин комисар — плахо започна Мариз, като отново седна, — го правят по-скоро в своя квартал, нали? Имат собствена територия. Не рисуват върху една сграда, а после върху друга в другия край на града, нали така?

— Освен ако не живеят в двата края на Париж.

— Е, да. Но обикновено са квартални банди.

Адамсберг замълча, после извади бележника си.

— Как разбрахте?

— Водя сина си на лекар, страда от дислексия. По време на сеанса винаги го чакам в кафенето долу. Разлиствах кварталния вестник, нали знаете, с новини от района и малко политика. Имаше цяла колона за една сграда на улица Пуле и друга на улица Коленкур — всичките им врати били с изрисувани четворки.

Мариз замълча.

— Донесох ви статията — каза тя и плъзна по масата изрезката. — За да видите, че не си измислям. Искам да кажа, че не съм се правила на интересна или нещо такова.

Докато Адамсберг преглеждаше статията, младата жена стана да си тръгва. Адамсберг хвърли поглед на празното си кошче за боклук.

— Момент — каза той. — Дайте да започнем отначало. Име, адрес, рисунката на четворката и останалото.

— Но нали вчера ви разказах всичко — смути се Мариз.

— Предпочитам да започнем отначало. За всеки случай, нали разбирате.

— А, добре — каза Мариз и покорно седна.

След като Мариз си тръгна, Адамсберг излезе да повърви. Един час на стол, без да мърда, бе максималното време, което можеше да издържи в седнало положение. Обедите в ресторант, филмите, концертите, дългите вечери в дълбоки кресла, започнати с искрено удоволствие, завършваха за него с физическо страдание. Неконтролируемото желание да излезе и да се движи или поне да стане от стола го караше да прекъсва разговора, да напуска концертната зала, киносалона. Тази неудобна особеност си имаше и своите предимства. Тя му позволяваше да разбира онова, което другите наричаха възбуда, нетърпение, дори чувство за неотложност — състояния, в които не изпадаше при никакви други обстоятелства.

Щом се изправеше или се разтъпчеше, нетърпението се оттегляше, както бе дошло, и Адамсберг преоткриваше естествения си ритъм — бавен, спокоен, равномерен. Тръгна обратно към Бригадата, без да бе размишлявал за нещо конкретно, но с усещането, че четворките не бяха графити, нито детинска игра, нито дори отмъстителна шега. При мисълта за тях изпитваше някакво смътно неудоволствие, някакво неуловимо безпокойство.

Като приближи сградата, вече знаеше, че не е желателно да говори за цифрите с Данглар. Данглар ненавиждаше маниера му да се носи по течението на безпочвени предположения, на които според него се дължаха всички полицейски издънки. В най-добрия случай наричаше подобно поведение губене на време. Адамсберг му обясняваше, че губенето на време никога не е прахосано време, но Данглар продължаваше решително да се противопоставя на тази система от нелегитимни и несвързани с нищо рационално мисли. Проблемът на Адамсберг бе, че не познаваше друга и че дори не ставаше дума за система, нито за убеждение или обикновена прищявка. Беше си наклонност единствената, която му бе присъща.

Данглар седеше в кабинета си с премрежен от обилния обяд поглед и изпробваше мрежата от компютри, която току-що бяха свързали.

— Не мога да сваля файла на Префектурата с пръстовите отпечатъци — изръмжа той, като видя Адамсберг. — Какви ги вършат, да им се не види? Парола ли са му сложили или какво? Нали сме техен отдел?

— Ще го свалите — каза Адамсберг успокоително.

Спокойствието му се дължеше на факта, че разбираше възможно най-малко от компютри.

Това поне не дразнеше капитан Данглар, който умело боравеше с база данните и кръстосаните справки. Да записва, класира и обработва дори най-сложните файлове подхождаше на широтата на организирания му ум.

— Имате бележка на бюрото си — каза той, без да вдига очи. — От дъщерята на кралица Матилд. Върнала се е от пътешествието.

Данглар наричаше Камий „дъщерята на кралица Матилд“ откакто преди много време въпросната Матилд му бе нанесла сериозен естетически и сантиментален удар. Беше й се любувал като на икона и разпростря голяма част от това обожание върху дъщеря й Камий. Данглар смяташе, че Адамсберг далеч не е толкова мил и внимателен към Камий, колкото трябва да бъде. Адамсберг съвсем ясно дочуваше това в някои изръмжавания или неми укори на помощника си, който иначе се опитваше като истински джентълмен да не се меси в работите на другите. И в този момент Данглар безмълвно го упрекваше, че не се е интересувал от Камий повече от два месеца. И главно, че една вечер миналата седмица го бе срещнал под ръка с някакво момиче. Двамата мъже само си бяха кимнали.

Адамсберг застана зад гърба на помощника си и се загледа в редовете на екрана.

— Знаете ли, Данглар, някакъв тип се забавлява да рисува завързани черни четворки по вратите на апартаментите. В три сгради. Една в 13 район и две в 18-ти. Питам се дали да не отскоча дотам.

Данглар отмести пръстите си от клавишите.

— Кога? — попита той.

— Ами сега. Само да повикам фотографа.

— Защо?

— За да ги снима, преди хората да са ги изтрили. Ако вече не са го направили.

— Но защо? — повтори Данглар.

— Не ми харесват тези четворки. Никак.

Хубаво. Най-лошото бе изречено. Данглар изпитваше ужас от изречения, които започваха с „Това не ми харесва“. Не е работа на ченгето да харесва или да не харесва. Ченгето трябва да бачка и да размишлява, бачкайки. Адамсберг отиде в кабинета си и намери бележката от Камий. Ако бил свободен, можели да се видят довечера. Ако ли не, дали не можел да я извести? Адамсберг поклати глава. Разбира се, че беше свободен.

Внезапно изпълнен със задоволство, той вдигна телефона и поиска да го свържат с фотографа. Данглар бе нахлул в кабинета му, заинтригуван и кисел.

— Данглар, как изглежда фотографът? — попита Адамсберг. — И как се казва?

— Представиха ви целия екип преди три седмици — каза Данглар. — И се ръкувахте с всички мъже и жени. Дори разговаряхте с фотографа.

— Възможно е, Данглар, дори е сигурно. Но това не е отговор на въпроса ми. Как изглежда и как се казва?

— Даниел Бартено.

— Бартено, Бартено, не е лесно за запомняне. А на вид?

— По-скоро слаб, енергичен, усмихнат, суетлив.

— Отличителни белези?

— Много гъсти лунички, почти рижи коси.

— Това е добре, много добре — каза Адамсберг и измъкна списъка от чекмеджето си.

Наведе се над масата и записа: Слаб, Риж, фотограф…

— Как му беше името?

— Бартено — натърти Данглар. — Даниел Бартено.

— Благодаря — каза Адамсберг и допълни записките си. — Забелязахте ли, че имаме един голям тъпанар в екипа? Казвам един, но може и да са няколко.

— Фавр, Жан-Луи.

— Именно. Какво ще го правим?

Данглар разтвори ръце.

— Този въпрос стои в международен мащаб — отвърна той. — Дали да му помогнем да поумнее?

— Ще ни отнеме петдесет години, драги.

— За какъв дявол са ви тези четворки?

— А! — отвърна Адамсберг.

И отвори бележника си на страницата с рисунката на Мариз.

— Ето как изглеждат.

Данглар хвърли един поглед.

— Имало ли е нещо нередно? Насилие?

— Само тази рисунка. Какво ни пречи да погледнем? Докато не ни сложат решетки, всички случаи отиват на Ке-дез-Орфевр.

— Това не е причина да се занимаваме, с каквото дойде. Има си ред.

— Не става дума, за каквото дойде, Данглар. Уверявам ви.

— Графити.

— Откога рисуват графити по вратите на апартаментите? На три места в Париж?

— Шегаджии? Художници?

Адамсберг бавно поклати глава.

— Не, Данглар. Не ми мирише на художници. Затова пък вони на неприятности.

Данглар сви рамене.

— Знам, драги, знам — каза Адамсберг на излизане.

Фотографът вече беше слязъл във фоайето и си проправяше път през отпадъците от ремонта. Адамсберг му стисна ръката. Напълно бе забравил името, повторено му от Данглар. Най-добре да препише списъка в бележника си, та винаги да му е под ръка. Щеше да го направи още утре, защото тази вечер бе ред на Камий, а Камий имаше предимство пред Бретоно или каквото там му беше името. Данглар се появи зад гърба му.

— Добър ден, Бартено — каза той.

— Добър ден, Бартено — повтори Адамсберг, благодарно кимвайки на помощника си. — Тръгваме. Авеню Итали. Чиста работа, художествени фотографии.

С крайчеца на окото си Адамсберг забеляза как Данглар облича сакото си и внимателно го подръпва отзад, за да го намести на раменете си.

— Идвам с вас — измърмори той.

VII

Жос се спусна по улица Гете със скорост три възела и половина. От снощи се питаше дали добре е чул старият учен да произнася изречението: „Стаята е ваша, Льогерн“. Разбира се, че го бе чул, но дали означаваше точно това, което Жос мислеше, че означава? Дали наистина значеше, че Декамбре му дава под наем стаята? С килима, Лизбет и вечерята? На него, недодяланика от Гилвинек? Естествено, точно това значеше. Какво друго? Но като го е казал вчера, дали пък сутринта не се е събудил ядосан и решен да се отметне? Нямаше ли да дойде след сутрешното издание и да му заяви, че съжалява, но стаята вече е наета, понеже онзи, другият, има предимство?

Да, тъкмо това щеше да се случи, и то след малко. Старият позьор, старият страхливец с облекчение бе узнал, че Жос няма да изнесе дантелите му на площада. И спонтанно му бе обещал стаята. А сега щеше да си я вземе обратно. Такъв беше Декамбре. Досадник и мръсник, винаги го бе смятал за такъв.

Кипящ от гняв, Жос откачи урната и грубо я изсипа върху масата в „Рол-Райдър“. Ако имаше ново писмо за многознайкото, можеше и да го прочете тази сутрин. Каквото повикало, такова се обадило. Нетърпеливо прегледа обявите, но не откри нищо подобно. Затова пък големият кремав плик си беше там, с трийсетте франка вътре.

— От този няма да се отърва скоро — промърмори Жос, докато разгъваше листа.

От друга страна, това си беше чиста далавера. Вече му носеше почти по сто франка на ден. Жос съсредоточено зачете.

Videbis animalia generate ex corruptione multiplicari in terra ut vermes, ranas et muscas; et si sit a causa subterranean videbis repitlia habitantia in cabernis exire ad superficiem terrae et dimittere ova sua et aliquando mori. Et si est a causa celesta, similiter volatilia.

— Мамка му — каза Жос. — Италиански.

Първото нещо, което направи Жос, като се качи на естрадата си в осем часа и двайсет и осем минути, бе да се увери, че Декамбре стои до вратата. За пръв път от две години насам държеше да го види. Да, там беше, с безупречния си сив костюм и с книгата с кожена подвързия, приглаждащ с ръка белите си коси. Жос му хвърли зъл поглед и зачете със силния си глас обява номер 1.

Стори му се, че чете по-бързо от обикновено, та по-скоро да чуе как Декамбре ще се отметне. Почти претупа частта „Страница от историята на Франция за всички“ и още повече се разсърди на многознайкото.

— Френски параход — завърши той рязко, — 3000-тонен, се разбива в скалите на Пенмарш, после се носи по течението до Торил, където потъва. Целият екипаж загива.

Като приключи с четенето, Жос се насили да си придаде безразличен вид, отнасяйки сандъка си до магазина на Дамас, който тъкмо вдигаше желязната решетка. Двамата мъже си стиснаха ръцете. Ръката на Дамас беше ледена — естествено, като носеше само елек в това време. Щеше да се разболее, ако продължаваше да се превзема.

— Декамбре ще те чака довечера в осем във „Викингът“ — каза Дамас, докато вадеше чашите за кафе.

— Не може ли сам да ми го каже?

— През целия ден има клиенти.

— Може и така да е, ама аз не съм му подчинен на аристократа. Няма той да ме командва.

— Защо го наричаш „аристократ“? — учудено попита Дамас.

— Хей, Дамас, събуди се. Декамбре не е ли аристократ?

— Не знам. Никога не съм си задавал въпроса. Във всеки случай вечно е без пукната пара.

— Има и такива аристократи, без пукната пара. Дори най-добрите от тях са точно такива.

— Така ли? — каза Дамас. — Не знаех.

Дамас наля топло кафе, като че ли без да забележи раздразненото изражение на бретонеца.

— Кога ще го сложиш този пуловер, днес или утре? — каза Жос злобно. — Не мислиш ли, че сестра ти достатъчно се безпокои?

— Скоро, Жос, скоро.

— Не че нещо, но защо не си миеш косата?

Дамас учудено вдигна глава и отметна назад дългите си кестеняви къдрави коси.

— Майка ми казваше, че косата на мъжа е целият му капитал — увери го Жос. — А ти май не се опитваш да го увеличиш.

— Мръсна ли е? — попита младежът озадачено.

— Мръсничка е. Не че нещо, но то си е заради теб, Дамас. Имаш хубава коса, не е зле да се грижиш за нея. Сестрата ти не ти ли го е казвала?

— Сигурно. Само че аз забравям.

Дамас хвана края на косата си и го заразглежда.

— Прав си, Жос, веднага ще я измия. Ще постоиш ли в магазина? Мари-Бел няма да дойде преди десет.

Дамас скочи от стола си и миг по-късно Жос го видя тичешком да пресича площада в посока към аптеката. Бретонецът въздъхна. Горкият Дамас. Мило момче, но без достатъчно акъл в главата. Кожата от гърба можеш да му смъкнеш. Точно обратното на аристократа, дето има много в главата и нищо в сърцето. Зле са разпределени нещата в живота.

Гръмотевицата на Бертен отекна в осем и четвърт вечерта. Дните бързо се скъсяваха, площадът беше вече в сянка, гълъбите спяха. Жос неохотно се повлече към „Викингът“. Декамбре седеше пред две канички червено вино на масата в дъното с вратовръзка, тъмен костюм и бяла риза с протрита яка. Четеше книга — единствен той от всички клиенти. Беше имал цял ден, за да подготви речта си, и Жос очакваше да е добре стъкмена. Но това не можеше да стресне един Льогерн — въжетата, платната, мачтите му бяха добре познати. Жос тежко се отпусна на стола, без да поздрави, и Декамбре веднага напълни две чаши.

— Благодаря ви, че дойдохте, Льогерн. Бих предпочел да не отлагам за утре.

Жос поклати глава и отпи голяма глътка от чашата си.

— Носите ли ги? — попита Декамбре.

— Кое?

— Обедните обяви. Особените обяви.

— Не мъкна всичко със себе си. Обявите са у Дамас.

— Спомняте ли какво пишеше в тях?

Жос се почеса по бузата.

— В едната онзи тип разказваше живота си, някакви несвързани приказки, както обикновено — отвърна той. — А другата беше на италиански, като сутрешната.

— На латински, Льогерн.

Жос помълча.

— Не ми харесва това на мен. Да четеш неща, които не разбираш, не е почтена работа. Какво иска тоя? Да досажда на хората?

— Напълно е възможно. Кажете ми, ще ви затрудни ли много, ако ги донесете?

Жос допи виното си и стана. Нещата не се развиваха според очакванията му. Беше смутен като онази нощ в морето, когато всичко на борда се бе повредило и не можеха да се ориентират. Мислеха, че рифовете са откъм десния борд, а призори те се бяха оказали на север, право пред тях. За малко да са разбият.

Жос бързо отиде и се върна, като се питаше дали Декамбре не беше откъм левия борд, докато той си въобразяваше, че е откъм десния, и остави трите кремави плика на масата. Бертен току-що бе поднесъл топлите ястия — нормандски шницел с картофи, както и трета каничка с вино. Жос започна да се храни, без да чака, докато Декамбре четеше с приглушен глас обедната обява.

— Сутринта отидох на работа, като много ме болеше показалецът на лявата ръка, защото го бях навехнал вчера, докато се борех с жената, за която споменах (…) Жена ми отиде на парна баня (…) да се изкъпе, след като толкова дълго бе стояла вкъщи на прашното. Твърди, че е взела решение вече да е много чиста. Лесно ми е да отгатна колко време ще продължи това. Познат ми е този текст, да му се не види — каза той, като прибра листа в плика, — но всичко ми е като в мъгла. Или прекалено много съм чел, или паметта ми изневерява.

— Понякога сектантът дава фира.

Декамбре отново напълни чашите и премина към следващото послание.

— Terrae putrefactae signa sunt animalium ex putredine nascentium multiplicatio, ut sunt mures, ranae terrestres (…), serpents ac vermes, (…) praesertim si minime in illis locis nasci consuevere. Може ли да ги задържа? — попита той.

— Ако ви вършат работа.

— Засега не. Но ще се сетя, Льогерн, ще се сетя. Този тип си играе на котка и мишка, но все ще изпусне някоя дума, която да ме насочи, убеден съм.

— Да ви насочи накъде?

— Натам, накъдето се е запътил.

Жос сви рамене.

— С вашия характер никога не бихте могли да станете глашатай. Защото ако човек така се спира на всичко, което чете, къде ще му излезе краят. Няма да може да чете, ще му секне гласът. Глашатаят трябва да е над тия неща. Щото не един щурак е минал през урната ми. Обаче никой не е плащал повече от обявената такса. Нито пък е писал на латински. Защо го прави, да го питаш.

— За маскировка. След като цитира чужди текстове, значи не говори той. Хитро, нали? Така си измива ръцете.

— Нямам доверие в типове, които си измиват ръцете.

— От друга страна избира стари текстове, които имат смисъл само за него. Крие се зад тях.

— А бе да ви кажа — рече Жос, като размаха ножа си, — аз не съм против старите неща. Дори имам рубрика за историята на Франция, ако сте забелязали. Още от училище обичам историята. Не че учех, но ми харесваше.

Жос довърши котлета си, Декамбре поръча четвърта каничка. Жос го изгледа. Носеше на пиене аристократът, а на всичкото отгоре беше започнал, докато го бе чакал. Морякът гледаше да не изостава, но усещаше, че вече леко губи контрол. Взря се в Декамбре, който в крайна сметка не изглеждаше чак толкова трезвен. Сигурно пиеше, за да се реши да заговори за стаята. Жос установи, че и самият той избягва темата. Докато си говореха за това и онова, не говореха за хотела. Пак добре.

— Всъщност даскалът ми харесваше — добави Жос. — На китайски да беше говорил, пак щях да го харесвам. Като ме изгониха от пансиона, само за него съжалявах. Не беше много весело в Трегие.

— Че какво сте правили в Трегие? Мислех, че сте от Гилвинек.

— Ами нищо, там е работата. Пратиха ме в пансиона, за да ми поправят характера. Много зор за нищо. След две години ме върнаха в Гилвинек, щото съм влияел зле на другарите ми.

— Знам го Трегие — небрежно каза Декамбре и пак напълни чашата си.

Жос го изгледа скептично.

— Улица Либерте знаете ли я?

— Да.

— Там беше пансионът за момчета.

— Да.

— Точно след църквата „Сен Рош“.

— Да.

— На всичко ли ще казвате „да“?

Декамбре сви рамене с натежали клепачи. Жос поклати глава.

— Фиркан сте, Декамбре. Стига ви толкова.

— Фиркан съм, но познавам Трегие. Едното не пречи на другото.

Декамбре допи чашата си и направи знак на Жос да я напълни отново.

— Будалкате ме — каза Жос, докато наливаше. — Будалкате ме, за да ме умилостивите. Ако ме мислите за толкова тъп, че да омекна само защото някой си е бил в Бретан, жестоко се прекарвате. Аз не съм патриот, аз съм моряк. Познавам бретонци, дето са не по-малки кретени от всички останали.

— Аз също.

— Мен ли имате предвид?

Декамбре слабо поклати глава и замълча.

— Но наистина ли познавате Трегие? — попита Жос с пиянска настойчивост.

Декамбре кимна и гаврътна виното си.

— Аз пък не го познавам особено — каза Жос и внезапно се натъжи. — Тъмничарят на пансиона, отец Кермарек, се изхитряше да ме наказва всяка неделя. Града го знам само от прозореца и от разказите на момчетата. Неблагодарно нещо е паметта. Спомням си името на онзи мръсник, но не и името на даскала по история, който единствен ме защитаваше.

— Дюкуедик.

Жос бавно вдигна глава.

— Моля?

— Дюкуедик — повтори Декамбре. — Името на даскала ви по история.

Жос присви очи и се наведе над масата.

— Дюкуедик — потвърди той. — Ян Дюкуедик. Хей, Декамбре, вие да не ме шпионирате? Какво искате от мен? Да не сте ченге? Това е, нали, Декамбре, ченге сте, а? Писмата са само уловка, стаята е само уловка! За да ви падна в капана!

— Страх ли ви е от ченгетата, Льогерн?

— Какво ви засяга?

— А, ваша си работа. Но не съм ченге.

— Хайде де. Откъде го познавате тогава, моя Дюкуедик?

— Това беше баща ми.

Жос замръзна, опрял лакти на масата, вирнал брадичка, пиян и нерешителен.

— Будалкате ме — промърмори той след минута мълчание.

Декамбре отметна левия пеш на сакото си и с нестабилна ръка все пак успя да улучи вътрешния си джоб. Извади портфейла си и измъкна от него лична карта, която подаде на бретонеца. Жос дълго я разглежда, прокарвайки пръст по името, снимката, мястото на раждане. Ерве Дюкуедик, роден в Трегие, на седемдесет лазарника.

Когато вдигна глава, Декамбре бе сложил пръст на устните си. Мълчание. Жос няколко пъти кимна. Измама. Това можеше да го разбере, дори надрънкан. Но в бара се вдигаше такава гюрултия, че можеха да си говорят тихо без опасност да ги чуят.

— В такъв случай… „Декамбре“? — прошепна той.

— Измислено име.

Е, биваше си го. Биваше си го аристократът. Трябваше да му го признае. Жос замълча, за да размисли.

— Ами тогава — подзе той, — аристократ ли сте или не?

— Аристократ ли? — рече Декамбре, като прибра картата си. — А бе, Льогерн, ако бях аристократ, щях ли да си вадя очите да плета дантели?

— Може би обеднял аристократ?

— Дори такъв не съм. Просто обеднял. Просто бретонец.

Жос се облегна на стола си, вече съвсем объркан, както когато някоя прищявка или мечта ни напусне без предупреждение.

— Внимавайте, Льогерн — каза Декамбре. — Нито дума на никого.

— А Лизбет?

— Дори Лизбет не знае. Никой не трябва да знае.

— Тогава защо ми го казахте?

— Танто за танто — обясни Декамбре, изпразвайки чашата си. — Почтеност за почтеност. Ако сте размислили за стаята, кажете си направо. Ще разбера.

Жос изправи гръб.

— Ще я вземете ли? — попита Декамбре. — Защото имам и други кандидати.

— Ще я взема — бързо каза Жос.

— Тогава до утре — каза Декамбре и стана от масата. — И благодаря за писмата.

Жос го хвана за ръкава.

— Декамбре, какво им е на тези писма?

— Има нещо подмолно в тях, нещо гнило. И опасно, сигурен съм. Щом се появи светлинка, ще ви кажа.

— Фарът, а? — каза Жос замислено. — Когато видите фара.

— Именно.

VIII

Голяма част от четворките бяха изтрити от вратите на апартаментите в трите блока, особено от тези в 18 район, върху които бяха нанесени преди десет и осем дни, според свидетелствата на някои от наемателите. Само че цифрите бяха изрисувани с доброкачествена акрилна боя и върху крилата на вратите бяха останали добре различими черни следи. Затова пък в сградата на Мариз имаше много непокътнати образци, които фотографът снима по молба на Адамсберг. Бяха рисувани на ръка една по една, а не по шаблон. Но всички имаха едни и същи особености — височина седемдесет сантиметра, дебелина на линиите три сантиметра, обърнати надясно, разширени в основата и пресечени с две черти по хоризонтала.

— Бива си го, а? — обърна се Адамсберг към Данглар, който не продума през цялата експедиция. — Сръчен е. Прави го с един замах, без да вдига ръка. Като китайски йероглиф.

— Несъмнено — каза Данглар, докато се настаняваше в колата отдясно на комисаря. — Рисунъкът е елегантен и бърз. Има ръка.

Фотографът се настани отзад с апаратурата си и Адамсберг полека потегли.

— Спешни ли са снимките? — попита Бартено.

— Никак — отвърна Адамсберг. — Проявете ги, когато имате възможност.

— След два дни — предложи фотографът. — Довечера ще вадя снимки за Ке-дез-Орфевр.

— По повод на Ке-дез-Орфевр, няма смисъл да им разправяте за това. Нека малката ни разходка си остане между нас.

— Щом има ръка — подхвана Данглар, — може да е художник.

— Не мисля, че това са художествени творби.

— Но целият ансамбъл може и да е. Представете си, че човекът изрисува стотици врати, за да заговорят за него. Мащабно явление, колективът като художествен заложник. След шест месеца името на художника ще се прочуе.

— Да — каза Адамсберг. — Може би сте прав.

— Със сигурност — намеси се фотографът.

Адамсберг внезапно си спомни името му — Братено. Не. Бартено. Слаб, Риж, фотограф равно на Бартено. Много добре. За малкото име нищо не можеше да се направи. Да не искат от него невъзможното.

— При нас в Нантьой имахме един тип — продължи Бартено, — който за една седмица боядиса в червено стотина боклукчийски кофи и ги украси с черни точки. Ще речеш, че из града бяха плъзнали гигантски калинки, всяка кацнала на стълб като на гигантска клечка. Само след месец човекът получи работа в най-голямото местно радио. Днес коли и беси в културния живот на общината.

Адамсберг мълчаливо шофираше, като се провираше, без да се нервира, през задръстването в шест часа. Вече се приближаваха към Криминалната бригада.

— Има една смущаваща подробност — каза той, спирайки на един светофар.

— Забелязах — прекъсна го Данглар.

— Каква? — попита Бартено.

— Не всички врати са изрисувани — отвърна Адамсберг. — Винаги има едно изключение. И в трите сгради. Пощадената врата невинаги е една и съща. В сградата на Мариз е лявата на шестия етаж, на улица Пулс — дясната на третия, а на Коленкур — лявата на четвъртия. Не ми прилича много на художествен метод.

Данглар си прехапа устните от едната, после от другата страна.

— Това е онзи щрих, който нарушава равновесието и прави от творбата творба, а не декор — предположи той. — Художникът ни предлага размисъл, а не тапет. Това е липсващата част, дупката на ключалката, недовършеното, въвеждането на случайността.

— Фалшива случайност — поправи го Адамсберг.

— Творецът сам създава случайността.

— Не става дума за творец — тихо каза Адамсберг.

Той паркира пред Бригадата и издърпа ръчната спирачка.

— Добре — съгласи се Данглар. — За какво тогава?

Адамсберг се съсредоточи с ръце върху волана, загледан някъде далеч напред.

— Ако може, не ми отговаряйте с „Не знам“ — предложи Данглар.

Адамсберг се усмихна.

— В такъв случай по-добре да си мълча — каза той.

Адамсберг енергично закрачи към къщи, за да е сигурен, че няма да изпусне пристигането на Камий. Взе душ и се отпусна в едно кресло, за да поблее половин час, тъй като Камий обикновено не закъсняваше. Както всеки път, когато не я бе виждал отдавна, единствената мисъл, която го осени, бе, че се чувства гол под дрехите си. Гол под дрехите — естественото състояние на всеки. Напълно логично. Адамсберг не се смущаваше от факта, че когато чакаше Камий, бе гол под дрехите си, докато на работа не беше. Логична или не, разликата бе ясна като бял ден.

IX

В четвъртък Жос взе камионетката на Дамас и между трите издания на устния вестник пренесе нещата си на няколко пъти, изпълнен с неспокойно нетърпение. Дамас му помогна при последния тур, когато трябваше да се свалят по тесните стълби на шестте етажа по-обемистите мебели. Не бяха много: голяма ракла, облечена в черно платно и обкована с мед, стенно огледало, украсено с рисунка на акостирал тримачтов кораб, тежко кресло занаятчийска изработка, което прапрадядо му бе измайсторил с грубите си ръце по време на един от престоите си при семейството.

Предната нощ прекара, обзет от нови страхове. Декамбре, тоест Ерве Дюкуедик, бе казал твърде много вчера под влияние на шестте канички червено вино. Жос се боеше да не се събуди паникьосан и първият му рефлекс да бъде да го изпрати на майната си. Но нищо подобно не се случи и Декамбре прие достойно положението, застанал с книга в ръка на прага на вратата си още в осем и половина. Ако изпитваше съжаление, а той вероятно го изпитваше, ако дори трепереше от страх, че е предал тайната си в грапавите ръце на непознат човек, при това грубиянин, не му личеше. А ако главата му тежеше, а тя сигурно му тежеше, както и на Жос, това също не му личеше — изражението му бе както винаги съсредоточено, докато изслушваше двете дневни послания, наричани от двамата „особените“.

Вечерта, когато приключи с пренасянето си, Жос му ги връчи и двете. Щом остана сам в новата си стая, първата му работа бе да си свали обувките и чорапите и да застане бос на килима с разтворени крака, отпуснати ръце и затворени очи. Точно този миг избра Никола Льогерн, роден в Локмария през 1832 г., за да се настани на широкото легло с дървена рамка и да му каже „здрасти“. „Здрасти“, рече и Жос.

— Добре изиграно, синко — каза старият, като се облегна на възглавницата.

— Нали? — отвърна Жос, като поотвори очи.

— Тук ще ти е по-добре. Казвах ти аз, че като станеш глашатай, току-виж си се издигнал.

— Това от седем години ми го разправяш. Затова ли дойде?

— Тия обяви — бавно изрече прадядото, като се почесваше по зле обръснатата буза, — „особените“ де, както им викаш, дето ги пробутваш на аристократа, на твое място щях да го давам по-леко. Не ми мирише на хубаво.

— Плащат ми, дядо, добре ми плащат — каза Жос, докато се обуваше.

Старият сви рамене.

— На твое място щях да го давам по-леко.

— Което ще рече какво?

— Което ще рече каквото ще рече, Жос.

В неведение за посещението на Никола Льогерн на първия етаж на собствената му къща, Декамбре работеше в тесния си кабинет на партера. Този път му се бе сторило, че в една от „особените“ имаше някакъв знак — едва забележим, но може би решаващ.

Текстът от сутрешното издание беше продължение на „несвързаната история“, за която говореше Жос. И наистина, мислеше Декамбре, това като че ли бяха откъси от книга, които цитатчикът бе измъкнал оттук-оттам, пропускайки началото. Защо? Декамбре често препрочиташе пасажите с надеждата, че тези едновременно познати и неуловими фрази най-сетне ще издадат името на автора си.

На църква с жена ми, която не бе ходила там от месец-два. (…) Питам се дали е от заешката лапа, предназначена да предотвратява газовете, но откакто я нося, вече нямам колики.

Декамбре с въздишка остави листа и взе другия, онзи със знака.

Et de eis quae significant illud, est ut videas mures et animalia quae habitant sub terra fugere ad superficiem terrae et pati sedar, id est, commoveri hinc inde sicut animalia ebria.

Беше превел набързо текста с една въпросителна в средата. И сред нещата, които са нейният знак, ще видиш плъхове и гадини, които живеят под земята, да бягат към повърхността и да страдат (?), тоест да напускат това място като пият животни.

От цял час се препъваше в думата sedar, която не беше латинска. Бе убеден, че не става дума за грешка в правописа, тъй като цитатчикът бе толкова педантичен, че поставяше многоточие там, където си позволяваше да съкращава пасажи от оригиналния текст. Щом бе сложил „sedar“, значи думата със сигурност съществуваше в текст, иначе написан на съвършен късен латински. Докато се катереше по старата си дървена стълбичка, за да свали един речник, Декамбре замръзна на място.

Арабски. Дума от арабски произход.

Почти разтреперан, той се върна при масата и положи двете си ръце върху текста, сякаш за да е сигурен, че няма да отлети. Арабски, латински — смесица. Бързо затърси другите писма, в които се споменаваше за бягството на животните към повърхността на земята, включително първия латински текст, прочетен от Жос предишния ден и започващ почти по същия начин: Ще видиш.

Ще видиш животните, родени от покварата, като червеите, жабите и мухите, да се плодят под земята, и ако причината е под земята, ще видиш влечугите, обитаващи дълбините, да излизат на повърхността и да изоставят яйцата си и понякога да умират. А ако причината е във въздуха, същото ще стане и с птиците.

Текстове, които се припокриваха, понякога дума по дума. Различни автори, предъвкващи една-единствена идея чак до XVIII век, идея, която се предаваше от поколение на поколение. Подобно на монасите, които са преписвали декретите на Auctoritas през вековете. Следователно ставаше дума за корпорация. Елитарна, образована. Но не от монаси, не. В посланията нямаше нищо религиозно.

Опрял чело на ръката си, Декамбре все още размишляваше, когато Лизбет високо призова всички на вечеря и гласът й отекна като песен.

Жос слезе в трапезарията и видя, че обитателите на хотела на Декамбре вече се бяха настанили, свикнали с дневния режим, и вадеха салфетките си от дървените им пръстени, като на всеки пръстен имаше отличителен знак. Не му се щеше да се присъедини към сътрапезниците още тази вечер — вечерята не беше задължителна, само трябваше предишния ден да съобщи, че няма да присъства. Усещаше някакво необичайно смущение. Бе свикнал да живее сам, да яде сам, да спи сам и да говори сам, освен когато вечеряше в бара на Бертен. През тринайсетте години парижки живот бе имал три приятелки за доста кратко време, но никога не се осмели да ги заведе в стаята си, за да им предложи дюшек, поставен направо на пода. Жилищата на жените, дори просто обзаведените, винаги бяха по-уютни от разнебитената му бърлога.

Жос направи усилие да се освободи от своята агресивна и изкуствена недодяланост, която като че ли датираше от далечните времена на юношеството му. Лизбет му подаде пръстена с личната му салфетка и му се усмихна. Когато Лизбет се усмихваше така широко, той изпитваше внезапно и поривисто желание да се вкопчи в нея като корабокрушенец в скала посред нощ. Великолепна скала, кръгла, гладка и тъмна, на която би отдал вечната си признателност. Това го учудваше. Жос изпитваше подобни бурни сантименти само с Лизбет и само когато му се усмихнеше. Сътрапезниците в един глас пожелаха добре дошъл на Жос, който зае мястото си отдясно на Декамбре. Лизбет седеше на другия край на масата и поднасяше ястията. Имаше още двама пансионери — Кастийон от стая №1, пенсиониран ковач, през първата половина от живота си фокусник, обиколил всички кабарета в Европа, и Евелин Кюри от стая №4, дребна женица, ненавършила трийсет, невзрачна, с кротка и някак демодирана физиономия, сведена над чинията си. Лизбет бе осведомила Жос за тях още с пристигането му в хотела.

— Внимавай, моряко — предупреди го тя, като дискретно го отведе в банята, — гледай да не направиш някой гаф. С Кастийон можеш да караш направо, тоз юначага се мисли за голям шегаджия, е, може и да се надценява малко, но с него нищо не рискуваш. Не се безпокой, ако ти изчезне часовникът по време на вечеря, не може да се стърпи, ама ще ти го върне по време на десерта. Компот или пресни плодове през делничните дни, според сезона, сладкиш от грис в неделя. Тук храната не е от пластмаса, можеш да ядеш със затворени очи. Внимавай обаче с малката. Тук е от година и половина, крие се. Избягала е от мъжа си, който я биел цели осем години. Осем години, представяш ли си? Изглежда, че го е обичала. Накрая й дошъл умът, та цъфна тук една прекрасна вечер. Но внимавай, моряко. Мъжът й я търси из целия град, за да я пребие и да си я прибере. Не е логично, разбира се, но подобни типове така действат, при тях няма шест-пет. Готов е да се бори, за да не я остави на друг, ти не си вчерашен, ясни са ти нещата. Така че името Евелин Кюри нито го знаеш, нито си го чувал. Тук я наричаме Ева, най-обикновено име. Чаткаш ли, моряко? Ще се отнасяш с нея деликатно. Тя не говори много, често се стряска, изчервява се, като че ли все още я е страх. Възстановява се по малко, но й трябва време. Колкото до мен, достатъчно ме познаваш, добро момиче съм, ама креватните истории вече не ги понасям. Това е всичко. Отивай на масата, вече е време, и по-добре да си знаеш предварително — изпиват се две бутилки и нито капка повече, защото Декамбре се увлича, та му слагам спирачки. Който иска допълнително, да върви във „Викингът“. Закуската е от седем до осем, това устройва всички, освен ковача, който става късно — всеки си е башка. Е, всичко ти разказах, не ми се мотай из краката, сега ще ти приготвя пръстена. Имам един с пиленце и един с кораб. Кой предпочиташ?

— Какъв пръстен? — попита Жос.

— За салфетката. Прането е веднъж седмично — бялото в петък, цветното във вторник. Ако не искаш бельото ти да се върти с бельото на ковача, обществената пералня е на двеста метра. Ако искаш гладене, плащаш допълнително на Мари-Бел, която идва да мие прозорците. Та за пръстена, какво решаваш?

— Пилето — твърдо отговори Жос.

— Тия мъже — въздъхна Лизбет на излизане — все се правят на интересни.

Супа, телешко соте, сирене и печени круши. Кастийон си говореше сам, Жос предпазливо изчакваше да се ориентира, все едно че се намираше в непознато море. Малката Ева се хранеше безшумно и само веднъж вдигна глава, за да поиска хляб от Лизбет. Лизбет й се усмихна и Жос изпита странното усещане, че на Ева й иде да се хвърли в прегръдките й.

Декамбре не каза почти нищо по време на вечерята. Лизбет подшушна на Жос, който й помагаше да раздигне масата: „Когато е такъв, значи, че работи, докато яде“. И наистина, Декамбре стана от масата веднага щом изгълта крушите, извини се и се прибра в кабинета си.

Светлинката проблесна сутринта в мига, когато съзнанието му се проясни. Името се отрони от устните му още преди да бе отворил очи, сякаш, изгарящо от нетърпение да се представи, бе чакало цяла нощ пробуждането на спящия. Декамбре се чу да го произнася тихо: Авицена.

Стана от леглото и го повтори няколко пъти от страх да не се разсее заедно с омарата на съня. За по-сигурно го записа на лист хартия. Авицена. След това написа до името: Liber cartonis. Канонът на медицината.

Авицена. Великият Авицена, персийският лекар и философ от началото на XI век, хиляди пъти преписван от Ориента до Запада. Латински текстове, осеяни с арабски изрази. Тръгнал бе по следата.

С усмивка на уста Декамбре изчака бретонеца на стълбището.

— Добре ли спахте, Льогерн?

Жос ясно видя, че нещо се е случило. Бялото и слабо лице на Декамбре, обикновено мъртвешки бледо, светеше, сякаш огряно от слънце. Вместо да се усмихва малко цинично както обикновено, малко превзето, Декамбре направо сияеше.

— Пипнах го, Льогерн, пипнах го.

— Кого?

— Нашият цитатчик! Пипнах го, ей богу! Запазете ми днешните „особени“, аз ще прескоча до библиотеката.

— Долу, в кабинета ви ли?

— Не, Льогерн. Там не разполагам с всички книги.

— Сериозно? — учуди се Жос.

С наметнато палто и стиснал чантата си между краката, Декамбре записа сутрешната „особена“:

След промяната на сезоните, когато зимата е топла, вместо да е студена, лятото е хладно, вместо да е горещо, и така и за пролетта, и за есента, защото това голямо неравновесие показва лошо състояние и на звездите, и на въздуха (…).

Пъхна листа в чантата си, после изчака няколко минути, за да чуе съобщението за поредното корабокрушение. В девет без пет слезе в метрото.

X

Този четвъртък Адамсберг пристигна в Бригадата след Данглар — доста рядък факт, за да не предизвика внимателния поглед на помощника му. Комисарят имаше смачкания вид на човек, който е спал само няколко часа, например от пет до осем. И веднага отиде да си купи кафе от бара на улицата.

Камий — заключи Данглар. Камий се бе върнала снощи. Данглар мързеливо включи компютъра си. Той самият бе спал сам, както обикновено. Какъвто си беше грозен, с неоформено лице и тяло, стичащо се надолу като недогоряла свещ, цяло чудо бе да докосне жена веднъж на две години. По стар навик Данглар се откъсна от мрачните мисли, които водеха направо към касата с бира, като си представи едно по едно, като на осветен екран, лицата на петте си деца. Впрочем петото с бледосините си очи не беше от него, но Мари му го остави, когато си тръгна, един вид като на приятел. Това беше отдавна, преди осем години и трийсет и седем дни, а силуетът на жена му в гръб, така както твърдо крачеше по коридора със зеления си костюм, за да отвори и затръшне вратата, се бе залостил в черепа му и остана там в продължение на две дълги години и шест хиляди и петстотин бири. Тогава груповият образ на децата — двама близнаци, две близначки и малкият със сините очи — се превърна в негова идея фикс, в негов пристан и спасителен пояс. Бе прекарал хиляди часове да стърже моркови на най-ситното ренде, да пере и избелва до най-бялото бяло, да се грижи ученическите чанти да са безупречно подредени, а дрехите идеално изгладени, да търка мивките, докато станат стерилно чисти. После перфекционизмът му се поуталожи и той се завърна към едно ако не нормално, то поне приемливо състояние, и към консумация на бира, намаляла на хиляди и четиристотин шишета годишно, макар и подкрепена с бяло вино през трудните дни. Остана все пак светлата му връзка с децата, а нея, казваше си той през някои черни утрини, никой не можеше да му отнеме. Не че някой имаше подобно намерение.

Бе чакал, дори опитвал, да накара някоя жена да извърши обратното на Мари, тоест да отвори вратата и твърдо да поеме по коридора в жълт костюм с лице към него. Не се получи. Жените винаги прекарваха в дома му кратко време, а отношенията му с тях бяха мимолетни. Не претендираше за жена като Камий, чийто профил бе толкова чист и нежен, че човек са питаше дали не трябва спешно да го нарисува или да го разцелува. Не, не искаше невъзможното. Искаше жена, просто жена, дори и да се стича надолу като него, какво от това.

Данглар видя Адамсберг да се връща и да влиза в кабинета си, безшумно затваряйки вратата. Той впрочем също не беше красавец, а получаваше невъзможното. По-точно да, беше красив, макар нито една от чертите му, взета поотделно, да не допринасяше за този резултат. Не бяха правилни, нито хармонични, нито впечатляващи. Бяха някак безредно нахвърляни, но безредието се превръщаше в привлекателен хаос, в истинско великолепие, когато изражението му се оживеше. Според Данглар в това разпределение на картите имаше нещо несправедливо. И неговото лице представляваше същият сбирток от черти като това на Адамсберг, но в равносметката нямаше нищо интересно. Докато Адамсберг дори не умееше да играе покер, а бе извадил тройка десетки.

Понеже бе свикнал да чете и размишлява още на две и половина години, Данглар не му завиждаше. И понеже си имаше онзи групов образ. И понеже, въпреки почти хроничното си раздразнение, харесваше този човек и дори физиономията му, големия му нос и необичайната му усмивка. Когато Адамсберг му предложи да дойде с него в Криминалната бригада, не се колеба нито миг. Може би защото компенсираше трескавата и понякога закостеняла свръхактивност на собствения му ум, леността на Адамсберг му бе станала не по-малко необходима от разтоварваща каса бира.

Данглар се загледа в затворената врата. Тъй или инак Адамсберг щеше да се занимава с ония четворки и явно се опитваше да не дразни помощника си. Данглар свали ръце от клавиатурата и се облегна на стола си леко загрижен. От снощи все се питаше дали нещо не бърка. Защото това обърнато четири вече го бе виждал някъде. Спомни си за това в леглото, преди да заспи, сам. Беше отдавна, може би още в младите му години, преди да стане ченге, и не в Париж. Тъй като твърде малко бе пътувал през живота си, Данглар би могъл да се порови из паметта си, ако изобщо в нея бе останало нещо повече от на три четвърти заличен спомен.

Адамсберг затвори вратата си, за да се обади на около четирийсет парижки комисари, без да се излага на законното негодувание на помощника си. Данглар предполагаше, че става дума за художник, а той не мислеше така. Затова смяташе да проведе анкета във всички райони на Париж — ненужна и нелогична стъпка, която възнамеряваше да предприеме сам. Сутринта все още не бе решил дали да го направи. Докато закусваше, отново разлисти бележника си и разгледа четворките, все едно че хвърля чоп, като не пропусна да се извини на Камий. Дори я попита какво мисли по въпроса. Хубавки са, каза тя, обаче сутрин Камий не виждаше нищо и не можеше да различи пощенски календар от изображение на светец. И всъщност би трябвало да каже не „хубавки са“, а „ужасни са“. Той кротко отвърна: „Не, Камий, не са много хубавки“. В този миг, след тази фраза, след това отрицание взе решението си.

С позабавени рефлекси след прекараната нощ, обзет от благотворна умора, Адамсберг набра първия номер от списъка си.

Приключи към пет часа, след като бе излизал само веднъж, през обедната почивка. Камий му се обади по мобилния телефон, докато ядеше сандвич на една пейка.

Не за да коментира шепнешком нощта, не, това не беше в стила на Камий. Камий си служеше с думите с изключителна пестеливост и оставяше на тялото си грижата да се изразява — който разбрал, разбрал, а какво имаше за разбиране никога не бе съвсем ясно.

В бележника си Адамсберг написа: Жена, Интелигентност, Желание равно на Камий. Спря и препрочете написаното. Високопарни и плоски думи. Но приложени към Камий, те се възправяха и се изпълваха с истина. Почти ги виждаше как като в някакъв комикс се ограждат с кръгчета върху хартията. Добре. Равно на Камий. Виж, думата Любов бе прекалено трудна за написване. Химикалката оформяше едно „Л“, после се запъваше пред „ю“, твърде неспокойна, за да продължи. Тази съпротива дълго време го озадачаваше, докато накрая, след дълго общуване с нея, започна да му се струва, че я е разгадал. Той обичаше любовта. Но не обичаше последствията й. Защото любовта имаше последствия, толкова е утопично да си мислиш, че можеш да живееш само в леглото, та било и два дни. Цяла спирала от последствия, която започва с някоя небрежно подхвърлена идея и завършва между четири стени, откъдето любовта вече никога да не може да избяга. Любовта се разгаря бурно като запалена слама под открито небе, за да угасне в домашната камина. А на човек като Адамсберг спиралата на последствията му се провиждаше като смазващ капан. Той бягаше от предизвестяващите я сенки, които долавяше много преди да се появят, проявявайки гения на препатило диво животно, отгатващо приближаването на хищника. Понякога му идваше на ум, че в това бягство Камий е с едно рамо напред. Камий и цикличните й отсъствия, Камий и предпазливата й емоционалност, Камий и ботушите й, винаги строени на стартовата линия. Но Камий играеше подмолната си партия не така ожесточено и по-доброжелателно. Затова у нея бе трудно да се долови онзи инстинкт, който властно я водеше към свободата, освен ако човек не поразсъждаваше по въпроса по-дълго време. А трябва да се признае, че Адамсберг не разсъждаваше много за Камий. Понякога започваше, а после забравяше да продължи, подмамен от други мисли, прескачащ от идея на идея, докато в съзнанието му не се оформеше мозайката от образи, която в неговия случай предвещаваше появата на пълен вакуум.

Все още с разтворен на коленете си бележник той дописа изречението, като сложи точка след буквата Л, докато бормашините продължаваха да атакуват камъка около прозорците. Камий му се бе обадила не за да се поздравят взаимно, а за да сподели по-прозаичните си мисли за четворката, която й бе показал сутринта. Адамсберг стана, излезе от кабинета си, прескочи купчините строителни отпадъци и стигна до стаята на Данглар.

— Появи ли се този файл? — попита той, колкото да прояви интерес.

Данглар поклати глава и посочи с пръст екрана, върху който с голяма скорост преминаваха образи на пръстови отпечатъци, прилични на галактически обекти.

Адамсберг заобиколи масата и застана срещу Данглар.

— Ако трябва да направите предположение, колко сгради с изрисувани четворки бихте казали, че има в Париж?

— Три — отвърна Данглар.

Адамсберг разпери пръстите на ръцете си.

— Три плюс девет, общо дванайсет. Като се има предвид, че на малко хора би им хрумнало да съобщят за този факт на ченгетата, като се изключат неврастениците, безделниците и маниаците, които все пак не са малко, можем да разчитаме на поне трийсетина сгради, украсени от вашия художник.

— Все същите четворки? Същата форма и цвят?

— Същите.

— И една чиста врата?

— Може да се провери.

— Смятате ли да го направите?

— Смятам.

Данглар постави ръце на бедрата си.

— Вече съм я виждал тази четворка.

— И Камий също.

Данглар повдигна вежда.

— На страницата на разтворена на масата книга — каза Адамсберг. — У приятеля на нейна приятелка.

— Книга за какво?

— Камий не знае. Предполага, че е книга по история, защото въпросният приятел работи като чистач през деня и медиевист вечер.

— Не е ли по-нормално да е обратното?

— По-нормално в сравнение с кое?

Данглар се пресегна за бутилката бира върху бюрото и отпи една глътка.

— А вие къде сте я виждали?

— Не си спомням. Беше отдавна и не тук.

— Ако това четири вече съществува на разни места, значи не става дума за художествена творба.

— Така е — призна Данглар.

— И едва ли е творчество?

— Едва ли.

— И какво ще правим с вашия художник?

Данглар сви устни.

— Ще го отстраним.

— И с какво ще го заместим?

— С човек, който не ни интересува.

Адамсберг направи няколко непредпазливи крачки сред отпадъците и оплеска с бяла боя старите си обувки.

— Мислех, че са ни преместили — отбеляза Данглар. — В Криминалната бригада, отдел „Убийства“.

— Спомням си — каза Адамсберг.

— Имало ли е престъпление в тези девет сгради? — Не.

— Насилие? Заплахи?

— Не, знаете, че не.

— Тогава защо говорим за тях?

— Защото има презумпция за насилие, Данглар.

— В четворките?

— Да. Това е мълчалива агресия. И много сериозна. Адамсберг погледна часовника си.

— Имам време да заведа…

Погледна в бележника си и бързо го затвори.

— Да заведа Бартено в някои от тези сгради.

Адамсберг отиде да си вземе сакото, захвърлено на топка върху един стол, а Данглар облече своето, като внимателно придърпа пешовете му. Поради липса на естествена хубост Данглар залагаше на второстепенния коз на елегантността.

XI

Декамбре се прибра доста късно и преди вечеря успя само да вземе вечерната „особена“, която Жос му бе заделил.

(…) когато се появяват отровни гъби, когато полетата и горите се покриват с паяжини, а добитъкът се разболява или дори умира на ливадата, както и дивите животни в лесовете, когато хлябът бързо мухлясва, когато върху снега се виждат новоизлюпени мухи, червеи или комари (…)

Сгъна листа, а в това време Лизбет обикаляше къщата, за да извика наемателите на вечеря. С не толкова ведро лице като сутринта Декамбре бързо постави ръка на рамото на Жос.

— Трябва да поговорим — каза той. — Довечера, във „Викингът“. Предпочитам да не ни слушат.

— Добър улов? — попита Жос.

— Добър, но смъртоносен. Рибата е прекалено голяма за нас.

Жос го изгледа със съмнение.

— Вярно е, Льогерн. Честна бретонска.

Докато се хранеха, Жос успя да изтръгне усмивка от сведеното лице на Ева с една поразкрасена семейна история и почувства известна гордост. После помогна на Лизбет да раздигне масата отчасти по навик, отчасти за да се наслади на близостта й. Готвеше се да се отправи към „Викингът“, когато я видя да слиза от стаята си в официално облекло — блестяща черна рокля, обгърнала импозантния й силует. Премина бързо покрай него, като му се усмихна, от което на Жос му прималя.

В задушния и запушен бар Декамбре седеше на последната маса в дъното и го чакаше със загрижено изражение пред две чаши калвадос.

— Лизбет излезе с вечерна рокля веднага щом изми чиниите — обяви Жос, докато сядаше.

— Да — каза Декамбре, без да прояви изненада.

— На гости ли отива?

— Лизбет излиза с вечерна рокля всяка вечер без вторник и неделя.

— Да не би да се среща с никого? — попита Жос неспокойно.

Декамбре поклати глава.

— Пее.

Жос се намръщи.

— Пее — повтори Декамбре. — В едно кабаре. Лизбет има глас, от който ти секва дъхът.

— Че откога пее?

— Откакто се настани тук и откакто й преподавам солфеж. В „Сент Амброаз“ всяка вечер е препълнено. Някой ден, Льогерн, името й няма да слиза от афишите. Лизбет Гластон. Където и да сте тогава, спомнете си какво съм ви казал.

— Бих се учудил, ако не си спомня, Декамбре. Човек може ли да отиде в това кабаре? Да я чуе?

— Дамас ходи всяка вечер.

— Дамас? Дамас Вигие?

— Че кой друг? Не ви ли е казал?

— Всяка сутрин си пием заедно кафето и никога не ми е споменал и дума.

— Разбираемо е, той е влюбен. Това не е нещо, което се споделя на закуска.

— Мамка му, Дамас. Но той е на трийсет години.

— Лизбет също. Като е дебела, не значи, че не е на трийсет години.

Жос се опита да направи мислена асоциация между Дамас и Лизбет.

— Дали би излязло нещо? — попита той. — Нали разбирате от нещата от живота?

Декамбре направи скептична гримаса.

— Мъжката физиология отдавна не впечатлява Лизбет.

— Дамас е симпатичен.

— Това не е достатъчно.

— Какво очаква Лизбет от мъжете?

— Не много.

Декамбре отпи от калвадоса си.

— Не сме тук, за да говорим за любов, Льогерн.

— Знам. Голямата риба.

Лицето на Декамбре помръкна.

— Толкова ли е страшно? — попита Жос.

— Май да.

Декамбре огледа съседните маси и като че ли остана доволен от шума, който се вдигаше във „Викингът“ — същинско варварско племе на борда на дракар.

— Открих кой е единият от авторите — каза той. — Персийски лекар от XI век, Авицена.

— Аха — рече Жос, когото Лизбет интересуваше далеч повече от Авицена.

— Пасажът е от книгата му Liber canonis.

— Аха — повтори Жос. — Декамбре, и вие ли сте били учител като баща ви?

— Откъде знаете?

— Ами — отвърна Жос и изпука с пръсти — и аз знам малко за нещата от живота.

— Може да ви е скучно това, което ви разправям, Льогерн, но ще направите по-добре да слушате.

— Хубаво — каза Жос и сякаш внезапно се върна към времето, когато старият Дюкуедик му преподаваше в пансиона.

— Другите автори само са преписвали Авицена. Темата е все същата. Въртят се около нея, без да я назовават, без да я докосват, като лешояди, наобиколили мърша.

— Около кое? — попита Жос объркано.

— Около темата, Льогерн, нали ви казах. Около единствения сюжет на особените. Около това, което оповестяват.

— Какво оповестяват?

В този момент Бертен остави два калвадоса на масата и Декамбре изчака високият нормандец да се отдалечи, за да продължи.

— Чумата — каза той, като понижи тон.

— Каква чума?

— ЧУМАТА.

— Страшната болест от едно време?

— Тя. Лично.

Жос се умълча. Възможно ли бе многознайкото да плещи каквото му дойде наум? Дали не му се подиграваше? Жос бе неспособен да провери всички тези истории с канони и Декамбре можеше да го разиграва, както си иска. С моряшка предпазливост Жос се вгледа в изражението на стария ерудит, в което нямаше и следа от шеговитост.

— Да не би да ме баламосвате, Декамбре?

— С каква цел?

— За да си поиграете на онзи, дето знае всичко, и онзи, дето не знае нищо. На умния и тъпия, на учения и неграмотния, на всезнаещия и невежата. Защото тая игра и аз я знам и мога да ви отведа направо в открито море, при това без спасителна жилетка.

— Льогерн, много лесно кипвате.

— Да — призна Жос.

— Предполагам, че сте разбили мутрите на немалко народ по тая земя.

— И в това море.

— Никога не съм играл на умния и тъпия. Какво ви носи подобна игра?

— Власт.

Декамбре се усмихна и сви рамене.

— Да продължавам ли? — попита той.

— Ако желаете. Но какво ме засяга всичко това? Три месеца наред четох писмата на един, дето преписваше Библията. Плащаше си човекът, четях. Какво толкова?

— В морално отношение обявите ви принадлежат. Тъй като утре смятам да ида при ченгетата, предпочитам да сте предупреден. И бих искал да ме придружите.

Жос изпи калвадоса си на екс.

— Ченгетата ли? Да не сте откачили, Декамбре! Още малко и ще обявите обща тревога.

— Ами ако се налага?

Жос преглътна думите, които му идваха на езика, заради стаята. Трябваше да си запази стаята.

— Слушайте ме внимателно, Декамбре — подзе той, като се овладя, — според вас имаме работа с човек, който се забавлява, като преписва стари текстове за чумата. Някакъв смахнат тип, напълно психясал. Ако ходехме при ченгетата всеки път, когато някоя откачалка си отвори устата, нямаше да ни остане време за писане.

— Първо — каза Декамбре и изгълта половината от калвадоса си, — той не се задоволява да преписва, а ви принуждава да четете писанията му. Изразява се на площада, анонимно. Второ, постепенно се приближава до същността. Засега е в началото на текстовете. Още не е стигнал до пасажите, които съдържат думата „чума“ или „болест“, или „смъртност“. Мотае се из въведенията, обаче напредва. Разбирате ли, Льогерн? Той напредва. Това е страшното. Напредва. Към какво?

— Ами към края на текста. Логично е, нали? Никой не започва книгата отзад — напред.

— Книгите. Те са няколко. И знаете ли как свършват?

— Не съм ги чел тъпите книги.

— С десетки милиони мъртъвци. Така свършват.

— Да не би да си въобразявате, че този психар ще изтреби половин Франция?

— Не съм казал това. Казах, че се приближава към смъртоносната развръзка, че пълзи към нея. Не е като да ни чете „Хиляда и една нощ“.

— Според вас напредва. А според мен тъпче на място. Вече от месец ни додява с тези истории за животни под една или друга форма. Ако това наричате напредване…

— Такова е, убеден съм. Спомняте ли си другите обяви, несвързаните, в които се разказва за живота на един мъж?

— Спомням си. Те нямат нищо общо. Някакъв тип, който яде, чука, спи, само за това говори.

— Този тип са казва Самюел Пийпс.

— Не го знам.

— Ето, представям ви го: англичанин, буржоа, получил благородническа титла, живял през XVII век в Лондон. Между другото, работил е в морската администрация.

— Голяма клечка в капитанството?

— Не съвсем, но няма значение. Важното е, че този Пийпс си е водил дневник в продължение на девет години, от 1660 до 1669. Откъсите, които нашият психар е преписал и оставил в урната, са от 1665, годината на голямата чума в Лондон, взела седемдесет хиляди жертви. Разбирате ли? Ден след ден „особените“ се доближават до избухването на епидемията. Вече сме съвсем близо. Това наричам напредване.

Жос за пръв път се смути. Имаше логика в думите на многознайкото. Но чак пък да ходят при ченгетата…

— Ще ни вземат за мезе ченгетата, когато им кажем, че някакъв смахнат тип преписва дневник отпреди три века. Нас ще тикнат зад решетките.

— Няма да им казваме това. Просто ще ги предупредим, че някакъв смахнат тип оповестява смърт от площада. Оттам нататък те да се оправят. Съвестта ми ще е чиста.

— И все пак ще ни се подиграват.

— Сто на сто. Затова няма да идем при кое да е ченге. Познавам един, който не се подиграва по същия начин като другите и не на същите неща. При него ще идем.

— При него ще идете, щом ви е кеф. Защото много ще се учудя, ако приемат моето свидетелство за чиста монета. Щото моето досие, Декамбре, не е съвсем девствено.

— Нито пък моето.

Жос безмълвно изгледа Декамбре. Е значи, шапка ти свалям, аристократе. Шапка ти свалям. Не само че старият ерудит се бе оказал бретонец от Кот-дю-Нор, макар да не му личеше, ами имаше и досие, което също не му личеше. Оттам явно и измисленото име.

— Колко месеца? — сдържано попита Жос, без да се интересува от причините, като истински морски джентълмен.

— Шест — каза Декамбре.

— Девет — отвърна Жос.

— Излежани?

— Излежани.

— И моите.

Равенство. След този обмен двамата мъже запазиха кратко тържествено мълчание.

— Много добре — каза Декамбре. — Ще дойдете ли с мен?

Жос се намръщи неубедено.

— Това са само думи. Думи. Те никога никого не са убили. Иначе щяхме да знаем.

— Но ние знаем, Льогерн. Думите убиват.

— И откога така?

— Откакто някой е изкрещял: „Смърт“, и тълпата е обесила нарочения нещастник. Открай време.

— Добре — каза Жос, победен. — Ами ако ми забранят да работя?

— Хайде сега, Льогерн, да не би да ви е шубе от ченгетата?

Засегнат, Жос изправи гръб.

— Хей, Декамбре, Льогернови може и да са грубияни, но никога не са се бояли от ченгетата.

— Ами прекрасно.

XII

— Та при кое ченге отиваме? — попита Жос, докато вървяха по булевард Араго към десет сутринта.

— При един, когото съм срещал два пъти по повод на онова, на моето…

— Досие — подсказа Жос.

— Именно.

— За два пъти едва ли би имал време да обходиш човека.

— Обаче можеш да му хвърлиш един поглед отвисоко и въздушната снимка беше добра. Отначало го взех за арестант, а това е доста добър знак. Все ще ни отдели пет минути. В най-лошия случай ще впише посещението ни в дневника и ще го забрави. В най-добрия ще се заинтересува достатъчно, за да поиска да узнае подробности.

— Свързани с горното.

— Свързани с горното.

— Защо ще се заинтересува?

— Ами той обича мъглявите и мижави истории. Поне в това го упрекваше един негов началник, когато го срещнах първия път.

— Значи ще си имаме работа с някоя от дребните риби?

— И това ви смущава, капитане?

— Вече ви казах, Декамбре. Не ме интересува тази история.

— Не е дребна риба. Сега е главен комисар, ръководи отдел в Криминалната. Отдел „Убийства“.

— Убийства? Е, значи ще му харесат старите ни досиета.

— Знае ли човек?

— И как така един любител на мъглявите истории е станал главен?

— Той е гений на мъглявото, доколкото разбрах. Казвам мъгляво, но може да се каже и необичайно.

— Да не се хващаме за думите.

— Аз обичам да се хващам за думите.

— Забелязах.

Декамбре спря пред висок портал.

— Стигнахме — каза.

Жос огледа фасадата.

— Има нужда от сериозен ремонт бараката им.

Декамбре се подпря на стената и скръсти ръце.

— Какво? — каза Жос. — Бием отбой, а?

— Срещата ни е след шест минути. Часът си е час. Той сигурно е достатъчно зает.

Жос се облегна до него и зачака.

Покрай тях мина човек със сведен към земята поглед и с ръце в джобовете и спокойно влезе през портала, без да погледне към двамата мъже.

— Мисля, че това е той — прошепна Декамбре.

— Дребният брюнет? Майтапите се. Стара сива фланела, смачкано сако, дори косата не си е подстригал. Като за цветар на кея Нарбон става, но за комисар, да ме прощавате.

— Казвам ви, че е той — настоя Декамбре. — Познавам походката му. Поклаща се, като ходи.

Декамбре продължи да поглежда часовника си, докато не изтекоха шестте минути, след което поведе Жос към сградата.

— Помня ви, Дюкуедик — каза Адамсберг, след като покани двамата посетители в кабинета си. — Всъщност не, прегледах досието ви, след като ми се обадихте, и тогава си спомних за вас. Бяхме си говорили двамата, навремето нещата не вървяха добре за вас. Мисля, че ви посъветвах да се откажете от професията си.

— Така и направих — каза Декамбре високо заради трясъка на бормашините, който Адамсберг като че ли не забелязваше.

— Намерихте ли някаква работа, след като излязохте от затвора?

— Станах съветник — отвърна Декамбре, като премълча за стаите под наем и дантелата.

— Данъчен?

— По нещата от живота.

— А, да — замислено каза Адамсберг. — Защо не. Имате ли клиентела?

— Не се оплаквам.

— За какво ви разказват хората?

Жос започна да се пита дали Декамбре не е сбъркал адреса и дали на това ченге му се случва от време на време и да поработи. На масата му нямаше компютър, а по столовете и на пода бяха разпилени листове, покрити с бележки или рисунки. Комисарят стоеше прав, облегнат на бялата стена с ръце на кръста и гледаше Декамбре изотдолу с наведена глава. Жос реши, че очите му са с цвета и консистенцията на кафявите и хлъзгави водорасли, които се увиват около витлото — меки, но и неуловими, лъскави, но без блясък, без очертания. Кръглите везикули на тези водорасли се наричаха поплавъци и според Жос думата напълно подхождаше за очите на комисаря. Поплавъците му бяха приютени под гъсти и рошави вежди, които образуваха над тях нещо като скални козирки. Извитият нос и ъгловатите черти внасяха известна твърдост в ансамбъла.

— Ами главно за любов — обясни Декамбре. — Или им е в повече, или не им стига, или изобщо я няма, или не е каквато я искат, или пък вече са я загубили заради всичките тези…

— Усложнения — прекъсна го Адамсберг.

— Усложнения — потвърди Декамбре.

— Виждате ли, Дюкуедик — каза Адамсберг, като се отлепи от стената и отмерено закрачи из стаята, — тук сме специализирана бригада по убийствата. Така че, ако някогашната ви история има продължение, ако някой ви безпокои по един или друг начин, аз не…

— Не — прекъсна го Декамбре. — Не става дума за мен. Но не става дума и за убийство. Поне не още.

— Заплахи?

— Може би. Анонимни обяви, предвещаващи смърт.

Жос опря лакти на бедрата си. Започваше да става забавно — май нямаше да се оправи лесно многознайкото с неговите смътни тревоги.

— На определено лице? — попита Адамсберг.

— Не. Предизвестия за всеобщо унищожение, за катастрофа.

— Тъй — рече Адамсберг, като продължи да се разхожда. — Проповедник от третото хилядолетие? Който вещае какво? Апокалипсис?

— Чума.

— Виж ти — каза Адамсберг след кратка пауза. — Това е по-оригинално. А как ви го съобщава? По пощата? По телефона?

— По господина — каза Декамбре и посочи Жос с почти церемониален жест. — Господин Льогерн е глашатай по професия като прапрадядо си. Чете кварталните новини на кръстовището Едгар Кине и Деламбр. Той ще ви обясни по-добре.

Адамсберг се обърна към Жос с леко отегчено изражение.

— С две думи — започна Жос — хората, които имат нещо да кажат, ми оставят бележки и аз ги чета. Не е кой знае каква философия. Трябват ти силен глас и точен график.

— И? — попита Адамсберг.

— Всеки ден, а сега вече и два или три пъти на ден — подзе Декамбре — господин Льогерн получава кратки текстове, които вещаят появата на чума. И всяко съобщение ни приближава до избухването на епидемията.

— Ясно — каза Адамсберг, като подръпна към себе си дневника, показвайки с това недовършено движение, че разговорът върви към края си. — И откога това?

— От 17 август — уточни Жос.

Адамсберг замръзна и бързо вдигна поглед към бретонеца.

— Сигурен ли сте? — попита той.

И Жос разбра, че е сбъркал. Не за датата на първата „особена“, а за очите на комисаря. Във водата на този поглед с цвят на водорасли припламна ярка светлина, нещо като миниатюрен пожар, който взриви обвивката на поплавъка. Значи очите се палеха и гаснеха като фар.

— На 17 август сутринта — повтори Жос. — Веднага след периода на сухия док.

Адамсберг остави регистъра и отново закрачи. Седемнайсети август, първата сграда в Париж, изрисувана с четворки, на улица Шайо. Или поне първата сграда, за която бяха съобщили. Втора сграда два дни по-късно на Монмартр.

— А следващото съобщение? — попита Адамсберг.

— Два дни по-късно, на 19-и — отвърна Жос — и после на 22-ри. След това обявите зачестиха. Почти всеки ден от 24-ти нататък, а отскоро няколко пъти на ден.

— Може ли да ги видя?

Декамбре му подаде последните запазени писма и Адамсберг бързо ги прегледа.

— Не виждам кос ви навежда на мисълта за чума — каза той.

— Открих откъде са откъсите — обясни Декамбре. — Това са цитати от стари трактати за чумата, каквито са писани със стотици през вековете. Засега подателят описва предвестниците на епидемията, но скоро ще навлезе в същността на темата. Вече е близо. В последния пасаж, този от днес сутринта — продължи Декамбре, като посочи един от листата, — текстът спира точно пред думата „чума“.

Адамсберг прочете обявата.

(…) когато много хора се движат като сенки по стена, когато се вижда как тъмна пара се издига от земята като мъгла, (…) когато у хората се наблюдава голяма подозрителност, когато се появяват завист, омраза и разврат (…)

— Всъщност — каза Декамбре — мисля, че ще е утре. Тоест тази нощ за нашия човек. Заради „Дневника“ на англичанина.

— Цитира и откъси от дневник?

— Само от 1665-та — годината на голямата чума в Лондон. А в следващите дни Самюел Пийпс ще види първия си труп. Мисля, че е утре. Утре.

Адамсберг побутна листата на масата и въздъхна.

— А ние какво ще видим според вас?

— Нямам представа.

— Сигурно нищо — каза Адамсберг. — Просто е неприятно.

— Именно.

— Но невероятно.

— Знам. Краят на последната чума във Франция е през 1722 г. в Марсилия. Болестта отдавна се е превърнала в легенда.

Адамсберг прекара пръсти през косата си, вероятно за да я среши, реши Жос, после събра листата и ги върна на Декамбре.

— Благодаря — каза той.

— Да продължавам ли да ги чета? — попита Жос.

— На всяка цена. И минете да ми разкажете продължението.

— А ако няма продължение? — попита Жос.

— Едва ли някой ще се впусне в нещо толкова организирано и нелепо, без да се стигне до конкретна проява, дори дребна. Бих искал да знам какво ще измисли този тип по-нататък.

Адамсберг изпрати двамата мъже до изхода и бавно се върна в кабинета си. Историята бе повече от неприятна. Беше направо отвратителна. Колкото до връзката й с четворките, тя се свеждаше само до съвпадението на датите. И все пак бе склонен да следва линията на разсъждения на Дюкуедик. Утре онзи англичанин Пийпс щеше да разкаже за първия умрял от чума в Лондон, в зората на бедствието. Без да сяда, Адамсберг бързо отвори бележника си и намери номера на медиевиста, който му беше дала Камий — същия, у когото бе видяла обърнатата четворка. Погледна новоокачения стенен часовник, който показваше единайсет и пет. Ако човекът беше чистач, имаше малка вероятност да го открие вкъщи. Отговори му мъжки глас, младежки и забързан.

— Марк Вандуслер?

— Няма го. В резервната траншея е, на мисия по чистене-гладене. Мога да му оставя бележка в палатковия лагер, ако желаете.

— Благодаря — каза Адамсберг, леко учуден.

Чу как другият остави слушалката и шумно затърси хартия и нещо за писане.

— Готово — обади се гласът. — С кого имам чест?

— Главен комисар Жан-Батист Адамсберг, Криминална бригада.

— Мамка му — каза гласът, като внезапно стана сериозен. — Марк да няма неприятности?

— Няма. Камий Форестие ми даде номера му.

— А, Камий — каза само гласът, но вложи в това „Камий“ такава интонация, че Адамсберг, който иначе не беше ревнив, почувства лек шок или по-скоро изненада. Около Камий съществуваха много обширни и гъсто населени светове, за които той от безразличие не знаеше нищо. Когато случайно откриеше някой фрагмент, винаги се учудваше, сякаш бе попаднал на непознат континент. Кой казва, че Камий не властва над многобройни територии?

— Обаждам се по повод на една рисунка — продължи Адамсберг. — По-скоро графема, доста загадъчна. Камий каза, че е виждала нейна репродукция у Марк Вандуслер, в една от книгите му.

— Много е възможно — каза гласът. — Но трябва да не е твърде млада.

— Моля?

— Марк се интересува само от средновековието — поясни гласът с едва доловимо презрение. — Рядко стига дори до XVI век. Предполагам, че не това е полето ви на действие в Криминалната.

— Човек никога не знае.

— Добре — каза гласът. — Да ми опишете обекта?

— Ако приятелят ви знае какво означава тази рисунка, би могъл да ни направи голяма услуга. Имате ли факс?

— Да, на същия номер.

— Чудесно. Ще ви изпратя скицата и ако Вандуслер има някаква информация, нека бъде любезен да ми я изпрати.

— Много добре — каза гласът. — Взводът е на разположение. Заповедта ще бъде изпълнена.

— Господин… — каза Адамсберг в мига, когато другият щеше да затвори.

— Деверноа, Люсиен Деверноа.

— Бързо е. Всъщност е много спешно.

— Разчитайте на бързината ми, господин комисар.

И Деверноа затвори. Адамсберг в недоумение остави слушалката. Можеше да се каже, че този леко високомерен Деверноа не се смущаваше от ченгетата. Може би беше военен.

До дванайсет и половина Адамсберг стоя неподвижен до стената с поглед, впит в непомръдващата факс машина. След това раздразнено излезе да походи и да си вземе нещо за ядене. Какво да е, някъде по улиците около Бригадата, които постепенно опознаваше. Сандвич, домати, хляб, плодове, паста. Според настроението му, според магазините, въпреки здравия разум. Нарочно се влачеше по улиците с домат в едната ръка и хляб с орехи в другата. Изкушаваше се да прекара деня навън и да се върне на работа чак утре. Но Вандуслер може да е обядвал у дома си. В такъв случай имаше шанс да получи отговор и да приключи с тази паянтова постройка от фантазии. В петнайсет часа влезе в кабинета си, метна сакото на един стол и се обърна към апарата. Там го очакваше паднал на земята лист.

Господине,

Обърнатата четворка, която ви интересува, е точна репродукция на цифрата, с която на някои места в стари времена са бележели вратите и горния праг на прозорците по време на чума. Смята се, че произходът й е античен, но християнската култура я е възприела, тъй като е разпознавала в знака кръст, начертан, без да се вдига ръката. Това е търговска цифра, както и печатарска цифра, но е известна главно като талисман срещу чумата. Хората се предпазвали от бедствието, като я рисували на вратата на жилището си.

С надежда, че с тази информация отговарям на въпроса ви, моля приемете, господин комисар, цялото ми уважение.

Марк Вандуслер

Адамсберг се облегна на масата с наведена глава и увиснал в ръката факс. Обърнатата четворка — талисман срещу чумата. Трийсетина вече белязани сгради в града, а посланията в кутията на глашатая с лопата да ги ринеш. Утре англичанинът от 1665 г. щеше да види първия труп. Адамсберг намръщено влезе в кабинета на Данглар, като мачкаше парчетата мазилка по пътя си.

— Данглар, вашият художник ни разиграва.

Адамсберг остави факса на масата на Данглар, който предпазливо го прочете. После го препрочете.

— Да — каза той. — Сега си спомням за моята четворка. В кованото желязо на балкона на търговския съд в Нанси. Две четворки, едната обърната.

— И какво правим с художника ви, Данглар?

— Вече ви казах. Отстраняваме го.

— И все пак?

— Заместваме го. С някакъв чудак, който се бои от чумата като от чума и предпазва вратите на съгражданите си.

— Не се бои. Предрича я, подготвя я. Стъпка по стъпка. Инсталира механизма си. Може да го задвижи утре или тази нощ.

Данглар имаше много дълга практика с лицето на Адамсберг, което можеше да преминава от почти безжизнено състояние, угаснало като залят с вода огън, към състояние на буйно пламтене. Тогава светлината успяваше да се разпростре по мургавата му кожа чрез някакъв тайнствен технически способ. В подобни пожарни моменти Данглар знаеше, че всяко отричане, всеки скептицизъм, най-убедителните логически аргументи биха се изпарили при съприкосновението с жаравата. Затова предпочиташе да си ги пести за по-хладно време. Заедно с това, точно в тези моменти Данглар се сблъскваше със собствените са парадокси — ирационалните убеждения на Адамсберг разтърсваха темелите на здравия му разум и му носеха странно успокоение. Тогава слушаше почти пасивно, отнесен от рояк идеи, за които не беше отговорен. Начинът на изразяване на Адамсберг, който в други случаи го изкарваше от търпение, сега го водеше на желано пътешествие с бавния си ритъм, с ниската си и мека звучност, с повтарящите се и кръжащи формули. Опитът твърде често му бе показвал, че тръгвайки от някакво неоформено вдъхновение, Адамсберг улучваше истината право в сърцето.

Поради което Данглар облече сакото си, без да мигне, и тръгна с Адамсберг по улиците, за да чуе от него разказа на стария Дюкуедик.

Двамата мъже стигнаха до площад Едгар Кине преди шест часа точно за вечерното издание. Адамсберг обходи кръстовището, набеляза си ориентири, вдъхна въздуха на мястото, локализира къщата на Дюкуедик, синята урна, закачена на платана, магазина за спортни стоки, където Льогерн влезе със сандъка си, както и кафе-ресторанта „Викингът“, който Данглар забеляза на минутата и където избра да влезе и повече да не излезе. Адамсберг му почука на прозореца, за да му сигнализира, че Льогерн пристига. Изслушването на устния вестник нямаше да му донесе нищо, знаеше си. Просто искаше да има точна представа за мястото, където се четат обявите.

Гласът на бретонеца го изненада — мощен, мелодичен, той стигаше без усилие от единия до другия край на площада. Този глас, помисли си Адамсберг, допринасяше много за гъстата тълпа, която се събираше наоколо.

— Едно — започна Жос, на когото присъствието на Адамсберг не бе убягнало. — Продавам пчеларско оборудване с два кошера. Две: Хлорофилът се произвежда сам и дърветата не се хвалят с това. Просто пример за фукните.

Адамсберг се учуди. Не бе разбрал втората обява, но публиката не изглеждаше недоумяваща и сериозно очакваше продължението. Сигурно по силата на навика. Като за всяко нещо, и за доброто слушане явно бе необходима тренировка.

— Три — продължи Жос невъзмутимо. — Сродната душа е добре дошла, по възможност да е привлекателна, ако не е, толкова по-зле. Четири: Елен, все още те чакам. Вече няма да ти посягам: Бернар, отчаян. Пет: Кучият син, който ми е откачил звънеца, го очаква неприятна изненада. Шест: 750 FZX92, 39 000 км, нови гуми и спирачки, напълно постегната. Седем: Какво сме ние, но какво сме точно? Осем: Предлагам дребни изискани шивашки услуги. Девет: Ако някой ден се наложи да се преместим на планетата Марс, вървете без мен. Десет: Продавам пет касети зелен фасул. Единайсет: Да се клонира човешко същество? Мисля, че и тика има достатъчно кретени на земята. Дванайсет: …

Адамсберг започваше да се унася от литанията на глашатая, като в същото време наблюдаваше малката група — някои записваха нещо на листче, други гледаха глашатая, без да мърдат, с чанта в ръка, сякаш си почиваха след работа. Льогерн продължи с прогнозата за следващия ден, като първо хвърли бърз поглед на небето, после с морската прогноза — западен вятър, който ще се усили вечерта, и явно всички останаха доволни. След това отново дойде ред на практически и метафизически послания и Адамсберг се събуди, когато видя Дюкуедик да се раздвижва някъде към обява №16.

— Седемнайсет — продължи глашатаят. — Този бич съществува някъде и съществуването му е следствие от сътворението, тъй като не се създава нищо ново и няма нищо съществуващо, което да не е било създадено.

Глашатаят бързо погледна към Адамсберг, за да му даде знак, че току-що е прочел „особената“, и премина към №18: Рисковано е да се пуска да расте бръшлян по междинните стени. Адамсберг изслуша всичко до края, включително неочаквания разказ за пътуването на „Луиз Жени“, френски параход, от 546 тона, натоварен с вино, алкохолни напитки, сухи плодове и консерви, обърнал се при Бас-оз-Ерб и заседнал при Пен Бра, целият екипаж загинал, с изключение на кучето. Последната новина предизвика въздишки на задоволство или яд и частично придвижване към „Викингът“. Глашатаят вече скачаше на земята и грабваше естрадата си — вечерното издание бе свършило. Доста объркан, Адамсберг се обърна към Данглар, за да му поиска мнението, но Данглар най-вероятно бе отишъл да допие необезпокояван чашата си. Адамсберг го откри облакътен на бара във „Викингът“ с ведро изражение на лицето.

— Изключителен калвадос — изкоментира Данглар, като посочи с пръст чашката си. — Измежду най-добрите, на които съм попадал.

Някой постави ръка на рамото на Адамсберг. Дюкуедик му направи знак да го последва на масата в дъното.

— След като сте дошли насам — рече той, — най-добре да ви кажа, че тук никой не знае истинското ми име, освен глашатая. Разбирате ли? Тук се наричам Декамбре.

— Момент — каза Адамсберг, записвайки името в бележника си.

Чума, Дюкуедик, Белокос равно на Декамбре.

— Видях, че записвате нещо по време на четенето — каза Адамсберг, прибирайки бележника в джоба си.

— Обява №10. Смятам да купя зеления фасул. Тук се намират качествени и не много скъпи продукти. Колкото да „особената“…

— „Особената“?

— Обявата на смахнатия. За пръв път се появи името на чумата, все още замаскирано като „бич“. Това е едно от наименованията й, има и много други. Смъртоносната, инфекцията, заразата, бубонната болест, злото… Опитвали са се да избягват истинското й име, толкова са се бояли от нея. Онзи продължава да напредва. Вече почти я е назовал и наближава целта.

Руса млада жена, дребничка, с прибрани на тила къдрави коси, се приближи до Декамбре и свенливо го докосна по ръката.

— Мари-Бел? — каза той.

Младата жена се повдигна на пръсти и го целуна по бузата.

— Благодаря — усмихна се тя. — Знаех, че ще успеете.

— Няма защо, Мари-Бел — усмихна се и Декамбре.

Младата жена махна с ръка за довиждане и си тръгна, хванала под ръка висок брюнет с дълги до раменете коси.

— Много е хубава — каза Адамсберг. — Какво сте направили за нея?

— Накарах брат й да облече пуловер и повярвайте ми, никак не беше лесно. През ноември ще дойде ред на якето. Работя по въпроса.

Адамсберг се отказа да разбира, усещайки, че навлиза в лабиринтите на квартален живот, който ни най-малко не го интересуваше.

— Още нещо — каза Декамбре. — Открили са ви. На площада имаше хора, които знаеха, че сте ченге. Не мога да си обясня как са разбрали — додаде той, като го огледа от горе до долу.

— Глашатаят?

— Може би.

— Не е страшно. Може би дори е добре.

— Онзи там помощникът ви ли е? — попита Декамбре, като посочи Данглар с глава.

— Капитан Данглар.

— Бертен, високият нормандец, който държи бара, в момента го запознава с подмладяващите свойства на домашния си калвадос. Като гледам с каква скорост действа вашият капитан, след има-няма четвърт час ще се е подмладил с петнайсет години. Само ви казвам, за да ви предупредя. Знам от опит, че калвадосът е изключителен, но ви прави неработоспособен през цялата следваща сутрин.

— Данглар и така често е неработоспособен през цялата сутрин.

— А, добре. Нека все пак знае, че става дума за, меко казано, особен алкохол. Човек става не само неработоспособен, но и оглупява, затъпява, превръща се в нещо като охлюв в слузта си. Изумителна мутация.

— Мъчително ли е?

— Не. Все едно сте във ваканция.

Декамбре се сбогува и излезе, предпочитайки да не стиска ръката на ченге пред всички. Адамсберг продължи да наблюдава как Данглар се връща назад във времето и към осем часа насила го накара да седне на маса и да погълне нещо солидно.

— Защо? — осведоми се Данглар с достойнство и разконцентриран поглед.

— За да имате какво да повръщате през нощта. Иначе ще ви боли корем.

— Чудесна идея — каза Данглар. — Да хапнем тогава.

XIII

Адамсберг взе такси пред бара, за да отведе Данглар у дома му, след това каза да го закарат под прозорците на Камий. От тротоара се виждаше осветения стъклен покрив на ателието, което тя държеше на тавана. Облегнат на капака на една кола, той постоя няколко минути, загледан в тази светлина, с уморени клепачи. Абсурдният и уморителен ден щеше да се разтвори в тялото на Камий и скоро от фантасмагорията с чумата щяха да останат само парчета, после полупрозрачни късове, после нищо.

Изкачи седемте етажа и безшумно влезе. Когато композираше, Камий оставяше вратата открехната, за да не я прекъсват насред такта. Седнала пред синтезатора си, със слушалки на ушите и ръце върху клавишите, тя му се усмихна и му направи знак с глава, че още не е свършила. Адамсберг остана прав, заслушан в нотите, които се дочуваха от слушалките, и зачака. Младата жена поработи още десетина минути, после свали слушалките и изключи апарата.

— Приключенски филм? — попита Адамсберг.

— Научна фантастика — отвърна Камий и стана. — Сериал. Имам поръчка за шест епизода.

Камий се приближи до Адамсберг и постави ръка на рамото му.

— Някакъв човек, появил се на земята най-неочаквано, надарен с паранормални способности и с намерението да изтреби всичко, което мърда, неизвестно защо. Този въпрос като че ли не вълнува никого. Желанието да убиваш не изисква повече обяснение от желанието да пиеш. Иска да трепе и толкова, това се знае от самото начало. Отличителен белег на чудовището — не се поти.

— Аз също — каза Адамсберг. — Научна фантастика. Още съм в началото на първия епизод и нищо не разбирам. Някакъв човек се е появил на земята с намерението да изтреби всички. Паранормална способност — говори латински.

Посред нощ Камий леко помръдна и Адамсберг отвори очи. Тя бе заспала с глава върху корема му, а той я придържаше с ръце и крака. Позата смътно го заинтригува. Полека се отдръпна, за да й направи място.

XIV

През нощта мъжът навлезе в късата алея, която водеше към порутената къща. Познаваше наизуст релефа на оголените павета и изтънялата стара дървена врата, на която почука пет пъти.

— Ти ли си?

— Аз съм, Мане. Отвори.

Една дебела и висока стара жена го заведе на светлината на електрическо фенерче до дневната — кухня. В малкото антре нямаше ток. Много пъти бе предлагал на старата Мане да ремонтира къщата и да й създаде удобства, но тя отблъскваше проектите му с упорито постоянство.

— По-нататък, Арно — казваше тя. — Когато парите станат твои. Не ми трябват прословутите ти удобства.

После му показваше краката си, обути в тежки черни мокасини.

— Знаеш ли на каква възраст получих първия си чифт? На четири години. Дотогава ходех боса.

— Знам, Мане — отвръщаше мъжът. — Но покривът тече и подът на тавана изгнива. Не искам някой ден да се продъни под теб.

— Ти си гледай твойта работа.

Мъжът седна на канапето, облечено в дамаска на цветя, и Мане донесе варено вино и чиния с тиганици.

— Преди — каза Мане, поставяйки чинията пред него — можех да правя тиганици с каймак. Но вече не се намира мляко, което да прави каймак. Свърши се тая, свърши се. И десет дни да го оставиш на въздух, ще вкисне, ама няма и грам каймак да направи. Това вече не е мляко, ами чиста водица. Налага се да го заменям със сметана.

— Знам, Мане — каза Арно и напълни доста големите чаши, донесени от старицата.

— Това много ли променя вкуса?

— Не, пак са си вкусни, сериозно. Не се безпокой за тиганиците.

— Прав си, стига глупости. Докъде стигна?

— Всичко е готово.

Жестока усмивка разшири лицето на Мане.

— Колко врати?

— Двеста петдесет и три. Вече съм все по-бърз. Стават много хубави, да ти кажа, много елегантни.

Усмивката на старицата стана още по-широка, после се смекчи.

— Ти имаш много дарби, Арно, и пак ще ги използваш, кълна се в Евангелието.

Арно също се усмихна и положи глава върху едрата отпусната гръд на старата дама, която миришеше на парфюм и зехтин.

— Всички, момчето ми — повтори тя, като го погали по косата. — Всички ще изпукат, до един ще изпукат.

— Всички — каза Арно и силно й стисна ръката.

Старата жена подскочи.

— Къде ти е пръстенът, Арно? Пръстенът?

— Не се безпокой — каза той и се изправи. — Сложил съм го на другата ръка.

— Дай да видя.

Арно протегна дясната си ръка, чийто среден пръст бе украсен с халка. Тя докосна с палец малкия диамант, който блестете в шепата му. После свали пръстена и му го надяна на лявата ръка.

— Нека да стои на лявата — нареди тя — и никога не го сваляй.

— Добре. Не се безпокой.

— На лявата, Арно. На безименния пръст.

— Да.

— Чакахме, чакахме с години. И тази вечер дочакахме. Благодаря на бога, че ме остави да доживея до тази нощ. А щом го е направил, Арно, значи го е желал. Желал е да съм тук, та ти да извършиш делото.

— Така е, Мане.

— Да пием, Арно, за спасението ти.

Старицата вдигна чашата си и се чукна с Арно, после двамата кръстосаха ръцете си и изпиха по няколко глътки.

— Хайде стига глупости — каза Мане. — Всичко ли е готово? Имаш кода, етажа? Колко са вътре?

— Той живее сам.

— Ела да ти дам материала, не трябва да се бавиш. Държа ги гладни от четирийсет и осем часа, ще се нахвърлят върху него като невидели. Сложи си ръкавиците.

Арно я последва до подвижната стълба, по която се качваха на тавана.

— Гледай да не си счупиш главата, Мане.

— Не бой се. Правя го по два пъти на ден.

Мане без усилие се изкачи на тавана, който отекваше от остри писукания.

— Спокойно, малките — заповяда тя. — Освети лявата, Арно.

Арно насочи фенера към широка клетка, която гъмжеше от плъхове — имаше най-малко двайсет.

— Виж оня, дето агонизира в ъгъла. Утре ще измрат още.

— Сигурна ли си, че са заразени?

— И още как. Да не би да се съмняваш в уменията ми? Точно във великата вечер?

— Разбира се, че не. Но бих предпочел да сложиш десет вместо пет. За по-сигурно.

— И петнайсет мога да сложа, ако искаш. Та да спиш спокойно.

Старата жена се наведе и вдигна от пода до клетката малка торба.

— Умрял от чума онзи ден — каза тя, като разтърси торбата под носа на Арно. — Ще му остържем бълхите и право напред. Светни ми.

Арно загледа Мане, която обработваше в кухнята трупа на плъха.

— Внимавай да не те ухапят.

— Няма страшно, нали съм ти казвала — изсумтя Мане. — А и съм намазана със зехтин от главата до петите. Сега успокои ли се?

Десет минути по-късно тя хвърли животното в кофата за боклук и подаде на Арно голям плик.

— Двайсет и две бълхи — каза тя. — Както виждаш, стигат и артисват.

Той внимателно пъхна плика във вътрешния джоб на сакото си.

— Тръгвам, Мане.

— Отвори го бързо и го пъхни под вратата. Не се бой, докато го отваряш. Ти си господарят.

Старицата трескаво го прегърна.

— Хайде стига глупости — каза тя. — Ти си на ход. Бог те закриля и да внимаваш с ченгетата.

XV

Адамсберг отиде в Бригадата към девет сутринта. Съботата беше непълноценен ден, хората бяха по-малко и шумът на бормашините бе утихнал. Данглар го нямаше, сигурно скъпо заплащаше за сеанса по подмладяване, на който се бе подложил във „Викингът“. От своя страна Адамсберг все още изпитваше онова особено усещане, свързано с прекараните с Камий нощи — някаква нега в мускулите на бедрата и на гърба, която щеше да остане в тялото му като приглушено ехо чак докъм два часа. После щеше да отзвучи.

Прекара сутринта в нови телефонни разговори с районните управления. Нищо не се беше случило, никаква подозрителна смърт в белязаните с четворки сгради. Затова пък бяха регистрирани три нови оплаквания за увреждане на имущество в 1, 16 и 17 район. Все същите четворки и трибуквения подпис CLT. Накрая се обади на Брьой на Ке-дез-Орфевр.

Брьой беше сложна личност. Добър човек, ироничен естет и талантлив готвач, той не проявяваше склонност да съди прибързано за ближния си. На Кея, където назначението на Адамсберг начело на отдел „Убийства“ бе предизвикало значително недоволство заради небрежността му, облеклото му и загадъчните му професионални успехи, Брьой бе един от малкото, които приемаха комисаря такъв, какъвто бе, без да се опитва да го вкарва в релси. Особено ценна търпимост, като се има предвид, че заемаше висок пост в Префектурата.

— Ако нещо се случи в някоя от тези сгради — обобщи Адамсберг, — бъди така любезен да ми съобщиш. Занимавам се това от няколко дни.

— Тоест да ти прехвърля случая?

— Именно.

— Разчитай на мен — каза Брьой. — Но на твое място нямаше много да си го слагам на сърце. Такива като твоя неделен художник, дето се изявяват анонимно, обикновено са просто импотентни.

— Аз обаче си го слагам на сърце. И го наблюдавам.

— Поставиха ли решетки при вас?

— Остават още два прозореца.

— Ела ми на гости довечера — пюре от аспержи с див керевиз. Акълът ще ти вземе. Дори на теб.

Адамсберг усмихнато остави слушалката и тръгна да обядва с ръце в джобовете. Вървя близо три часа под сивеещото септемврийско небе и се върна в Бригадата в средата на следобеда.

Един непознат полицай се изправи, като го видя.

— Сержант Ламар — обяви той веднага, като въртеше едно от копчетата на сакото си и гледаше към стената отсреща. — Търсиха ви в тринайсет часа и четирийсет и една минути. Някой си Декамбре, Ерве, помоли да му се обадите на отбелязания номер — довърши той и подаде бележка на Адамсберг.

Адамсберг огледа Ламар, опитвайки се да срещне погледа му. Изтормозеното копче падна на пода, но мъжът остана прав с ръце, отпуснати до тялото. Нещо във високия му ръст, русите коси и сините очи напомняте за съдържателя на „Викингът“.

— Нормандец ли сте, Ламар? — попита Адамсберг.

— Тъй вярно, господин комисар. Роден съм в Гранвил.

— От жандармерията ли идвате?

— Тъй вярно, господин комисар. Спечелих конкурс за назначение в столицата.

— Можете да си вдигнете копчето, сержант — каза Адамсберг, — и да седнете.

Ламар се подчини.

— И да се опитате да ме гледате в очите.

По лицето на сержанта се изписа паника, а погледът му остана упорито впит в стената.

— В интерес на работата е — обясни Адамсберг. — Направете едно усилие.

Човекът бавно обърна глава.

— Добре — спря го Адамсберг. — Не мърдайте повече. Продължавайте да ме гледате в очите. Тук, сержант, сте между ченгета. В отдел „Убийства“ се изисква повече такт, естественост и човещина, отколкото, в който и да е друг. Ще ви се наложи да се внедрявате, да се криете, да разпитвате, да следите, без да ви видят, да вдъхвате доверие, дори да триете сълзи. Така както се държите, си личите от сто метра, като бик на ливада. Ще трябва да се отпуснете и това няма да стане за един ден. Първо упражнение: гледайте другите в очите.

— Добре, господин комисар.

— В очите, не в челото.

— Да, господин комисар.

Адамсберг отвори бележника си и веднага записа: Викинг, Копче, Право в стената равно на Ламар.

Декамбре вдигна още на първото позвъняване.

— Реших да ви предупредя, господин комисар, че нашият човек премина рубикона.

— Тоест?

— Най-добре да ви прочета особените от сутринта и от обяд. Готов ли сте?

— Готов съм.

— Първата е продължението на „Дневника“ на англичанина.

— Сепис.

— Пийпс, господин комисар. Днес, без да искам видях две или три къщи с червен кръст на вратата и надпис: „Боже, пожали ни“. Тъжна гледка. Доколкото си спомням, за пръв път виждам подобно нещо.

— Не върви на добре.

— Меко казано. Червен кръст са изписвали на вратите на заразените къщи, за да се пазят минувачите. Пийпс е попаднал на първите чумави. Всъщност болестта е вилнеела от доста време в предградията на града, но Пийпс, който е живеел в квартала на богатите, още не е знаел за нея.

— А втората обява? — прекъсна го Адамсберг.

— Още по-лошо. Ще ви я прочета.

— Бавно — помоли Адамсберг.

— На 17 август тръгват слухове за болестта, много хора треперят от страх, но и много се надяват поради мотивите, изложени от прословутия доктор Ренсан. Напразно — на 14 септември чумата влиза в града. Най-напред удря по квартала Русо, където се появяват множество трупове. Понеже текстът не е пред очите ви, трябва да ви кажа, че е пълен с многоточия. Преписвачът е педант и не понася да прескочи нещо в оригиналната фраза, без да го оповести. Освен това „17 август“, „14 септември“ и „квартала Русо“ са изписани с различен шрифт. Явно е променил датите и истинското място от текста и ни го показва, като сменя шрифта. Според мен.

— А днес сме 14 септември, нали? — попита Адамсберг, който винаги бъркаше датата с един-два дни.

— Именно. Което значи чисто и просто следното: психарят ни съобщава, че днес чумата е влязла в Париж и е взела жертви.

— На улица Жан-Жак Русо.

— Дали това има предвид?

— Имам една сграда с четворки на тази улица.

— Какви четворки?

Адамсберг реши, че Декамбре е достатъчно замесен в случая, за да бъде информиран за другата част от дейността на кореспондента си. Пътьом си отбеляза, че колкото и да е образован, Декамбре нямаше представа какво означават четворките, също като ерудирания Данглар. Следователно талисманът не беше толкова известен и човекът, който го използваше, трябва да бе страхотно подкован.

— Във всеки случай — заключи Адамсберг — можете да продължите да следите историята и без мен и да я приложите към документацията си за вашите неща от живота. Ще е хубав екземпляр от колекцията ви, както и от архива на Глашатая. Колкото до риска от престъпление, мисля, че можем да го забравим. Човекът е поел по друг път, чисто символичен, както би казал помощникът ми. Защото през изминалата нощ не е направил нищо на улица Жан-Жак Русо и в никоя от засегнатите сгради. Затова пък продължава да рисува. Ще видим докога.

— Е, толкова по-добре — каза Декамбре след кратка пауза. — Нека да ви кажа, че съм щастлив, че се запознахме по-отблизо, и не ми се сърдете, ако съм ви загубил времето.

— Не се сърдя, напротив. Ценя изгубеното време.

Адамсберг затвори и реши, че съботният му ден е приключил. В регистъра нямаше нищо, което да не може да почака до понеделник. Преди да си тръгне, погледна бележника си, за да може да се сбогува с жандарма от Гранвил, като го назове по име.

На улицата слънцето се бе показало през поолекналите облаци и градът отново придобиваше морен летен вид. Адамсберг свали сакото си, преметна го през рамо и бавно се отправи към реката. Парижани сякаш забравяха, че имат река. Колкото и да бе мръсна, Сена с мудното си движение, с мириса си на влажно бельо и с птичите песни бе едно от местата, където той обичаше да се усамотява.

Докато спокойно се приближаваше до реката по малките улички, Адамсберг си каза, че всъщност е добре, дето Данглар остана да изтрезнява у дома. Предпочиташе да погребе случая с четворките без свидетел. Данглар се оказа прав. Ексцентричен художник или вманиачен символист, смахнатият с четворките се подвизаваше във вселена, която не го засягаше. Адамсберг бе загубил и толкоз по-добре — не му пукаше. Комисарят не влагаше никакво самолюбие в сблъсъците си със своя помощник, но все пак се радваше, че е понесъл загубата сам. В понеделник щеше да му каже, че е сгрешил и че четворките ще се наредят до анекдота за гигантските калинки от Нантьой. Кой му бе разказал тази история? Фотографът, онзи с луничките. Как му беше името? Вече не си спомняше.

XVI

В понеделник Адамсберг съобщи на Данглар, че със случая с четворките е приключено. Като възпитан човек Данглар не си позволи никакъв коментар и се задоволи само да кимне.

Във вторник в четиринайсет и четвърт позвъниха от първи район, за да го уведомят, че са открили труп на улица Жан-Жак Русо номер 117.

Адамсберг остави слушалката изключително внимателно, както човек прави през нощта, когато не иска да събуди някого. Само че това ставаше посред бял ден. И той не се опитваше да бди над съня на другите, а сам да се приспи, безшумно да премине в света на забравата. Познаваше тези мигове, когато собствената му природа го безпокоеше толкова, че се молеше някой ден да изпадне в състояние на окончателно затъпяване и безсилие, да се свие на топка и да остане така завинаги. Тези мигове, в които се оказваше прав противно на здравия разум, не бяха от най-добрите. Те го сполитаха за кратко и тогава сякаш внезапно усещаше как над него тегне пагубният дар, с който го бе удостоила при раждането му някоя изкуфяла зла фея, произнесла над люлката му думите: „След като не ме поканихте на кръщенето — в което нямаше нищо чудно, тъй като бедните му като църковни мишки родители сами бяха отпразнували раждането му някъде вдън Пиренеите, увивайки го в дебело одеяло, — след като не ме поканихте на кръщенето, дарявам това дете със способността да предусеща гадорията там, където никой не я допуска“. Или нещо подобно, изречено на по-добър стил, понеже злата фея не е неграмотна, нито проста, Боже опази.

Моментите на душевен дискомфорт не траеха дълго. От една страна, защото Адамсберг нямаше никакво намерение да се свива на топка, като се има предвид, че изпитваше потребност да се движи през половината ден и да стои прав през другата половина, а от друга, защото не вярваше, че притежава каквато и да е дарба. Предчувствието му по повод на четворките в крайна сметка беше съвсем логично, дори ако логиката му не беше толкова отчетлива, колкото логиката на Данглар, дори ако бе неспособен да очертае размазания й силует. Онова, което му изглеждаше очевидно, бе, че четворките бяха замислени от самото начало като заплаха, така ясна, както ако авторът им бе написал върху вратите: „Аз съм тук и се пазете“. Все така очевидно заплахата се бе уплътнила и приела очертанията на истинска опасност, когато Декамбре и Льогерн дойдоха да му съобщят, че през същия ден се е появил предизвестител на чума. Очевидно човекът с удоволствие говореше за дирижирана от самия него трагедия. Очевидно нямаше да спре насред път, очевидно в обявената с такава мелодраматична точност смърт трябваше да има труп. Логично, дотолкова логично, че Декамбре се плашеше от същото.

Чудовищният мизансцен на автора, високопарният му стил, сложността на замисъла не смущаваха Адамсберг. В самата им странност имаше нещо класическо, типично за редкия вид убийци, измъчвани от монументална и потъпквана гордост и издигнали се на пиедестал, съответстващ на преживяното унижение и на амбициите им. По-неясно и дори неразбираемо беше прибягването до стария символ на чумата.

Комисарят от първи район беше категоричен — според първите сведения от полицаите, открили тялото, то било черно.

— Потегляме, Данглар — каза Адамсберг, минавайки покрай кабинета на помощника си. — Съберете спешния екип, имаме труп. Съдебният лекар и техниците вече са на път.

В подобни моменти Адамсберг умееше да бъде сравнително експедитивен и Данглар побърза да свика хората и да тръгне, без да е получил някакво обяснение.

Комисарят изчака двамата лейтенанти и сержантът да седнат отзад в колата и задържа Данглар за ръкава.

— Момент, Данглар. Няма нужда да ги безпокоим предварително.

— Жюстен, Воазне и Керноркян — уточни Данглар.

— Плодът падна от дървото. Трупът е на улица Жан-Жак Русо. Сградата е наскоро белязана с обърнати четворки.

— Мамка му — каза Данглар.

— Мъж на трийсетина години. Бял.

— Защо казвате „бял“?

— Защото тялото му е черно. Кожата му е черна, почернена. Езикът му също.

Данглар смръщи чело.

— Чумата — каза той. — „Черната смърт“.

— Точно. Но не мисля, че този човек е умрял от чума.

— Откъде сте толкова сигурен?

Адамсберг помръдна с рамене.

— Не знам. Изглежда прекалено. Във Франция няма чума от време оно.

— Винаги може да се инжектират бацили.

— Обаче трябва и да се намерят отнякъде.

— Не е невъзможно. Научните институти са тъпкани с йерсинии. Има ги и в Париж и може да се узнае къде. На тези тайни места битката продължава. Ловък и осведомен човек би могъл да си ги достави.

— Кое, йерсиниите?

— Това им е родовото име. Фамилия, малко име: Yersinia pestis. Качество: чумен бацил. Професия: исторически килър. Брой на жертвите: десетки милиони. Подбуди: наказание.

— Наказание — прошепна Адамсберг. — Сигурен ли сте?

— В продължение на хиляда години никой не се е съмнявал, че чумата е изпратена на земята лично от бог, за да ни накаже за греховете.

— Ще ви кажа нещо — не бих искал да срещна бог на улицата през нощта. Вярно ли е това, което разправяте, Данглар?

— Вярно е. Чумата е съвършеният бич божи. Представете си човек, който си я носи в джоба — това би могло да бъде истинска катастрофа.

— А ако не е това, Данглар, ако само искат да ни накарат да повярваме, че някой си разнася в джоба бича Божи, катастрофата ще е още по-голяма. Разчуе ли се, паниката ще се разгори като факел. Ще последва нечувана колективна психоза.

От колата Адамсберг се обади в Бригадата.

— Криминална бригада, лейтенант Ноел — обяви сух глас.

— Ноел, вземете някого с вас, някой по-дискретен, или по-скоро не, вземете онази жена, брюнетката, сдържаната…

— Лейтенант Елен Фроаси, господин комисар?

— Нея, и идете на кръстовището Едгар Кине-Деламбр. Проверете незабелязано дали човек на име Декамбре си е у дома, на ъгъла на улица Гете, и останете там до вечерното издание на устния вестник.

— Устен вестник?

— Ще разберете, като го чуете. Мъж, стъпил върху сандък, към шест и нещо. Стойте там, докато ви сменят, и си отваряйте очите за всичко възможно. Особено за публиката около глашатая. Пак ще ви се обадя.

Петимата мъже се качиха на петия етаж, където ги чакаше комисарят от първи район. Всички врати в сградата бяха почистени, но не бе трудно да се видят следите от наскоро нанесените широки черни линии.

— Комисар Девияр — пошушна Данглар на Адамсберг точно преди да стигнат до последната площадка.

— Благодаря — каза Адамсберг.

— Изглежда, че вие поемате случая, Адамсберг — каза Девияр, като му стисна ръката. — Току-що говорих с Кея.

— Да — отвърна Адамсберг. — Следя го отпреди да се е появил.

— Чудесно — каза Девияр, който изглеждаше изтощен. — Имам разбит магазин за видеотехника — сериозен обир, и трийсетина изкормени автомобила. Работа за повече от седмица. Знаете ли чие е тялото?

— Нищо не знам, Девияр.

Адамсберг притвори вратата на апартамента, за да я разгледа от външната страна. Беше чиста, без следа от боя.

— Рене Лорион, ерген — каза Девияр, като четеше от бележките си, — трийсет и две годишен, автомонтьор. Чисто досие. Тялото е открито от чистачката, която идва веднъж седмично във вторник сутрин.

— Лош късмет — каза Адамсберг.

— Да. Получи нервна криза, дъщеря й дойде да я отведе.

Девияр му подаде купчината бележки и Адамсберг признателно кимна. Приближи до тялото и техниците се отдръпнаха, за да може да го огледа. Човекът беше гол, лежеше по гръб със скръстени ръце, кожата му бе покрита с десетина широки, черни като сажди плаки по бедрата, гърдите, едната ръка, лицето. Езикът му бе изплезен и също черен. Адамсберг коленичи.

— Блъф, а? — обърна се той към съдебния лекар.

— Подигравате ли ми се, господин комисар? — сухо отвърна лекарят. — Още не съм огледал тялото, но този човек е мъртъв от няколко часа. Удушен, ако съдя по следите по врата под черния слой.

— Да — тихо каза Адамсберг. — Друго имах предвид.

Той събра малко от разпиляната по пода черна прах, потърка я между пръстите си и ги обърса в панталона си.

— Пепел — измърмори. — Бил е намазан с пепел.

— Така изглежда — каза един от техниците.

Адамсберг се огледа.

— Къде са му дрехите? — попита той.

— Грижливо сгънати в спалнята — отвърна Девияр. — Обувките са под стола.

— Разбита врата? Влизане с взлом?

— Не. Или Лорион е отворил на убиеца, или онзи се е справил с ключалката, без да остави следи. Май се насочваме към втората възможност. Ако е така, ще ни улесни.

— Специалист значи?

— Точно така. Такова майсторско отваряне на ключалки не се учи в училище. Убиецът явно е бил в пандиза, и то достатъчно дълго, за да усвои занаята. А в такъв случай има досие. Ако е оставил и най-малкия пръстов отпечатък, ще го хванете за нула време. Пожелавам ви го, Адамсберг.

Трима техници мълчаливо снемаха отпечатъци — единият от тялото, другият от ключалката, третият от мебелите. Адамсберг бавно обиколи стаята, после банята, кухнята, малката и подредена спалня. Беше сложил ръкавици и машинално отваряше вратите на гардероба и на нощното шкафче, чекмеджетата на скрина, на бюрото, на бюфета. На кухненската маса — единственото място, където цареше известно безредие, забеляза голям кремав плик, поставен накриво върху купчина писма и вестници. Беше чисто разрязан с нож. Дълго го гледа, без да го докосва, очаквайки образът да се изкачи на повърхността на паметта му. Не беше много надълбоко, трябваха му минута-две. Паметта на Адамсберг бе неспособна да регистрира правилно собствени имена, както и заглавия, бележки, правопис, синтаксис и всичко свързано с писменото слово, затова пък задминаваше себе си, когато ставаше дума за образи. Адамсберг притежаваше свръхразвита зрителна памет, която обхващаше целия спектакъл на живота, от светлината на облаците до липсващото копче на ръкава на Девияр. Образът се появи — бе кристално ясен. Декамбре в Бригадата, седнал срещу него, вади „особените“ от дебел кремав плик, по-голям от обичайното, подплатен с бледосива копринена хартия. Същият плик като този пред очите му върху купчината вестници. Даде знак на фотографа, който направи няколко снимки, докато Адамсберг прелистваше бележника си, за да намери името му.

— Благодаря, Бартено — каза той.

Взе плика и го отвори. Беше празен. Прегледа останалата поща и провери и другите пликове — всички бяха разкъсани с пръсти и нито един не бе празен. В кошчето за боклук, сред отпадъците, неизхвърлени поне от три дни, намери два скъсани плика и няколко смачкани листа, нито един, от които не съответстваше на размера на кремавия плик. Изправи се и замислено изплакна ръкавиците си. Защо човекът бе запазил празния плик? И защо не го бе отворил набързо с пръст, като всички останали?

Върна се в стаята, където техниците вече бяха приключили.

— Може ли да вървя, господин комисар? — попита съдебният лекар, като се колебаеше между Девияр и Адамсберг.

— Вървете — отвърна Девияр.

Адамсберг пъхна плика в найлонова торбичка и го повери на един от лейтенантите.

— Заминава с останалото в лабораторията — каза той. — Спешно.

Напусна сградата след час заедно с тялото, като остави двама полицаи да разпитат съседите.

XVII

В пет часа следобед двайсет и трима оперативни работници от Бригадата се бяха събрали около Адамсберг, насядали по подредените върху купищата книжа столове. Липсваха само Ноел и Фроаси, които наблюдаваха площад Едгар Кине, и двамата полицаи, останали на улица Жан-Жак Русо.

Адамсберг забиваше с кабарчета върху прясно боядисаната стена голяма карта на Париж. Безмълвно, поглеждайки списъка в ръката си, той забоде дебели карфици с червени глави върху четиринайсетте сгради, белязани с четворки, и една със зелена глава върху петнайсетата, където бе извършено убийството.

— На 17 август — започна Адамсберг — на земята се появява човек, който иска да изтреби света. Да го наречем CLT. Той не се хвърля неудържимо върху първия срещнат. Първо минава през подготвителна фаза, която му отнема почти месец, като несъмнено и тя е била предварително обмислена. Работи едновременно на два фронта. Първи фронт: подбира сгради в Париж и нощем рисува черни цифри върху вратите на апартаментите.

Адамсберг включи един прожектор за диапозитиви и образът на голямото обърнато 4 се появи на бялата стена.

— Това е много особена четворка, огледално обърната, с разширена основа и с две чертички, пресичащи хоризонталната линия. Тези особености характеризират всяка рисунка. Долу вдясно той добавя три главни букви — CLT. За разлика от четворките, тези букви са просто изписани, без украшения. Целият мотив може да се види върху всички врати с изключение на една. Изборът на тази пощадена врата изглежда случаен. В подбора на сградите също като че ли няма система. Те са разположени в единайсет различни района, на големи булеварди или дискретни улички. Номерата им са ту четни, ту нечетни, самите сгради са строени в различни стилове през различни епохи, понякога са луксозни, понякога — невзрачни. Сякаш CLT умишлено е вложил максимално разнообразие в творбата си. Като че ли иска да ни каже, че всеки може да стане жертва, че никой не е застрахован.

— А обитателите? — попита един лейтенант.

— После за тях — каза Адамсберг. — Значението на четворката е определено със сигурност. Някога тази цифра е била използвана като талисман срещу чумата.

— Каква чума? — обади се един глас.

Адамсберг с лекота позна веждите на сержанта.

— Чумата, Фавр, няма сто чуми. Данглар, моля ви, разкажете накратко.

— Чумата се появява на Запад през 1347 година — започна Данглар. — За пет години опустошава Европа от Неапол до Москва и взема трийсет милиона жертви. Този ужасяващ епизод от човешката история се нарича Черната смърт. Наименованието е важно за следствието. Дошло е от…

— По-кратко, Данглар — прекъсна го Адамсберг.

— След това чумата се появява периодично, почти през десет години, като обезлюдява цели области, и изчезва окончателно едва през XVIII век. Пропускам ранното средновековие, съвременността и Ориента.

— Отлично, пропуснете ги. Това е достатъчно, за да се разбере за какво говорим. За историческата чума — онази, която убива човека за пет до десет дни.

Присъстващите зашумяха. С ръце в джобовете и наведена глава Адамсберг изчака реакциите да стихнат.

— От чума ли е умрял човекът от улица Жан-Жак Русо? — попита неуверен глас.

— Ще стигна и дотам. Втори фронт: CLT публикува първата си обява на площада. Избира кръстовището Едгар Кине-Деламбр, където един човек доста успешно е възродил глашатайската професия.

Вдясно един от присъстващите вдигна ръка.

— И какво по-точно прави?

— Закача на едно дърво урна, която виси там денонощно, а хората пускат вътре обявите си, предполагам срещу малка сума. Глашатаят отваря урната три пъти дневно и публично чете обявите.

— Ама че идиотщина — обади се един глас.

— Може би, но се котира — каза Адамсберг. — Да продаваш думи не е по-глупаво, отколкото да продаваш цветя.

— Или да си ченге — рече някой отляво.

Адамсберг видя обадилия се полицай, дребен засмян мъж с посивели коси, на три четвърти плешив.

— Или да си ченге — потвърди той. — Посланията на CLT са неразбираеми за широката публика и за публиката изобщо. Това са кратки откъси от стари книги, писани на френски или дори на латински и пускани в урната в големи кремави пликове. Текстовете са разпечатани от компютър. Един човек от квартала, който разбира от стари книги, се е обезпокоил достатъчно, за да се опита да вникне в тях.

— Име? Професия? — попита един лейтенант с разтворен на коленете бележник.

Адамсберг се поколеба за миг.

— Декамбре — каза той. — Пенсионер и съветник по нещата от живота.

— Всички ли са смахнати на този площад? — попита друг.

— Възможно е — каза Адамсберг. — То е нещо като оптична измама. Когато гледаш отдалеч, нещата винаги изглеждат в ред. Приближиш ли се и се взреш в подробностите, забелязваш, че всички са повече или по-малко смахнати на този площад и на друг площад, навсякъде, дори в тази бригада.

— Не съм съгласен — възрази Фавр високо. — Трябва да си наистина болен, за да си дереш гърлото насред площада. Да иде да тегли една пушка, та да си прочисти мозъка. На улица Гете кихваш триста кинта и нямаш проблеми.

Чуха се смехове. Адамсберг прекара спокойния си поглед по групата, при което смеховете утихнаха, и го спря на сержанта.

— Тъкмо казвах, Фавр, че в тази бригада има смахнати.

— Вижте, господин комисар — започна Фавр, като скочи от мястото си със зачервени бузи.

— Затваряйте си устата — сряза го Адамсберг.

Фавр бързо седна като поразен от удар. Адамсберг мълчаливо изчака няколко секунди със скръстени ръце.

— Веднъж вече ви помолих да размислите, Фавр — каза той твърдо. — Моля ви още веднъж. Вероятно имате мозък, потърсете го. В случай че не го откриете, отивате да остроумничите далеч от очите ми и от тази бригада.

После Адамсберг внезапно загуби интерес към Фавр, обърна се към голямата карта на Париж и подзе:

— Този Декамбре е успял да разгадае смисъла на посланията, оставяни от CLT. Всички са от стари трактати за чумата или от дневник, в който се разказва за нея. В продължение на месец CLT се задоволява да описва предвестниците на болестта. После ускорява темпото и миналата събота обявява навлизането на чумата в града в квартала „Русо“. Три дни по-късно, тоест днес, откриваме първото тяло в сграда, изрисувана с четворки. Жертвата е млад автомонтьор, неженен, улегнал, без досие. Тялото е голо, кожата е покрита с черни плаки.

— Черната смърт — каза гласът, който преди малко се безпокоеше за причината на смъртта.

Адамсберг видя стеснителен младеж с още пухкави черти и много големи зелени очи. Жената до него — масивно лице, недоволно изражение — се изправи и каза:

— Господин комисар, чумата е изключително заразна болест. Нищо не доказва, че този човек не е починал от чума. А вие заведохте на мястото четирима полицаи, без дори да изчакате доклада на съдебния лекар.

Адамсберг замислено подпря с юмрук брадичката си. Извънредното информационно съвещание се превръщате в установяване на първи контакт, придружен с размяна на нападки и експериментални провокации.

— Чумата — каза Адамсберг — не се хваща от допир. Тя е болест на гризачите, по-специално на плъховете, и се предава на човека чрез ухапване от заразените бълхи.

Адамсберг дължеше новопридобитите си знания на речника, който бе разгърнал същия ден.

— Когато заведох четиримата колеги, вече беше сигурно, че жертвата не е умряла от чума.

— Откъде беше сигурно? — попита жената.

Данглар се притече на помощ на комисаря.

— Съобщението за избухването на чумата бе направено в събота от глашатая — каза той. — Лорион е мъртъв през нощта на понеделник срещу вторник, три дни по-късно. Трябва да знаете, че с крайно редки изключения минималният срок, за да ви убие чумата, е пет дни след заразата. Така че беше изключено да имаме истински случай на чума.

— А защо не? Може да е бил заразен по-рано.

— Няма начин. CLT е маниак. А маниаците не хитруват. Щом е казал събота, значи ще зарази в събота.

— Може би — каза жената и седна, не напълно успокоена.

— Монтьорът е бил удушен — подхвана Адамсберг. — След това тялото му е било намазано с пепел, явно за да се наподобят симптомите на болестта и името й. Следователно CLT не притежава бацила. Той не е лаборант, получил просветление свише, който се разхожда със спринцовка в чантата си. Човекът действа символично. Но явно си вярва, и то много силно. Върху вратата на апартамента на жертвата нямаше четворка. Напомням ви, че четворките не са заплахи, а предпазни мерки. Само този, чиято врата е чиста, е изложен на опасност. CLT предварително избира жертвата си и предпазва останалите обитатели на сградата чрез рисунките си. В тази грижа да пощади другите личи убеждението му, че разпространява истинска заразна чума. Така че той не удря на сляпо — убива един и се старае да опази останалите, които според него не заслужават да умрат.

— Мисли си, че убива с чума, а всъщност души? — попита човекът вдясно. — Ако е способен толкова да се заблуждава, излиза, че имаме работа с шизофреник, не смятате ли?

— Не непременно — каза Адамсберг. — CLT живее във въображаема вселена, която му се струва логична. Това не е толкова рядко явление — много хора смятат, че бъдещето може да се прочете в картите или в утайката на кафето. Там, другаде, на отсрещната улица и дори в тази бригада. Къде е разликата? Други хора пък закачат Дева Мария над леглото си, убедени, че статуетката, направена от човешка ръка и купена за шейсет и девет франка, наистина ще ги закриля. Те й говорят, разказват й истории. Къде е разликата? Границата между представата за реалното и самото реално, лейтенант, зависи от гледната точка, от човека, от културата.

— Но има ли и други застрашени хора? — прекъсна го полицаят с посивелите коси. — Онези с чистите врати също ли ги чака съдбата на Лорион?

— Боя се, че е възможно. Довечера ще поставим постове пред четиринайсетте чисти врати в белязаните сгради. Лошото е, че не знаем колко още сгради са засегнати, известни са ни само тези, за които сме получили оплаквания. В Париж сигурно има още двайсетина, ако не и повече.

— Защо не пуснем съобщение? — попита жената. — За да предупредим хората.

— Там е работата. Съобщението може да предизвика паника.

— Ще споменем само за четворките — предложи мъжът с прошарените коси. — Не е нужно да даваме допълнителна информация.

— И без това ще изтече — възрази Адамсберг. — Ако пък не изтече, CLT ще се погрижи да отвори клапаните на страха. Точно това прави от самото начало. Избрал е глашатая, защото не е можел да намери нещо по-добро. Неразбираемите му послания щяха да попаднат в кошчето в мига, в който се получат в редакцията на някой вестник. Така че дебютът му е скромен. Ако довечера го споменат в медиите, ще му открият царски път. Впрочем това е въпрос на дни. Той ще си го открие сам. Ако продължи, ако отново убие, ако разпространи черната си смърт, няма да минем без масова психоза.

— Какво решавате, господин комисар? — тихо попита Фавр.

— Да спася някой и друг човешки живот. Ще поискаме от обитателите на белязаните сгради да се представят в управленията.

Членовете на бригадата зашумяха, изразявайки единодушното си съгласие. Адамсберг се чувстваше уморен, защото тази вечер беше ченге, и то много. Идеше му просто да каже: „На работа и всеки да се оправя сам“. А вместо това трябваше да излага факти, да групира въпроси, да насочва разследването, да разпределя задачите. В известен ред и с немалка властност. Бегло се видя как като дете тича по планинските пътеки, гол под слънцето, и се запита какво прави тук, за какво му е да назидава тези двайсет и трима възрастни, които го следяха с поглед сякаш беше махало на часовник.

Всъщност да, спомняше си какво прави тук. Съществуваше някакъв тип, който душеше хората, а той трябваше да го открие. Това му бе работата — да пречи на престъпниците да избиват света.

— И така, основните ни цели — обобщи Адамсберг, като изправи гръб. — Първо: закрила на потенциалните жертви. Второ: изготвяне на профил на жертвите и установяване на евентуални връзки между тях — семейство, възраст, пол, социална и професионална категория и всичко останало. Трето: наблюдение на площад Едгар Кине. Четвърто, което се разбира от само себе си: издирване на убиеца.

Адамсберг направи две доста бавни обиколки из залата, преди да продължи.

— Какво знаем за него? Може да е жена, не бива да пренебрегваме тази възможност. Но аз лично съм склонен да мисля, че е мъж. Това парадиране с литературни познания, това самоизтъкване говори за мъжка горделивост, за желание да се изяви, за потребност да демонстрира сила. Ако удушването се потвърди, можем почти стопроцентово да заложим на мъж. Много образован, дори изключително образован, литератор. Достатъчно заможен, след като притежава компютър и принтер. Вкус към лукса може би. Пликовете, които използва, са нестандартни и скъпи. Умее да рисува, чистоплътен е, педантичен. Със сигурност е обсебен от някаква мания. Следователно е плах и суеверен. И накрая, възможно е да е лежал в затвора. Ако лабораторията потвърди, че ключалката е била насилена, ще трябва да поровим и в тази насока. Да открием затворниците, чиито инициали са CLT, ако изобщо става дума за подпис. Накратко, не знаем нищо.

— А чумата? Защо чума?

— Разберем ли това, смятайте, че сме го пипнали.

Групата се разпръсна, шумно размествайки столовете.

— Разпределете ролите, Данглар, аз ще се поразтъпча двайсетина минути.

— Да подготвя ли комюникето?

— Ако обичате. Вие ще се справите по-добре от мен.

Съобщението бе разпространено по новините от двайсет маса на всички телевизионни канали. Сдържано написано от Адриен Данглар, то приканваше всички обитатели на изрисувани с четворки врати в жилищни блокове или къщи да се явят в най-кратък срок в близкото полицейско управление. Обявената причина: издирване на организирана банда.

След осем часа и половина вечерта телефоните в Бригадата не спряха да звънят. Една трета от екипа бе останала на място, Данглар и Карноркян донесоха храна и вино, които подредиха върху плота на електротехниците. В девет и половина засегнатите сгради се увеличиха с четиринайсет и станаха общо двайсет и девет. Адамсберг ги отбелязваше с нови червени точки върху картата на града. Съставиха списък, в който сградите бяха подредени хронологично, според датата на появата на четворките. Обитателите на двайсет и осемте апартамента с чисти врати бяха идентифицирани и се оказаха с най-различни характеристики — многодетни семейства, неженени, жени, мъже, младежи, хора на средна възраст, старци — имаше от всяка възрастова група и пол, от всякакви професии и социални категории. След единайсет часа Данглар уведоми Адамсберг, че двойки полицаи охраняват всяка застрашена площадка във всички сгради.

Адамсберг освободи работилите извънредно оперативни работници, организира нощния екип и взе служебна кола, за да наобиколи площад Едгар Кине. Двама полицаи вече бяха сменили предишния тандем — плешивият мъж и масивната жена, която само дето не го бе набила насред съвещанието. Забеляза ги да седят небрежно отпуснати на една пейка, уж увлечени в разговор, но всъщност не откъсваха очи от урната, поставена на петнайсетина метра от тях. Дискретно се приближи до тях и каза:

— Съсредоточете се върху размера на плика. Ако имаме късмет и с този фенер тук, може би ще го видим.

— Да разпитаме ли някого? — попита жената.

— Само наблюдавайте. Ако ви се стори, че може да е нашият човек, проследете го незабелязано. Изпратил съм двама фотографи на стълбището на отсрещната сграда. Те снимат всички, които се доближават до урната.

— Кога ще ни сменят? — попита жената, като се прозя.

— В три сутринта.

Адамсберг влезе във „Викингът“. Декамбре седеше на масата си в дъното заедно с глашатая и още пет души. При появата на комисаря разговорите замряха като дезакордиран оркестър. Явно всички на масата знаеха, че е ченге. Декамбре реши, че е по-добре да го представи.

— Комисар Жан-Батист Адамсберг — каза той. — Господин комисар, да ви представя Лизбет Гластон, певица, Дамас Вигие от „Рол-Райдър“, сестра му Мари-Бел, Кастийон — пенсиониран ковач, и Ева, нашата Мадона. Вече познавате Льогерн. Ще пиете ли един калвадос?

Адамсберг отказа.

— Може ли една дума, Декамбре?

Лизбет безцеремонно хвана комисаря за ръкава, като дори го поразтърси. Адамсберг разпозна тази особена съучастническа фамилиарност — ще речеш, че са търкали едни и същи пейки в управлението, циничната непринуденост, с която обръгналите на полицейски набези проститутки се държат с ченгетата.

— Кажете ми, господин комисар — каза тя, като оглеждаше дрехите му, — да не би да сте под прикритие тази вечер? Това ли ви е нощната маскировка?

— Не, това ми е всекидневното облекло.

— Май не си давате много зор. Разпуснали са ви в полицията.

— По облеклото не изпращат, Лизбет — каза Декамбре.

— Понякога изпращат — възрази Лизбет. — Ама на този човек му е все тая. Не се опитва да те шашне. Така ли е, комисарю?

— Кого да шашне?

— Жените — усмихна се Дамас. — Не е зле все пак да можеш да шашкаш жените.

— Не си много по умствената част, Дамас — каза Лизбет, като се обърна към него и младежът почервеня до корена на косите си. — На жените хич не им трябва да ги шашкат.

— Така ли — намръщи се Дамас. — А какво им трябва, Лизбет?

— Нищо — отвърна Лизбет, удряйки с широката си черна ръка по масата. — Вече нищо не им трябва. Нали, Ева? Нито любов, нито нежност, само една щайгичка зелен фасул. Така че сам прецени.

Ева не каза нищо, а Дамас помрачня и запремята чашата в ръцете си.

— Не си справедлива — каза Мари-Бел с разтреперан глас. — Любовта е нужна на всеки, няма как. Какво друго ни трябва?

— Зелен фасул, нали ти казах.

— Глупости говориш, Лизбет — почти разплакана каза Мари-Бел. — Ти като имаш опит, не значи, че трябва да обезсърчаваш другите.

— Че опитай и ти, агънце — каза Лизбет. — Няма да ти преча.

Лизбет внезапно се разсмя, целуна Дамас по челото и погали Мари-Бел по косата.

— Усмихни се, агънце — каза тя. — И не вярвай на всичко, което разправя дебелата Лизбет. Дебелата Лизбет е озлобена. Досажда на всички дебелата Лизбет с нейния полкови опит. Права си да се защитаваш. Това е добре. Но не прекалявай с опитването, ако искаш професионалното ми мнение.

Адамсберг отведе Декамбре настрани.

— Извинете ме — каза Декамбре, — но трябва да слушам какво говорят. Утре ще трябва да им давам съвети, нали разбирате? Длъжен съм да съм в течение.

— Той явно е влюбен — каза Адамсберг с не особено заинтересувания тон на човек, който играе на лотария с малки залози.

— Дамас ли?

— Да. В певицата.

— Познахте. За какво съм ви, господин комисар?

— Случи се, Декамбре — каза Адамсберг, като сниши глас. — Съвсем черен труп на улица Жан-Жак Русо. Тази сутрин са го открили.

— Черен?

— Удушен, гол и намазан с пепел.

Декамбре стисна зъби.

— Знаех си — каза той.

— Да.

— Вратата му не беше белязана, нали?

— Не беше.

— Охранявате ли останалите?

— Денонощно.

— Ще прощавате. Вие знаете как да си гледате работата.

— Трябват ми „особените“ писма, Декамбре — всички, които имате, заедно с пликовете, ако още ги пазите.

— Елате с мен.

Двамата мъже пресякоха площада. Декамбре заведе Адамсберг в претъпкания си кабинет и освободи един стол от купчината книги.

— Ето — каза той и подаде на комисаря връзка листа и пликове. — Едва ли ще снемете отпечатъците му. Льогерн толкова ги е опипвал, а после и аз. Впрочем моите ги имате и на десетте пръста в централния архив.

— Трябват ми тези на Льогерн.

— И те са там. Льогерн е лежал преди четиринайсет години заради някакво голямо сбиване в Гилвинек, доколкото ми е известно. Както виждате, ние сме лесни. Пестим ви труда. Едва ли е нужно да ви питам дали сме вкарани в компютрите ви.

— На това площадче май всички са лежали в пандиза.

— Има такива места, където се усеща дъхът на кафеза. Чакайте да ви прочета особената от неделя. Тя е само една: Тази вечер, като се прибирах да вечерям, научих, че чумата се е появила в Града. Многоточие. В кабинета да довърша писмата си, да поставя в ред нещата и финансите си за в случай че бог ме повика. Да се изпълни волята му!

— Продължението на „Дневника“ на англичанина — каза Адамсберг.

— Точно.

— Сепис.

— Пийпс.

— А вчера?

— Вчера нищо.

— Виж ти — каза Адамсберг. — Забавя темпото.

— Не мисля. Ето сутрешната. Този бич е винаги на разположение и на заповедите на бог, който го изпраща и го прогонва, когато пожелае. Обърнете внимание на „винаги на разположение“ и „когато пожелае“. Той бие барабана. Предизвиква съдбата.

— Прави се на свръхмогъщ — каза Адамсберг.

— Като малко дете.

— От което нищо не може да се заключи — поклати глава Адамсберг. — Той не е идиот. С толкова ченгета по петите му няма вече да ни дава указания къде ще удари. Иска ръцете му да са развързани. Назова „квартала Русо“, за да е сигурен, че ще направим връзка между първото убийство и оповестената чума. Възможно е от сега нататък да започне да се изразява по-мъгляво. Дръжте ме в течение, Декамбре, за всички обяви.

И Адамсберг си тръгна с връзката писма под мишница.

XVIII

На другия ден към два часа компютърът изплю едно име.

— Имам един — каза Данглар високо и протегна ръка към колегите си.

Десетина колеги се скупчиха зад гърба му с очи, впити в екрана на компютъра му. От сутринта насам Данглар търсеше в базата данни човек с инициали CLT, докато останалите продължаваха да проучват информацията за двайсетте и осем застрашени апартамента с напразната надежда да открият нещо общо между обитателите им. Първите резултати от лабораторията вече бяха пристигнали — ключалката бе професионално разбита. В апартамента имаше отпечатъци само от жертвата и чистачката. Пепелта, използвана за намазване на кожата на трупа, беше от изгорени ябълкови клони, а не от продаваните в търговската мрежа чували със смес от различни горски видове. Колкото до кремавия плик, такъв можеше да се купи от всяка добре заредена книжарница за три франка и двайсет сантима единия. Беше отворен с гладко острие. Съдържаше само хартиен прах и малко умряло насекомо. Да изпратят ли гадинката на ентомолог? Адамсберг се намръщи, после кимна.

— Сирил Лоран Тавенио — прочете Данглар, приведен към екрана си. — Трийсет и четири годишен, роден във Вилньов-сюр-Орм. Преди дванайсет години лежал в централния затвор на Перигьо за нанесени телесни повреди. Осемнайсет месеца плюс още два за нападение над надзирател.

Данглар премина на следващата страница и всички протегнаха вратове, за да видят как изглежда CLT — дълго лице с ниско чело, едър нос, доближени очи. Данглар продължи да чете.

— След излизането от затвора безработен в продължение на година, после нощен пазач в гробище за автомобили. Живее в Левалоа, женен, с две деца.

Данглар хвърли въпросителен поглед към Адамсберг.

— Образование? — попита Адамсберг неубедено.

Данглар зачука по клавиатурата.

— Насочен към професионално училище на тринайсетгодишна възраст. Провалил се на изпита за покривен тенекеджия. Напуснал, издържал се от залагания за мачове и от саморъчно сглобени мотопеди, които продавал незаконно. До сбиването, при което едва не убил един от клиентите си, като го цапардосал с мотопеда. Следва кафезът.

— Родители?

— Само майка. Работи в картонажна фабрика в Перигьо.

— Братя, сестри?

— По-голям брат, нощен пазач в Левалоа. Чрез него си намерил тази работа.

— Не прилича много на нашия интелектуалец. Не виждам как Сирил Лоран Тавенио би намерил време и начин да проговори латински.

— Самоук? — предположи един глас.

— Не си представям как някой, който излива гнева си, като мята мотопеди, ще започне да се изразява на старофренски. Би трябвало здравата да се е променил за десет години.

— Тогава какво? — попита Данглар разочаровано.

— Нека двама души отидат да го проверят. Но не ми се вярва да е той.

Данглар остави компютъра си на изчакване и последва Адамсберг в кабинета му.

— Лошо ми се пише — обяви той.

— Какво ти е?

— Имам бълхи.

Адамсберг се изненада. За първи път Данглар, този дискретен и целомъдрен човек, споделяше с него проблем, свързан с личната му хигиена.

— Напръскайте с по една аерозолна опаковка на всеки десет квадратни метра, излезте за два часа, приберете се и проветрете. Действа.

Данглар поклати глава.

— Това са бълхи от Лорион — уточни той.

— Кой е Лорион? — усмихна се Адамсберг. — Снабдител?

— Да му се не види, Рене Лорион, убитият вчера.

— Пардон — каза Адамсберг. — Името му ми изскочи от ума.

— Ами че запишете си го, за бога. Хванах бълхи у Лорион. Започна да ме сърби още вечерта в Бригадата.

— Но аз какво да направя, Данглар? Явно не е бил толкова чистоплътен, колкото изглеждаше. Или ги е хванал в сервиза. Знам ли?

— Господи — раздразнено каза Данглар. — Нали вие сам казахте вчера на екипа, че чумата се предава чрез ухапване от бълхи.

— Аа! — каза Адамсберг, като този път внимателно погледна помощника си. — Разбирам.

— Бавно разбирате тази сутрин.

— Не съм си доспал. Сигурен ли сте, че става дума за бълхи?

— Мога да различа ухапване от бълха и от комар. Изпохапан съм в слабините и под мишниците. Пъпките са големи като нокътя ми. Открих ги едва тази сутрин, нямах време да прегледам децата.

Сега вече Адамсберг осъзна, че Данглар е истински разтревожен.

— Но от какво се боите, драги? Какво става?

— Лорион е умрял от чума, а аз пипнах бълхи в дома му. Имам двайсет и четири часа на разположение, за да реагирам, после ще е късно. И за децата също.

— Мили боже, да не сте се хванали на въдицата? Ако си спомняте, Лорион е бил удушен, а чумата — имитирана.

Адамсберг затвори вратата, примъкна един стол и седна до помощника си.

— Спомням си — каза Данглар. — Но с тази си мания по символите CLT е изпипал нещата до последната подробност, като е пуснал и бълхи в апартамента. Това може да не е съвпадение. В побърканата му глава вероятно става дума за чумни бълхи. И нищо, абсолютно нищо не ми гарантира, че те наистина не са заразени.

— Ако бяха заразени, защо да си прави труда да удушва Лорион?

— Защото иска да го убие лично. Не съм бъзливец, господин комисар. Но не ми се струва забавно да бъда изпохапан от бълхи, пуснати от маниак на тема чума.

— Кой беше с нас вчера?

— Жюстен, Воазне и Керноркян. Вие. Съдебният лекар. Девияр и момчетата от първи район.

— Още ли имате? — попита Адамсберг, като постави ръка на телефона.

— Какво?

— Бълхи.

— Със сигурност. Освен ако вече не са плъзнали из Бригадата.

Адамсберг вдигна слушалката и набра номера на лабораторията на Префектурата.

— Адамсберг — представи се той. — Спомняте ли си за насекомото, което намерихте в празния плик? Да, именно. Пришпорете ентомолога. Абсолютен приоритет. Е, толкова по-зле, кажете му да отложи мухите за по-късно. Спешно е, драги, случай на чума. Да, побързайте и му кажете, че му изпращам още, този път живи. Да внимава и най-главното — пълно мълчание по въпроса. А вие, Данглар — каза той, след като затвори, — идете в банята и напъхайте всичките си дрехи в найлонова торба. Ще ги изпратим за анализ.

— А аз? Ще се разхождам гол през целия ден, или какво?

— Ще ви купя едно друго — каза Адамсберг и се изправи. — Излишно е да сеете гадинките си из целия град.

Данглар беше твърде разстроен от ухапванията на бълхите, за да се безпокои за дрехите, които щеше да му донесе Адамсберг, но все пак изпита смътно опасение.

— Побързайте, Данглар. Пращам да дезинфектират у вас и тук, в Бригадата. И ще предупредя Девияр.

Преди да тръгне да купува дрехи, Адамсберг се обади на историка-чистач Марк Вандуслер. За късмет Вандуслер обядваше у дома си.

— Спомняте ли си за онази история с четворките, за която си говорихме? — попита Адамсберг.

— Да — отвърна Вандуслер. — Освен това чух комюникето в осем часа и четох сутрешните вестници. Казват, че са намерили труп, а един журналист твърди, че когато са го изнасяли, изпод чаршафа се е подавала ръка, изцапана с нещо черно.

— Мамка му — каза Адамсберг.

— Черно ли беше тялото, господин комисар?

— Разбирате ли от чума? — попита Адамсберг, без да отговори. — Или само от цифри?

— Аз съм специалист по средновековието — обясни Вандуслер. — Запознат съм с чумата, да.

— Много ли хора са запознати?

— С чумата ли? Да кажем, че понастоящем са петима. Не говоря за биолозите. Имам двама колеги в Южна Франция, специализирани по-скоро в медицинската страна на въпроса, един в Бордо, който се занимава с вирусоносителите, и още един в университета в Клермон — историк със склонност към демографията.

— А вие? Каква е вашата склонност?

— Към безработица.

Петима, каза си Адамсберг, не е много за цялата страна. И досега единствен Марк Вандуслер знае какво означават четворките. Историк, литератор, чумолог и със сигурност латинист — струваше си да го поразпита.

— Кажете ми, Вандуслер, колко приблизително трае болестта?

— Средно три до пет дни инкубационен период и пет до седем дни боледуване.

— Лекува ли се?

— Ако се диагностицира в самото начало.

— Мисля, че ще имам нужда от вас. Имате ли нещо против да се видим?

— Къде? — подозрително попита Вандуслер.

— У вас?

— Добре — отвърна Вандуслер след осезаемо колебание.

Човекът проявяваше неохота. Но много хора приемат неохотно ченгета в дома си, на практика всички. Това не превръщаше автоматично Вандуслер в CLT.

— Ще дойда след два часа — предложи Адамсберг.

Затвори телефона и бързо се отправи към големия магазин на площад Итали. Реши, че Данглар — петнайсет сантиметра по-висок и трийсет килограма по-обемист — трябва да носи 48 или 50 номер, за да има къде да приюти корема си. Набързо купи чифт чорапи, дънки и голяма черна фланелка, защото бе чувал, че бялото те прави по-дебел, както и райетата. Не взе сако, тъй като времето беше топло, а заради бирите на Данглар винаги му беше горещо.

Данглар го чакаше в банята, увит в хавлиена кърпа. Адамсберг му подаде новите дрехи.

— Изпращам старите в лабораторията — каза той, като вдигна големия чувал за боклук, в който Данглар бе натикал дрехите си. — И без паника, Данглар. Разполагате с два дни инкубационен период, предостатъчно е. Имаме време да видим резултатите от анализите. Ще се занимаят с нашия проблем по спешност.

— Благодаря — изръмжа Данглар и извади от пакета фланелката и дънките. — Господи, да не искате да облека това?

— Ще видите, капитане, че ще ви стоят прекрасно.

— Ще приличам на глупак.

— Аз на глупак ли приличам?

Данглар замълча тактично и продължи да рови из пакета.

— Не сте ми купили гащи.

— Забравих, Данглар, няма страшно. Пийте по-малко бира до довечера.

— Много практично.

— Обадихте ли се в училището? За да проверят децата?

— Естествено.

— Покажете ми къде сте ухапан.

Данглар вдигна ръка и Адамсберг преброи три едри пъпки под мишницата му.

— Няма съмнение — призна той. — От бълхи са.

— Не ви ли е страх и вие да не хванете? — попита Данглар, като го видя как върти чувала, за да го върже.

— Не, Данглар. Не ми се случва често да ме е страх. Ще изчакам да умра и тогава ще се страхувам, така по-малко ще си тровя живота. Честно казано, досега единственият път, когато истински се уплаших, беше, когато се спуснах по онзи ледник съвсем сам, по гръб и почти отвесно. Това, което ме плашеше, освен предстоящото падане, бяха онези проклети кози отстрани, които ме гледаха и казваха с големите си кафяви очи: „Нещастен кретен. Ще се пребиеш“. Изпитвам голямо уважение към това, което казват козите с кафявите си очи, но ще ви разкажа тази история друг път. Данглар, когато няма да сте под такова напрежение.

— Ще съм ви признателен — каза Данглар.

— Отивам на кратко посещение у историка-чистач-чумолог Марк Вандуслер на улица Шасл, не е далеч оттук. Вижте дали имате нещо за него и прехвърляйте всички обаждания от лабораторията на мобилния ми телефон.

XIX

На улица Шасл Адамсберг се озова пред порутена частна къща, висока и тясна, кой знае защо оцеляла в самото сърце на Париж и отделена от улицата от занемарена градина, обрасла с неокосена трева, която той прегази с известно удоволствие. Отвори му възрастен господин с иронична усмивка на приятното си лице, който, за разлика от Декамбре, нямате вид да се е отказал от насладите на живота. Държеше дървена лъжица в ръка и му показа откъде да мине.

— Настанете се в трапезарията — каза той.

Адамсберг влезе в голямо помещение с три високи сводести прозореца, мебелирано с дълга дървена маса, която човек с вратовръзка, въоръжен с парцал и восък, търкаше с професионални кръгови движения.

— Люсиен Деверноа — представи се човекът, като остави парцала. — Марк ще е готов след минута.

— Извинявайте за неудобството — каза старият господин, — по това време Люсиен лъска масата с восък. Няма как, такава е заповедта.

Адамсберг седна на една от дървените пейки, въздържайки се от коментар, а старецът се настани срещу него с вид на човек, който възнамерява да си прекара страхотно.

— Е, Адамсберг — започна той с ликуващ глас, — вече не познаваме старите кримки, а? Не поздравяваме? Не се уважаваме?

Адамсберг изумено се вгледа в стареца, опитвайки се да изтръгне от паметта си някой дълбоко заровен образ. Едва ли датираше от вчера, това поне беше сигурно. Като нищо щеше да му отнеме десетина минути, докато изплува. Човекът с парцала, Деверноа, бе забавил движенията си и местеше поглед от единия към другия.

— Виждам, че не сте се променили — усмихна се старият с искрено задоволство. — Което не ви е попречило да се надигнете от табуретката на старши сержант. Трябва да се признае, че извоювахте забележителни победи, Адамсберг. Делото Карерон, делото Сом, разтоварището Валандри, прословутите рицарски трофеи. Без да говорим за последните ви подвизи — случая Нерморд, касапницата в Меркантур и случая Вентьой. Поздравления, господин комисар. Както виждате, следя кариерата ви отблизо.

— Защо? — попита Адамсберг, леко настръхнал.

— Защото се чудех дали ще ви оставят да дишате, или ще ви видят сметката. С вида ви на диворасляк в поддържана ливада, толкова спокоен, толкова безразличен, вие пречехте на всички. Иска ми се да вярвам, че знаете това по-добре и от мен. Реехте се из полицейския завод като билярдна топка по рафтовете на йерархията. Неконтролиран и неконтролируем. Да, чудех се дали ще ви оставят да пораснете. Минали сте между капките и толкова по-добре. Аз нямах вашия късмет. Догониха ме и ме уволниха.

— Арман Вандуслер — прошепна Адамсберг, като видя зад физиономията на стария човек да се очертава енергичното лице на двайсет и три години по-младия комисар — заядлив, егоцентричен и разпасан.

— Познахте.

— В Еро — продължи Адамсберг.

— Аха. Изчезналата девойка. Добре се справихте тогава, старши сержант. Пипнахме го на пристанището в Ница.

— И вечеряхме под аркадите.

— Октоподи.

— Октоподи.

— Смятам да изпия едно вино — реши Вандуслер и стана. — Това трябва да се полее.

— Марк ваш син ли е? — попита Адамсберг, приемайки чаша вино.

— Племенник и кръщелник. Приютил ме е на един от етажите, защото е добро момче. Трябва да знаете, Адамсберг, че аз си останах толкова гаден, колкото вие — гъвкав. Дори още по-гаден. А вие по-гъвкав ли станахте?

— Не знам.

— Навремето също имаше много неща, които не знаехте, но това като че ли не ви притесняваше. Кое от нещата, които не знаете, сте дошли да научите в този дом?

— Името на един убиец.

— И каква е връзката с племенника ми?

— Чумата.

Вандуслер старши поклати глава. Грабна една метла с дълга дръжка и почука два пъти по гипсовия таван на едно вече олющено от ударите място.

— Тук сме четирима — обясни той. — Един удар за Свети Матийо, два удара за Свети Марк, три за тук присъстващия с парцала Свети Люк и четири за мен. Седем удара, и всички евангелисти се изсипват долу.

Вандуслер хвърли поглед към Адамсберг и остави метлата на мястото й.

— Не се променяте, а? — каза той. — Нищо не може да ви учуди.

Адамсберг се усмихна, без да отговори. В този миг в трапезарията влезе Марк, обиколи масата, ръкува се с комисаря и притеснено погледна чичо си.

— Виждам, че си поел командването — рече той.

— Съжалявам, Марк. Преди двайсет и три години сме яли заедно октоподи.

— Близост, родена в окопите — промърмори Люсиен, като сгъна парцала си.

Адамсберг наблюдаваше чумолога Вандуслер-младши. Слаб, нервен, с черни прави коси и нещо индианско в чертите. Беше облечен в тъмни дрехи от главата до петите, с изключение на малко кичозния лъскав колан, а на пръстите си носеше сребърни халки. Адамсберг забеляза тежките му черни ботуши с катарами, подобни на тези, които носеше Камий.

— Ако желаете да проведем частен разговор, боя се, че трябва да излезем оттук.

— И тук е добре — каза Адамсберг.

— Имате проблем с чума?

— По-точно проблем с познавач на чумата.

— Онзи, който рисува четворки?

— Той.

— Има ли връзка с вчерашното убийство?

— Вие как мислите?

— Мисля, че да.

— Защо?

— Заради черната кожа. Само че четворката пази от чума, а не я привлича.

— Следователно?

— Следователно предполагам, че жертвата ви не е била предпазена.

— Точно така. Вярвате ли в силата на тази цифра?

— Не.

Адамсберг срещна погледа на Вандуслер, който изглеждаше искрен и леко обиден.

— Както не вярвам и в амулетите, пръстените, тюркоазите, смарагдите, рубините и стотиците талисмани, измислени, за да прогонват болестта. Които впрочем са много по-скъпи от обикновената четворка.

— Носели са пръстени?

— Когато са можели да си го позволят. Богатите по-рядко са умирали от чума. Предпазвали са се, защото са живеели в солидни къщи без плъхове. Болестта е покосявала народа. Затова още повече са вярвали в скъпоценните камъни — бедните не са носели рубини и са умирали. Най-съвършена закрила е осигурявал диамантът. „Диамант, носен на лявата ръка, прогонва всяко зло“. Така в знак на любов богатите мъже започнали да подаряват диаманти на годениците си, за да ги предпазят от бича. И досега го правят, макар вече никой да не знае защо, както и никой не си спомня за значението на четворката.

— Убиецът си спомня. Откъде е научил?

— От книгите — каза Марк Вандуслер нетърпеливо. — Ако ми изложите проблема подробно, господин комисар, може би ще съм в състояние да ви помогна.

— Първо трябва да ви попитам къде бяхте в понеделник вечерта към два часа сутринта.

— Това часът на убийството ли е?

— Приблизително.

Според съдебния лекар убийството е било извършено към един и половина, но Адамсберг предпочиташе да разшири интервала. Вандуслер прибра правите си коси зад ушите.

— Защо аз?

— Съжалявам, Вандуслер, но малко хора знаят какво означава четворката, много малко хора.

— Логично е, Марк — намеси се Вандуслер-старши. — Това му е работата.

Марк с досада махна с ръка, после стана, грабна метлата и почука веднъж по тавана.

— Слиза Свети Матийо — уточни старият.

Мъжете зачакаха мълчаливо, като тишината бе нарушавана само от потракването на чиниите, които Люсиен миеше, без да проявява интерес към разговора.

След минута влезе висок рус мъж, широк колкото вратата. Носеше само развлечен платнен панталон, пристегнат в талията с връв.

— Викате ли ме? — попита той с плътен глас.

— Матиас — каза Марк, — какво правех в понеделник в два часа през нощта? Важно е, никой да не подсказва.

Матиас се съсредоточи за миг, смръщвайки светлите си вежди.

— Прибра се късно с пране за гладене, към десет часа. Люсиен ти сервира вечерята и после се прибра в стаята си с Елоди.

— Емили — поправи го Люсиен, като се обърна. — Ама наистина е ужасно, че не можете да си набиете името й в главите.

— Изиграхме две игри на карти с кръстника — продължи Матиас. — Той прибра триста и двайсет кинта и си легна. Ти започна да гладиш бельото на госпожа Булен, после на госпожа Дрюйе. В един през нощта, когато вече прибираше дъската за гладене, си спомни, че имаш да предаваш два ката чаршафи на другата сутрин. Помогнах ти и двамата ги изгладихме на масата. Аз взех старата ютия. В два часа ги сгънахме и спретнахме два отделни пакета. Като се качвахме да си лягаме, срещнахме стария, който слизаше да пикае.

Матийо вдигна глава.

— Той е специалист по праистория — обади се Люсиен от мивката. — Държи на точността, можете да му вярвате.

— Може ли да си вървя? — попита Матиас. — Защото съм започнал едно сглобяване.

— Да — отвърна Марк. — Благодаря ти.

— Сглобяване? — попита Адамсберг.

— Слепва парчета кремък от палеолита в мазето — обясни Марк Вандуслер.

Адамсберг поклати глава неразбиращо. Това, което все пак разбираше, бе, че само с няколко въпроса няма да схване как функционира този дом, нито как живеят обитателите му. Щеше да му е необходим пълен курс на обучение, а това не му беше работа.

— Матиас би могъл да лъже, естествено — каза Марк Вандуслер. — Но ако искате, разпитайте ни поотделно за цвета на чаршафите. А датите са точни. Взех бельото същата сутрин от госпожа Тусен, авеню Клиши, номер 22, можете да проверите. Изпрах го и го изсуших през деня и го изгладихме вечерта. Два светлосини чаршафа на мидички и два кафеникави със сиви кантове.

Адамсберг поклати глава. Безупречно домашно алиби. Този младеж разбираше от спално бельо.

— Добре — каза той. — Ще ви разкажа накратко за какво става дума.

Тъй като говореше бавно, потрябваха двайсет и пет минути, за да изложи случая с четворките, с Глашатая и с вчерашното убийство. Двамата Вандуслер внимателно слушаха. Марк често поклащаше глава, сякаш за да потвърди, че всичко се е случило точно така.

— Сеяч на чума — заключи той, — ето какво ви е сполетяло. И в същото време закрилник. Следователно човек, който се смята за господар. Имало е такива, но предимно са ги измисляли с хиляди.

— Тоест? — попита Адамсберг, като отвори бележника си.

— При всяка чумна епидемия — обясни Вандуслер — ужасът е бил такъв, че хората са търсели, освен бог, кометите и инфектирания въздух, които не са могли да накажат, земни виновници за болестта. Търсели са сеячи на чума. Обвинявали са някои хора, че разпространяват бича божи с помади, кремове и различни препарати, с които мажели звънците, ключалките, перилата, фасадите. Нещастникът, непредпазливо докоснал някоя къща, бил обречен на смърт. Обесили сума народ. Наричали ги сеячи, мазачи, без нито веднъж да се запитат какъв интерес би имал човек да върши подобно нещо. В случая имате работа със сеяч, без сянка от съмнение. Само че май не сее безразборно. Напада един и предпазва останалите. Смята се за бог и борави с бича божи. Като бог избира онези, които желае да извика при себе си.

— Търсихме връзка между застрашените. Засега не откриваме такава.

— Щом има сеяч, значи има семе. С какво си служи? Открихте ли следи от помада по чистите врати? По ключалките?

— Не сме търсили. А и защо му е материал, след като удушава жертвата си?

— Предполагам, че по неговата логика той не е убиец. Ако искаше да убива сам, нямаше да използва цялата тази история с чумата. Той си служи с буфер, който го отделя от жертвите му. Чумата убива, не той.

— Оттам и обявите.

— Да. Той демонстративно изкарва на сцената чумата и я обявява за единствен виновник за случващото се. И му трябва семе, задължително.

— Бълхите — предположи Адамсберг. — Вчера помощника ми го изпохапаха бълхи в дома на жертвата.

— Мили боже, бълхи? В дома на мъртвия е имало бълхи?

Марк рязко се изправи с ръце в джобовете на панталона си.

— Какви бълхи? — попита нервно. — Котешки?

— Нямам представа. Изпратих дрехите в лабораторията.

— Ако са котешки или кучешки, няма страшно — поясни Марк, обикаляйки около масата. — Те не са опасни. Но ако са от плъх, ако онзи е заразил бълхи от плъх и ги пуска на свобода, това вече е катастрофа.

— Наистина ли са опасни?

Марк изгледа Адамсберг, сякаш го бе попитал какво мисли за полярните мечки.

— Ей сега ще се обадя в лабораторията — каза Адамсберг.

Отдръпна се, за да телефонира, а Марк направи знак на Люсиен да вдига по-малко шум, докато прибира чиниите.

— Да, точно така — казваше Адамсберг. — Свършихте ли? Какво е името? Кажете го по букви, за бога.

Адамсберг написа в бележника си едно N, после O, след което се затрудни да продължи. Марк взе молива от ръката му и дописа започнатата дума: Nosopsyllus fasciatus. После добави една въпросителна. Адамсберг кимна.

— Добре, записах го — каза той на ентомолога.

Марк бе написал още: бацилоносители?

— Занесете ги в бактериологията — допълни Адамсберг. — Търсим чумни бацили. Кажете им да действат светкавично, вече имам ухапан човек. И гледайте да не плъзнат из лабораторията. Да, на същия номер. Цяла нощ.

Адамсберг прибра мобилния телефон във вътрешния си джоб.

— В дрехите на помощника ми е имало две бълхи. Не са били човешки, а…

— Nosopsyllus fasciatus, бълхи на плъхове — каза Марк.

— В плика, който взехме от дома на мъртвия, имаше още една, умряла. От същия вид.

— Значи така ги внася.

— Да — каза Адамсберг, като на свой ред се залови да обикаля масата. — Отваря плика и пуска бълхите в апартамента. Но не вярвам, че тези проклети бълхи са били заразени. Мисля, че и това е символично.

— Обаче така се е увлякъл в символиката, че е изровил бълхи от плъх. Което не е толкова лесно.

— Мисля, че се опитва да ни заблуди. Всъщност знае, че бълхите не могат да убият никого и затова убива сам.

— Не е сигурно. Добре ще е да приберете всички бълхи, които подскачат у Лорион.

— И как да стане това?

— Най-простият начин е да влезете в апартамента с едно-две морски свинчета и да ги оставите да се поразходят пет минути. Ще оберат всичко, което е останало. После бързо ги натиквате в чувала и право в лабораторията. След което дезинфектирате мястото. Щом веднъж са хапали, тези бълхи тръгват на разходка. Затова трябва да ги пипнете, докато обядват.

— Хубаво — каза Адамсберг, като си записа стратегията. — Благодаря за помощта, Вандуслер.

— Още две неща — каза Марк, докато го изпращаше до вратата. — Вашият сеяч на чума не е чак толкова добър чумолог. Ерудицията му си има граници.

— Сбъркал ли е някъде?

— Да.

— Къде?

— Пепелта, „черната смърт“. Изразът е само образ, произлязъл от погрешен превод. Pestis atra е означавало „ужасна смърт“, а не „черна смърт“. Телата на чумавите никога не са били черни. По тях е имало някое и друго синкаво петно и толкова. Това е по-късно появил се мит, популярна и всеобща грешка. Всички смятат така, но грешат. Когато вашият човек е намазал тялото с пепел, той е сбъркал. Всъщност е направил огромен гаф.

— Така ли? — каза Адамсберг.

— Не се вълнувайте, господин комисар — каза Люсиен на излизане от стаята. — Марк е педант като всички медиевисти. Увлича се по подробностите и не забелязва основното.

— А то е?

— Насилието, господин комисар. Човешкото насилие.

Марк се усмихна и се отдръпна, за да пусне да мине Люсиен.

— С какво се занимава вашият приятел? — попита Адамсберг.

— Първата му професия е да дразни хората, но за нея не получава заплата. Работи на доброволни начала. Вторият му избор е съвременната история, специалист е по Първата световна война. Имаме големи спорове по периодизацията.

— А, ясно. Кое е второто нещо, което искахте да ми кажете?

— Нали търсите човек с инициали CLT?

— Това е сериозна следа.

— Откажете се от нея. CLT е просто съкращение на трите прословути наречия.

— Моля?

— На практика всички трактати за чумата го цитират като най-добра препоръка: Cito, longe fugeas et tarde redeas. Ще рече: Бягай бързо, дълго и се върни късно. С други думи, плюй си на петите и хич не се връщай. Това е прочутото „лекарство на трите наречия“: Cito, Longe, Tarde. Бързо, Далече, Късно. CLT.

— Бихте ли ми го записали? — помоли Адамсберг, като му подаде бележника си.

Марк надраска няколко реда.

— CLT е съветът, който вашият убиец дава на хората, като заедно с това ги предпазва с четворката — обясни Марк, връщайки бележника.

— Бих предпочел да са инициали — каза Адамсберг.

— Разбирам. Ще ме държите ли в течение? За бълхите?

— Толкова ли ви интересува разследването?

— Не е там въпросът — усмихна се Марк. — Но може да имате някоя Nosopsyllus fasciatus по вас. В такъв случай може и аз да съм прихванал. И останалите също.

— Ясно.

— Това е друго лекарство против чума. Хвани ги бързо и се измий добре. ХБИ.

На излизане Адамсберг срещна русия великан и го спря, за да му зададе само един въпрос.

— Едните бяха бежови — отговори Матиас — със сив кант, а другите сини на мидички.

Адамсберг напусна леко зашеметен къщата на улица Шасл през неподдържаната градина. На света съществуваха хора, които знаеха огромно количество изумителни неща. Които бяха слушали какво им говорят в училище, а после бяха продължили да трупат знания с вагони. Знания за един друг свят. Хора, прекарващи живота си със сеячи на чума, помади, латински бълхи и чудновати съкращения. И беше напълно убеден, че това е само незначителна част от вагоните, разтоварени в главата на Марк Вандуслер. Вагони, които като че ли не му помагаха да се справя с живота по-добре от когото и да било. Днес обаче щяха да помогнат — съдържанието им бе от жизненоважно значение.

XX

В Бригадата бяха пристигнали нови факсове от лабораторията и Адамсберг бързо ги прегледа — върху „особените“ нямаше никакви отпечатъци, освен тези на глашатая и на Декамбре, идентифицирани върху всички обяви.

— Щях да се учудя, ако Сеячът си беше оставил пръстите върху посланията — каза Адамсберг.

— Защо дава пари за подобни пликове? — попита Данглар.

— Въпрос на церемониал. За него всяко послание е скъпоценно. И не би използвал пролетарски пликове. Скъпата опаковка съответства на възвишеното действие. Защото не става дума за действие на кой да е, ваше или мое, Данглар. Нали не си представяте един голям готвач да ви сервира волован в пластмасова чиния. Е, същото е. Пликът е на висотата на жеста — изискан.

— Отпечатъци на Льогерн и Дюкуедик — каза Данглар, като остави факса. — Двама бивши затворници.

— Да. Но с краткосрочни присъди. Девет и шест месеца.

— Достатъчно, за да завържат полезни познанства — възрази Данглар и се задръгна под мишницата. — Уменията по ключарство могат да се придобият и след пандиза. За какво са лежали?

— Льогерн за побой с намерение да причини смърт.

— Охо — подсвирна Данглар, — не е зле. Защо не са му дали повече?

— Смекчаващи обстоятелства. Корабовладелецът, когото напердашил, не поддържал кораба му и той потънал. Двама моряци се удавили. Льогерн слязъл от хеликоптера на спасителната служба луд от мъка и се нахвърлил върху него.

— Собственикът отнесъл ли го е?

— Не. Нито той, нито онези от капитанството, които според показанията на Льогерн го покрили, след като им платил. А после се наговорили и никой притежател на кораб в бретонските пристанища не му дал работа. Така Льогерн се простил с мореплаването. И преди тринайсет години се озовал на площада в Монпарнас без пукната пара в джоба.

— Което е сериозна причина да го е яд на целия свят, не мислите ли?

— Така е, той е избухлив и злопаметен. Но, както изглежда, на Рене Лорион кракът му не е стъпвал в капитанство.

— Може би избира заместителни жертви. Случвало се е. На Льогерн му е най-лесно да изпраща послания до самия себе си, нали така? Между другото, откакто висим на площада и Льогерн го знае, вече не пристигат „особени“.

— Не само той знаеше за присъствието на ченгетата. Във „Викингът“ в девет вечерта всички ни бяха надушили.

— Ако убиецът не е от квартала, как би разбрал?

— Извършил е убийство и сигурно му е било ясно, че е изправил полицията на нокти. Досетил се е, като е видял нашите хора на пейката.

— Ще рече, че наблюдаваме напразно?

— Наблюдаваме заради принципа. И заради още нещо.

— А Декамбре-Дюкуедик за какво е бил на топло?

— Опит за изнасилване на малолетна в училището, където е преподавал. Навремето цялата преса скочи отгоре му. На петдесет и две години само дето не го линчуваха на улицата. Наложи се да му осигурят полицейска охрана до процеса.

— Делото Дюкуедик, спомням си. Момиченце, нападнато в тоалетната. Да не повярваш, като го видиш.

— Спомнете си и за защитата му, Данглар. Трима от по-големите ученици се нахвърлили върху дванайсетгодишното момиче през обедната почивка, когато децата се хранят в стола. Дюкуедик здравата напердашил момчетата и хванал малката, за да я изведе оттам. Тя била полугола и крещяла в ръцете му из коридора. Това са видели другите деца. Момчетата са представили нещата по обратния начин — Дюкуедик изнасилвал момиченцето, те се намесили, а той ги набил и се опитал да избяга с малката. Думата на един срещу думата на тримата. Дюкуедик здравата загазил. Приятелката му го зарязала, а колегите му се отдръпнали от него. Съмнението, Данглар, съмнението винаги остава. Затова си е сменил името на Декамбре. На този човек животът му е свършил на петдесет и две години.

— На колко години са момчетата днес? На около трийсет и две-три? На възрастта на Лорион?

— Лорион е учил в гимназията в Перигьо. Дюкуедик е преподавал във Ван.

— Може да си избира заместители.

— И той ли?

— Защо не? Да не би да не познавате старци, които ненавиждат всички млади хора?

— Познавам много.

— Трябва да ги проучим тези двамата. Декамбре пасва идеално за изпращането на писмата и още повече за написването им. Все пак именно той разгада смисъла им. Благодарение на една арабска думичка, която го насочила право към Liber canonis на Авицена. Бива си го, а?

— Длъжни сме да ги проучим така или иначе. Но съм убеден, че убиецът присъства на четенето. Започнал е оттам, защото не е имал друг избор, съгласен съм. Но и защото отдавна е знаел за урната. Работата на глашатая, която на нас ни изглежда нелепа, му се е струвала идеалното средство за разпространение на новините, както се струва и на всички от квартала. Сигурен съм в това. И съм убеден, че ходи да слуша, сигурен съм, че е там, когато Льогерн чете.

— Не виждам защо — възрази Данглар. — За него това е опасно.

— Опасно е, Данглар, но независимо от това мисля, че е там, в тълпата. Затова не вдигам наблюдението на площада.

Адамсберг излезе от кабинета, прекоси централната зала и застана пред картата на Париж. Агентите го следяха с поглед и Адамсберг разбра, че всъщност не него оглеждат с интерес, а влезлият подире му Данглар с широката черна фланелка с къси ръкави. Вдигна дясната си ръка и привлече вниманието им.

— Всички да напуснат сградата в осемнайсет часа заради дезинфекцията — обяви той. — Като се приберете, изкъпете се, измийте си косата и пуснете всичките си дрехи, до една, в пералнята на температура 60 градуса. Причина: изтребване на евентуалните бълхи.

Хората зашумяха, позасмяха се.

— Това е заповед — каза Адамсберг, — която важи за всички, особено за тримата, които бяха с мен у Лорион. Някой от вас да са го хапали вчера бълхи?

Вдигна се един пръст, този на Керноркян, и всички го загледаха с любопитство.

— Лейтенант Керноркян — обяви той.

— Успокойте се, лейтенант, имате си компания. Капитан Данглар също са го нахапали.

— Шейсет градуса — обади се един глас. — Отиде ми ризата.

— Другата възможност е огънят — каза Адамсберг. — Който реши да не изпълни заповедта, се излага на риск от потенциална чума. Казвам потенциална. Убеден съм, че бълхите, които убиецът е пуснал у Лорион, са здрави и символични като всичко останало. Но мярката си остава задължителна. Бълхите хапят главно нощем, затова настоявам изрично да извършите операцията веднага щом се приберете. След това напръскайте апартаментите си, флаконите са на ваше разположение в склада.

Комисарят се обърна към Ноел и Воазне и им подаде един лист.

— Утре проверете алибитата на тези четирима научни работници. И четиримата са чумолози, следователно са заподозрени. Вие — добави той, сочейки към усмихнатия мъж с посивелите коси.

— Лейтенант Меркаде — каза полицаят, като се понадигна от стола.

— Меркаде, вие ще проверите тази история с чаршафите на госпожа Тусен на авеню Клиши.

Адамсберг подаде друг лист, който премина от ръка на ръка, докато стигне до Меркаде. После посочи към пухкавото и плахо лице със зелените очи и към скования сержант от Гранвил.

— Сержант Ламар — каза бившият жандарм, като се изправи и зае стоика мирно.

— Сержант Есталер — обяви пухкавото лице.

— Вие ще обиколите двайсет и деветте сгради и отново ще огледате чистите врати. Цел: откриване на помада, мас или друго мазило, нанесено върху ключалката, звънеца или дръжката на вратата. Вземете предпазни мерки, сложете си ръкавици. Кой работи по двайсет и деветимата?

Вдигнаха се четири ръце — на Ноел, Данглар, Жюстен и Фроаси.

— Какво открихте? Някаква връзка?

— Никаква — каза Жюстен. — Нито една от данните не се препокрива с друга.

— Живеещите на Жан-Жак Русо?

— Никакъв резултат. Никой не е видял непознат човек в сградата. Съседите не са чули нищо.

— Кодът на входната врата?

— Няма проблем. Цифрите му са толкова изтъркани, че едва се четат. Комбинациите са сто и двайсет и могат да се изпробват за пет минути.

— Кой е разговарял с обитателите на останалите двайсет и осем сгради? Някой забелязал ли е художника?

Заядливата жена с масивното лице решително вдигна ръка.

— Лейтенант Ретанкур — представи се тя. — Никой не е виждал художника. Той очевидно действа нощем и четката му не вдига шум. Придобил е опит и операцията не му отнема повече от половин час.

— Кодовете?

— По много от цифрите открихме следи от пластилин, господин комисар. Той взема отпечатъци и открива мазните цифри.

— Затворническа хитрост — каза Жюстен.

— Всеки може да се сети — възрази Ноел.

Адамсберг погледна стенния часовник.

— Без десет — каза той. — Тръгваме.

Адамсберг се събуди в три през нощта от звъна на телефона — обаждаха се от лабораторията.

— Няма бацил — обяви един уморен глас. — Пробите са отрицателни. Нито в бълхите от дрехите, нито в тези от плика, нито в дванайсетте от дома на Лорион. Здрави и чисти като младенци.

Адамсберг изпита краткотрайно облекчение.

— Всички ли са бълхи от плъхове?

— Всички. Пет мъжки, десет женски.

— Отлично. Пазете ги като очите си.

— Те са мъртви, господин комисар.

— Никакви цветя и венци. Дръжте ги в епруветки.

Седна на леглото, запали нощната лампа и прекара ръце през косата си. После се обади на Данглар и Вандуслер, за да ги информира за резултата. Един по един набра всички номера на останалите агенти от Бригадата, след това звънна на съдебния лекар и на Девияр. Никой не се оплака от това, че го будят посред нощ. Вече съвсем се бе объркал с всички тези агенти, а и не беше попълвал бележника си. Не му бе останало време за това, нито дори да се обади на Камий, за да се срещнат. Имаше чувството, че сеячът на чума няма да го остави да се наспи.

В седем и половина, докато вървеше от Маре към Бригадата, му се обадиха по мобилния.

— Господин комисар? — произнесе задъхан глас. — Сержант Гардон от нощния екип. Два трупа на тротоара в дванайсети район, единият на улица Ротанбур, другият недалеч оттам, на булевард Су. Проснати голи на плочите и намазани с пепел. Двама мъже.

XXI

Към обяд двете тела бяха вдигнати и отнесени в моргата, а движението възстановено. Поради мястото, където бяха намерени, нямаше никаква надежда тези черни трупове да убегнат от вниманието на общественото мнение. Щяха да бъдат показани още същата вечер в телевизионните новини, а на другия ден да се появят в пресата. Нямаше как да се прикрие самоличността на жертвите и да не се направи връзка с жилищата им на улица Пуле и на улица Турвил. Две сгради, изрисувани с четворки, с изключение на две врати — техните. Двама мъже, на трийсет и една и трийсет и четири години, единият женен с деца, другият живеел с приятелката си. Три четвърти от оперативните работници се разпръснаха из столицата, едни търсеха свидетели около мястото, където бяха открити труповете, други отново обикаляха двете сгради мишени и разпитваха обитателите, с цел да изровят каквато и да е информация, свързваща новите жертви с Рене Лорион. Последната четвърт залягаше на компютрите, пишеше рапорти и въвеждаше новите данни.

С наведена глава, облегнат на стената в кабинета си недалеч от прозореца, откъдето можеше да следи през новопоставените решетки несекващото движение по тротоара, Адамсберг се опитваше да събере в едно вече натежалата маса от данни за убийствата и другите подробности. Струваше му се, че тази маса е станала прекалено обемиста за мозъка само на един човек, поне за неговия, че вече не успява да схване контурите й, че се задушава под нея. Объркваше се, не съумяваше да проследи накъде водят съдържанието на „особените“, дребният бизнес от площад Едгар Кине, съдебните досиета на Льогерн и Дюкуедик, разположението на белязаните сгради, самоличността на жертвите, съседите им, роднините им, пепелта, бълхите, пликовете, лабораторните анализи, мнението на съдебния лекар, характеристиките на убиеца. За първи път имаше чувството, че може би Данглар е прав със своя компютър, а не той с навика си да брои гаргите.

Две нови жертви за една нощ, двама мъже едновременно. След като ченгетата охраняваха вратите им, значи убиецът просто ги е привлякъл навън, за да ги екзекутира, заобикаляйки препятствието със същата лекота, с която германците бяха прекосили непревземаемата линия Мажино, прелитайки над нея със самолет, докато французите вардеха пътищата. Двамата сержанти, които охраняваха апартамента на Жан Виар, убития от улица Ротанбур, го бяха видели да излиза в двайсет часа и трийсет минути. Не можеш да попречиш на човека да отида на среща, нали? Още повече че въпросният Виар не бил ни най-малко впечатлен „от тези тъпи четворки“, както обяснил на охраната. Другият мъж, Франсоа Клерк, напуснал дома си в десет часа, за да „се поразтъпче“. Задушавал се с тези ченгета пред вратата му, времето било хубаво, искал да излезе да пийне нещо. Не можеш да попречиш на човека да се почерпи, нали? И двамата бяха удушени като Лорион, единият около час преди другия. Серийно избиване. После труповете са били пренесени, най-вероятно заедно, в кола, където са ги съблекли и намазали с пепел. Накрая убиецът ги бе изхвърлил с всичките им вещи насред улицата в дванайсети район в края на Париж. Сеячът не е искал да рискува, затова този път не ги бе положил по християнски по гръб и със скръстени ръце. Лежаха така, както бяха паднали. Адамсберг предполагаше, че необходимостта да претупа последния етап едва ли се е харесала на убиеца. В късната нощ никой не бе забелязал нищо. Със своите два милиона жители столицата понякога е пуста като планинско село, особено през седмицата в четири часа сутринта. Столица или не, на булевард Су спят също като в Пиренеите.

Единствената новина бе, че ставаше дума за трима прехвърлили трийсетте мъже. Това едва ли беше най-значимият общ знаменател, на който можеха да се надяват. В останалото, жертвите не си приличаха по нищо. Жан Виар не беше зубрил в професионално училище в предградията като първата жертва. Роден в един от най-богатите квартали, той работеше като инженер по информатика и бе женен за адвокатка. Произходът на Франсоа Клерк бе по-скромен. Той беше едър, широкоплещест мъж, снабдител на голям търговец на вино.

Без да се отлепя от стената, Адамсберг потърси съдебния лекар, който аутопсираше трупа на Виар. Докато го викаха, комисарят разлисти бележника си, за да намери името на лекаря. Ромен.

— Ромен, Адамсберг на телефона. Извинявайте за безпокойството. Потвърждава ли се удушаването?

— Без никакво съмнение. Убиецът използва здрава връв, най-вероятно дебела найлонова жица. Има доста ясна следа на тила. Възможно е да става дума за плъзгаща се примка. Убиецът трябва само да я дръпне надясно, за това не е нужна голяма сила. Той впрочем е подобрил техниката си, когато е започнал да убива на едро — и двете жертви са получили голяма доза сълзотворен газ. Докато реагират, убиецът им е метнал примката. Бързо и сигурно.

— Лорион имаше ли по тялото следи от ухапвания от насекоми?

— Ами да, само че не съм го споменал в протокола. Тогава не ми се стори важно. Имаше доста пресни пъпки от ухапване на бълхи под мишниците. И Виар има от вътрешната страна на дясното бедро и по врата, но по-отдавнашни. Още не съм видял последния.

— Бълхите хапят ли умрял човек?

— Не, Адамсберг, никога. Напускат го веднага щом тялото започне да изстива.

— Благодаря, Ромен. Проверете за бацили, като при Лорион. За всеки случай.

Адамсберг прибра мобилния си телефон и притисна с пръсти очите си. Значи грешеше. Убиецът не оставяше плика с бълхите в момента на убийството. Изтичаше известно време между пускането на бълхите и удушаването. Насекомите успяваха да ухапят жертвата. Дори доста време в случая с Виар, тъй като лекарят бе казал, че ухапванията са по-стари.

Комисарят закрачи из стаята с кръстосани на гърба ръце. Сеячът явно спазваше доста налудничав протокол — първо плъзгаше под вратата на бъдещите си жертви разпечатания илик, а след известно време се връщаше с пепел в джоба, за да разбие ключалката и да удуши плячката си. Работеше двутактово. Едно — бълхите, две — убийството. Без да говорим за дяволските четворки и за подготвителните обяви. Адамсберг усещаше как го обзема все по-голямо безсилие. Пътеките се преплитаха, правилният път му убягваше, церемониалният убиец му ставаше все по-чужд и непонятен. Импулсивно набра номера на Камий и половин час по-късно се просна на леглото си, гол под дрехите, после гол без дрехите. Камий легна отгоре му и той затвори очи. За минута забрави, че двайсет и седем души от неговата бригада патрулираха по улиците или чукаха по клавишите на компютрите си.

След два часа и половина отиде на площад Едгар Кине, одобрен със себе си, обгърнат и почти закрилян от лекото омекване на бедрата си. Декамбре тръгна насреща му от прага на дома си.

— Тъкмо щях да ви се обаждам, господин комисар — каза той. — Вчера нямаше, но днес има една.

— И никой не е видял кой я пуска в урната — предположи Адамсберг.

— Дойде по пощата. Променил е метода си. Вече не рискува да идва сам. Използва пощата.

— На какъв адрес я е изпратил?

— На адреса на Жос Льогерн, тук.

— Значи знае името на Льогерн?

— Много хора го знаят.

Адамсберг последва Декамбре в бърлогата му и отвори големия плик.

Внезапно се разнесе слух, доста бързо потвърден, че чумата е избухнала в града на две улици едновременно. Разправяха, че двамата (…) били открити с всички най-ясни симптоми на болестта.

— Льогерн прочете ли я?

— Да, на обяд. Нали казахте да продължава?

— Откакто убиецът започна да действа, текстовете стават по-ясни. Как реагира публиката?

— Развълнуваха се, започнаха да задават въпроси, после я обсъждаха във „Викингът“. Мисля, че имаше и един журналист. Дълго разпитва Жос и останалите. Не знам откъде се беше взел.

— От слуховете, Декамбре. Неизбежно беше. С „особените“ от последните дни, с комюникето от вторник вечер и сутрешните трупове, колелото се завъртя. Нямаше как да не се случи. А може и самият сеяч да е уведомил пресата, за да засили бурята.

— Напълно е възможно.

— Пусната е вчера — установи Адамсберг, като обърна плика — в първи район.

— Две обявени убийства — каза Декамбре.

— И вече извършени — отбеляза Адамсберг, като го погледна. — Ще чуете за тях довечера по телевизията. Двама мъже, изхвърлени на тротоара като кучета, голи и намазани с черно.

— Двама едновременно — глухо каза Декамбре.

Стисна устни и дъжд от бръчици заваля по бялата му кожа.

— Според вас, Декамбре, телата на чумавите черни ли са?

Ерудитът смръщи вежди.

— Не съм специалист по въпроса, господин комисар, и още по-малко по история на медицината. Затова ми отне толкова време да открия смисъла на „особените“. Но мога да ви уверя, че лекарите от онова време никога не споменават този цвят. Буци, петна, бубони, отоци — да, но не и почерняване. Черното се е появило в колективното въображение много по-късно в резултат на смислова грешка.

— Ясно.

— Но това е без значение, тъй като грешката не е била поправена и чумата наистина е била наричана Черната смърт. И тези думи явно са от първостепенна важност за убиеца, защото всяват ужас. Той иска да впечатлява, да поразява с шокиращи представи, все едно дали са верни или не. А Черната смърт поразява като оръдеен изстрел.

Адамсберг седна на една маса във „Викингът“ — в края на следобеда тук бе доста спокойно — и поръча на високия Бертен да му донесе едно кафе. През прозореца ясно се виждаше целият площад. Данглар му звънна след четвърт час.

— Във „Викингът“ съм — каза Адамсберг.

— Внимавайте с калвадоса — предупреди го Данглар. — Много е специален. Докато се усетите, мислите ви изфирясват от главата.

— Нямам вече мисли, Данглар. Объркан съм, замаян съм, дезориентиран съм. Той ми видя сметката.

— Калвадосът ли?

— Сеячът на чума. CLT. Между другото, Данглар, зарежете тези инициали.

— Да зарежа Сирил Лоран Тавенио?

— Оставете го на мира — каза Адамсберг, отворил бележника си на страницата, изписана от Вандуслер. — Това са прословутите три наречия.

Адамсберг изчака реакцията на помощника си, която така и не дойде. И на Данглар му идваше много. Просветеният му ум започваше да дава фира.

— Cito, Longe, Tarde — прочете Адамсберг. — Бързо, Дълго, Късно. Бягай и не бързай да се връщаш.

— Мамка му — каза Данглар след кратка пауза. — Cito, longe fugeas et tarde redeas. Трябваше да се сетя.

— Никой за нищо не се сеща, дори вие. Той ни превъзхожда.

— Кой ви осведоми?

— Марк Вандуслер.

— Получих информацията за вашия Вандуслер.

— Зарежете и нея. Той е вън от подозрение.

— Знаехте ли, че чичо му е бил полицай и е уволнен точно в края на кариерата си?

— Да. Ял съм октоподи с него.

— А, добре. Знаехте ли, че племенникът му Марк е бил замесен в няколко нечисти афери?

— Криминални ли?

— Да, но нямат връзка с разследването ни. Хич не е глупаво момчето.

— Забелязах.

— Обаждам ви се за алибитата на четиримата чумолози. До един са почтени хора, изрядни платци с безупречни семейства.

— За съжаление.

— Да. Не ни остана никой.

— А аз вече не предвиждам нищо. Не предусещам нищо, драги.

Данглар би трябвало да се зарадва на притъпената интуиция на Адамсберг. За своя собствена изненада обаче се хвана, че съжалява за поражението му и че се опитва да го насърчава да продължи по този път, който не одобряваше.

— Напротив — каза твърдо. — Сигурно предусещате нещо, поне едно нещо.

— Поне едно нещо — бавно се съгласи Адамсберг след кратко мълчание. — Все същото.

— Кажете ми го.

Адамсберг огледа площада. Започваха да се оформят малки групи, клиентите излизаха от бара, за да чуят поредните новини на Льогерн. При големия платан се обзалагаха дали екипажът на кораба ще загине или ще се спаси.

— Знам, че е там — каза той.

— Къде там?

— На площада. Там е.

Адамсберг вече нямаше телевизор и при нужда отиваше на сто метра от дома си в една ирландска кръчма, наситена с музика и с миризма на Гинес, където сервитьорката Енид, която познаваше отдавна, го оставяше да гледа малкия апарат, монтиран под плота на бара. В осем без пет той влезе в „Черните води на Дъблин“ и седна зад бара. Черните води идеално отговаряха на чувството, което изпитваше поне от сутринта. Докато Енид му приготвяше един огромен печен картоф с бекон — откъде ирландците се снабдяваха с такива гигантски картофи беше въпрос, който човек можеше да си зададе, стига да имаше време, тоест ако някакъв сеяч на чума не му е блокирал мозъка — Адамсберг изгледа новините по пуснатия тихо телевизор. Бяха кажи-речи толкова катастрофални, колкото и предполагаше.

Говорителят обяви смъртта на трима мъже в Париж, настъпила през нощта между понеделник и вторник и между сряда и четвъртък при смущаващи обстоятелства. Жертвите обитавали сградите с апартаменти, маркирани с четворки, за които Префектурата на полицията публикувала комюнике, излъчено в новините. Смисълът на цифрите, който полицията не пожелала да обясни, вече бил известен благодарение на едно кратко съобщение, изпратено от автора до Френската агенция по печата. На анонимното комюнике трябвало да се гледа с най-голяма предпазливост, тъй като нищо не гарантирало автентичността му. Авторът обаче твърдял, че тримата мъже са умрели от чума и че той отдавна е предупреждавал обществеността за появата на това бедствие чрез публични обяви, четени на кръстовището Едгар Кине-Деламбр. Подобно поемане на отговорност със сигурност трябвало да е дело на умопобъркан. По телата наистина имало белези, свидетелстващи за черната смърт, но от Префектурата на полицията твърдели, че тримата мъже са нещастни жертви на сериен убиец и че са умрели от удушаване. Адамсберг чу да цитират името му.

След това показаха снимки на белязаните врати със съответните обяснения и свидетелствата на обитателите, площад Едгар Кине и самия дивизионен комисар Брезийон, сниман в кабинета си на Ке-дез-Орфевр, откъдето обяви с цялата необходима сериозност, че всички застрашени от умопобъркания лица са охранявани от силите на реда и че слухът за чумата е най-обикновена измислица на индивида, който в момента се издирва, а черните петна върху телата са направени с буца дървени въглища. Вместо да завършат с тези успокояващи уверения, новините продължиха с кратък документален филм за миналото на чумата във Франция с абсолютно непоносими кадри и коментари.

Адамсберг седна на мястото си доста потиснат и машинално се залови за монументалния си картоф.

Във „Викингът“ бяха увеличили звука на телевизора и Бертен поотложи часа на топлото ястие и на гръмотевицата. Оказал се в центъра на вниманието, Жос отбиваше, доколкото можеше, атаката на въпросите, безупречно подкрепян от Декамбре, запазил пълно самообладание, и от Дамас, който, макар да не знаеше с какво би могъл да помогне, усещаше напрегнатата и сложна ситуация и неотлъчно седеше до левия хълбок на Жос. Мари-Бел беше избухнала в сълзи и още повече увеличи паниката му.

— Чумата ли се е появила? — бе извикала тя, изразявайки страховете на останалите, които не смееха да зададат такъв наивен въпрос.

— Не чу ли? — каза Лизбет със силния си глас. — Не са умрели от чума, удушени са. Не чу ли? Трябва да слушаш внимателно, Мари-Бел.

— А откъде да знаем дали не ни премята онзи дебелак от Префектурата? — каза един мъж на бара. — Да не мислиш, че ако в града има чума, ще бъдат така любезни да ни го съобщят по новините, Лизбет? Да не мислиш, че ни казват всичко, което знаят? Да не си мислиш случайно, че ни казват какво слагат в царевицата и с какво хранят кравите?

— И какво правим ние? — обади се друг. — Плюскаме им царевицата.

— Аз вече не я плюскам — каза една жена.

— С всичките им идиотски опити — подхвана един глас на бара — няма да се учудя, ако пак са сгафили и са изпуснали болестта. Зелените водорасли например… Знаеш ли откъде идват зелените водорасли?

— Тъй, тъй — отвърна друг глас. — И вече нищо не може да се направи. Също като с царевицата и кравите.

— Три жертви, представяш ли си? И как ще я спрат тая работа? Обзалагам се, че и те самите не знаят.

— Не знаят ами — рече един, седнал в края на бара.

— Да му се не види макар — възкликна Лизбет, опитвайки се да надвика останалите, — та те са били удушени!

— Защото на вратите им не е имало четворка — каза един мъж, повдигайки показалец. — Не са били защитени. Обясниха го по телевизията. Не сме сънували, нали?

— Е, ако е така, значи не че нещо са сгафили, ами някой нарочно я е пуснал.

— Напротив, неволно са я изпуснали — продължи твърдо първият. — И има един тип, който се опитва да предпази хората и да ги предупреди. Прави каквото може човекът.

— Защо тогава е пропуснал някои от тях? И защо е изрисувал вратите само в някои сгради?

— Хайде сега, да не е господ? Да няма четири ръце? Нарисувай си ги сам четворките, ако толкова те е шубе.

— Ама да му се не види макар! — пак извика Лизбет.

— Какво се е случило? — свенливо попита Дамас, но никой не му обърна внимание.

— Остави, Лизбет — каза Декамбре, хващайки я за ръката. — Съвсем се побъркаха. Да се надяваме, че през нощта ще се успокоят. Време е да сервираме вечерята, свикай наемателите.

Докато Лизбет събираше овчиците си, Декамбре се отдалечи от бара и се обади на Адамсберг.

— Господин комисар, тук става горещо. Хората взеха да откачат.

— Тук също — каза Адамсберг от масата си в ирландския бар. — Който сее зрители, жъне паника.

— Какво смятате да нравите?

— Да повтарям и пак да повтарям, че тримата мъже са били убити. Кой какво разправя при вас?

— Лизбет е вряла и кипяла и проявява здрав разум. На Льогерн не му пука особено, той се опитва да си запази препитанието и не е тази бурята, която ще го развълнува. Бертен ми изглежда доста разтърсен, Дамас не разбира нищо, Мари-Бел се тресе от нерви. Останалите се държат както може да се очаква — всичко крият от нас, нищо не ни казват и сезоните не са каквито бяха някога. Когато зимата е топла, вместо да е студена; лятото е хладно, вместо да е горещо, и така е и с пролетта, и с есента.

— Ще ви се отвори много работа, съветнико.

— И на вас, господин комисар.

— Вече не знам кое точно ми е работата.

— Откъде възнамерявате да започнете?

— Възнамерявам да отида да се наспя, Декамбре.

XXII

В петък сутринта още в осем часа в ръководения от комисаря Адамсберг отдел „Убийства“ пристигна подкрепление от дванайсет души. Спешно бяха инсталирани петнайсетина допълнителни телефона, за да се улесни връзката на Бригадата с претоварените районни управления. Няколко хиляди парижани искаха да знаят дали полицията е казала истината за убитите, дали трябва да вземат някакви предпазни мерки и какви са указанията. От Префектурата издадоха заповед до управленията да обръщат внимание на всяко телефонно обаждане и да успокояват паникьорите, които създават най-много неприятности.

Сутрешните вестници не съдържаха нищо, което да поуталожи нарастващото безпокойство. Адамсберг ги бе разтворил на първите страници и разглеждаше заглавията. Общо взето, авторите на статиите преповтаряха казаното по снощните телевизионни новини, като добавяха коментари и снимки, много от които на обърнатата четворка. Някои подсилваха значението на събитието, други бяха по-предпазливи и с по-сдържани заглавия. Всички вестници обаче цитираха изцяло думите на дивизионния комисар Брезийон. И всички публикуваха текстовете на двете последни „особени“. Адамсберг ги препрочете, опитвайки се да се постави на мястото на човек, който ги чете за пръв път в подобен контекст, тоест при наличието на три черни трупа.

Този бич е винаги на разположение и на заповедите на бог, който го изпраща и го прогонва, когато пожелае.

Внезапно се разнесе слух, доста бързо потвърден, че чумата е избухнала в града на две улици едновременно. Разправяха, че двамата (…) били открити с всички най-ясни симптоми на болестта.

Тези няколко реда бяха достатъчни, за да хвърлят в ужас най-наивните, около осемнайсет процента от населението — колкото бяха онези, които се бояха от края на 2000 година. Адамсберг бе изненадан от широкото място, отделено от печата на случая, изненадан и от бързината, с която започваше да се разгаря пожарът, макар да се бе опасявал точно от това още когато откриха първия труп. Чумата, този отминал, покрит с прах, погълнат от историята бич, възкръсваше под перата на журналистите с почти непроменена виталност.

Адамсберг хвърли поглед на стенния часовник — по заповед на Главната дирекция в девет часа трябваше да даде пресконференция. Адамсберг не обичаше нито заповедите, нито пресконференциите, но съзнаваше, че ситуацията го налага. Да успокои духовете, да покаже снимките със следи от удушаване, да опровергае слуховете — такива бяха нарежданията. Съдебният лекар бе дошъл да го подкрепи и освен ако не се появеше нов труп или някоя особено ужасяваща „особена“, комисарят смяташе, че положението е под контрол. Чуваше как зад вратата се увеличава групата на журналистите и се усилва шумът от разговорите.

По същото време Жос съобщаваше морската си прогноза пред забележимо по-голяма от друг път тълпа от хора и се готвеше да прочете „особената“, пристигнала сутринта по пощата. Комисарят беше категоричен — четенето продължава, то е единствената нишка, която ни свързва със сеяча. В напрегнатата тишина Жос обяви номер 20.

— Малък и лесноразбираем трактат за чумата. Съдържащ описанието, симптомите и ефектите на същата с методите и лековете, както предпазни, така и лечебни, многоточие. И ще разпознае, че е болен от споменатата чума, който има по слабините бучки, наричани обикновено бубони, който стрида от треска и замайване, от душевни болести и всякакви лудости, и който види по кожата му да се появяват разширяващи се петна, обикновено наричани пурпур, със синкав, сивкав или черен цвят. Който иска да се предпази от заразата, да има грижата да закачи на вратата си талисмана на кръста с четири остриета, който със сигурност ще прогони от дома му болестта.

Още докато Жос с мъка довършваше дългото описание, Декамбре се обади на Адамсберг и му го прочете.

— Нещата са в разгара си — обобщи Декамбре. — Край с предизвестията. Сеячът описва болестта така, сякаш наистина се е появила в града. Това ми напомня един текст от началото на XVII век.

— Прочетете ми пак края, ако обичате — помоли Адамсберг. — Но по-бавно.

— Хора ли има при вас? Чувам шум.

— Над петдесет журналисти, който вече губят търпение. А при вас?

— Повече народ от обикновено. Почти тълпа с много нови лица.

— Запишете старите. Опитайте се да направите възможно най-пълен списък на редовните слушатели, доколкото си ги спомняте.

— Те са различни според часовете на четенето.

— Направете каквото можете. Помолете местните хора да ви помогнат. Съдържателят на кафенето, собственикът на спортния магазин, сестра му, певицата, глашатая — всички, които са в течение.

— Мислите ли, че е тук?

— Мисля. Оттам е тръгнал, там си и остава. Всеки човек си има постоянна бърлога, Декамбре. Прочетете ми отново края.

— Който иска да се предпази от заразата, да има грижата да закачи на вратата си талисмана на кръста с четири остриета, който със сигурност ще прогони от дома му болестта.

— Призив към населението само да си рисува четворки по вратите. Разбърква картите.

— Именно. Казах XVII век, но ми се струва, че за първи път имаме работа с фрагменти, измислени за нуждите на каузата. Създават илюзията, че са верни, но мисля, че не са. Нещо накрая не е както трябва.

— Кое нещо?

— Този „кръст с четири остриета“. Никога не съм срещал подобна формулировка. Авторът явно има предвид четворката, иска всички да са наясно за какво говори, но мисля, че сам е скалъпил пасажа.

— Ако, освен на Льогерн писмото е разпратено и по вестниците, рискуваме да се затрупаме с работа, Декамбре.

— Момент, Адамсберг, само да чуя за корабокрушението.

Декамбре млъкна за около две минути, после се върна на телефона.

— Е? — попита Адамсберг.

— Всички са се спасили — отвърна Декамбре. — Вие на кое заложихте?

— На всички са се спасили.

— Е, поне в това ни провървя днес.

В мига, в който Жос скочи от сандъка си, за да отиде да пие кафе у Дамас, Адамсберг влезе в голямата зала и се изкачи на малката естрада, подготвена му от Данглар. Съдебният лекар вече бе включил диапроектора. Комисарят застана с лице към журналистите и към насочените към него микрофони и каза:

— Да чуя въпросите ви.

Пресконференцията приключи час и половина по-късно. Беше протекла по-скоро добре. Като отговаряше на въпросите спокойно и точка по точка, Адамсберг успя да разсее съмненията относно трите черни трупа. По средата на сеанса обаче срещна погледа на Данглар и по напрегнатото му изражение разбра, че нещата са излезли от контрол. Оперативните работници дискретно напускаха залата. Веднага щом свърши срещата, Данглар го последва в кабинета му и затвори вратата.

— Труп на авеню Сюфрен — съобщи той. — Натикан под една камионетка, гол, а дрехите подредени на купчина до него. Открили са го чак когато шофьорът е потеглил в девет и петнайсет сутринта.

— Дявол да го вземе — каза Адамсберг и се отпусна на стола. — Мъж? На около трийсет?

— Жена. Под трийсетте.

— Единствената ни нишка се скъса. В някой от ония проклети апартаменти ли е живяла?

— На улица Тампл, четиринайсети номер в списъка. Жилищата са били украсени с четворки преди две седмици, с изключение на вратата на жертвата, на втория етаж вдясно.

— Какво знаем вече?

— Казва се Мариан Барду. Неомъжена, родителите й живеят в Корез, един любовник за събота и неделя в Мант и още един за някоя и друга вечер в Париж. Била е продавачка в луксозен магазин за хранителни стоки на улица Бак. Хубава жена, спортен тип, посещавала няколко гимнастически салона.

— Предполагам, че там не се е срещала с Лорион, нито с Виар, нито с Клерк?

— Щях да ви кажа.

— Снощи излизала ли е? Казала ли е нещо на охраната?

— Още не знаем. Воазне и Есталер тръгнаха за дома й. Мордан и Ретанкур ви чакат на авеню Сюфрен.

— Вече не знам кой, кой е, Данглар.

— Това са оперативните ви работници, мъже и жени.

— А младата жена? Удушена ли е била? Гола? С почернена кожа?

— Като другите.

— Изнасилена?

— Надали.

— Авеню Сюфрен. Добре подбрано. Едно от най-пустите места в града нощем. Там можеш да разтовариш четирийсет трупа, без да се притесняваш. Защо според вас е поставена под камиона?

— Мислих по въпроса. Вероятно я е оставил там доста рано вечерта, но не е искал да я открият преди зазоряване. Било за да спази традицията на каруцарите, които са прибирали изхвърлените на улицата тела рано сутрин, било за да намерят трупа след сутрешното издание на новините на Жос. Той получил ли е писмо със съобщение за тази смърт?

— Не. В писмото се дават препоръки как да се предпазим от бедствието. Познайте как.

— С четворки?

— С четворки. Които да си изрисуваме сами като големи момчета.

— Сеячът е прекалено зает с убийствата, така ли? И вече няма време да рисува. Да не би да делегира правата си?

— Не е това — каза Адамсберг, като стана и облече сакото си. — Той просто иска да ни закопае. Представете си, че само една десета от парижани му се подчинят и начертаят на вратата си четворка. Тогава вече няма да можем да различим истинските от спонтанните. Цифрата се рисува лесно, вестниците публикуваха снимката й и я описаха надълго и нашироко, нужно е само внимателно да се прекопира.

— Графолозите лесно ще се оправят.

Адамсберг поклати глава.

— Не, Данглар, няма да е лесно. Не и ако трябва да анализират пет хиляди четворки, нарисувани от пет хиляди ръце. А броят им сигурно ще е много по-голям. Маса хора ще го послушат. Колко прави осемнайсет процента от два милиона?

— Кои са тези осемнайсет процента?

— Наивните, страхливите, суеверните. Тези, които се боят от затъмнения, от новото хилядолетие, от предсказанията и от края на света. Поне тези, които си го признават в анкетите. Колко души прави това, Данглар?

— Триста и шейсет хиляди.

— Е, значи можем да очакваме горе-долу толкова рисунки. Ако се намеси страхът, ще настъпи истинско бедствие. А ако не успеем да различим истинските четворки, няма да разберем и кои са истинските чисти врати. И никого няма да опазим. Сеячът спокойно ще се разхожда нагоре-надолу и по площадките няма да го очаква никакво ченге. Дори ще може да си рисува посред бял ден, без да си блъска главата с кодовете на външните врати. Защото не можем да арестуваме хилядите граждани, които рисуват по вратите си. Разбирате ли сега, Данглар, защо го прави? Манипулира обществото, защото така му изнася, защото това му е нужно, за да се отърве от ченгетата. Той знае какво върши, Данглар, и е много прагматичен.

— Знае какво върши? Нищо не го е карало да рисува тъпите си четворки. Нито да изолира жертвите си. Така сам си е поставил капан.

— Искал е да разберем, че става дума за чума.

— Можел е да начертае по един червен кръст, след убийствата.

— Така е. Само че той сее избирателна чума, а не всеобща. Избира жертвите си и определено държи да предпази съседите им. Това също е прагматично и разумно.

— Разумно за света на безумието му. Би могъл да убива, без да инсценира проклетата старовремска чума.

— Той не желае да убива лично. Иска хората да бъдат убити. Иска да направлява проклятието. За него между двете неща има огромна разлика. Така не се чувства отговорен.

— Добре де, но чак пък чума! Това е направо смешно. Откъде идва този тип? От какъв свят? От какъв гроб?

— Когато разберем това, Данглар, ще сме го пипнали, вече ви казах. А че е смешно, смешно е. Но не подценявайте старата чума. У нея все още има хляб. Тя занимава умовете на много хора, на повече, отколкото би трябвало. Може и да ти се струва смешна, но овехтелите й дрехи не развеселяват никого. Смешна, но страшна.

Докато караше към авеню Сюфрен, Адамсберг се свърза с ентомолога, за да го изпрати в апартамента на новата жертва и да му каже да вземе морско свинче. Бяха събрали Nosopsyllus fasciatus и в жилищата на Жан Виар и Франсоа Клерк — четиринайсет у първия и девет у втория, плюс още по няколко в захвърлените до тях дрехи. Всички бълхи бяха здрави. Всички бяха излезли от големи кремави пликове, разрязани с нож. Второто му обаждане бе до Френската агенция по печата. Всеки, получил подобен плик, веднага да се свърже с полицията. И да покажат плика по обедните телевизионни новини.

Адамсберг съкрушено огледа голото тяло на младата жена, обезобразено от удушаването, почти цялото оплескано с пепел и с мръсотията под камионетката. До нея дрехите й образуваха малка трогателна купчина. Авенюто бе отцепено заради любопитните, но стотици хора вече бяха минали покрай тялото. Нямаше никакъв начин информацията да се укрие. Комисарят тъжно стисна юмруци в джобовете си. Губеше обичайната си проницателност, не съумяваше да разбере, да почувства, да усети убиеца, докато сеячът напротив, демонстрираше съвършена организация, като даваше гласност на обявите си, владееше пресата и убиваше жертвите си, където и когато пожелаеше въпреки многобройните полицаи, за които се предполагаше, че са го оградили отвсякъде. Четири убийства, които не успя да предотврати, макар да бе нащрек още преди извършването им. Откога впрочем? От второто посещение на Мариз, изнервената майка. Можеше да определи с точност мига, в който се пробуди безпокойството му. Затова пък не знаеше кога бе сбъркал посоката, в кой момент се бе заблудил в мъглата, засипан от информация, безпомощен.

Стоя, загледан в младата Мариан Барду, докато не натовариха тялото в колата на моргата, като от време на време издаваше кратки заповеди, разсеяно изслушваше докладите на полицаите, които пристигаха от улица Тампл. Младата жена не беше излизала предишната вечер, тя просто не се бе прибрала от работа. Изпрати двама лейтенанти при работодателя й, без да се надява, че ще научат нещо полезно, и се отправи пеша към Бригадата. Вървя дълго, повече от час, и сви към Монпарнас. Ако само можеше да си спомни кога бе свърнал от правия път.

Изкачи се по улица Гете и бавно влезе във „Викингът“. Поръча си сандвич и седна на масата, която гледаше към площада — нежелана от никого маса, защото трябваше да си доста дребен, за да не си удариш главата във фалшивия корабен нос на дракар, закрепен на стената зад нея. Беше изял четвърт сандвич, когато Бертен стана и внезапно удари медната плоча над бара, предизвиквайки гръмотевичен шум. Адамсберг с учудване видя как всички гълъби на площада отлитат с пърхане, а в бара нахлува цяла тълпа клиенти, включително и Льогерн, на когото направи знак да се приближи. Глашатаят седна срещу него.

— Черни мисли ли са ви нападнали, господин комисар? — попита Жос.

— Липса на мисли ме е нападнала, Льогерн. Толкова ли ми личи?

— Аха. Изгубен в морето?

— Не знаете колко сте прав.

— Случвало ми се е три пъти и сме обикаляли из мъглата като въртоглави. Едва избягвахме една катастрофа и налитахме на друга. Двата пъти апаратите сами се развалиха. А третия път аз бях направил грешка със секстанта след една безсънна нощ. Уморен ли си, гафът е неизбежен. Още не мога да си простя.

Адамсберг изправи гръб и Жос видя как в очите му с цвят на водорасли се разгаря огънят, който бе видял да блести първия път в кабинета му.

— Я повторете, Жос. Повторете точно каквото казахте.

— За секстанта ли?

— Да.

— Ами така стана със секстанта. Сбъркаш ли, гафът е неизбежен, грешката е непростима.

Адамсберг се загледа в една точка на масата, съсредоточен, неподвижен, протегнал ръка, сякаш за да накара Жос да замълчи. Глашатаят не посмя да продължи и само гледаше как сандвичът се сгъва между пръстите на комисаря.

— Вече знам, Льогерн — каза Адамсберг, като вдигна глава. — Знам кога престанах да разбирам, кога престанах да виждам.

— Кого?

— Сеячът на чума. Престанах да го виждам, изгубих посоката. А сега знам и кога стана това.

— Толкова ли е важно?

— Толкова важно, колкото ако вие можехте да поправите грешката си със секстанта и да се върнете точно на мястото, където сте се били изгубили.

— Е, да — съгласи се Жос, — наистина е важно.

— Трябва да вървя — каза Адамсберг и остави една банкнота на масата.

— Внимавайте с дракара — предупреди го Жос. — Може да ви сцепи главата.

— Аз съм нисък. Идвала ли е „особена“ сутринта?

— Щяхме да ви кажем.

Адамсберг вече отваряше вратата, когато Жос попита:

— Връщате се на онова място ли?

— Точно така, капитане.

— Наистина ли знаете къде е?

Адамсберг посочи с пръст челото си и излезе.

Беше в момента на гафа. Когато Марк Вандуслер бе споменал за гафа. Точно в този миг бе изтървал посоката. Докато вървеше, Адамсберг се опитваше да си припомни думите на Вандуслер. Извличаше от паметта си образите, придружени от звуци. Вандуслер стоеше прав до вратата с лъскавия си колан и размахваше тънката си ръка, украсена със сребърни пръстени — три сребърни пръстена. Да, говореше за пепелта. Дотам бяха стигнали. Когато вашият човек е намазал тялото с пепел, той е сбъркал, всъщност е направил огромен гаф.

Адамсберг облекчено въздъхна. Седна на най-близката пейка, записа си забележката на Вандуслер в бележника и дояде сандвича. Още не знаеше накъде да върви, но поне бе открил отправната точка. Точката, в която секстантът му се беше развалил. И знаеше, че оттук нататък има шанс мъглата да се разсее. Изпита живо чувство на признателност към моряка Жос Льогерн.

Спокойно продължи пътя си към Бригадата, като спираше поглед на първите страници на вестниците, щом минеше покрай някоя будка.

Тази вечер, утре, когато сеячът изпратеше във ФАП новото си послание, своя гибелен Малък трактат за чумата, когато смъртта на четвъртата жертва станеше известна, никаква пресконференция вече нямаше да спре заразата на слуховете. Сеячът сееше и печелеше.

Тази вечер, утре.

XXIII

— Ти ли си?

— Аз съм, Мане — нетърпеливо отвърна мъжът.

Едва влязъл, той се хвърли в обятията на старата жена, притисна я до себе си и леко я завъртя.

— Става, Мане, става! — каза той.

— Като мухи, измират като мухи.

— Гърчат се и падат, Мане. Спомняш ли си как някога заразените ги е обземала лудост, как са разкъсвали дрехите си и са тичали към реката, за да се удавят? Или са си удряли главата в някоя стена, за да я счупят?

— Ела, Арно — каза старицата, като го задърпа за ръката. — Да не стоим на тъмно.

На светлината на електрическото си фенерче Мане се отправи към дневната.

— Сядай, направила съм ти тиганици. Знаеш, че вече не се намира каймак, та трябва да слагам сметана, няма как. Сипи си вино.

— Някога са изхвърляли заразените през прозорците, толкова много са били, и са ги намирали на улицата, изоставени като стари дюшеци. Тъжно е, а, Мане? Родители, братя, сестри.

— Не са твои братя, нито твои сестри. Това са свирепи животни, които не заслужават да стъпват по тази земя. После, едва после ще възстановиш силите си. Или те, или ти. Сега си ти.

Арно се усмихна.

— Знаеш ли, че свършват за няколко дни?

— Бичът божи ги поразява. Мисля, че вече са наясно.

— Разбира се, че са наясно. И треперят, Мане. Техен ред е — каза Арно и изгълта виното си.

— Хайде стига глупости, дошъл си за материала, нали?

— Трябва ми много. Дошъл е моментът на пътуването, Мане, нали знаеш, разширявам обхвата.

— Ама материалът си го бива, а?

На тавана старата жена се провря между клетките, от които се чуваше пищене и дращене.

— Хайде, хайде — промърмори тя, — стига сте врякали! Не ви ли храни добре Мане?

Тя вдигна една добре завързана торбичка и я подаде на Арно.

— Дръж — каза тя. — После ще си приказваме.

Докато слизаше по стълбата пред Мане и я пазеше да не падне, Арно развълнувано размахваше торбичката с мъртвия плъх. Страхотна специалистка беше Мане, най-добрата. Без нея нямаше да се оправи. Несъмнено той бе господарят, помисли си, докато въртеше пръстена, и го доказваше, но без нея щеше да е загубил още десет години от живота си. А от живота си имаше нужда сега, веднага.

Арно излезе от старата къща през нощта с пет плика в джобовете, в които помръдваха Nosopsyllus fasciatus, чиито провентрикули бяха заредени като торпили. Докато вървеше по алеята в мрака, си говореше тихичко. Провентрикула. Среден стилет на устния апарат. Хоботче, инжекция. Арно обичаше бълхите и с никой друг, освен с Мане, не можеше да разговаря колкото му душа иска за вътрешната им анатомия, огромна като небето. Но не котешките бълхи, дума да не става. Некадърни насекоми, към които изпиваше абсолютно презрение. Мане също.

XXIV

Тази събота всички оперативни работници от Бригадата, които можеха да дадат извънредни часове, бяха помолени да се явят на работа и с изключение на трима с неотложни семейни ангажименти, екипът на Адамсберг бе в пълен състав, плюс подкреплението от дванайсет полицаи. Адамсберг пристигна още в седем часа и без да си прави илюзии, се запозна с последните лабораторни резултати, преди да се залови с купчината вестници, оставени на масата му. Опитваше се, доколкото бе възможно, да замени думата „бюро“ с думата „маса“, която не че особено го очароваше, но по-малко го потискаше. „Бюро“ му напомняше за бюрократ, бюджет, бюлетин. В „маса“ дочуваше масло, маслина, масаж. Масата плавно се стичаше, бюрото тежеше като воденичен камък.

Та на масата Адамсберг прегледа отчетите за последните технически постижения, които не водеха доникъде. Мариан Барду не беше изнасилена, шефът й твърдеше, че се била преоблякла за излизане в задната стая на магазина, но не уточнила къде отива, самият той имаше стабилно алиби, двамата любовници на Мариан също. Бе удушена към десет вечерта, след като бяха използвали сълзотворен газ като при Виар и Клерк. Изследването за наличие на бацили — отрицателно. По тялото никаква следа от ухапване от бълхи, както и по това на Клерк. В дома й обаче бяха уловили девет Nosopsyllus fasciatus, изследване за наличие на бацили — отрицателно. Пепелта бе от изгорено ябълково дърво. Никаква следа от помада, мазнина или друго вещество върху нито една от вратите.

В седем и половина вече звъняха всичките четирийсет и три телефона на Бригадата. Адамсберг изключи своя и отговаряше само на мобилния си. Придърпа към себе си купчината вестници — първите им страници не предвещаваха нищо добро. Предишната вечер, след съобщението за поредната „черна смърт“, излъчено в новините от осем часа, бе предупредил дивизионния комисар Брезийон, че ако сеячът отправи своите „предпазни и лечебни“ съвети към пресата, няма да могат да се опазят потенциалните жертви.

— А пликовете? — отговори Брезийон. — Пликовете са показателни.

— Той може да ги смени. Да не говорим за шегаджиите или за онези, които имат зъб на някого и ще започнат да ги пускат под вратите.

— Бълхите? — каза дивизионният. — Ако поставим охрана на всеки, ухапан от бълха?

— Бълхите невинаги хапят, — отвърна Адамсберг. — Клерк и Барду не са били нахапани. Освен това рискуваме в полицията да се изсипе тълпа от подплашени хора, нападнати от най-обикновени човешки, котешки или кучешки бълхи, и да пропуснем истинските мишени.

— И да настъпи всеобща паника — унило допълни Брезийон.

— Пресата вече работи по въпроса — каза Адамсберг. — Не можем да я спрем.

— Спрете я — отсече Брезийон.

Адамсберг беше наясно, че ловките ръце на сеяча на чума осезаемо клатят стола му в Криминалната бригада. Беше му почти все едно дали ще загуби поста си и ще работи на друго място. Но мисълта, че може да изпусне нишката сега, когато бе открил къде се е прекъснала, истински го безпокоеше.

Разгърна вестниците и затвори вратата, за да се изолира от какофонията на телефоните, които пронизително звъняха в голямата зала, създавайки работа на всички служители на Бригадата.

Малкият трактат на сеяча заемаше всички първи страници заедно със снимките на последната жертва и с карета за черната чума с всяващи страх заглавия. Черна чума или сериен убиец? Завръщането на бича божи? Убийства или зараза? Четвърта подозрителна смърт в Париж.

И тъй нататък.

По-дръзко от предишния ден в някои статии се подлагаше на съмнение онова, което вече наричаха „официалната теза за удушаването“. В почти всички издания авторите цитираха доказателствата, за които бе говорил на вчерашната пресконференция, след което веднага се опитваха да ги опровергаят. Черният цвят на труповете изкарваше от релси и най-умерените пера и подхранваше страхове, древни като Спящата красавица, събудила се след близо тристагодишен сън. Черният цвят, който всъщност беше един огромен гаф. Огромен гаф, способен да хвърли града в бездна от лудост.

Адамсберг потърси ножици и се захвана да изрязва една статия, която го тревожеше повече от другите. Един от агентите, може би Жюстен, почука и отвори вратата.

— Господин комисар — произнесе той задъхано, — страхотно много четворки са се появили около площад Едгар Кине. Като започнеш от Монпарнас, та до авеню Мен и продължиш по булевард Распай. Изглежда, че вече се наброяват двеста-триста сгради с около хиляда врати. Фавр и Есталер отидоха да проверят на място. Есталер не иска да е в един екип с Фавр, казва, че онзи му бърка в здравето. Какво да правим?

— Сменете се, идете вие с Фавр.

— Фавр ми бърка в здравето.

— Сержант… — започна Адамсберг.

— Лейтенант Воазне — поправи го полицаят.

— Воазне, нямаме време да се занимаваме със здравето на Фавр, нито на Есталер, нито с вашето.

— Ясно, господин комисар. Ще уредим нещата по-късно.

— Именно.

— Да продължаваме ли да патрулираме?

— И да изгребваме морето с лъжица? Вълната се надига. Вижте — каза той, подавайки му вестниците. — Съветите на сеяча са публикувани на първите страници: нарисувайте си четворката сами, за да избегнете заразата.

— Видях, господин комисар. Истинска катастрофа. Няма измъкване. Освен първоначалните двайсет и девет души вече не знаем кого да охраняваме.

— Вече са само двайсет и пет, Воазне. Имаме ли обаждания за пликове?

— Повече от сто само при нас. Не смогваме да проверяваме.

Адамсберг въздъхна.

— Казвайте на хората да ги носят в Бригадата. Може някой от проклетите пликове да е истински.

— Да продължаваме ли да патрулираме?

— Да. Опитайте се да определите обхвата на явлението. Работете с извадки.

— Поне нямаме убийство тази нощ. Сутринта двайсет и петимата бяха живи и здрави.

— Знам, Воазне.

Адамсберг несръчно доизряза статията, която изпъкваше на фона на останалите със своето сериозно и задълбочено съдържание. Ето това липсваше, за да пламне пожарът — бензинът, лиснат върху разгарящия се огън. Заглавието беше загадъчно: Болест №9.

Болест №9

Префектурата на полицията в лицето на дивизионния комисар Пиер Брезийон, ни увери, че четирите тайнствени убийства, извършени през седмицата в Париж, са дело на сериен убиец. Жертвите били удушени, а натовареният с разследването главен комисар Жан-Батист Адамсберг показа на пресата снимки, на които ясно личаха следи от удушаване. Но днес всеки знае, че смъртните случаи се приписват от анонимен информатор на започваща епидемия от черна чума — ужасния бич, вилнял някога по света.

При тази алтернатива ние си позволяваме да се усъмним в безупречната демонстрация на полицейските ни служби, като се върнем осемдесет години назад. Париж е изтрил от паметта си историята на последната чума. Само че столицата е била поразена от тази болест сравнително неотдавна, през 1920 г. Тръгнала от Китай през 1894-та, третата чумна пандемия опустошава Индия, където убива дванайсет милиона души, и стига до Западна Европа, минавайки през пристанищата й в Лисабон, Лондон, Порто, Хамбург, Барселона и… Париж, пренесена от тръгнал от Хавър шлеп, разтоварил стоката си на брега на Левалоа. За щастие, както навсякъде в Европа епидемията трае кратко и за няколко години е напълно овладяна. Независимо от това тя взема деветдесет и шест жертви, главно в северните и източните предградия на града, от средите на бедното население и вехтошарите, обитаващи нехигиенични бараки. Заразата успява да проникне и в центъра, където убива двайсетина души.

Докато трае епидемията обаче, правителството я пази в тайна. Застрашеното население е ваксинирано, без да се уведоми пресата за истинската причина за подобни извънредни мерки. В поредица от вътрешни докладни записки Епидемиологичната служба на Префектурата на полицията настоява да се скрие от населението възникналият проблем, който срамежливо назовава „болест № 9“. Така Генералният секретар пише през 1920 г.: „По няколко случая на болест №9 са регистрирани в Сент Уан, Клиши, Левалоа-Пере и в 19 и 20 район. (…) Напомням ви, че тази записка има строго конфиденциален характер и че не трябва да се всява паника сред населението“. Информация обаче все пак изтича и вестник „Юманите“ разкрива истината в броя си от 3 декември 1920 г. „Сенатът посвети вчерашното си заседание на болест №9. Що за болест е тя? В три и половина узнахме от г-н Годен дьо Вилен, че става дума за чума…“

Без да обвиняваме представителите на полицията, че и днес както вчера фалшифицират фактите, за да скрият от нас истината, тази люлка историческа справка полезно напомня на гражданите, че държавата си има свои собствени истини и че винаги добре е владеела изкуството на прикриването.

Адамсберг замислено отпусна ръка, като продължаваше да държи подривния вестник. Чума в Париж през 1920 година. За пръв път чуваше за подобно нещо. Набра номера на Вандуслер.

— Прегледах вестниците — каза Марк, без да изчака какво ще му съобщи комисарят. — Вървим към пълна катастрофа.

— Вървим — потвърди Адамсберг. — За чумата от двайсета година вярно ли е, или е кьорфишек?

— Абсолютно вярно. Деветдесет и шест случая, от които трийсет и четири смъртни. Въпросните вехтошари от предградията и няколко души от центъра, най-страшно е било в Клиши, отнесла е цели семейства. Децата събирали умрелите плъхове от сметищата.

— Защо не се е разпространила?

— Ваксинации и профилактика. Но главно самите плъхове като че ли са придобили имунитет към болестта. В Европа чумата вече е агонизирала. Само в Аячо е упорствала до 1945 година.

— А за мълчанието на полицията вярно ли е? За „болест №9“?

— Напълно, господин комисар, съжалявам. Невъзможно е да го опровергаете.

Адамсберг затвори и закрачи из стаята. Епидемията от двайсета година прищракваше в главата му като дискретен механизъм, който отваря скрита врата. Не само беше открил отправната си точка, но като че ли вече можеше да опита да премине през открехнатата врата и да се спусне по тъмното стълбище с лек мирис на мухъл, по стълбището на Историята. Мобилният му телефон прозвъня в джоба му и Адамсберг чу гласа на вбесения от сутрешните вестници Брезийон.

— Каква е тази идиотщина с потайната полиция? — крещеше дивизионният. — Какви са тия щуротии за чума през двайсета година? Испанският грип — да! Но чума! Искам веднага да публикувате опровержение.

— Невъзможно, господин дивизионен комисар. Всичко е истина.

— Подигравате ли ми се, Адамсберг? Или искате да се върнете на планинските си пасища?

— Не е там въпросът, господин дивизионен комисар. Имало е чума през 1920 година, имало е деветдесет и шест случая, от които трийсет и четири смъртни, а полицията и правителството са се опитали да укрият този факт от населението.

— Че поставете се на тяхно място, Адамсберг!

— Аз съм на тяхно място, господин дивизионен комисар.

Брезийон не отговори и тресна слушалката.

Жюстен или Воазне, единият или другият, отвори вратата на кабинета. Воазне.

— Напрежението расте, господи комисар. Обаждат се отвсякъде. Целият град е в течение, хората здравата са се шубелисали, вратите се покриват с четворки. Вече не знаем къде по-напред да огреем.

— Не огрявайте. Просто работете.

— А, добре, господин комисар.

Мобилният му пак звънна и Адамсберг зае обичайното си място до стената. Министърът? Съдията? Колкото по-напрегнати ставаха другите, толкова по-голямо безгрижие го обземаше. Откакто откри точката, се чувстваше напълно отпуснат.

Обаждаше се Декамбре. Той единствен тази сутрин не му каза, че е чел вестниците и че наближава катастрофа. Декамбре бе все така съсредоточен върху „особените“, които получаваше, преди да стигнат до ФАП. Сеячът определено отпускаше известен аванс на глашатая, сякаш държеше да му запази дадената му в началото привилегия или да му благодари, че му е послужил за трамплин, без да протестира.

— Сутрешната особена — каза Декамбре. — Заслужава внимание. Дълга е, пригответе се да записвате.

— Готов съм.

— Вярно е, че от седемдесет години — започна Декамбре — не бяха изпитвали ужаса на страхотния бич и че свободно си въртяха търговията, докато, многоточие, не пристигна, многоточие, един кораб, натоварен с памук и други стоки. Многоточие. Споменавам за многоточията, защото фигурират в текста.

— Знам. Продължавайте. Бавно.

— Но свободата, дадена на пътниците, да влизат в града и да общуват с жителите му, бързо доведе до зловещи резултати — защото щом, многоточие, господата, многоточие. Лекари, отидоха в Кметството, за да предупредят Съветниците, че след като били повикани сутринта, многоточие, да посетят един млад моряк, наречен Есален, той им се сторил поразен от Заразата.

— Това ли е краят?

— Не, има един интересен епилог за настроението сред управниците на града, който ще се хареса на началниците ви.

— Слушам.

— При това предупреждение Съветниците изтръпнаха. И сякаш предвидили бедите и опасностите, които щяха да последват, те изведнъж изпаднаха в униние, ясно показващо обзелата ги мъка. И наистина, не трябва да се учудваме, че уплахата и приближаването на Чумата ги хвърлиха в ужас, тъй като Свещените книги ни учат, че от трите бича, с които Бог някога заплаши своя Народ, бичът на чумата е най-суров и най-жесток…

— Не знам дали дивизионният е изпаднал в подобно униние — изкоментира Адамсберг. — Той по-скоро проявява склонност да докарва другите до униние.

— Представям си. Изпитвал съм го, макар и по друг начин. Някой трябва да го отнесе. Има ли опасност да загубите поста си?

— Ще се оправя. Кое ви прави впечатление в посланието?

— Че е дълго. А е дълго, защото преследва две цели — да обясни страха на населението със страха на управниците и да обяви, че ще има още смъртни случаи. Да го обяви съвсем ясно. Имам някаква смътна догадка по този въпрос, Адамсберг, но не съм сигурен в себе си и ще трябва да проверя. Не съм специалист.

— Много хора ли се събраха около Льогерн?

— Още повече от снощи. Почти не остава празно място по време на четенето.

— Льогерн би трябвало да им продава билети. Така поне някой ще има полза от цялата работа.

— Внимавайте, господин комисар. Не си правете такива шеги пред Льогерн. Защото Льогернови може да са грубияни, но не са разбойници.

— Това сигурно ли е?

— Във всеки случай, така твърдял покойният му прапрадядо. От време на време го посещава. Не много често, но доста редовно.

— Декамбре, вие нарисувахте ли си четворка на вратата тази сутрин?

— Искате да ме обидите ли? Ако някой се възправи срещу смъртоносните вълни на суеверието, това ще съм аз, Дюкуедик, честна бретонска. Аз и Льогерн. И Лизбет. А ако искате да се присъедините към нас, сте добре дошъл в квартета ни.

— Ще помисля по въпроса.

Веднъж зачекнал темата, Декамбре продължи:

— Суеверието означава лековерие. Лековерието означава манипулация, а манипулацията означава бедствие. Това е язвата на човечеството, тя е уморила повече хора от всички чуми на куп. Гледайте да пипнете сеяча, господин комисар, преди да ви изритат от службата. Не знам дали съзнава какво върши, но нанася значителна вреда на народа на Париж, като насърчава най-елементарните му инстинкти.

Адамсберг се усмихна и затвори. Замисли се. „Съзнава какво върши“. Декамбре бе докоснал нишката, която комисарят подръпваше от вчера и която вече полека бе започнал да следва. С текста на „особената“ пред очите, той отново набра Вандуслер, докато Жюстен/Воазне отваряше вратата му и мълчаливо му показваше с пръсти, че белязаните с четворки сгради са достигнали цифрата седемстотин. Адамсберг кимна и изчисли, че с това темпо ще достигнат хилядарката още преди да се стъмни.

— Вандуслер? Пак е Адамсберг. Искам да ви прочета сутрешната особена. Имате ли време? Дългичка е.

— Давайте.

Марк внимателно изслуша как Адамсберг спокойно описва предстоящото бедствие, което щеше да се стовари над града с посредничеството на младия Есален.

— Е? — каза Адамсберг, след като прочете докрай текста, сякаш правеше справка в речник. Струваше му се невъзможно във вагона от знания на Марк Вандуслер да не се съдържа отговор на загадката, поставена от новото послание.

— Марсилия — твърдо каза Марк. — Чумата пристига първо в Марсилия.

Адамсберг очакваше, че сеячът се опитва да отвлече вниманието, описвайки ново избухване на болестта, но не предполагаше, че то няма да е в Париж.

— Сигурен ли сте, Вандуслер?

— Категоричен. Става дума за акостирането на „Големия Сент-Антоан“ на 25 май 1720 година на остров Иф. Корабът е идвал от Сирия и Кипър, натоварен със заразени денкове с коприна, а екипажът му вече е бил поразен от болестта. Липсващите имена на лекарите са Песонел баща и син. Те са вдигнали тревога. Текстът е известен, епидемията също, отнесла е половината град.

— Този младеж Есален, когото лекарите са посетили, знаете ли къде е било това?

— На площад Ленш, днес площад Ланш, зад северния кей на старото пристанище. Оттам болестта се е разпространила по улица Ескал, която вече не съществува.

— И това е сигурно?

— Напълно. Марсилия. Мога да ви изпратя копие от оригиналния текст, ако ви трябва потвърждение.

— Няма нужда, Вандуслер. Благодаря ви.

Адамсберг излезе от кабинета си, разтърсен от чутото. Доближи се до Данглар, който, подобно на трийсетина други полицаи, се опитваше да овладее телефонните обаждания и да измери възходящата крива, която следваше торнадото на суеверието. Голямата зала миришеше на бира и главно на пот.

Данглар остави слушалката, отбеляза си някаква цифра, вдигна потното си чело към Адамсберг и каза:

— Скоро в града няма да остане и една кутия боя.

— Марсилия — каза Адамсберг и постави посланието пред очите му. — Сеячът отлита за Марсилия. Ще пътуваме, Данглар.

— Боже мили — възкликна Данглар, като набързо прочете текста. — Пристигането на „Големия Сент-Антоан“.

— Попадали ли сте на този пасаж?

— Да, като споменахте за Марсилия, се сетих. Не знам дали щях да го разгадая веднага.

— По-известен ли е от останалите?

— Със сигурност. Това е била последната епидемия във Франция, обаче е била жестока.

— Не е последната — каза Адамсберг и му подаде статията за болест №9. — Прочетете това и ще разберете защо до довечера няма да остане и един парижанин, който да вярва на ченгетата.

Данглар прочете и поклати глава.

— Истинска катастрофа — каза той.

— Не използвайте вече тази дума, Данглар, моля ви. Свържете ме с колегата от Марсилия, квартала на Старото пристанище.

— За квартала на Старото пристанище отговаря Масена — промърмори Данглар, който познаваше дивизионните и главните комисари в цялата страна, както и районните началници. — Свестен тип, не е грубиянин като предшественика си, когото накрая понижиха за побоищата, с които искаше да накара арабите да пропикаят кръв. Масена го замести и е човек на място.

— Толкова по-добре — каза Адамсберг, — защото ще трябва да работим заедно.

В шест и пет Адамсберг застана на площад Едгар Кине, за да изслуша вечерното издание на новините, което не донесе нищо ново. Откакто бе принуден да използва пощата за посланията си, сеячът не можеше да спазва графика си. Адамсберг знаеше това и бе дошъл само за да огледа лицата на събралите се около Льогерн хора. Тълпата бе още по-гъста от предишните дни и много от присъстващите протягаха вратове, за да видят на какво прилича този „глашатай“, чрез който е било разпространено съобщението за заразата. Двамата полицаи, които непрекъснато наблюдаваха площада, имаха и задачата да бдят за сигурността на Льогерн, в случай че по време на четенето се появяха признаци за враждебно отношение.

Адамсберг стоеше до едно дърво доста близо до естрадата и Декамбре му описваше хората, които познаваше. Вече бе направил списък с около четирийсет имена, групирани в три колони — на най-ревностните, на редовните и на непостоянните — и придружени от физически описания, свързани с горното, както казваше Льогерн. Бе подчертал с червено имената на онези, които правеха залози относно изхода на корабокрушенията, със синьо бързаците, хукващи към работните си места веднага след края на четенето, с жълто заплеси те, които продължаваха да обсъждат чутото на площада или във „Викингът“, с виолетово интересуващите се от покупко-продажби. Всичко бе ясно и подредено. Със списъка в ръка Декамбре дискретно показваше с пръст на комисаря съответните лица.

— „Кормела“, тримачтов австрийски, 405-тонен, тръгнал от Бордо за Кардиф, изгубил се в мъглата близо до Газк-ар-Виле. Екипаж от четиринайсет души, спасен — завърши Жос и скочи от естрадата си.

— Гледайте — каза Декамбре. — Тези, които изглеждат стъписани, мръщят се и явно нищо не разбират, са нови.

— Един вид зайци — каза Адамсберг.

— Точно. А тези, които си приказват, клатят глави и размахват ръце, са редовни слушатели.

Декамбре отиде да помогне на Лизбет да изчисти зеления фасул, от който бяха купили цели щайги на ниски цени, а Адамсберг влезе във „Викингът“ и се пъхна под носа на дракара, за да се настани на масата, която вече смяташе за своя. Заложилите за изхода от корабокрушението се бяха струпали на бара и парите шумно минаваха от ръка на ръка. Списъкът с облозите се държеше от Бертен, за да няма измами. Заради божествения си произход Бертен минаваше за сигурен и неподкупен човек.

Адамсберг си поръча кафе и се загледа в профила на Мари-Бел, която с голямо усърдие пишеше писмо на съседната маса. Тя беше нежна девойка, която би била очарователна, ако устните й бяха по-ясно очертани. И тя като брат си имаше гъсти и къдрави коси, спускащи се на раменете й, но чисти и руси. Мари-Бел му се усмихна и продължи работата си. До нея младата жена, която се наричаше Ева, се опитваше да й улесни задачата. Тя не беше толкова хубава, сигурно защото й липсваше непринуденост, лицето й бе гладко и сериозно с виолетови кръгове под очите. Така Адамсберг си представяше някоя героиня от XIX век, затворена в облицованата си с дърво провинциална къща.

— Така добре ли е? Мислиш ли, че ще разбере? — попита Мари-Бел.

— Добре е — каза Ева. — Но е малко кратко.

— Да му пиша ли какво е времето?

— Може.

Мари-Бел продължи да пише, като здраво стискаше химикалката.

— „Хфана“ — каза Ева — се пише с „в“.

— Сигурна ли си?

— Мисля, че да. Дай да опитам.

Ева направи няколко опита върху отделен лист, после нерешително се намръщи.

— Не знам вече, обърках се.

Мари-Бел обърна глава към Адамсберг.

— Господин комисар — попита тя малко стеснително, — с „ф“ или „в“ се пише „хфана“?

За пръв път в живота му искаха от Адамсберг съвет, свързан с правописа, и той не посмя да го даде.

— В изречението „Но Дамас не хфана грип“?

— Изречението няма значение — тихо каза Ева, все така сведена над листа си.

Адамсберг обясни, че не разбира от правопис, и Мари-Бел като че ли се оскърби от тази новина.

— Но вие сте полицай — възрази тя.

— Това е положението, Мари-Бел.

— Аз потеглям — каза Ева, докосвайки ръката на Мари-Бел. — Обещах на Дамас да му помогна за касовия отчет.

— Благодаря — каза Мари-Бел. — Много мило, че ме заместваш. Защото с това писмо няма скоро да свърша.

— Няма нищо — каза Ева. — Това ме разсейва.

Тя безшумно изчезна и Мари-Бел веднага се обърна към Адамсберг.

— Господин комисар, трябва ли да пиша за тази… за този… бич? Или трябва да си мълча?

Адамсберг бавно поклати глава.

— Няма никакъв бич.

— Ами четворките? Черните тела?

Адамсберг пак поклати глава.

— Има убиец, Мари-Бел, и това е напълно достатъчно. Но не и чума, няма и следа от чума.

— Трябва ли да ви вярвам?

— Сляпо.

Мари-Бел отново се усмихна и вече напълно се отпусна.

— Боя се, че Ева е влюбена в Дамас — каза тя, сбърчвайки чело, сякаш след като бе отговорил на въпроса й за чумата, Адамсберг щеше да разреши един по един всички проблеми в живота й. — Съветникът казва, че това е хубаво, че тя се връща към живота, че не трябва да й се пречи. Само че аз този път не съм съгласна с него.

— Защо?

— Защото Дамас е влюбен в дебелата Лизбет, затова.

— Не харесвате ли Лизбет?

Мари-Бел направи гримаса, после каза:

— Не е лоша, но е много шумна. И ме плаши малко. Но все едно, тук Лизбет е недосегаема. Съветникът казва, че тя е като дърво, което приютява стотици птици. Може да е така, но е дърво, което направо ти проглушава ушите. Пък и командва всички наред. Мъжете до един пълзят в краката й. Няма как, с нейния опит.

— Да не би да ревнувате? — усмихна се Адамсберг.

— Съветникът твърди, че ревнувам, но не си давам сметка за това. Всъщност ме е яд, че Дамас кисне там всяка вечер. И няма как, трябва да призная, че като я чуеш да пее, направо си като омагьосан. Дамас здравата е лапнал по нея и не забелязва Ева, защото тя не вдига шум. Разбира се, Ева е по-скучна. Няма как, след всичко, което е преживяла.

Мари-Бел изпитателно изгледа Адамсберг, за да провери дали знае за Ева. Явно не.

— Мъжът й я биел и това продължило години — обясни тя, неспособна да устои на изкушението. — Тя избягала, но той я търси, за да я убие, представяте ли си? Защо полицията първо не убие него? Никой не трябва да знае истинското име на Ева, това е заповед на съветника и горко на любопитния, който се опита да си завре носа в тази история. Съветникът знае името й, но той има право, нали е съветник.

Адамсберг разсеяно слушаше, като от време на време хвърляше поглед към все по-безлюдния площад. Льогерн закачаше урната си на платана за през нощта. Звъненето на телефоните, което го преследваше и извън Бригадата, постепенно затихваше. Колкото по-постен бе разговорът, толкова по-успокояващо му действаше. Писнало му бе от сериозни разсъждения.

— Добре де — каза Мари-Бел, най-после решила да бъде откровена. — Заради Ева е, защото тя вече не можеше да понася мъжете, а сега сякаш се пробужда. С Дамас вижда, че съществуват и по-добри мъже от изрода, който я е пребивал. И това е добре, защото няма как, животът на жената без мъж не струва пукната пара. Лизбет не смята така, тя казва, че любовта е пълна глупост, че не заслужава и капка внимание. Разбирате ли сега?

— Тя проститутка ли е била? — попита Адамсберг.

— От къде на къде — каза Мари-Бел шокирана. — Защо говорите такива неща?

Адамсберг съжали за въпроса си. Простодушието на Мари-Бел бе по-голямо, отколкото можеше да предвиди, и толкова по-отморяващо.

— Това е от професията ви — констатира Мари-Бел огорчено. — Деформира ви.

— Май да.

— А вие вярвате ли в любовта? Позволявам си да питам наляво и надясно, защото тук мнението на Лизбет е закон.

Адамсберг не отговори и Мари-Бел поклати глава.

— Няма как — заключи тя. — С всичко, на което сте се нагледали. Но съветникът подкрепя любовта, все едно дали е глупост или не. Той казва, че е по-добре да направиш една хубава глупост, отколкото да седиш със скръстени ръце. И това е вярно за Ева. Тя се пооживи, откакто вечер помага на Дамас с касовия отчет. Само че Дамас е влюбен в Лизбет.

— Да — каза Адамсберг, забелязвайки с удоволствие, че разговорът се върти в кръг. Колкото повече се върти, толкова по-малко ще трябва да говори и по-малко ще мисли за сеяча и стотиците врати, които в този същия миг се покриваха с четворки.

— А Лизбет не е влюбена в Дамас. Така че, няма как, на Ева ще й е мъчно. На Дамас също ще му е мъчно, за Лизбет не знам.

Мари-Бел се замисли, опитвайки се да намери решение, което да задоволи всички.

— А вие — попита Адамсберг — влюбена ли сте в някого?

— О, аз — каза Мари-Бел, като се изчерви и потупа с пръст по писмото си — с моите двама братя имам достатъчно мъже, за които да се грижа.

— На брат си ли пишехте?

— На по-малкия. Той живее в Роморантен и обича да получава новини от нас. Пиша му всяка седмица и му се обаждам по телефона. Ще ми се да дойде в Париж, но Париж го плаши. Двамата с Дамас не са особено оправни. Малкият пък съвсем. Трябва да му казвам всичко, което да прави, дори с жените. А иначе е хубаво момче, русичко такова. Ама не, чака аз да го ръчкам, за да се размърда. Така че няма как, принудена съм да се грижа за тях, докато се оженят. Имам достатъчно работа, особено ако Дамас продължи с години да се върти около Лизбет за нищо. И кой после ще му бърше сълзите? Съветникът казва, че аз не съм длъжна да се грижа за него.

— Прав е.

— Но той се грижи за хората. Кабинетът му не остава празен и не може да се каже, че не е заслужил парите си. Умни съвети дава. Обаче аз не мога все пак да зарежа братята си.

— Това не пречи да се влюбите в някого.

— Напротив, пречи — твърдо каза Мари-Бел. — А и с работата, с магазина, няма как, не се срещам с много хора. Тук на площада никой не ми харесва. Съветникът казва да се поогледам малко по-надалеч.

Часовникът на заведението отмери седем и половина и Мари-Бел подскочи. Бързо сгъна писмото си, залепи марка на плика и го пъхна в чантата си.

— Извинете ме, господин комисар, но трябва да бягам. Дамас ме чака.

Тя тичешком излезе от бара и Бертен дойде да прибере чашите.

— Бъбрица — обясни нормандецът, сякаш за да оправдае Мари-Бел. — Не й вярвайте за всичко, което разправя за Лизбет. Мари-Бел ревнува, страх я е да не й отмъкнат братчето. Човешко е. Лизбет е жена, която е над тия неща, ама не всеки може да го разбере. Ще вечеряте ли?

— Не — отвърна Адамсберг и стана. — Имам работа.

— Кажете, господин комисар — рече Бертен, като тръгна след него към вратата. — Да я рисувам ли тая четворка или да не я рисувам?

— Вие не бяхте ли син на гръмотевицата? — обърна се Адамсберг. — Или онова, което чувам на площада, са празни приказки?

— Такъв съм — потвърди Бертен и вирна глава. — От Тусенови, по майчина линия.

— Е тогава, Бертен, ако не искате да ви изритат от рода на славните ви деди, не я рисувайте четворката.

Бертен затвори вратата с все още вирната глава и изпълнен с решителност — докато е жив, на вратата на „Викингът“ няма да се появи никаква четворка.

Половин час по-късно Лизбет бе събрала наемателите за вечеря. Декамбре призова към тишина, като почука с ножа по чашата си — жест, който смяташе за малко вулгарен, но понякога необходим. Кастийон добре разбираше, че по този начин ги приканват към ред и реагираше начаса.

— Нямам навик да диктувам на гостите си (Декамбре предпочиташе тази дума пред прекалено конкретния термин „наематели“) как да се държат в стаите си, където те са си господари — започна той. — Но предвид особените обстоятелства на момента настоятелно ви моля да не се поддавате на колективната зараза и да се въздържате от рисуване, на какъвто и да е талисман на вратата си. Подобна фигура би опозорила къщата ми. Тъй като обаче уважавам личната свобода, ако някой от вас желае да си осигури закрилата на четворката, аз лично няма да се противопоставя. Само ще му бъда благодарен, ако отиде да живее другаде, докато трае безумието, до което се опитва да ни докара този сеяч на чума. Ще ми се да се надявам, че никой тук няма подобно намерение.

Декамбре огледа смълчаните сътрапезници. Отбеляза си, че Ева потръпна, явно обзета от колебание, че Кастийон се усмихва предизвикателно, но не изглежда чак толкова спокоен, че на Жос му е все тая и че Лизбет беснее само при мисълта, че някой може да лепне четворка някъде из владенията й.

— Добре — каза Жос, който беше гладен. — Приема се.

— И все пак — обади се Ева — можехте и да не четете всички тези послания на дявола.

— Не ме е страх от дявола, момиче — отвърна Жос. — От вълните да, дума да не става, от тях ме хваща шубе. А дявола, четворките и цялата тази суматоха можете да си ги приберете в джоба и да ги затиснете с кърпичката си. Честна бретонска.

— Съгласен — каза Кастийон, поуспокоен от речта на Жос.

— Съгласна — тихо повтори Ева.

Лизбет не добави нищо и се зае щедро да сипва супата.

XXV

Адамсберг разчиташе, че неделята и сведената до сирашки порцион преса ще поукротят огъня. Последните изчисления от предишната вечер го бяха притеснили, но не и учудили — между четири и пет хиляди сгради с четворки в Париж. От друга страна, в неделя парижани можеха на воля да се занимават с вратите си и цифрата да се увеличи драматично. В крайна сметка всичко зависеше от времето. Ако на този 22 септември се окажеше хубаво, хората щяха да хукнат вън от града и историята можеше и да позаглъхне. В случай на лошо време, настроението им щеше да спадне и вратите да пострадат.

Адамсберг погледна към прозореца щом се събуди и още преди да е станал. Валеше. Закри очите си с ръка и твърдо реши да се чупи от работа. Дежурният екип знаеше как да го намери, ако сеячът бе ударил през нощта въпреки засилената охрана на първоначалните двайсет и пет сгради.

След като взе душ, комисарят се изтегна облечен на леглото си и зачака с втренчен в тавана поглед и блуждаещи мисли. В девет и половина стана и си каза, че бяха победили поне на един фронт — сеячът не беше убил никого.

Тръгна за уговорената предишния ден среща с психиатъра Ферез, който го чакаше на кея край остров Сен Луи. Не му харесваше идеята да се затвори с него в кабинета му, заклещен на някакъв стол, и го бе убедил, че могат да се видят навън и да съзерцават водата, докато разговарят, Ферез нямаше навик да се подчинява на прищевките на пациентите си, но Адамсберг не му беше пациент, а колективната емоция, породена от човека с четворките, го занимаваше от самото начало.

Адамсберг отдалеч забеляза Ферез — много висок, леко прегърбен мъж под голям сив чадър, с квадратно лице, високо чело и череп, обточен с венец от бели коси, които проблясваха на дъжда. Запознал се бе с него преди две години на вечеря, чиито домакини вече не помнеше. Със своята деликатна флегматичност, сдържана приветливост и дискретна студенина, която умееше да превръща в искрено внимание, ако поискаха това от него, този човек бе променил лекото предубеждение на Адамсберг към професията на психиатъра. Комисарят бе започнал да се съветва с Ферез, когато интуицията му за човешкото функциониране достигнеше границите на медицинската компетентност.

Адамсберг нямаше чадър, поради което пристигна на срещата наквасен до кости. За убиеца и за маниите му Ферез знаеше само от пресата, затова изслуша допълнителните подробности, дадени от комисаря, без да сваля очи от него. Зад безизразната маска, използвана от лекаря по професионален рефлекс, светеше внимателен и ясен поглед, прикован в устните на събеседника му.

— На мен ми се струва — каза Адамсберг след три четвърти час говорене, по време на което лекарят не го прекъсна нито веднъж, — че трябва да се изясни защо прибягва до чумата. Не е същото, както ако би използвал някоя банална идея, позната на всички, като например…

Адамсберг замълча, за да намери точните думи.

— Като например някоя модна тема, която не би учудила никого…

Отново замълча.

Формулирането на нещата с точни думи понякога го затрудняваше, Ферез не се опита по никакъв начин да му помогне.

— Като например апокалипсиса в края на хилядолетието или някакъв фантазъм за геройство.

— Да — потвърди Ферез.

— Или пък дежурните вампирски, Христови, соларни истории. Всички те, Ферез, биха могли да служат за отчетлива самозаблуда на убиец, който не желае да се чувства отговорен за действията си. Отчетлива в смисъл на разбираема за всеки, съвременна. Човекът би се представил за Господаря на приливите. Пратеникът на слънцето или на Великия всемир и всеки веднага би разбрал, че е превъртял или се е оставил някоя секта да му промие мозъка. Разбирате ли какво искам да кажа?

— Продължавайте, Адамсберг. Защо не се приютите под чадъра ми?

— Благодаря, скоро ще спре да вали. Но с тази чума сеячът излиза извън своя век. Той е анахроничен, „смешен“, както казва помощникът ми. Смешен е, защото се е изгубил във времето, защото въпросната чума се появява в нашето като динозавър в игра на кегли. Сеячът не е в играта, извън класацията е. Все още ли съм ясен?

— Продължавайте — повтори Ферез.

— Макар че, колкото и да е демодирана, чумата му успява да пробуди исторически страхове, които се оказаха далеч не така абстрактни, както би могло да се предположи, но това е друга тема. Моята тема е разминаването на убиеца с времето му, неразбираемият му избор на сюжет, на какъвто никой, абсолютно никой друг не би се спрял. И точно това неразбираемо трябва да схванем. Не казвам, че не съществуват няколко души, които из основи изучават въпроса, разбира се, от историческа гледна точка. Дори познавам един от тях. Но поправете ме, ако греша, Ферез, колкото и да е погълнат един човек от предмета на изследванията си, този предмет не би могъл дотолкова да го обсеби, че да стане двигател на серия от убийства.

— Така е. Предметът на изследване остава извън инстинктивната личност, особено ако се е появил в зряла възраст. Става дума за дейност, а не за нагон.

— Дори ако тази дейност се превърне в идея фикс?

— Да.

— В такъв случай сеячът не е направил своя избор, подтикван от интелектуални мотиви, нито по силата на някаква случайност. Не е човек, който си е казал: „Хайде, да се спрем на бича божи, ще има страхотен ефект“. Не е зевзек, нито мистификатор. В никакъв случай. Между сеяча и избраната тема няма дистанция. Той страстно вярва в нея. Рисува своите четворки с истинска всеотдайност, затънал е до гуша в работата си. Използва чумата инстинктивно, независимо от отсъствието на адекватен културен контекст. Все едно му е дали ще го разберат или не. Той нали се разбира. Използва я, защото така трябва. Дотук съм стигнал.

— Хубаво — търпеливо каза Ферез.

— Щом я е докарал дотам, значи чумата е у него и играе фундаментална роля. Значи става дума за…

— За семейството му — довърши Ферез.

— Точно така. Съгласен ли сте?

— Несъмнено, Адамсберг. Защото няма друга възможност.

— Добре — каза Адамсберг, насърчен и вече усетил, че що се отнася до речниковия проблем, най-трудното е зад гърба му.

— В началото — подзе той — си мислех, че може да е хванал болестта като дете в някоя далечна страна, откъдето и чувството, че е неоправдан, травмата, знам ли. Но това не ме задоволи.

— После? — насърчи го Ферез.

— После си блъсках главата, за да се сетя как детството на един човек би било съсипано от драма, завършила в началото на XVIII век. Единственото логично заключение бе, че сеячът е на двеста и шейсет години. Това също не ме задоволи.

— Не е зле. Би бил интересен пациент.

— А после научих, че през 1920 година в Париж е имало чума. През нашия век, и то не съвсем в началото. Знаехте ли за това?

— Не — призна Ферез. — Честно.

— Деветдесет и шест случая, трийсет и три смъртни, повечето в бедните предградия. И си мисля, Ферез, че семейството на този тип е пострадало, че някои са били отнесени от чумата, прадядото или прабабата например. Че драмата се е вписала в семейната сага.

— Това се нарича семеен призрак — прекъсна го лекарят.

— Чудесно. Вписала се е и така чумата се е просмукала в главата на детето чрез неуморно разказваното от околните изтребление на дедите. За него тя е естествена част от живота му, от…

— Психическото му обкръжение.

— Именно. Тя е спонтанен елемент, а не овехтял исторически факт като за нас. Ще открия името на семейството на сеяча сред трийсет и четирите жертви на чумата от 1920 година.

Адамсберг спря да крачи, скръсти ръце и погледна лекаря.

— Доста сте добър, Адамсберг — усмихна се Ферез. — И сте на прав път. Но добавете все пак към семейния призрак някакво тежко психическо разстройство, което му е позволило да се настани удобно. Призраците гнездят в пробойните на личността.

— Разбирам.

— Страх ме е обаче, че ще ви разочаровам. На ваше място не бих търсил сеяча в поразено от чумата семейство, а в пощадено от чумата семейство. А това са хиляди възможни хора, не само трийсет и четири.

— Защо пощадено?

— Защото вашият сеяч си служи с чумата в качеството й на могъща сила.

— И какво от това?

— Случаят нямаше да е такъв, ако чумата бе победила семейството му. Тогава би я ненавиждал.

— Знаех си, че греша някъде — каза Адамсберг и отново закрачи с ръце на гърба.

— Не грешите, Адамсберг. Просто сте пропуснали една подробност, която не пасва с останалото. Защото ако сеячът използва чумата като могъща сила, то е, понеже някога в миналото тя е дала сила на семейството му. Домът е бил като по чудо пощаден в квартал, където всички други са умирали. И може би семейството скъпо е платило за чудото. Хората лесно се изпълват с омраза към оцелелите, после започват да ги подозират, че притежават тайна сила, да ги обвиняват, че разпространяват болестта. Вечната история. Не бих се учудил, ако семейството е било сочено с пръст, после заплашвано, накрая опозорено. Може би му се е наложило да напусне мястото на драмата, за да не бъде линчувано от съседите.

— Мили боже — каза Адамсберг, като затъпка тревата под едно дърво. — Прав сте.

— Това е само една възможност.

— Единствената. Семейната сага съдържа чудото на оцеляването, после отмъщението и изолацията. Според нея те са се спасили от чумата, нещо повече, покорили са я. И са се гордеели с това, в което са ги упреквали.

— Така става обикновено. Кажете на някого, че е глупак, и той ще ви отвърне, че се гордее с това. Обикновен защитен рефлекс, каквото и да е обвинението.

— Призракът е това, което ги различава от другите, което им дава власт над бича божи. Ето какво неуморно се е повтаряло в семейството.

— Не забравяйте, Адамсберг, че при вашия сеяч трябва да е имало проблеми в семейството — загуба на бащата или на майката, чувство за изоставеност, откъдето произлиза огромна уязвимост. Това е най-вероятната причина, поради която момчето се е вкопчило в единствения му източник на сила — жестоката семейна слава. Несъмнено предъвквана от някой дядо. Драмите се наследяват през поколение.

— Така обаче няма да го открия в гражданските регистри — каза Адамсберг, като продължаваше да тормози тревата. — Стотици хиляди хора не са били засегнати от чумата.

— Съжалявам.

— Все едно, Ферез, помогнахте ми.

XXVI

Адамсберг тръгна по тротоара нагоре по булевард Сен Мишел, където слънцето отново се бе показало. Държеше сакото си в ръка, за да го изсуши. Не се опитваше да опровергава мнението на Ферез, знаеше, че лекарят е прав. Но така сеячът му се изплъзваше, а бе мислил, че му е почти подръка. Оставаше площад Едгар Кине, накъдето се бе отправил. Правнукът на вехтошарите от 1920 г. се намираше на площада, винаги се връщаше там. Там беше, или непрекъснато минаваше оттам въпреки опасността. В края на краищата от какво да се бои? Чувстваше се като господар и го бе доказал в момент от живота си, когато бе имал нужда от това. Нямаше да го уплашат някакви си двайсет и осем ченгета — той командваше бича божи и можеше да го възпре с едно махване на ръката. Така че двайсет и осем ченгета не бяха нищо повече от двайсет и осем птичи курешки.

А и всичко даваше основание на сеяча да се гордее. Парижани му се подчиняваха, като съвестно рисуваха талисмана по вратите си. Двайсет и осемте ченгета не пречеха на труповете да увеличават броя си. Вече четири убийства, а Адамсберг нямаше и най-малка представа как да предотврати следващото. Освен да пусне корени на това кръстовище, за да гледа — какво да гледа, и той не знаеше, и за да изсуши сакото и панталоните си.

Тъкмо стъпваше на площада, когато прозвуча гръмотевицата на нормандеца. Сега вече бе наясно със системата и побърза да се възползва от топлото ястие, като седна на масата, заета от Декамбре, Лизбет, Льогерн, меланхоличната Ева и хора, които не познаваше. Като по заповед, явно дадена от Декамбре, заговориха за всичко друго, само не за сеяча. Затова пък на съседните маси се чуваше как обсъждат точно тази тема и някои убедено подкрепяха мнението на журналиста обвинител — ченгетата ги лъжеха. Снимките със следите от удушаване си бяха чист блъф — за какви ги мислеха? За кръгли глупаци? Да бе, възразявате друг, ама ако твоите мъртви са умрели от чума, как са се изхитрили да се съблекат, преди да опънат жартиерите, и да съберат дрехите си на купчинка? Или да се заврат под камионетка? Как стават тия работи, можеш ли ми каза? На чума ли ти прилича или на убийство, а? Правилно, помисли Адамсберг и се обърна, за да огледа интелигентното и сериозно лице на много дебела жена, пристегната в блуза на цветя. Не казвам, че е просто, отвърна събеседникът й разколебан, не казвам, че е просто. Не е така, намеси се друг, сух мъж с писклив глас. И двете неща са верни. Хората умират от чума, но понеже непознатият иска това да се разчуе, ги изкарва от дома им и ги съблича, та всички да видят как стоят нещата и един вид да открехне населението. Не е някой измамник. Опитва се да помогне. Хайде бе, обади се пак жената, тогава защо не се покаже пред всички? Тия, дето така се спотайват, никога не са ми вдъхвали доверие. Спотайва се, защото не може другояче, подхвана пискливият глас, мъчително скалъпвайки теорията си. Той работи в лаборатория и знае, че са изтървали чумата, като са спраскали някоя епруветка или нещо такова. И не може да го каже публично, защото в лабораторията са им наредили да си мълчат заради населението. Правителството не си пада по разтревожено население. Затова — нито гък. Човекът се опитва да уведоми хората, без да се издава. Защо? — попита жената. — Страх го е да не му изстине мястото ли? Ако заради това не иска да проговори, нека ти кажа, Андре, че твоят закрилник е пълен нещастник.

Адамсберг излезе за малко от кафенето, за да приеме обаждането на лейтенант Мордан. Засегнатите сгради вече наброяваха близо десет хиляди. Няма нова жертва, не, няма, поне в това отношение можем да си поемем дъх. Но иначе е направо потоп. Залети сме от обаждания на паникьори. Дали не можем да не им обръщаме внимание? Защото на всичкото отгоре днес в Бригадата сме само шестима. Естествено, каза Адамсберг. Хубаво, рече Мордан, толкова по-добре. Това, което му се струваше утешително, бе, че и в Марсилия се надигаше същата вълна. Поне щяха да си имат компания. Добави, че Масена е търсил комисаря.

Адамсберг се затвори в тоалетната, за да се обади на Масена, и седна върху капака на чинията.

— Започва се, колега — рече Масена. — Откакто радиото разпространи посланието на вашия психар и журналистите го коментираха, няма спиране.

— Не е моят психар, Масена — ясно произнесе Адамсберг. — Сега е и ваш. Най-добре да си го поделим.

Масена помълча, колкото да прецени тона на колегата си.

— Да си го поделим — съгласи се той. — Та нашият психар ни е напипал слабото място, защото тук чумата е стара рана и малко й трябва да се отвори наново. През всеки месец юни епископът отслужва литургия за прогонване на епидемията. Все още съществуват паметници и улици в прослава на рицаря Роз или на епископ Белзюнс. И това не са забравени имена, защото марсилците нямат задник на мястото на паметта.

— Кои са тия? — спокойно попита Адамсберг.

Масена притежаваше холеричен темперамент, вероятно подгрят от инстинктивна фобия към парижани, за което на Адамсберг ни най-малко не му пукаше, защото не беше парижанин, и нямаше да му пука, ако беше. За Адамсберг дали си оттук или от другаде нямаше никакво значение. Впрочем у Масена борческото начало беше само фасада — не й трябваше повече от четвърт час, за да се изрони мазилката.

— „Тия“, колега, — са мъже, които са се претрепвали от работа, за да помагат на хората по време на голямата епидемия от 1720 година, докато сума ти общински служители, всякакви големци, лекари и свещеници са си плюли на петите. Били са герои един вид.

— Нормално е да се боиш от смъртта, Масена. Не сте били там, не можете да съдите.

— Хей, задачата ни не е да пренаписваме историята. Само исках да ви обясня, че в Марсилия припомнянето на бедствието, причинено от „Големия Сент-Антоан“, подлютява старите рани с превишена скорост.

— Не ми казвайте, че всички марсилци знаят кои са Роз и Белсен.

— Белзюнс, колега.

— Белзюнс.

— Не — призна Масена, — не всички знаят. Но историята с чумата и с обезлюдения град — нея я знаят. Чумата се спотайва някъде в дъното на главите им.

— Изглежда, че тук също, Масена. Днес достигнахме десет хиляди белязани сгради. Можем само да се молим да се свърши боята.

— При нас пък за една сутрин преброихме близо двеста сгради само в квартала на Старото пристанище. Сам пресметнете каква част от града е засегната. Да му се не види, колега, да не са се побъркали тези хора?

— Опитват се да се предпазят, Масена. Ако преброите колко души са се снабдили с медна гривна, заешка лапа, икона на свети Кристоф, светена вода от Лурд, колко чукат на дърво, без да броим кръстовете, като нищо ще ги докарате към четирийсет милиона.

Масена въздъхна.

— Това, което сами правят, не е страшно — продължи Адамсберг. — Има ли нещо, което да свидетелства за автентичен подпис на убиеца? Някоя четворка, нарисувана от самия сеяч?

— Трудно е да се каже, колега. Хората прекопирват четворките. Много от тях не разширяват основата или слагат една чертичка вместо две на хоризонталната линия. Но петдесет процента са крайно старателни. Как си представяте, че мога да разбера?

— Съобщения за пликове?

— Не.

— Имате ли сгради, в които само една от вратите не е белязана?

— Имаме, колега. Но имаме и много хора със здрав разум, които отказват да плеснат тази глупост на входа си. Други пък ги е срам и начертават мъничка четворка в долната част на вратата. Така го правят, без да го правят, дискретно, или не го правят, правейки го, както желаете. Не мога да огледам всички врати с лупа. Вие с това ли се занимавате?

— С това, Масена. При нас е истински потоп. Нещата вече са извън контрол.

— Всички неща?

— Почти. Аз контролирам сто квадратни метра от сто и петте милиона в града. През това каре се надявам да мине сеячът, който може би броди из Старото пристанище точно в този миг.

— Знаете ли как изглежда? Поне приблизително?

— Не. Никой не го е виждал. Дори не знам дали е мъж.

— Тогава какво точно дебнете във вашето каре, колега? Ектоплазма?

— Чувство. Ще ви се обадя довечера, Масена. Дръжте се.

От известно време някой яростно разтърсваше дръжката на вратата на тоалетната, откъдето Адамсберг невъзмутимо излезе и се размина с един клиент, нетърпелив да изпикае четирите си бири.

Поиска от Бертен разрешение да окачи сакото си на един стол, за да се изсуши, докато той се поразтъпче из площада. Откакто в последния момент бе възвърнал размекващата се смелост на нормандеца, може би спасявайки го от всеобщия присмех и от окончателната загуба на божествения му авторитет в очите на клиентите, Бертен се смяташе за негов доживотен длъжник. Разреши му ако ще не един път, а десет пъти да си оставя сакото, над което щял майчински да бди, и настоя да му даде зелен шушляк, за да го пази от вятъра и пороя, предсказани от Жос по време на обедното четене. Който Адамсберг прие, за да не обиди гордия потомък на Тор.

През целия следобед комисарят обикаля по площада с няколко паузи за кафе във „Викингът“ и за телефонни обаждания. До вечерта щеше да има петнайсет хиляди поразени от четворки сгради в Париж и четири хиляди в Марсилия, където нещата наистина набираха скорост. За да се пребори с все по-надигащата се приливна вълна, Адамсберг бе мобилизирал до максимум способността си да запазва равнодушно хладнокръвие. За два милиона четворки да му съобщяха, нямаше да се стресне. Всичко у него се бе отпуснало, отпочиваше си. Всичко, освен погледа му, единствената все още бодра част на тялото му.

Облегна се на платана, за да изслуша вечерното издание, с виснали покрай тялото ръце, потънал в прежалено широкия шушляк на нормандеца. В неделя Льогерн не спазваше графика и стана почти седем часът, преди да инсталира сандъка си на тротоара. Тъй като пощаджията не минаваше в неделя, Адамсберг не очакваше нова обява. Но вече започваше да разпознава лицата в групичките около естрадата. Беше извадил списъка на Декамбре и сверяваше с него новите си познати, щом се появяха. Самият Декамбре излезе на прага на вратата си в седем без две минути. Лизбет разбута с лакти тълпата, за да заеме обичайното си място. Дамас стърчеше пред магазина си по пуловер, подпрян на спуснатата желязна решетка.

Жос уверено започна да чете с мощния си глас, който достигаше до всички краища на площада. Под слабото слънце Адамсберг с наслада изслуша безобидните обяви. Прекараният в пълно бездействие следобед, през който се бе откъснал от тялото и мислите си, му се бе отразил отморяващо след напрегнатия сутрешен разговор с Ферез. Бе достигнал енергийното състояние на гъба, подмятана от вълните, точно състоянието, от което имаше нужда понякога.

И ето че в края на четенето, когато Жос подхващаше заключителната част за поредното корабокрушение, Адамсберг внезапно подскочи, сякаш някакъв остър камък грубо се бе сблъскал с гъбата. Ударът почти му причини болка и го накара да замре, целият нащрек. Не можеше да определи откъде е дошъл. Бе ударен от образ, със сигурност, докато едва ли не задремваше до стъблото на платана. Крайче от образ някъде на площада, мярнат за една десета от секундата.

Адамсберг изправи гръб и се заоглежда, за да поднови контакта с образа. После отново се облегна на дървото, възстановявайки точната поза, която бе заемал в мига на съприкосновението. Зрителното му поле се простираше от къщата на Декамбре до магазина на Дамас, стигаше отвъд улица Монпарнас и обхващаше около четвърт от публиката на глашатая, гледана във фас. Адамсберг стисна устни. Това правеше доста пространство и доста хора, а тълпата вече започваше да се разпръсква. Пет минути по-късно Жос отнесе сандъка си и площадът опустя. Образът си бе отишъл. Адамсберг затвори очи и вдигна глава към бялото небе с надеждата да го усети горе във въздуха. Но образът бе потънал на дъното на кладенеца си като анонимен и сприхав камък. Може би се сърдеше, че не са му обърнали достатъчно внимание в момента, когато бе благоволил да премине като падаща звезда, и вероятно щяха да изтекат месеци, преди да се реши да изплува на повърхността.

Натъжен, Адамсберг мълчаливо си тръгна, убеден, че е пропуснал единствения си шанс.

Чак когато се прибра, установи, докато се събличаше, че все още носи зеления шушляк на нормандеца и че е оставил старото си черно сако да съхне под носа на дракара. Знак, че и той вярваше в божествената закрила, на която се радваше Бертен. Или по-вероятен знак, че напълно се е оставил на течението.

XXVII

Камий изкачи тесните стълби до четвъртия етаж, където живееше Адамсберг. Пътьом забеляза, че обитателят на левия апартамент на третия етаж беше начертал на вратата си огромно черно 4. Бяха се уговорили с Жан-Батист да се видят вечерта, за да прекарат нощта заедно, но не преди десет заради непредвидимата продължителност на деня, налагана от сеяча на Бригадата.

Притесняваше я котенцето под мишницата й, което с часове бе вървяло подпре й по улицата. Камий го бе погалила, после оставила, после се опита да му избяга, но котето упорито я следваше по петите, като тромаво тичаше и подскачаше, за да я догони. Камий пресече градинката пред дома си и го остави пред вратата на ателието си. После вечеря и на излизане го завари на площадката. Котето смело поднови преследването си, без да изпуска от поглед целта си. Пред блока на Адамсберг Камий се предаде. Не знаеше вече какво да прави с това животинче, което я бе избрало, затова го вдигна и го завря под мишницата си. Беше обикновена бяло-сива топчица, лека като мъх и със съвършено кръгли сини очи.

В десет и пет Камий отвори вратата, която Адамсберг почти винаги оставяше отключена, и не откри никого нито в дневната, нито в кухнята. Измитите съдове се изцеждаха на мивката, от което Камий заключи, че Жан-Батист е заспал, докато я е чакал. Можеше да се изтегне до него, без да го буди от първия му сън, над който винаги бдеше по време на напрегнати разследвания, и да заспи и тя с глава на корема му. Остави раницата и якето си на един стол, настани котето на дивана и предпазливо влезе в спалнята.

В тъмната стая Жан-Батист не спеше. Когато видя голия му гръб и открояващото му се върху белите чаршафи тяло, Камий разбра, че прави секс с някакво момиче.

Остра болка прониза челото й като парче от снаряд, забило се между очите й, и за част от секундата си представи, че вече никога в живота си няма да вижда. Отпусна се с омекнали крака върху дървената ракла, която служеше за всичко и бе послужила тази вечер за дрехите на девойката. Пред нея, несъзнаващи мълчаливото й присъствие, двете тела се движеха. Камий затъпяло ги гледаше. Видя жестовете, които правеше Жан-Батист, и ги разпозна един след друг, движение след движение. Болката, забита между веждите й като нагорещен до червено шиш, я принуждаваше да стиска очи. Жестока картина, обикновена картина, болезнена и банална. Камий сведе очи.

Не плачи, Камий.

Втренчи се в пода, без да поглежда към двете тела на леглото.

Бягай, Камий, бягай и не бързай да се връщаш.

Cito, longe, tarde.

Опита се да помръдне, но си даде сметка, че краката й не я държат. Още повече сведе очи и пламенно се съсредоточи в ботушите си. Различи върху черната кожа четвъртития връх, страничната катарама, посивелите от прах гънки, изядения от ходенето ток.

Ботушите, Камий, гледай ботушите си.

Гледам ги.

Пак добре, че не ги събу. Боса и обезоръжена, нямаше да е в състояние да отиде, където и да е. Може би щеше да остане там, кацнала на раклата, с шиша, забит в челото си. Железен шиш, със сигурност не дървен. Гледай ботушите си, щом имаш ботуши. Добре ги огледай. И изчезвай, Камий.

Но беше твърде рано. Краката й висяха от раклата като спуснати знамена. Не вдигай глава, не гледай.

Разбира се, че знаеше. Открай време си беше така. Винаги бе имало момичета, много други момичета за различен срок в зависимост от съпротивителните им сили. Адамсберг оставяше всяка ситуация да се разлива, докато напълно се изчерпи. Разбира се, винаги бе имало момичета, които плуваха като сирени по реката и засядаха на брега й. „Трогателни са“, лаконично казваше Жан-Батист. Да, Камий знаеше за всичко това, за моментите на затъмнение, за забуленото време, за всичко, което кипеше там някъде, в дълбокото. Веднъж вече бе избягала. Тогава забрави за Жан-Батист Адамсберг и пренаселените му брегове, за света на шумните драми, до които се докосваше толкова отблизо. Избяга и не се върна с години, погребвайки Адамсберг с почестите, дължими на хората, които много сме обичали.

Докато той не се появи иззад ъгъла миналото лято и мъртвата й памет не възкреси чрез някакъв крайно засукан трик течението на непокътнатата река. Тогава потопи в нея края на ботуша си, после стъпи с единия крак навън, с другия вътре и осъществи едно голямо експериментално отклонение от пътя си, люшкайки се между обятията на свободата и обятията на Жан-Батист. До тази вечер, когато непредвиденото оръжие бе изстреляло това чудо право в челото й. Заради обикновено объркване на дните. Жан-Батист нямаше чувство за дати.

Докато се бе вторачила в ботушите си, краката й възвърнаха част от твърдостта си. Движенията на леглото затихваха. Камий полекичка стана и заобиколи раклата. Вече се измъкваше през вратата, когато момичето се изправи и изкрещя. Камий чу шум на разплитащи се тела, после Жан-Батист скочи на пода и я извика.

Бягай, Камий.

Правя, каквото мога. Камий грабна якето и раницата си, мерна свитото на дивана коте, грабна и него. Чуваше момичето да говори и да задава въпроси. Изчезвай, бързо. Спусна се по стълбите и дълго тича по улицата. Спря задъхана пред малка пуста градинка, прескочи ниската ограда и седна на една пейка със свити колене, обхванала ботушите си с ръце. Забитото в челото й чудо отпускаше хватката си.

Един младеж с боядисани коси седна до нея.

— Не сте добре — тихо отбеляза той.

Целуна я по слепоочието и мълчаливо се отдалечи.

XXVIII

Данглар не спеше, когато след полунощ някой дискретно почука на вратата му. Пиеше бира по потник пред телевизора, без да го гледа, прелиствайки бележките си за сеяча на чума и жертвите му. Не можеше да са случайни. Убиецът ги избираше, трябва да имаше някаква връзка някъде. Беше разпитвал семействата в продължение на часове с надеждата да открие нещо общо между тях и сега се взираше в бележките си, та дано попадне на точката на пресичане.

Колкото елегантно се носеше през деня, толкова развлечен ходеше вечер, както през работническото си детство, като баща си, брадясал, с кадифен рипсен панталон и потник. Петте деца спяха, затова премина на пръсти през дългия коридор, за да отвори. Мислеше, че е Адамсберг, а се оказа дъщерята на Кралица Матилд, изправена на площадката, скована, леко задъхана, с някакво коте под мишница.

— Събудих ли те, Адриен? — попита Камий.

Данглар поклати глава и й направи знак да го последва, без да вдига шум. Камий не се запита дали у дома му има момиче или нещо подобно и седна, напълно изтощена, на износеното канапе. На светлината Данглар видя, че е плакала. Не каза нищо, загаси телевизора, отвори една бира и й я подаде. Камий набързо изпи половината.

— Не съм добре, Адриен — каза тя, преди да си поеме дъх, и остави бутилката.

— Адамсберг?

— Да. Лошо се получи.

Камий изгълта останалата бира. Данглар разбираше от тия неща. Когато си плакал, трябва да възстановиш изпарилата се течност. Наведе се към почти пълната каса с бира до крака на креслото и отвори втора бутилка, остави я на ниската гладка масичка и я премести към Камий, както се мести пионка в шахмата с надежда за победа.

— Съществуват всякакви ниви, Адриен — каза Камий, като протегна ръка. — Собствените, които трябва да се прекопават, и чуждите, които само се посещават. В тях има какво ли не — люцерна, рапица, лен, жито, също и угари, а и коприва. Аз никога не се доближавам до копривата, Адриен, не я чистя. Тя не е моя, разбираш ли, както и всичко останало.

Камий отпусна ръката си и се усмихна.

— Но изведнъж стъпвам накриво и се опарвам, без да искам.

— Още ли ти пари?

— Не е страшно, ще мине.

Тя посегна към втората бутилка и бавно изпи няколко глътки. Данглар я наблюдаваше. Камий много приличаше на майка си, Кралица Матилд, имаше същата квадратна брадичка, фина шия, леко гърбав нос. Но и много светла кожа и по детски пухкави устни, които се различаваха от широката покоряваща усмивка на Матилд. Помълчаха малко и Камий пресуши и втората бутилка.

— Обичаш ли го? — попита Данглар.

Камий облегна лакти на коленете си и внимателно загледа малката зелена бутилка на ниската масичка.

— Прекалено опасно е — каза тя тихо, поклащайки глава.

— Знаеш ли, Камий, преди да създаде Адамсберг, бог е прекарал много лоша нощ.

— Не знаех — каза Камий, вдигайки поглед. — Нямах представа.

— Вярно е. И не само че е спал зле, но и не му е стигнал материалът. Така че без много да му мисли, отишъл при колегата си, за да му поиска малко назаем.

— Имаш предвид… тукашния колега?

— Именно. Който тутакси се възползвал от случая и бързо-бързо му доставил малко стока. И бог, напълно затъпял от безсънната нощ, смесил суровината, с която разполагал, и от тестото сътворил Адамсберг. Този ден бил наистина необикновен.

— Не бях в течение.

— Има го във всички дебели книги — усмихна се Данглар.

— И какво дал бог на Жан-Батист?

— Дал му интуиция, нежност, хубост и гъвкавост.

— А дяволът какво му дал?

— Равнодушие, нежност, хубост и гъвкавост.

— Мамка му.

— Именно. Само че така никой и не узнал от кое по колко замаяният бог сложил в тестото. Това е една от големите теологически мистерии на нашето време.

— Не смятам да я разгадавам, Адриен.

— Нормално, Камий, тъй като е всеизвестно, че теб бог те е създал след седемнайсетчасов здрав сън, когато е бил в забележителна форма. През целия ден блажено те е извайвал с работливите си ръце.

Камий се усмихна.

— А ти, Адриен? В какво състояние е бил бог, когато те е правил?

— Цялата предишна вечер е къркал с аверчетата си Рафаил, Михаил и Габриел. Историята не е толкова известна.

— Резултатът би могъл да е забележителен.

— Не е, защото му треперели ръцете. Затова съм с такива контури — сбъркани, размазани, разтопени.

— Сега всичко ми е ясно.

— Да, нали виждаш колко е просто.

— Ще ида да се поразходя, Адриен.

— Сигурна ли си?

— Да имаш по-добра идея?

— Наложи се. Пречупи го.

— Не обичам да пречупвам хората. Остават белези.

— Права си. Мен веднъж ме пречупиха.

Камий поклати глава.

— Трябва да ми помогнеш. Обади ми се утре, когато е в Бригадата. Ще мога да мина през къщи да си стегна багажа.

Камий взе трета бутилка и отпи голяма глътка.

— Къде ще ходиш? — попита Данглар.

— Нямам представа. Къде има повече пространство?

Данглар посочи челото си.

— А, да — усмихна се Камий, — но ти си един стар философ, а аз не притежавам твоята мъдрост. Адриен?

— Да?

— Какво да правя с това?

Камий протегна ръка и му показа косматата топчица. Наистина се оказа коте.

— Вървеше след мен тази вечер. Предполагам, че е искало да ми помогне. Съвсем малко е, но е умно и много гордо. Не мога да го взема със себе си, прекалено е крехко.

— Искаш да гледам това коте?

Данглар хвана котето за кожата на гърба, разгледа го и го остави на пода, озадачен.

— По-добре остани — каза той. — Ще му липсваш.

— На котето?

— На Адамсберг.

Камий допи и третата бутилка и безшумно я остави на масата.

— Не — каза тя. — Той не е крехък.

Данглар не се опита да разубеждава Камий. След злополука не е зле да поскиташ. Той ще й гледа котето, то ще му е като спомен, нежен и приятен като самата Камий, но не толкова разкошен, разбира се.

— Къде ще спиш? — попита той.

Камий сви рамене.

— Тук — реши Данглар. — Ей сега ще ти разтегна дивана.

— Не си прави труда, Адриен. Ще легна отгоре, и без това смятам да спя с ботуши.

— Защо? Ще ти е неудобно.

— Няма значение. От сега нататък ще спя с тях.

— Не е хигиенично — каза Данглар.

— По-добре е да си жив, отколкото да спазваш хигиената.

— Известно ли ти е, Камий, че високопарните приказки никого не са извадили от батака?

— Да, известно ми е. Глупачката у мен понякога ме кара да високопарствам. Или да нископарствам.

— Нищо не расте върху високото, ниското или самотното парстване.

— А върху какво? — попита Камий, докато си събуваше ботушите.

— Върху разумното.

— Добре — каза тя. — Ще си купя.

Камий се изтегна на дивана по гръб с отворени очи. Данглар отиде до банята и донесе кърпа и студена вода.

— Постави я на очите си, подути са.

— Адриен, артисало ли му е тесто на бог, след като е завършил Жан-Батист?

— Малко.

— И какво е направил с него?

— Няколко доста сложни неща, като например кожените подметки. Чудесни са за носене, но се пързалят по нанадолнищата и по мокро. Едва наскоро Човекът разреши този хилядолетен проблем, като лепна на обувките каучук.

— На Жан-Батист не мога да му лепна каучук.

— За да не се плъзга ли? Не, не можеш.

— Какво още, Адриен?

— Ами вече почти е нямал тесто.

— Какво още?

— Стъклените топчета.

— Виж, това е наистина умно.

Камий заспа, а Данглар изчака половин час, преди да махне от челото й студения компрес и да изгаси лампата. Загледа се в младата жена в сянката. Би дал десет месеца бира само за да я докосва, когато Адамсберг забрави да я целува. Взе котето, вдигна го до лицето си, взря се в очите му и му каза:

— Тъпо нещо са случайностите. Винаги са тъпо нещо. А ние двамата ще поживеем малко заедно. Може бе ще я изчакаме да се завърне. Съгласен ли си, пухчо?

Преди да си легне, Данглар спря пред телефона и се поколеба. Дали да предупреди Адамсберг? Да предаде Камий или да предаде Адамсберг. Дълго стоя пред тъмната врата и размишлява над тази дилема.

Докато Адамсберг бързо се обличаше, за да хукне след Камий, девойката тревожно го засипваше с въпроси — откога я познавал, защо не й е казал нищо, спял ли с нея, обичал ли я, за какво мислел, защо търчал подире й, кога щял да се върне, защо не си останел вкъщи, тя не искала да е сама. На Адамсберг му се зави свят и не отговори на нито един. Заряза я в апартамента, сигурен, че като се върне, ще я завари там с непокътнат набор от въпроси. Случаят с Камий беше далеч по-труден, защото на Камий не й дремеше дали е сама. Дотолкова не й дремеше, че тръгваше да скитори при най-малката неприятност.

Адамсберг бързо крачеше по улиците. Беше му студено на ръцете под големия шушляк на нормандеца, който се вееше зад него. Познаваше Камий. Щеше да отлети, и то начаса. Когато Камий решеше да смени атмосферата, беше толкова трудно да я догониш, колкото да уловиш птица или да настигнеш майка й Матилд, когато се гмуркаше в океана. Камий вече се отправяше към собствените си ширини, внезапно уморена от пространство, в което криволичещите траектории злощастно се бяха оплели. В този момент тя сигурно подреждаше ботушите си, опаковаше синтезатора, затваряше чантата с инструментите си. На тази чанта, която й помагаше да се справя с живота, Камий разчиташе много повече, отколкото на Адамсберг, комуто нямаше доверие и с право.

Адамсберг зави зад ъгъла и вдигна поглед към остъклената мансарда. Тъмно. Седна да си поеме дъх върху капака на една кола и скръсти ръце на корема си. Камий не беше минавала през къщи и несъмнено щеше да отлети, без да се обръща назад. Така ставаше винаги когато Камий се понесеше нанякъде. Кой можеше да знае кога ще я види пак — след пет, след десет години или никога. Всичко бе възможно.

Бавно се отправи към дома си, недоволен от себе си. Ако сеячът не бе обсебил времето и мислите му, това нямаше да се случи. Отпусна се върху леглото, уморен и мълчалив, докато вкиснатата девойка отново закаканиза, задавайки неспокойните си въпроси.

— Моля те, млъкни — каза той.

— Вината не е моя — възмути се тя.

— Моя е — каза Адамсберг, затваряйки очи. — Но млъкни или си върви.

— Все ти е едно, така ли?

— Всичко ми е все едно.

XXIX

В девет часа Данглар влезе в кабинета на Адамсберг относително разтревожен, макар да знаеше, че на практика нищо не можеше да попречи на комисаря да витае из облаците в моментите, когато е решил да поддържа възможно най-ограничена връзка с действителността. И наистина, Адамсберг преглеждаше разпръснатите на масата му вестници с подривни заглавия, без да изглежда ни най-малко притеснен, с обичайното си спокойно изражение, може би малко по-отнесено от обикновено.

— Осемнайсет хиляди сгради — каза Данглар и остави справката на масата.

— Добре, Данглар.

Данглар мълчаливо зачака.

— За малко да го пипна вчера на площада — каза Адамсберг с поугаснал глас.

— Сеячът ли? — учуди се Данглар.

— Самият сеяч. Но ми се изплъзна. Всичко ми се изплъзва, Данглар — добави той, като вдигна очи и бързо погледна помощника си.

— Видели сте нещо?

— Не. Нищо, там е работата.

— Нищо? Защо тогава казвате, че за малко не сте го пипнали?

— Защото го усетих.

— Какво сте усетили?

— Не знам, Данглар.

Данглар се отказа. Предпочиташе да оставя Адамсберг на мира, когато почувстваше, че се доближава до тези неясни пространства, до тези ниски брегове, където водата и земята влизат в противоборство и стъпките потъват в мекотата на тинята. Изниза се от кабинета и отиде във фоайето да се обади на Камий със срамното усещане на промъкнал се в Бригадата шпионин.

— Тръгвай — каза той тихо. — Той е тук, има бачкане колкото Айфеловата кула.

— Благодаря, Адриен. Довиждане.

— Довиждане, Камий.

Данглар тъжно затвори, зае мястото си до масата в залата и механично включи компютъра си, който дрънна твърде весело за мрачните му мисли. Глупава работа е компютърът, не се приспособява към нищо. Час и половина по-късно видя Адамсберг да минава покрай него със сравнително забързана крачка. Веднага се обади на Камий, за да я предупреди, че може да бъде посетена. Но Камий бе отплувала.

Адамсберг отново се сблъска със заключената врата, но този път не се колеба. Извади шперца си и отвори. Един поглед из ателието бе достатъчен, за да разбере, че Камий е изчезнала. Синтезаторът липсваше, торбата с инструменти и раницата също. Леглото бе оправено, хладилникът изпразнен, токът изключен. Адамсберг седна на един стол да посъзерцава изоставения дом и да размисли. Съзерцаваше, но не размишляваше. След около три четвърти час мобилният му телефон го извади от вцепенението.

— Масена се обади — каза Данглар. — Имат труп в Марсилия.

— Добре — изкоментира Адамсберг също като сутринта. — Идвам. Резервирайте ми билет за първия самолет.

Към два часа, преди да напусне кипящата Бригада, Адамсберг остави чантата си до бюрото на Данглар.

— Тръгвам — каза той.

— Да — каза Данглар.

— Поверявам ви Бригадата.

— Да.

Докато търсеше думите си, Адамсберг погледна в краката на Данглар и видя наполовина скрито кръгло панерче, в което спеше също такова кръгло миниатюрно коте.

— Какво е това, Данглар?

— Коте.

— Донесли сте коте в Бригадата? Не мислите ли, че бъркотията и без това е пълна?

— Не мога да го оставя вкъщи. Много е малко, пикае навсякъде и му е трудно да се храни само.

— Данглар, бяхте ми казали, че не искате животно.

— Човек едно говори, друго прави.

Данглар говореше с отсечен, малко враждебен тон, с впит в екрана поглед, и Адамсберг инстинктивно усети неизказаното неодобрение, на което понякога ставаше обект от страна на помощника си. Погледът му се върна на панерчето и образът изплува, съвършено ясен. Камий в гръб с якето в едната ръка и бяло-сиво коте под мишницата, на което в бързината не бе обърнал внимание.

— Тя ви го е поверила, нали, Данглар? — попита той.

— Да — отвърна Данглар с все така отправен към екрана поглед.

— Как се казва?

— Пухчо.

Адамсберг придърпа един стол и седна с опрени на бедрата лакти.

— Тя отиде да се поразходи — каза той.

— Да — повтори Данглар и този път обърна глава и срещна промития от умора поглед на Адамсберг.

— Каза ли ви къде?

— Не.

Настъпи кратко мълчание.

— Получи се малък сблъсък — каза Адамсберг.

— Знам.

Адамсберг прекара през косата си пръстите на двете си ръце няколко пъти, бавно, сякаш се облягаше на черепа си, после стана и безмълвно напусна Бригадата.

XXX

Масена посрещна колегата си на летище „Маринян“ и го отведе направо в моргата, където беше пренесено тялото. Адамсберг искаше лично да го види, тъй като Масена не можеше да определи дали става дума за имитатор.

— Открили са го гол в дома му — обясни Масена. — Ключалката беше разбита много професионално. Чиста работа. А е имало две големи съвсем нови резета.

— Същата техника — каза Адамсберг. — Нямаше ли охрана на площадката?

— Имах четири хиляди сгради за охраняване, колега.

— Да. В това му е силата. Само за няколко дни успя да неутрализира полицейското наблюдение. Име, презиме, професия?

— Силвен Жюл Мармо, трийсет и три годишен. Работил е в ремонтната работилница на пристанището.

— Пристанището — повтори Адамсберг. — Живял ли е в Бретан?

— Откъде знаете?

— Не знам, питам се.

— На седемнайсетгодишна възраст е бачкал в Конкарно. Там е усвоил занаята. Но внезапно е зарязал всичко и се е преместил в Париж, където е дърводелствал.

— Сам ли е живял тук?

— Да. Гаджето му е омъжена жена.

— Затова сеячът го е убил в дома му. Явно е бил добре осведомен. Тук няма нищо случайно, Масена.

— Може би, само че няма никаква връзка между този Мармо и вашите четири жертви. Освен престоя му в Париж от двайсетата до двайсет и седмата му година. Не се безпокойте за разпитите, колега, изпратил съм цялото досие в Бригадата.

— Там се е случило, в Париж.

— Моля?

— Срещата им. Петимата трябва да са се познавали, някъде да са се засичали, по един или друг начин.

— Не, колега. Мисля, че сеячът ни праща за зелен хайвер. Внушава ни, че убийствата имат някакъв смисъл, за да ни обърка. Лесно е да се узнае, че Мармо живее сам. Целият квартал е в течение. Тук животът е като на длан.

— Обработил ли го е със сълзотворен газ?

— Обилна доза в лицето. Ще го сравнят с употребения в Париж, за да разберат дали го влачи оттам или го е купил в Марсилия. Това би могло да доведе до нещо.

— Не се размечтавайте, Масена. Този тип е крайно интелигентен, сигурен съм. Всичко е предвидил, всички възможни връзки, всички верижни реакции, като химик. И знае точно какъв резултат иска да постигне. Няма да се учудя, ако се окаже научен работник.

— Научен работник? Мислех, че го смятате за литератор.

— Двете не са несъвместими.

— Превъртял научен работник? — Той има призрак в главата си от 1920 година.

— Бре да му се не види, твърдите, че е осемдесетгодишен ли?

Адамсберг се усмихна. На живо Масена се беше оказал сърдечен човек, не като по телефона. Дори прекалено, защото придружаваше почти всичките си думи с фамилиарни жестове, хващаше колегата за ръката, потупваше го по рамото, по гърба, а в колата — и по бедрото.

— По-скоро ще е между двайсет и четирийсет.

— Много ви е широка ножицата, колега.

— А може да е и на осемдесет, защо не. Начинът, по който убива, не изисква никаква сила. Мигновена асфиксия и плъзгаща се примка, вероятно подобна на пръстена за притягане, с който електротехниците връзват навитите кабели. Приспособление, което не прощава и с което и дете може да борави.

Масена паркира сравнително далеч от моргата, за да остави колата на сянка. Тук слънцето все още напичаше и хората се разхождаха с разтворени ризи или седяха на сянка на стъпалата пред къщите си и чистеха зеленчуци от поставените на коленете си купи. В Париж, Бертен сигурно търсеше шушляка си, за да се предпази от пороите.

Дръпнаха чаршафа, който покриваше тялото, и Адамсберг внимателно го огледа. Петната от пепел бяха подобни на тези, открити по парижките тела — покриваха почти цялата повърхност на корема, на ръцете и бедрата, оцветяваха езика. Адамсберг отърка пръста си в прахта, после го изтри в панталона си.

— Изпратена е за анализ — каза Масена.

— Има ли ухапвания?

— Две, ето тук — отвърна Масена, като посочи гънката на едното бедро.

— А в дома му?

— Седем бълхи, събрани по начина, който ми описахте. Практично и хитро, колега. Гадините също заминаха за анализ.

— Кремав плик?

— Да, в кофата за боклук. Не разбирам защо не ни е предупредил.

— Страх го е било, Масена. Страх от ченгетата. Повече от ченгетата, отколкото от убиеца. Смятал е, че ще може да се защити сам, поставил е две допълнителни резета. Как бяха дрехите му?

— Разпръснати из стаята. Голям мърляч е бил този Мармо. Пък и когато живееш сам, какво ти пука?

— Странно. Сеячът съблича жертвите си доста внимателно.

— Не е трябвало да го съблича, колега. Спял е гол. Тук често спим така. Заради жегата.

— Мога ли да разгледам сградата, където е живял?

Адамсберг влезе във входа на сграда с олющена червена мазилка недалеч от Старото пристанище.

— Няма проблем с кода, а?

— От доста време е разбит — каза Масена.

Масена беше донесъл мощен фенер, тъй като стълбищният автомат не работеше. Адамсберг внимателно огледа вратите на всяка площадка на светлината на фенера.

— Е? — каза Масена на последния стаж.

— Той е бил. Няма съмнение. Тънките линии, бързината и лекотата, с които са нанесени, мястото на напречните черти — той е. Може дори да се каже, че е работил спокойно. В тия сгради май няма кой да му попречи.

— Ами на тукашните обитатели — обясни Масена, — ако срещнат някого през деня или през нощта да рисува по вратите, ще им е през оная работа. При състоянието, в което е сградата, това дори би я разкрасило. А и като се има предвид колко хора рисуват, освен него, какво рискува? Да идем да се разтъпчем малко, а, колега?

Адамсберг учудено го погледна. За пръв път някой искаше да се поразтъпче като него.

— Имам един малък баркас в заливчето. Да поплаваме, какво ще кажете? Може да измислим нещо. Аз често правя така.

След половин час Адамсберг беше на борда на „Едмон Дантес“, моторна лодка, която устремно пореше морето. Застанал на носа, Адамсберг подложи голите си гърди на свежия вятър и затвори очи. Масена, също гол до кръста, управляваше отзад. Нито един от двамата не се опитваше да измисли нещо.

— Довечера ли тръгвате? — извика Масена.

— Утре призори — каза Адамсберг. — Искам да се помотая из пристанището.

— А да. И на Старото пристанище може да се измисли нещо.

Адамсберг беше изключил мобилния си телефон и когато слязоха на брега, изслуша получените съобщения. Мъмрене от дивизионния комисар Брезийон, обезпокоен от развихрилия се в столицата циклон, обаждане от Данглар, който му съобщаваше последната сводка за четворките, и друго от Декамбре, съдържащо текста на „особената“ от понеделник сутринта.

През първите дни тя се установява в ниските, влажни и мръсни квартали. Известно време не бърза много. Изглежда дори, че е изчезнала. Но няколко месеца по-късно набира кураж, напредва отначало бавно към населените и по-заможни улици, докато накрая, изпълнена с дързост, се появява във всички квартали, където разпръсква смъртоносната си отрова. Тя е навсякъде.

Адамсберг записа текста в бележника си, после бавно го прочете по гласовата поща на Марк Вандуслер. Отново прослуша своята с ирационалната надежда да чуе още едно съобщение, забутано някъде под другите, но нямаше такова. Камий, моля те.

Късно през нощта, след обилна вечеря в компанията на „колегата“, Адамсберг се раздели с Масена след силно ръкостискане, придружено от твърди обещания за нови срещи, и тръгна покрай южния кей в подножието на ярко осветената катедрала Нотр Дам дьо ла Гард. Вглеждаше се в черната вода, в която корабите се отразяваха от корпуса до върха на мачтите си. Коленичи и хвърли във водата камъче, от което отражението затрептя, сякаш обзето от продължителна тръпка. Лунната светлина заискри по образуваните вълнички. Адамсберг замръзна на място, опрял петте си пръста на земята. Сеячът бе тук.

Предпазливо вдигна глава и се завзира в хората, които се разхождаха наоколо, наслаждавайки се на остатъчната нощна топлина. Двойки и няколко групи младежи. Нито един сам. Все така на колене, Адамсберг проследи с поглед кейовете, метър по метър. Не, не беше на кейовете. Беше тук и другаде. С пестеливо движение хвърли още едно камъче, не по-голямо от предишното, в спокойната и тъмна вода. Отражението потръпна и луната отново за кратко разсипа искрите си. Там беше, във водата, в искрящата вода. В тези миниатюрни проблясъци, които за миг привличаха погледа и изчезваха. Адамсберг се закотви още по-здраво на кея, опрял ръцете си в земята и с поглед, впит под белия корпус. В проблясъците, там е сеячът. Зачака, без да мърда. И ето че като мъх, откъснал се от каменистото дъно и лениво отправил се към повърхността, образът, изгубен предишния ден на площада, започна бавно да изплува. Адамсберг затвори очи. Не смееше да диша. Образът беше в проблясъка.

И внезапно се появи — целият. Проблясъкът по време на вечерното издание на Жос, към края на четенето. Някой бе мръднал и нещо бе светнало, ярко и бързо. Светкавица на фотоапарат? Запалка? Не, разбира се, че не. Беше много по-малък блясък, съвсем малък и бял, като на вълничките тази вечер, и много по-мимолетен. Беше се придвижил от долу нагоре, идваше от нечия ръка, като падаща на обратно звезда.

Адамсберг стана и дълбоко пое въздух. Пипна го. Диамант, проблеснал на нечия ръка по време на четенето. Блясъкът на сеяча, осигурил си закрилата на краля на талисманите. Бил е там, на площада, с диамант на пръста си.

Сутринта във фоайето на летище „Маринян“ Адамсберг получи отговора на Вандуслер.

— Цяла нощ го търсих проклетия откъс — каза Марк. — Версията, която ми прочетохте, е осъвременена през XIX век.

— И какво? — попита Адамсберг, все така убеден в безграничните резерви със знания, съдържащи се във вагона на Вандуслер.

— Троа. Оригиналният текст е от 1517 година.

— Троа?

— Чумата в Троа, господин комисар. Заминава за там.

Адамсберг веднага се обади на Масена.

— Добра новина, Масена, ще можете да си отдъхнете. Сеячът ви напуска.

— Какво става, колега?

— Заминава за Троа.

— Горкичкият.

— Кой, сеячът ли?

— Местният комисар.

— Трябва да вървя, Масена, обявяват полета ми.

— Пак ще се видим, колега, пак ще се видим.

Адамсберг се обади на Данглар, за да му съобщи същата новина и да му нареди спешно да се свърже със застрашения град.

— Да не би да смята да ни разкарва из цяла Франция?

— Данглар, сеячът носи диамант на ръста си.

— Жена?

— Възможно е, може би, не знам.

Адамсберг изключи мобилния си телефон по време на полета и го включи, щом стъпи на Орли. Прегледа си пощата, беше празна, и прибра телефона, стиснал устни.

XXXI

Докато град Троа се подготвяше за офанзивата, веднага щом слезе от самолета Адамсберг мина през Бригадата, после се отправи към площада. Декамбре се втурна към него с голям плик в ръка.

— Вашият специалист разгада ли вчерашната? — попита той.

— Троа, епидемията от 1517 г.

Декамбре прекара ръка по бузата си, сякаш да провери дали добре се е обръснал.

— Сеячът е придобил вкус към пътешествията — каза той. — Ако реши да посети всички места, засегнати от чумата, ще трябва трийсет години да обикаляме Европа, с изключение на някои области в Унгария и Фландрия. Усложнява нещата.

— Напротив, опростява ги. Събира хората си.

Декамбре въпросително го погледна.

— Не мисля, че обикаля страната за удоволствие — обясни Адамсберг. — Групата му се е разпръснала и той я събира.

— Групата му?

— Щом са се разпръснали — продължи Адамсберг, без да отговори, — значи нещо се е случило доста отдавна. Група, банда, престъпление. Сеячът ги застига един след друг и ги поразява с бича божи. Изборът му не е случаен, сигурен съм. Отдавна знае какво цели и кои ще са жертвите му. Те несъмнено вече са разбрали, че са застрашени. Несъмнено знаят кой е сеячът.

— Не, господин комисар, ако знаеха, щяха да се обърнат към вас за закрила.

— Не, Декамбре. Защото са извършили престъпление. Да се обърнат към нас би било равнозначно на признание. Човекът от Марсилия е разбрал, затова е сложил две резета на вратата си.

— Но какво престъпление, дявол да го вземе? — Че откъде да знам? Забъркали са някаква каша и сега си плащат. Който сее каши, жъне бълхи.

— Ако беше така, отдавна да сте открили връзката.

— Връзките са две — жертвите, всички, мъже и жени, са от едно поколение и са живели в Париж. Затова говоря за група, за банда.

Адамсберг протегна ръка и Декамбре му подаде големия кремав илик. Комисарят извади сутрешното послание.

Епидемията спря внезапно през август 1630 и всички (…) много се зарадваха. За съжаление паузата беше кратка. Тя бе зловещият предвестник на такова ужасяващо разпространение, че от октомври 1631 до края на 1632 (…)

— Докъде стигнахме със сградите? — попита Декамбре, докато Адамсберг набираше номера на Вандуслер. — Вестниците споменават за осемнайсет хиляди в Париж и четири хиляди в Марсилия.

— Това беше вчера. Днес имаме поне двайсет и две хиляди.

— Ама че работа.

— Вандуслер? Адамсберг на телефона. Ще ви продиктувам сутрешната, готов ли сте?

Декамбре наблюдаваше как комисарят чете „особената“ по телефона с подозрителен и мъничко завистлив вид.

— Ще провери и ще ми се обади — каза Адамсберг, затваряйки телефона.

— Бива си го този тип, а?

— И още как — потвърди Адамсберг с усмивка.

— Открие ли града само по този откъс, браво ще му кажа. Ако го биваше още малко, щеше да е истинска врачка. Освен ако не е виновен. Тогава просто трябва да пуснете кучетата по следите му.

— Отдавна съм го направил, Декамбре. Невинността му е вън от съмнение. Не само че има отлично чаршафено алиби за първото убийство, но и съм наредил непрекъснато да го следят. Спи си у дома и излиза сутрин да чисти по къщите.

— Да чисти? — озадачено повтори Декамбре.

— Той е чистач.

— И специалист по чумата? — Вие не плетете ли дантели?

— Тази няма да я разгадае — каза Декамбре след кратко обидено мълчание.

— Ще я разгадае.

Възрастният мъж среса белите си коси, намести морскосинята си вратовръзка и се прибра в сянката на кабинета си, където нямаше съперник.

Гръмотевичният гонг на нормандеца отекна на площада и хората се отправиха под ситния дъжд към „Викингът“, докато гълъбите отлитаха в обратна посока.

— Съжалявам, Бертен — каза Адамсберг, — разходих шушляка ви чак до Марсилия.

— Сакото ви е сухо. Жена ми го изглади.

Бертен измъкна изпод плота на бара спретнат квадратен пакет и го подаде на комисаря. От деня на закупуването си платненото сако никога не бе изглеждало така добре.

— Хей, Бертен, ченгетата ли си започнал да ухажваш? Те ти хвърлят прах в очите, а ти искаш още?

Високият нормандец обърна глава към човека, изрекъл това със злобен кикот, докато тикаше салфетката си между ризата и бичия си врат, приготвяйки се да яде.

Синът на Тор заобиколи бара и се отправи към масата му, разблъсквайки столовете по пътя си. Стигна до мъжа, сграбчи го за яката и яростно го издърпа от мястото му. И тъй като онзи запротестира и се развика, Бертен му отпра два шамара, довлече го до вратата и го изхвърли на площада.

— И хич не ми се връщай. Във „Викингът“ няма място за боклуци като теб!

— Нямаш право, Бертен! — изкрещя мъжът, като с мъка се изправи. — Това е обществено заведение! Нямаш право да подбираш клиентите!

— Подбирам си и ченгетата, и клиентите — отвърна Бертен и затръшна вратата. После прекара широка длан през светлата си коса, за да я заглади, и се върна зад бара, изпълнен с достойнство и непоклатимост.

Адамсберг се отправи надясно и се пъхна под носа на дракара.

— Тук ли ще обядвате? — попита Бертен.

— Ще обядвам и ще стоя до изчитането на обявите.

Бертен кимна. Той не обичаше ченгетата повече от който и да било, но тази маса бе отредена за Адамсберг ad vitam aetemam.

— Не разбирам какво търсите на площада — каза нормандецът, докато забърсваше масата. — Щеше да е голяма досада, ако не беше Жос.

— Именно — каза Адамсберг. — Чакам четенето.

— Добре — съгласи се Бертен. — Дотогава има пет часа, но ваша си работа.

Адамсберг постави мобилния си телефон до чинията и разсеяно го загледа. Камий, обади се, по дяволите. Взе апарата, обърна го, после леко го завъртя като рулетка. В крайна сметка, беше му все едно. Но защо не звъннеш? След като така или иначе е все едно.

Марк Вандуслер се обади в средата на следобеда.

— Не беше лесно — рече той с тона на човек, прекарал деня си в търсене на игла в купа сено.

Изпълнен с доверие, Адамсберг зачака отговора му.

— Шателро — обяви Вандуслер. — Късен преразказ на събитията.

Адамсберг предаде информацията на Данглар.

— Шателро — потвърди Данглар. — Дивизионни комисари Левеле и Бурло. Ще ги предупредя.

— Четворки в Троа?

— Още не. Журналистите не са успели да декодират посланието, както стана с Марсилия. Трябва да затварям, господин комисар. Пухчето нанася поражения на прясната мазилка.

Адамсберг затвори и със закъснение осъзна, че Данглар говори за котето. За пети път през този ден погледна телефона си очи в очи, лице в лице.

— Звънвай — прошепна му той. — Раздвижи се. Беше случайност и няма да има друга. Не е твоя работа, какво ти пука. Това са си мои случайности и мои истории. Остави ги на мен. Звънвай.

Бертен донесе топлото ястие и попита:

— Гласовете ли разпознава? Сам ли отговаря?

— Не — каза Адамсберг. — Не отговаря.

— Не стават за всичко тия машинки.

— Да, за жалост.

Адамсберг прекара следобеда във „Викингът“, като за кратко поговори само с Кастийон и после с Мари-Бел, която го отмори с половинчасово кръгово бърборене. Излезе на площада пет минути преди четенето заедно с Декамбре, Лизбет, Дамас, Бертен, Кастийон, вече заели обичайните си места, и меланхоличната Ева, която зърна в сянката на колоната „Морис“. Около естрадата се бе събрала все така гъста тълпа.

Адамсберг не се облегна на платана, а застана по-близо до глашатая. Напрегнатият му поглед оглеждаше познатите лица и ръцете им, следеше и най-малките жестове с надеждата да долови слаб отблясък. Жос прочете осемнайсет обяви, без Адамсберг да забележи каквото и да било. Едва по време на морската прогноза една ръка се вдигна, докосна едно чело и Адамсберг го видя. Видя проблясъка.

Изумен отстъпи към платана. Дълго стоя облегнат на дървото, неподвижен, разколебан, несигурен.

После много бавно измъкна телефона си от изгладеното сако.

— Данглар — прошепна той, — вземайте двама души и бързо идвайте на площада. Не се бавете, капитане. Знам кой е сеячът.

— Кой е? — попита Данглар, докато ставаше от стола си и правеше знак на Ноел и Воазне да го последват.

— Дамас.

След няколко минути полицейската кола спря на площада, тримата мъже бързо излязоха и се отправиха към Адамсберг, който ги чакаше до платана. Събитието предизвика известен интерес сред останалите да обсъждат новините, още повече че най-едрият от полицаите носеше сиво-бяло коте в ръка.

— Още е тук — каза тихо Адамсберг. — Прави отчета с Ева и Мари-Бел. Не закачайте жените, арестувайте само него. Внимавайте, може да е опасен с тази атлетична фигура. Заредете оръжието си. В случай на съпротива, никакъв бой, ако обичате. Ноел, вие елате с мен. Има още една врата към страничната улица, през която минава глашатаят. Данглар и Жюстен, застанете отпред.

— Воазне — поправи го Воазне.

— Застанете отпред — повтори Адамсберг, като се отлепи от дървото. — Тръгваме.

Отвеждането на Дамас, заобиколен от четири ченгета и с белезници на ръцете, и незабавното му вкарване в полицейската кола хвърлиха в изумление обитателите на площада. Ева изтича чак до колата, която потегли, докато тя стоеше, обхванала главата си с ръце. Мари-Бел избухна в сълзи и се хвърли в обятията на Декамбре.

— Откачил е — каза Декамбре, притискайки до гърдите си младата жена. — Напълно е откачил.

Дори Бертен, наблюдавал сцената иззад прозорците си, усети как се разколебава обожанието, което изпитваше към комисаря Адамсберг.

— Дамас — промърмори той. — Трябва да са се побъркали.

За пет минути целият площад се събра във „Викингът“, където се завихриха люти спорове в драматична и предвещаваща бунт обстановка.

XXXII

Дамас се държеше спокойно, без сянка от загриженост или учудване да премине по лицето му. Беше позволил да го арестуват, да го вкарат в колата и да го отведат в Бригадата, без да протестира, без да каже и дума, без да промени изражението си. Това бе най-ведрият заподозрян, когото Адамсберг бе виждал през живота си.

Данглар се опря на ръба на масата, Адамсберг се облегна на стената със скръстени ръце, Ноел и Воазне стояха прави в ъглите на стаята, Фавр седеше на една маса, готов да записва разпита. Настанил се доста непринудено на стола си, Дамас отметна дългите си коси и зачака с оковани в белезници ръце на коленете.

Данглар дискретно излезе от стаята, за да остави Пухчето в панерчето му, и помоли Мордан и Меркаде да купят нещо за ядене и пиене за всички, плюс половинка мляко, ако бъдат така любезни.

— За арестанта ли е? — попита Мордан.

— За котето — дискретно каза Данглар. — Ще съм ви благодарен, ако му напълните паничката. Ще бъда зает довечера, може би и през нощта.

Мордан го увери, че може да разчита на него, и Данглар се върна на мястото си до ръба на масата.

Адамсберг тъкмо сваляше белезниците на Дамас — жест, който Данглар сметна за преждевременен, като се имаше предвид, че един прозорец все още беше без решетки и че не знаеха нищо за реакциите на мъжа. Но не се обезпокои особено. Затова пък го тревожеше мисълта, че са арестували този човек без нито едно съществено доказателство, че именно той е сеячът. А и миролюбивата външност на Дамас напълно опровергаваше подобна възможност. Търсеха ерудит с голям интелект. Докато Дамас беше прост човек, дори понякога доста бавно загряваше. Беше изключено този младеж, зает главно с физическите си подвизи, да изпрати такива сложни послания до глашатая. Данглар нервно се питаше дали Адамсберг изобщо е размислил, преди да се хвърли с рогата напред в този арест. Засмука вътрешността на бузите си, изпълнен с опасения. Беше убеден, че Адамсберг ще си разбие главата в стената.

Комисарят вече се бе свързал със заместник-прокурора и бе получил разрешение за обиск за магазина на Дамас и за дома му на улица Конвансион. Шестима полицаи бяха тръгнали за там още преди четвърт час.

— Дамас Вигие — започна Адамсберг с измачканата лична карта на арестувания в ръка, — обвинен сте в убийството на петима души.

— Защо? — попита Дамас.

— Защото сте обвинен — повтори Адамсберг.

— А, ясно. Казвате, че съм убил някого?

— Пет души — повтори Адамсберг и му показа снимките на жертвите, назовавайки ги една след друга.

— Никого не съм убивал — каза Дамас, докато ги разглеждаше. — Мога ли да си вървя? — добави той и се изправи.

— Не. Задържан сте. Можете да се обадите по телефона.

Дамас смаяно изгледа комисаря.

— Че аз винаги мога да се обадя по телефона — рече той.

— Тези петима души — продължи Адамсберг, като сочеше снимките една след друга — са били удушени през изминалата седмица. Четирима в Париж, последният в Марсилия.

— Много добре — каза Дамас и отново седна.

— Познавате ли ги, Дамас?

— Разбира се.

— Къде сте ги виждали?

— Във вестника.

Данглар стана и излезе, като остави вратата отворена, за да може да чува как ще продължи разпитът след това посредствено начало.

— Покажете ми ръцете си, Дамас — каза Адамсберг, прибирайки снимките. — Не, не така, на обратно.

Дамас охотно се подчини и протегна към комисаря дългите си ръце с обърнати към тавана длани. Адамсберг хвана лявата му ръка.

— Това диамант ли е, Дамас?

— Да.

— Защо го носите обърнат?

— За да не го повредя, когато поправям дъските за сърф.

— Колко струва?

— Шейсет и две хиляди франка.

— Откъде го имате? Наследствен ли е?

— За толкова продадох една почти нова моторетка. Купувачът ми плати с това.

— Не е обичайно за мъж да носи диамант.

— Аз пък нося. След като го имам.

Данглар се показа на вратата и повика Адамсберг.

— Обадиха се момчетата от обиска — каза Данглар. — Нищо не намират. Нито чувал с пепел, нито бълхи, нито жив или мъртъв плъх и главно, нито една книга в магазина и в дома му, освен няколко романа джобно издание.

Адамсберг се почеса по тила.

— Зарежете тази работа — настоя Данглар. — Ще се прецакате. Този човек не е сеячът.

— Напротив, Данглар.

— Не можете да се осланяте на диаманта. Нелепо е.

— Мъжете не носят диаманти, Данглар. А този носи на безименния пръст на лявата ръка и крие камъка в дланта си.

— За да не го повреди.

— Глупости, диамантите не се повреждат. Диамантът е най-добрата закрила срещу чума. И е бил в семейството му през 1920 година. Той лъже, Данглар. Не забравяйте, че отваря урната на глашатая три пъти дневно.

— Но този тип не е прочел една книга през живота си, да му се не види — почти изръмжа Данглар.

— Откъде знаете?

— Да не би да си го представяте като латинист? Шегувате ли се?

— Аз не познавам латинисти, Данглар. Затова нямам вашите предразсъдъци.

— А Марсилия? Как се е озовал в Марсилия? Той непрекъснато виси в магазина си.

— Не и в неделя. Нито в понеделник сутринта. След вечерното четене е имал достатъчно време да скочи във влака от осем и двайсет. И да се върне на другата сутрин преди десет.

Данглар сви рамене и почти бесен отиде да се настани пред компютъра си. Щом Адамсберг иска да се прецаква, да го прави без него.

Лейтенантите бяха донесли ядене и Адамсберг постави кутиите с пица на масата в кабинета си. Дамас си хапна с апетит и с доволен вид. Адамсберг спокойно изчака всички да се нахранят, струпа кутиите до кошчето за боклук, затвори вратата и поднови разпита.

Данглар почука след половин час. Недоволството му се беше отчасти изпарило. Направи знак на Адамсберг да излезе.

— В гражданския регистър няма Дамас Вигие — каза той тихо. — Този тип не съществува. Документите му са фалшиви.

— Видяхте ли, Данглар, той лъже. Изпратете отпечатъците му, сигурно е лежал в затвора. Това го дъвчем от самото начало. Човекът, отворил апартаментите на Лорион и на онзи в Марсилия, е знаел как да го направи.

— Файлът с пръстовите отпечатъци се е повредил. Този файл ме мъчи от цяла седмица.

— Бягайте в централното управление на Ке-дез-Орфевр, драги. Не се мотайте. И ми се обадете оттам.

— Мамка му, на този площад всички са с фалшиви имена.

— Декамбре казва, че на някои места се усеща дъхът на кафеза.

— Името ви не е Вигие, нали? — каза Адамсберг, заемайки мястото си до стената.

— Това ми е името за магазина.

— И за документите ви — каза Адамсберг, показвайки личната му карта. — Фалшифициране и използване на фалшиви документи.

— Един приятел ми ги направи, предпочитам това име.

— Защото?

— Защото не харесвам името на баща ми. Прекалено е крещящо.

— Кажете ми го все пак.

Дамас за първи път замълча и стисна устни.

— Не го харесвам — каза той накрая. — Наричат ме Дамас.

— Е добре, ще почакаме за името — каза Адамсберг.

Адамсберг излезе да се поразходи, като остави Дамас на грижата на помощниците си. Понякога е много лесно да се усети кога един човек лъже и кога казва истината. Дамас казваше истината, когато твърдеше, че никого не е убивал. Адамсберг я чуваше в гласа му, виждаше я в очите му, четеше я по устните и по челото му. Но оставаше убеден, че пред него е сеячът. За първи път се чувстваше така разрязан на две несъвместими половини пред заподозрян. Обади се на полицаите, които все още ровеха из магазина и апартамента. Обискът се оказа пълен провал. След час Адамсберг се върна в Бригадата, прочете изпратения от Данглар факс и го преписа в бележника си. Почти не се учуди, когато завари Дамас заспал на стола си с дълбокия сън на човек с чиста съвест.

— Спи от четирийсет и пет минути — каза Ноел.

Адамсберг постави ръка на рамото му.

— Събуди се, Арно Дамас Елер-Дьовил. Ще ти разкажа твоята история.

Дамас отвори очи и отново ги затвори.

— Аз вече си я знам.

— Авиационният индустриалец Елер-Дьовил е баща ти, нали?

— Беше — каза Дамас. — Ама слава богу, гръмна във въздуха с частния си самолет преди две години. Тежка му пръст.

— Защо тежка?

— Така — каза Дамас, чиито устни леко трепереха. — Нямате право да ме разпитвате. Питайте, за каквото искате друго. Все едно какво.

Адамсберг си спомни за думите на Ферез и смени темата.

— Пет години си лежал във Фльори и си излязъл преди две години и половина — каза Адамсберг, поглеждайки бележките си. — По обвинение в предумишлено убийство. Хвърлил си приятелката си през прозореца.

— Тя сама скочи.

— Това си повтарял като автомат през целия процес. Но съседите ти са свидетелствали. Чували са ви да се карате като цигани седмици наред. На няколко пъти са се канели да извикат полиция. За какво бяха разправиите, Дамас?

— Тя беше неуравновесена. Все крещеше. Сама скочи.

— Не си в съда, Дамас, и втори процес няма да има. Можеш да смениш плочата.

— Не.

— Ти ли я бутна?

— Не.

— Елер-Дьовил, ти ли уби четиримата мъже и жената миналата седмица? Ти ли ги удуши?

— Не.

— Разбираш ли от ключалки?

— Научих се.

— Нещо лошо ли ти бяха направили тези мъже и момичето? Уби ли ги? Като приятелката си?

— Не.

— Какво правеше баща ти?

— Мангизи.

— А на майка ти какво й правеше?

Дамас отново стисна устни.

Иззвъня телефонът. Беше съдебният следовател.

— Проговори ли?

— Не. Блокира — каза Адамсберг.

— Вероятност да си признае?

— Никаква.

— Резултати от обиска?

— Нулеви.

— Побързайте, Адамсберг.

— Не. Искам да бъде повдигнато обвинение, господин съдия.

— Дума да не става. Нямате и сянка от доказателство. Накарайте го да проговори или го освобождавайте.

— Той не се казва Вигие, документите му са подправени. Името му с Арно Дамас Елер-Дьовил, пет години затвор за убийство. Това не ви ли стига като презумпция?

— Още по-малко. Прекрасно си спомням делото Елер-Дьовил. Осъдиха го, защото свидетелствата на съседите впечатлиха съдебните заседатели. Но неговата версия не беше по-малко убедителна от версията на обвинението. Дума да не става, че ще му лепнем чумата само защото е лежал в затвора.

— Ключалките са били разбити професионално.

— Ако се не лъжа, на вашия площад имате предостатъчно бивши пандизчии. Дюкуедик и Льогерн по нищо не отстъпват на Елер-Дьовил. Докладите за поведението му след затвора са изцяло положителни.

Съдия Арде беше твърд и същевременно чувствителен и благоразумен човек, рядка комбинация от качества, които тази вечер не вършеха работа на Адамсберг.

— Ако го пуснем — каза Адамсберг, — не мога да ви гарантирам, че няма да убие отново или да ни се изплъзне между пръстите.

— Няма да има обвинение — отсече съдията. — Или ми намерете доказателства до деветнайсет и трийсет утре. Доказателства. Например признания. Лека нощ, комисар.

Адамсберг затвори и потъна в дълго мълчание, което никой не се осмели да прекъсне. Стоеше, облегнат на стената, или препускаше из стаята с наведена глава и скръстени ръце. Данглар виждаше как изпод кожата на бузите му и на мургавото му чело започва да се процежда странната светлина на дълбока съсредоточеност. Но колкото и да беше съсредоточен, комисарят нямаше да открие пукнатината, която да пречупи Арно Дамас Елер-Дьовил. Защото Дамас може и да беше убил приятелката си и подправил документите си, но не беше сеячът. Ако този младеж с празен поглед знаеше латински, Данглар бе готов да си сдъвче ризата. Адамсберг излезе, за да се обади по телефона, после се върна в стаята.

— Дамас — подзе той, като придърпа един стол и седна съвсем близо до арестанта, — ти сееш чума. Ти пъхаш обявите в урната на Льогерн от повече от месец насам. Ти отглеждаш бълхи на плъхове, които пускаш под вратите на жертвите си. Тези бълхи разнасят чума, те са заразени и хапят. По мъртвите има следи от смъртоносните им ухапвания и телата им са черни. И петимата са умрели от чума.

— Да — каза Дамас. — Така обясниха и журналистите.

— Ти рисуваш черните четворки. Ти изпращаш бълхите. Ти убиваш.

— Не.

— Трябва да разбереш нещо, Дамас. Бълхите, които пренасяш, пълзят по теб, както и по останалите. Ти не се преобличаш често и не се миеш често.

— Мих си косата миналата седмица — възрази Дамас.

Адамсберг за пореден път се стъписа пред простодушието в очите на младежа. Същото леко малоумно простодушие като в погледа на Мари-Бел.

— Чумните бълхи облазват и теб. Но диамантът те предпазва. Затова не могат нищо да ти направят. А ако нямаше диамант, Дамас?

Дамас обхвана с ръка пръстена.

— Ако нямаш никаква вина, няма защо да се безпокоиш — продължи Адамсберг. — Защото в такъв случай не би имал бълхи. Разбираш ли?

Адамсберг замълча, проследявайки леките промени в изражението на младежа.

— Дай ми пръстена си, Дамас.

Дамас не помръдна.

— Само за десет минути — настоя Адамсберг. — Ще ти го върна, кълна ти се.

Адамсберг протегна ръка и зачака.

— Пръстенът, Дамас.

Дамас продължаваше да стои неподвижно като останалите в стаята. Данглар видя как лицето му се сгърчи. Нещо започваше да се раздвижва.

— Дай ми го — каза Адамсберг с все така протегната ръка. — От какво се боиш?

— Не мога да го сваля. Дал съм обет. На девойката, която скочи. Неин беше.

— Ще ти го върна, Дамас. Дай ми го.

— Не — каза Дамас и плъзна лявата си ръка под бедрото.

Адамсберг стана и закрачи.

— Страх те е, Дамас. Знаеш, че ако свалиш пръстена, бълхите ще те ухапят и този път ще те заразят. И че ще умреш също като другите.

— Не. Дал съм обет.

Провал, помисли Данглар и отпусна рамене. Добър опит, но неуспешен. Слаба работа, тази история с диаманта.

— Тогава се съблечи — каза Адамсберг.

— Какво?

— Свали си дрехите, всичките. Данглар, донесете една торба.

Някакъв непознат на Адамсберг човек подаде глава през вратата.

— Мартен — представи се той. — От отдела по ентомология. Викали сте ме.

— След минута ще ви дойде редът, Мартен. Дамас, съблечи се.

— Тук, пред всички?

— Какво ти пука? Излезте — обърна се той към Воазне, Ноел и Фавр. — Смущавате го.

— Защо да се събличам? — враждебно попита Дамас.

— Трябват ми дрехите ти и искам да огледам тялото ти. Така че събличай се, дявол да те вземе.

Смръщил чело, Дамас бавно се подчини.

— Сложи ги в торбата.

Когато Дамас остана гол само с диаманта на пръста си, Адамсберг завърза торбата и я занесе на Мартен.

— Спешно. Проверете за…

— Nosopsyllus fasciatus.

— Точно.

— Тази вечер?

— Тази вечер. Супербързо.

Адамсберг се върна в стаята, където Дамас стоеше прав с наведена глава.

Адамсберг повдигна едната му ръка, после другата.

— Разтвори краката си на трийсет сантиметра.

Адамсберг огледа кожата на бедрата от вътрешната страна.

— Сядай, свършихме. Ще ти донеса да си сложиш нещо.

Адамсберг се върна от склада със зелен бански чаршаф, който Дамас бързо грабна.

— Не ти ли е студено?

Дамас отрицателно поклати глава.

— Ухапан си от бълхи, Дамас. Имаш две пъпки под дясната мишница, една под лявата и три на дясното бедро. Но не те заплашва нищо, защото си имаш пръстен.

Дамас стоеше с все така наведена глава, увит в чаршафа.

— Какво ще кажеш?

— В магазина има бълхи.

— Човешки бълхи?

— Да. Задната стая не е много чиста.

— Това са бълхи от плъх и ти го знаеш по-добре от мен. Ще поизчакаме още един час и ще разберем. Мартен ще ни се обади. Мартен е голям специалист, ще знаеш. Бълхите от плъх ги разпознава от пръв поглед. Можеш да поспиш, ако искаш. Ще ти донеса завивка.

Той хвана Дамас за ръката и го поведе към килиите. Младежът се държеше все така спокойно, но бе поизгубил учуденото си безразличие. Беше загрижен, напрегнат.

— Килията е нова — каза Адамсберг, като му подаде две одеяла. И чаршафите са чисти.

Дамас безмълвно легна и Адамсберг затвори решетката отвън. Върна се в кабинета си. Не се чувстваше комфортно. Бе пипнал сеяча, оказал се бе прав, но не се радваше. А този тип бе удушил петима за една седмица. Адамсберг си наложи да си го припомни, да си представи лицата на жертвите, на младата жена, натикана под камиона.

Мълчаливо чакаха малко повече от час, като Данглар още не смееше да се произнесе. Нищо не гарантираше, че в дрехите на Дамас ще има бълхи. Адамсберг с уморен виц си драскаше нещо с молив върху поставен на коляното му лист. Беше един и половина през нощта. Мартен се обади в два и десет.

— Две Nosopsyllus fasciatus — обяви той мрачно. — Живи.

— Благодаря, Мартен. Свръхценна находка. Само да не ги изпуснете, че цялото ни досие ще отиде на кино заедно с двете дами.

— С двамата господа — поправи го ентомологът. — Мъжки са.

— Съжалявам, Мартен. Не исках да обидя никого. Върнете дрехите в Бригадата, та арестантът да се облече.

Пет минути по-късно съдията, събуден от първия си сън, даваше разрешение за повдигане на обвинение.

— Прав бяхте — каза Данглар, като мъчително надигна умореното си тяло с подути за сън очи. — Но беше на косъм.

— Косъмът е по-здрав, отколкото обикновено си мислим. Достатъчно е да се подръпва леко и постоянно.

— Позволявам си да ви уведомя, че Дамас още не е проговорил.

— Ще проговори. Сега вече знае, че няма накъде. Той е изключително ловък.

— Невъзможно.

— Напротив, Данглар. Прави се на глупак. И понеже е изключително ловък, го прави много добре.

— Ако този тип говори латински, ще си сдъвча ризата.

— Да ви е сладко, Данглар.

Данглар изключи компютъра си, вдигна панерчето, в което спеше котето, тикна го под мишница и каза довиждане на агентите. Във фоайето срещна Адамсберг, който влачеше походно легло и одеяло, взети от склада.

— По дяволите, там ли ще спите?

— За в случай че проговори — каза Адамсберг.

Данглар продължи пътя си без коментар. Какво да коментира? Знаеше, че Адамсберг няма особено желание да се прибере в апартамента си, където димът от злополуката още не се бе разнесъл. Утре щеше да е по-добре. Адамсберг се възстановяваше с рядка бързина.

Комисарят разгъна походното легло и метна отгоре му одеялото. Сеячът бе на десет крачки от него. Човекът с четворките, човекът със страховитите „особени“, човекът с бълхите от плъхове, човекът, който душеше жертвите си и ги мажеше с пепел. Мазането с пепел, последният му жест, огромният му гаф.

Свали сакото и панталона си, постави мобилния си телефон на стола. Обади се, за бога.

XXXIII

Някой звънеше продължително като при спешен случай. Сержант Есталер натисна копчето, за да отвори входната врата, и след миг видя да нахълтва запотен мъж със закопчано накриво сако и риза, разтворена над грива от черни косми.

— Бързо, бързо, драги — каза мъжът, пъргаво прониквайки във фоайето на Бригадата. — Искам да дам показания. За убиеца, за човека с чумата.

Есталер не посмя да събуди главния комисар и се обади на Данглар.

— Мамка му, Есталер — каза Данглар от леглото си, — защо звъните на мен? Събудете Адамсберг, той спи в кабинета си.

— Именно, капитане. Ако не е важно, ще ми трие сол на главата.

— А аз няма да ви трия, така ли?

— Да, капитане.

— Грешите. От шест седмици общувате с Адамсберг. Да сте го чували да крещи?

— Не съм, капитане.

— Е, и след трийсет години няма да го чуете. Но мен ще чуете, и то тутакси. Събудете го, да ви вземат мътните. Той и без това няма нужда от много сън. А аз имам.

— Добре, капитане.

— Момент, Есталер. Какво иска онзи?

— Някакъв паникьор, страх го е да не го убие убиецът.

— Отдавна сме решили да не се занимаваме с паникьорите. Понастоящем те наброяват сто хиляди само в Париж. Изхвърлете го и оставете комисаря да се наспи.

— Той твърди, че е по-специален случай — уточни Есталер.

— Всички паникьори се мислят за специални случаи. Иначе нямаше да се паникьосват.

— Ама не, той твърди, че са го ухапали бълхи.

— Кога? — попита Данглар и седна в леглото си.

— Тази нощ.

— Хубаво, Есталер, събуди го. И аз ще дойда.

Адамсберг освежи лицето и гърдите си със студена вода, поръча на Есталер кафе — новата кафемашина бе монтирана предишния ден — и избута с крак походното легло в дъното на кабинета си.

— Доведете човека… — каза той.

— Есталер — представи се младият полицай.

Адамсберг кимна и извади бележника си. Сега, когато сеячът беше на сигурно място в килията си, може би щеше да има време да се позанимае със стадото непознати, пъплещо из Бригадата. Записа: Кръгло лице, Зелени очи, Плах равно на Есталер. И понеже тъй и тъй беше започнал, добави: Ентомолог, Бълхи, Адамова ябълка равно на Мартен.

— Как се казва? — попита той.

— Рубо Кевен — отвърна взводният.

— Възраст?

— Около трийсетте — прецени Есталер.

— Ухапан е тази нощ, това ли разправя?

— Да. И е изпаднал в паника.

— Правилно.

Есталер доведе Рубо Кевен в кабинета на комисаря. С лявата си ръка носеше чаша кафе без захар. Комисарят не го пиеше със захар. За разлика от Адамсберг Есталер ценеше малките подробности в живота, запомняше ги и обичаше да показва, че ги е запомнил.

— Не съм ви сложил захар, господин комисар — каза той, като постави чашата на масата и Рубо Кевен на стола.

— Благодаря, Есталер.

Човекът ровеше с пръсти из гъстите косми на гърдите си, превъзбуден, притеснен. Миришеше на пот, а потта му миришеше на вино.

— Никога преди ли не сте хващали бълхи? — попита Адамсберг.

— Никога.

— Сигурен ли сте, че са ви хапали тази нощ?

— Само преди два часа и това ме събуди. И веднага изтичах да ви предупредя.

— Има ли четворки по вратите във вашия блок, господин Рубо?

— Две. Портиерката нарисува една на прозореца си с флумастер и обитателят на левия апартамент на петия етаж нарисува една на вратата си.

— Тогава не е той. И това не са неговите бълхи. Можете да се приберете спокойно.

— Майтап ли си правите? — повиши тон мъжът. — Настоявам за охрана.

— Преди да пусне бълхите, сеячът рисува по всички врати, с изключение на една — отчетливо произнесе Адамсберг. — Това са други бълхи. Някой да ви е идвал на гости напоследък? Някой с животно?

— Да — свъси се Рубо. — Един приятел мина преди два дни с псето си.

— Ами ето. Прибирайте се у дома, господин Рубо, и заспивайте. Всички смятаме да поспим малко, ще ни дойде добре.

— Не. Не искам.

— Ако толкова се безпокоите — каза Адамсберг, докато ставаше, — обадете се в службата за дезинфекция.

— Няма полза. Убиецът ме е избрал и ще ме убие, с бълхи или без бълхи. Настоявам да ми се осигури охрана.

Адамсберг се върна до масата си, после отиде да се облегне на стената и огледа Рубо Кевен по-внимателно. Около трийсетака, агресивен, притеснен, с нещо потайно в големите, леко изпъкнали очи.

— Добре — каза Адамсберг. — Избрал ви е. В блока ви няма нито една достойна за името си четворка, но вие знаете, че сте избран.

— Бълхите — изръмжа Рубо. — Пише го във вестника. Всички жертви са имали бълхи.

— А кучето на приятеля ви?

— Не, не са от него.

— Откъде сте толкова сигурен?

Тонът на комисаря се променяше, Рубо го усети и се сви на стола си.

— От вестника — повтори той.

— Не, Рубо, има нещо друго.

Пристигна и Данглар, беше шест часът сутринта и Адамсберг му направи знак да седне. Капитанът тихо се отправи към компютъра си.

— Ама и вие сте едни — каза Рубо, възвръщайки увереността си. — Заплашват ме, някакъв умопобъркан се опитва да ме убие, а излиза, че аз съм крив.

— С какво се занимавате? — попита Адамсберг, като смекчи тона си.

— Продавач съм на щанда за линолеум в голям мебелен магазин зад Източната гара.

— Женен ли сте?

— Разведен от две години.

— Деца?

— Две.

— С вас ли живеят?

— С майка си. Имам право да ги вземам в събота и неделя.

— Навън ли вечеряте или у вас? Умеете ли да готвите?

— Зависи — каза Рубо, леко учуден. — Понякога си правя супа или затоплям замразено ястие. Понякога слизам в кафенето. В ресторантите е много скъпо.

— Обичате ли музика?

— Да — отвърна Рубо, вече съвсем объркан.

— Имате ли телевизор?

— Да.

— Гледате ли футбол?

— Да, естествено.

— Спец сте по футбола, а?

— Ами да.

— Мачът Нант-Бордо гледахте ли?

— Да.

— Не играха лошо, нали? — попита Адамсберг, който не го беше гледал.

— Как да ви кажа — каза Рубо и направи гримаса. — Бавнички бяха и свършиха нула на нула. То си личеше още от първото полувреме.

— Гледахте ли новините през паузата?

— Да — машинално отвърна Рубо.

— Ами тогава — каза Адамсберг, като седна пред него, — трябва да знаете, че снощи сеячът на чума е бил заловен.

— Така казват — промърмори Рубо смутено.

— В такъв случай от какво се боите?

— Не съм сигурен, че е той — колебливо каза човекът.

— Така ли? Да не би да разбирате от убийци?

Рубо напълно погълна долната си устна, а пръстите му бяха все така заровени в космите на гърдите му.

— Значи мен ме заплашват, а аз излизам крив? — повтори той. — Трябваше да се досетя. Ченгетата, като ги извикаш, знаят само да ви карат да надувате балона. Трябваше сам да се оправя. Човек иска да помогне на правосъдието и ето резултата.

— Но вие ще помогнете, Рубо, и то много.

— Ами? Имате много здраве, комисарю.

— Не се прави на бабаит, Рубо, не ти стига акълът за това.

— Така ли?

— Така. Ако не искаш да помогнеш, ще се прибереш вкъщи като добро момче. Вкъщи, Рубо. Опиташ ли се да избягаш, насила ще те държат у вас. До смъртта ти.

— Откога ченгетата ми нареждат къде да ходя?

— Откакто ни досаждаш. Е, върви, Рубо, свободен си. Бягай.

Човекът не помръдна.

— Страх те е, а? Страх те е да не те удушат като другите петима. Знаеш, че не можеш сам да се защитиш. Знаеш, че ще те намери, където и да си — в Лион, в Ница, в Берлин. Ти си неговата мишена. И ти знаеш защо.

Адамсберг отвори чекмеджето си, извади снимките на петте жертви и ги подреди пред Рубо.

— Знаеш, че ще се присъединиш към тях, нали? Познаваш ги всичките, затова те е страх.

— Оставете ме на мира — каза Рубо и извърна поглед.

— Тогава тръгвай. Хайде, чупка.

Изминаха две дълги минути.

— Добре де — реши се мъжът.

— Познаваш ли ги?

— И да, и не.

— Обясни.

— Да кажем, че съм ги срещнал една вечер много отдавна, преди седем или осем години. Пихме по едно.

— А, да. Пили сте по едно и затова сега ви очистват един по един.

Човекът се обливаше в пот и миризмата на потта му изпълваше помещението.

— Искаш ли кафе? — попита Адамсберг.

— Искам.

— С нещо за ядене?

— Искам.

— Данглар, кажете на Есталер да донесе.

— И цигари — допълни Рубо.

— Разказвай — повтори Адамсберг, докато Рубо се подкрепяше със силно подсладено кафе с мляко. — Колко бяхте?

— Седем — прошепна Рубо. — Срещнахме се в една кръчма, честен кръст.

Адамсберг веднага погледна големите му черни очи и видя, че в този „кръст“ имаше малко истина.

— Какво правихте?

— Нищо.

— Рубо, сеячът е в килията си. Ако искаш, те те тикна при него, ще затворя очи и край. След половин час си мъртъв.

— Да кажем, че понатупахме един тип.

— Защо?

— Отдавна беше. Платиха ни, за да го накараме да снесе някаква информация. Беше я откраднал и трябваше да я върне. И го натупахме, такъв беше контрактът.

— Контрактът?

— Аха. Бяха ни наели. Ей така, временна работа.

— Къде го понатупахте?

— В една гимнастическа зала. Дадоха ни адреса, името на човека и името на кръчмата, където да се съберем. Защото не се познавахме преди това.

— Никой с никого?

— Никой с никого. Бяхме седем и не се познавахме. Бяха ни забърсали поотделно. Един хитряга.

— Къде ви бяха забърсали?

Рубо сви рамене.

— На места, където се намират хора, готови да натупат някого за мангизи. Не е голяма философия. Мен ме цаниха в един говнян бар на улица Сен Дени. Честен кръст, тия неща не ги правя вече за мангизи от сто години, комисарю. Честен кръст.

— Кой те „цани“?

— Нямам представа. Всичко беше писмено. Едно момиче ми предаваше писмата. Шикозна хартия, вдъхваше доверие.

— От кого бяха?

— Честен кръст, така и не узнах кой ни нае. Печен беше шефът, знаеше си работата. Да не би да поискаме повече.

— Значи събрахте се седмината и отидохте да отведете жертвата.

— Да.

— Кога стана това?

— Беше 17 март, четвъртък.

— И го закарахте в гимнастическия салон. После?

Рубо се размърда на стола си.

— Ама нали ви казах, понатупахме го.

— И какво? Изплю ли камъчето?

— Да. Накрая се обади по телефона. И снесе цялата информация.

— За какво се отнасяше? Мангизи? Дрога?

— Не разбрах, честен кръст. Шефът трябва да е останал доволен, щото повече не чухме нищо за него.

— Добре ли ви плати?

— Аха.

— Понатупахте го, а? И всичко си снесе? Може би по-скоро сте го пребили?

— Не сме.

— И жертвата си отмъщава след осем години?

— Така мисля.

— За едно натупване? Не на мен тия, Рубо. Прибирай се вкъщи.

Рубо се вкопчи в стола си.

— Истината ви казвам. Мамка му, защо да ги пребиваме? Те бяха шубелии, напикаваха се от страх само като ни гледаха.

— Те?

Рубо отново глътна долната си устна.

— Няколко ли бяха? Давай, Рубо, нямаме време.

— Имаше и едно момиче — прошепна Рубо. — Нямахме избор. Когато отидохме да отведем онзи тип, той беше с гаджето си, та се наложи да ги натоварим и двамата.

— И момичето ли натупахте?

— Мъничко. Без мен, кълна се.

— Лъжеш. Махай се от кабинета ми, не ща да те виждам повече. Препускай към съдбата си, Кевен Рубо, аз си измивам ръцете.

— Не бях аз, кълна се — прошепна Рубо. — Не съм такова животно. Само донякъде, ако ме предизвикат, но не като другите. Аз само се забавлявах и им пазех гърба.

— Вярвам ти — каза Адамсберг, който ни най-малко не му вярваше. — Кое те забавляваше?

— Ами това, което правеха.

— Побързай, имаш още пет минути и те изхвърлям.

Рубо шумно пое дъх.

— Те го съблякоха — продължи той тихо — и поляха с бензин х… х…

— Половия му орган — предложи Адамсберг.

Рубо кимна. Капки пот се стичаха по бузите му и изчезваха в космите на гърдите му.

— Щракнаха запалките си и започнаха да обикалят около неговия… около органа. Онзи крещеше, умираше от шубе да не му пламне оная работа.

— Понатупали, а? — промърмори Адамсберг. — После?

— После го проснаха на гимнастическата маса и го украсиха.

— Украсиха?

— Ами да, така се казва. Забиха му кабари по тялото, а после му тикнаха една палка в… задника.

— Забележително — процеди Адамсберг през зъби. — А момичето? Не ми казвай, че не сте докоснали момичето.

— Не и аз — извика Рубо, — аз им пазех гърба. Само се кефех.

— А сега пак ли се кефиш?

Рубо наведе глава с все още вкопчени в стола ръце.

— Та момичето? — повтори Адамсберг.

— Изнасилиха я петимата един след друг. Получи кръвоизлив. Накрая престана да мърда. Дори помислих, че сме сгафили, че е умряла. Всъщност беше полудяла, никого не познаваше.

— Петима, казваш? Не бяхте ли седем?

— Аз не съм я докосвал.

— А шестият? Той нищо ли не правеше?

— Беше момиче. Тази — Рубо показа снимката на Мариан Барду. — Движеше с едно от момчетата. Не искахме мацки, ама тя се беше запънала и дойде.

— Какво правеше?

— Тя сипваше бензина. Здравата се кефеше.

— Сигурно.

— Да — каза Рубо.

— После?

— След като онзи най-накрая телефонира, ги изхвърлихме и двамата, голи, заедно с парцалите им, и отидохме да му дръпнем по едно.

— Такава хубава вечер заслужава да се полее — изкоментира Адамсберг.

— Честен кръст, това ме охлади. Вече не повторих и никога не срещнах другите. Мангизите получих по пощата, както беше уговорено, и повече не чух за тази история.

— До тази седмица.

— Да.

— Когато разпозна жертвите.

— Само този, този и жената — каза Рубо и посочи снимките на Виар, Клерк и Барду. — Бях ги виждал само една вечер.

— Веднага ли се сети?

— Чак след убийството на жената. Познах я, защото имаше много бенки по лицето. Тогава разгледах и снимките на другите и загрях.

— Че се е върнал.

— Да.

— Знаеш ли защо е чакал толкова дълго?

— Не, не го познавам.

— Защото е лежал пет години в затвора. Приятелката му, момичето, което сте побъркали, се е хвърлила през прозореца месец след понатупването. Опитай се да смелиш и това, Рубо, ако не ти стига манджата.

Адамсберг стана и широко отвори прозореца, за да си поеме дъх и да прогони миризмата на пот и ужас. Постоя, облегнат на перваза с поглед, сведен към хората, които ходеха долу на улицата и които не бяха чули историята. Седем и петнайсет. Сеячът още спеше.

Комисарят се обърна и попита:

— Защо се боиш от него, след като е в затвора?

— Защото не е той — прошепна Рубо. — Прекарали сте се здравата. Младежът, с когото се гавриха, беше висок и слаб като тояга, с пръст да го бутнеш, ще падне, беше мухльо, скапан интелектуалец, когото можеш да окачиш на въжето с щипка за дрехи. А онзи, дето го показаха по телевизията, е здравеняк, бабаит, нищо общо с другия, можете да ми вярвате.

— Сигурен ли си?

— Абсолютно. Онова типче приличаше на лястовичка, много добре си го спомням. Все още е на свобода и ме дебне. Сега вече ви казах всичко и искам охрана. И честен кръст, аз нищо не съм направил, само им пазех…

— Гърба, чух, не се пъни повече. Но не мислиш ли, че човек може да се промени за пет години в затвора? Особено ако е решил да си го върне и отмъщението му е станало фикс идея? Не мислиш ли, че мускулите могат да се придобият, за разлика от мозъка? И че ако ти си си останал все така тъп, той може да се е преобразил?

— Защо?

— За да измие срама, за да живее и да ви осъди.

Адамсберг извади от шкафа пластмасов плик с голям кремав пощенски плик вътре и леко го разклати пред очите на Рубо.

— Това познато ли ти е?

— Да — отвърна Рубо, бърчейки чело. — Имаше един такъв на земята, когато преди малко излязох от къщи. Беше празен и вече отворен.

— Той е бил, сеячът. От този плик са излезли убийствените бълхи.

Рубо сключи ръце върху корема си.

— Да не би да те е страх от чумата?

— Не особено. Не вярвам много на тия щуротии, те са за заблуда на противника. Мисля, че той е удушвач.

— И си прав. Сигурен ли си, че този плик не е бил у вас вчера?

— Сигурен съм.

Адамсберг замислено прекара ръка по бузата си.

— Ела да го видиш — каза той, отправяйки се към вратата.

Рубо се поколеба.

— Вече май не се кефиш толкова. Като в доброто старо време. Тръгвай, нищо не рискуваш, звярът е в затворен в клетка.

Адамсберг повлече Рубо към килията на Дамас. Младежът още спеше като къпан, а профилът му се открояваше върху възглавницата.

— Хубаво го разгледай — каза Адамсберг. — Не бързай. Не забравяй, че не си го виждал от осем години и че тогава не е бил в най-добрата си форма.

Рубо като омагьосан заразглежда Дамас през решетките.

— Е? — попита Адамсберг.

— Възможно е — каза Рубо. — Устата може би. Трябва да му видя очите.

Адамсберг отключи килията под почти обезумелия поглед на Рубо.

— Да заключа ли? Или да те затворя вътре да си правите компания, да се позабавлявате заедно като едно време, да си припомните хубавите моменти?

— Не се занасяйте — мрачно каза Рубо. — Може да е опасен.

— И ти си бил опасен.

Адамсберг се затвори с Дамас, а Рубо го зяпаше, все едно беше звероукротител на арената. Комисарят побутна Дамас по рамото.

— Събуждай се, Дамас, имаш посетител.

Дамас седна, измърмори нещо и изумено огледа стените на килията. После си спомни и отметна назад коса.

— Какво става? — попита той. — Може ли да си вървя?

— Изправи се. Един твой стар познат иска да те види.

Дамас се изправи, увит в одеялото, все така покорен, и Адамсберг последователно изгледа двамата мъже. Лицето на Дамас сякаш леко помрачня, Рубо се ококори и отстъпи.

— Е? — попита Адамсберг, след като го отведе в кабинета си. — Спомняш ли си го?

— Може и да е той — неубедено каза Рубо. — Но ако е той, е удвоил обема си.

— А лицето?

— Може. Тогава не носеше дълга коса.

— Не смееш да се произнесеш, а? Защото те е страх?

Рубо поклати глава.

— Може и да не грешиш — каза Адамсберг. — Вероятно твоят отмъстител не действа сам. Ще те задържа тук, докато изясним нещата.

— Благодаря — каза Рубо.

— Кажи ми коя е следващата жертва.

— Ами аз.

— Това разбрах. А другият? Били сте седем, седем без пет убити прави две, две без едно прави едно. Кой остава?

— Един кльощав и грозен като къртица тип, най-злият от групата. Той му натика палката.

— Име?

— Не си казахме имената, нито фамилиите. При подобни удари никой не се представя.

— Възраст?

— Като останалите. Двайсет, двайсет и пет.

— От Париж?

— Предполагам.

Адамсберг затвори Рубо в една килия, без да я заключва, после подаде на Дамас дрехите му през решетките.

— Съдията реши да повдигне обвинение срещу теб.

— Добре — невъзмутимо каза Дамас, седнал на леглото си.

— Случайно да говориш латински, Дамас?

— Не.

— Все още ли нямаш какво да ми кажеш? По повод на бълхите?

— Не.

— А по повод на шестимата, които са се гаврили с теб на един 17 март, четвъртък? Нищо ли нямаш да ми кажеш? И за едно момиче, което си е правило кефа?

Дамас мълчеше, обърнал длани към тялото си, попипвайки диаманта с палец.

— Какво взеха от теб, Дамас? Освен приятелката ти, тялото ти, честта ти? Какво им трябваше?

Дамас не помръдна.

— Добре — каза Адамсберг. — Ще наредя да ти донесат закуска. Облечи се.

Адамсберг дръпна Данглар настрани.

— Този мръсник Рубо не е сигурен — каза Данглар. — Много неприятно.

— Дамас има съучастник на свобода, Данглар. Бълхите са били пуснати у Рубо, когато Дамас вече беше при нас. Някой е поел щафетата веднага щом е разбрал за задържането му. И е действал бързо, без да губи време в рисуване на четворки.

— Ако има съучастник, това обяснява спокойствието му. Някой продължава делото му и той разчита на него.

— Пратете хора да разпитат сестра му, Ева и всички на площада, за да разберат дали е имал приятели. И главното, искам разпечатка на телефонните му разговори през последните два месеца. От магазина и от апартамента му.

— Не искате ли да дойдете с нас?

— Аз вече не се котирам добре на площада. Аз съм предателят, Данглар. По-лесно ще се разприказват пред непознати полицаи.

— Ясно — каза Данглар. — Можехме още дълго да си търсим връзката. Среща, кръчма, вечер, биячи, които дори не се познават помежду си. Пак добре, че Рубо се е уплашил.

— Имало е от какво, Данглар.

Адамсберг извади мобилния си телефон и го погледна право в очите. Толкова пъти безмълвно го заклеваше да звънне, да помръдне, да свърши нещо полезно, че накрая бе започнал да приема апарата като проекция на самата Камий. Говореше му, разказваше му за живота, сякаш Камий можеше без проблеми да го чуе. Но както справедливо бе отбелязал Бертен, тези машинки не стават за всичко и Камий не се появяваше от мобилния като дух от бутилка. Пък и в крайна сметка му беше все едно. Нежно го постави на пода, за да не го заболи, и легна да поспи час и половина.

Събуди го Данглар със справката за телефонните разговори на Дамас. Разпитите на площада не даваха резултат. Ева мълчеше като стрида, Мари-Бел току избухваше в сълзи, Декамбре се цупеше, Лизбет ругаеше, а Бертен се изразяваше едносрично, възвърнал нормандската си подозрителност. От всичко това излизаше, че Дамас практически не бе напускал площада и бе прекарвал вечерите да слуша Лизбет в кабарето, където не разговарял с никого. Не знаеха да има приятели, а неделята прекарвал със сестра си.

Адамсберг се задълбочи в списъка с телефонните обаждания с надеждата да открие повтарящи се номера. Ако имаше съучастник, Дамас задължително беше във връзка с него, тъй като сложният график на четворките, бълхите и убийствата беше доста натоварен. Но Дамас говореше по телефона изключително рядко. От дома му бяха звънели в магазина, явно Мари-Бел се бе обаждала на Дамас, а от магазина бяха водени много малко разговори и номерата почти не се повтаряха. Адамсберг провери четирите номера, които се появяваха сравнително редовно. Всички бяха на снабдители на дъски и колела за скейтбордове и на спортни каски. Адамсберг избута разпечатката в единия край на масата.

Дамас не беше глупак. Дамас беше свръхнадарен актьор, който умееше да гледа с празен поглед. И това си го бе изработил в затвора, а и впоследствие. Всичко бе подготвил за седем години. Ако имаше съучастник, нямаше да рискува да го издаде, като му се обажда по телефона. Адамсберг се свърза с агенцията на четиринайсети район, за да поиска разпечатка на разговорите, проведени от телефонната кабина на улица Гете. Получи необходимия му факс след двайсет минути. След разпространението на мобилните телефони разговорите от улична кабина бяха намалели главоломно и Адамсберг прегледа един доста кратък списък, в който откри единайсет повтарящи се номера.

— Ще ви ги декодирам, ако искате — предложи Данглар.

— Най-напред този — каза Адамсберг, като постави пръста си върху един номер. — В 92 район, О-дьо-Сен.

— Защо точно този? — попита Данглар, докато тракаше по клавиатурата.

— Северното предградие, нашето. Ако имаме късмет, може да се окаже Клиши.

— Не е ли по-разумно да проверим другите?

— Няма да избягат.

Данглар потрака няколко мига мълчаливо.

— Клиши — обяви той.

— Право в десетката. Огнището на чумата от 1920 г. Призракът в семейството му. Най-вероятно там е живял. Бързо, Данглар, името и адресът.

— Клемантин Курбе, улица Оптул №22.

— Вижте в гражданския регистър.

Данглар продължи да работи с компютъра, докато Адамсберг крачеше из стаята, опитвайки се да не настъпи котето, което си играеше с един конец, виснал от края на панталона му.

— Клемантин Курбе, родена в Клиши, по баща Журно, съпруга на Жан Курбе.

— Друго?

— Зарежете, господин комисар. Старата дама е на осемдесет и шест години. Зарежете я.

Адамсберг се намуси.

— Друго? — настоя той.

— Имала е дъщеря, родена през 42-ра в Клиши — механично съобщи Данглар. — Розлин Курбе.

— Продължавайте с Розлин.

Адамсберг вдигна пухчето и го постави в панера му. То веднага излезе оттам.

— Розлин, по баща Курбе, омъжена за Елер-Дьовил, Антоан.

Данглар погледна Адамсберг, без да каже дума.

— Имали ли са син? Дамас?

— Арно Дамас — потвърди Данглар.

— Значи баба му — каза Адамсберг. — Тайничко се обажда на баба си от телефонната кабина. Родителите на тази баба, Данглар?

— Починали. До средновековието ли ще се връщаме?

— Имената им?

Клавишите бързо зачаткаха.

— Емил Журно и Селестин Давел, родени в Клиши, квартал Оптул.

— Ето ги — прошепна Адамсберг. — Победителите на чумата. Бабата на Дамас е била шестгодишна по време на епидемията.

Вдигна слушалката на телефона на Данглар и набра номера на Вандуслер.

— Марк Вандуслер? Адамсберг на телефона.

— Момент, господин комисар, само да оставя ютията.

— Квартал Оптул в Клиши говори ли ви нещо?

— Оптул е бил центърът на епидемията, там са били бараките на вехтошарите. В някоя от особените ли се споменава?

— Не, в един адрес.

— Кварталът отдавна не съществува, сега там има улички и бедни къщи.

— Благодаря, Вандуслер.

Адамсберг бавно положи слушалката.

— Двама души, Данглар. Отиваме право там.

— Четирима за една бабичка?

— Четирима. Първо ще минем през съдията за разрешително.

— А кога ще хапнем?

— По пътя.

XXXIV

Изкачиха се по стара, засипана с боклуци алея, която водеше до порутена къщурка с разнебитена дървена пристройка. Лек дъждец кротко се сипеше върху керемидения покрив. Лятото беше прогизнало от влага, септември също.

Адамсберг посочи покрива и каза:

— Комин. Дърва. Ябълки.

Почука и вратата им отвори висока и яка старица с едро сбръчкано лице и прибрани под забрадка на цветя коси. Имаше много тъмни очи, които безмълвно изгледаха четиримата агенти. След което извади цигарата от устата си и изрече:

— Ченгета.

Не беше въпрос, а категорична диагноза.

— Ченгета — потвърди Адамсберг, прекрачвайки прага. — Клемантин Курбе?

— Лично — отвърна Клемантин.

Старицата ги въведе в дневната си и поизтупа дивана, преди да ги покани да седнат.

— И жени ли има вече в полицията? — попита тя и презрително изгледа лейтенант Елен Фроаси. — Е, няма да ви кажа браво. Не мислите ли, че има достатъчно мъже, дето си играят на войници, та да им подражавате? Нищо друго ли не ви идва наум?

Клемантин въздъхна и се отправи към кухнята, откъдето се върна с поднос с чаши и чиния със сладкиши.

— На хората им липсва въображение — заключи тя, като постави подноса върху малка масичка с покривка пред облечения с дамаска на цветя диван. — Варено вино и тиганици с каймак. Искате ли?

Адамсберг я гледаше учуден, запленен от едрото й, съсипано от времето лице. Керноркян направи знак на комисаря, че не би се отказал от тиганиците. Погълнатият в колата сандвич не го беше заситил.

— Ха така — каза Клемантин. — Само че каймак вече не се намира никъде. Млякото им е чиста водица. Затова слагам сметана, това е положението.

Клемантин напълни петте чаши, отпи от вареното вино и ги загледа. Запали цигара и отсече:

— Хайде стига глупости. За какво сте дошли?

— Арно Дамас Елер-Дьовил — започна Адамсберг, вземайки си тиганица.

— Арно Дамас Вигие с извинение — каза Клемантин. — Той така предпочита. Името на Елер-Дьовил не се споменава под този покрив. Ако толкова ви е зор, вървете да го казвате на друго място.

— Той внук ли ви е?

— Хей, красавецо — каза Клемантин и вдигна глава към Адамсберг. — Да ви изглеждам такава глупачка? Ако не знаехте, нямаше да сте тук, нали така? Как са тиганиците?

— Вкусни са — обяви Адамсберг.

— Превъзходни — увери я Данглар и наистина мислеше така. Всъщност не беше ял такива вкусни тиганици поне от четирийсет години и усещането го изпълваше с неуместно удоволствие.

— Стига глупости — каза старата жена, която все още стоеше права и преценяващо изучаваше четиримата мъже. — Нека само да си сваля престилката, да загася газта, да предупредя съседката и идвам с вас.

— Клемантин Курбе — каза Адамсберг, — имам заповед за обиск. Най-напред ще огледаме къщата.

— Как ви беше името?

— Главен комисар Жан-Батист Адамсберг.

— Жан-Батист Адамсберг, нямам навика да излагам на опасност живота на хората, които не са ми направили нищо лошо, дори да са ченгета. Плъховете са на тавана — каза тя, като посочи с пръст нагоре, — триста двайсет и два плъха, плюс осем мъртви, покрити с изгладнели бълхи, до които ви съветвам да не се приближавате, или не гарантирам за живота ви. Ако искате да си заврете носа там, най-напред дезинфектирайте. И не си блъскайте главата — горе ги отглеждам, а машината, на която Арно пише писмата си, е в малката стая. И пликовете също. Нещо друго да ви интересува?

— Библиотеката — каза Данглар.

— И тя е на тавана. Но първо трябва да минете покрай плъховете. Четиристотин тома, това говори ли ви нещо?

— За чумата?

— За какво друго?

— Клемантин — меко каза Адамсберг, като си взе още една тиганица. — Бихте ли седнали?

Клемантин намести едрото си тяло в едно кресло на цветя и скръсти ръце.

— Защо ни казвате всичко това? — попита Адамсберг. — Защо не отричате?

— За кое? За чумните бълхи?

— За петте жертви.

— Жертви, друг път — каза Клемантин. — Палачи.

— Палачи — потвърди Адамсберг. — Инквизитори.

— До един да изпукат. Колкото повече изпукват, толкова повече Арно се връща към живота. Те му отнеха всичко, изравниха го със земята. Арно трябва да се съживи. А това не е възможно, докато онзи троскот расте по земята.

— Той не умира сам, онзи троскот.

— Щеше да е прекалено хубаво. Троскотът е по-жилав и от магарешкия трън.

— Трябвало е да се помогне, нали, Клемантин?

— И то доста.

— Защо чумата?

— Семейство Журно са господари на чумата — рязко каза Клемантин. — Никой да не посяга на семейство Журно.

— Иначе?

— Иначе семейство Журно му изпраща чумата. Ние сме господари на големия бич.

— Клемантин, защо ни разправяте всичко това? — повтори Адамсберг.

— Вместо какво?

— Вместо да мълчите.

— Нали ме намерихте? А малкият е зад решетките от вчера. Така че край на глупостите, всичко е ясно. Какво би се променило, ако мълча?

— Всичко — каза Адамсберг.

— Нищо — каза Клемантин с жестока усмивка. — Работата вече е свършена. Схващате ли, комисарю? Свършена. Врагът е заразен. Следващите трима ще пукнат до една седмица, каквото и да се случи, тук или другаде. Твърде късно е да се спасят. Работата е свършена. Смятайте и осмината за мъртви.

— Осем ли?

— Шестимата мъчители, жестокото момиче и поръчителя. За мен са осем. Не знаехте ли?

— Дамас отказва да говори.

— Нормално. Не може да проговори, преди да е сигурен, че работата е свършена. Така се бяхме разбрали, ако пипнат един от двама ни. Как го открихте?

— По диаманта му.

— Той го крие.

— Все пак го видях.

— Аха — каза Клемантин. — Вие знаете много неща за бича божи. Това не го предвидихме.

— Опитвам се да уча бързо.

— Но твърде късно. Работата е свършена. Врагът е заразен.

— С бълхи?

— Ами да. Всички имат бълхи. Вече са заразени.

— Кажете имената им, Клемантин.

— Как не, та да ги спасите. Такава им е съдбата и те трябва да си я понесат. Да не са посягали на човек от семейство Журно. Те го унищожиха, комисарю, него и момичето, което обичаше и дето скочи от прозореца, горкото дете.

Адамсберг поклати глава.

— Вие ли го убедихте да си отмъсти, Клемантин?

— Всеки ден говорехме за това в затвора. Той е наследник на прадядо си и на пръстена. Арно трябваше да се съвземе като Емил по време на епидемията.

— Не ви ли е страх от затвора? За вас? За Арно?

Клемантин се плесна по бедрата.

— Затвор ли? Шегувате се, комисарю. Момент, ние с Арно не сме убили никого.

— Кой тогава?

— Бълхите.

— Да пуснеш заразени бълхи е все едно да стреляш по някого.

— Момент, те не са длъжни да хапят. Бичът божи се стоварва, над когото си те. Ако някой е убивал, то това е бог. Да не би да смятате да го отведете и него?

Адамсберг се взря в лицето на Клемантин Курбе — ведро като лицето на внука й. И разбра откъде идва почти непоклатимото спокойствие на Дамас. И двамата се чувстваха дълбоко невинни за петте извършени и трите запланувани убийства.

— Стига глупости — отсече Клемантин. — Сега, като си поприказвахме, тръгвам ли с вас или оставам?

— Ще ви помоля да ни придружите, Клемантин Курбе — каза Адамсберг и стана. — За да дадете показания. Задържана сте.

— Това е добре — кимна Клемантин и на свой ред стана. — Така ще мога да видя малкия.

Докато Клемантин раздигаше масата и изключваше газта, Керноркян обясни на Адамсберг, че не се натиска да обискира тавана.

— Те не са заразени, сержант — каза Адамсберг. — За бога, къде според вас тази жена би намерила чумни бълхи? Тя мечтае, Керноркян, всичко е само в главата й.

— Ама друго казва — мрачно възрази Керноркян.

— Тя се занимава с тях всеки ден. И не е болна от чума.

— Семейство Журно не боледува от чума, господин комисар.

— Семейство Журно си има призрак и той няма да ви стори нищо, имате думата ми. Той напада само онези, които са се опитали да унищожат някой от тях.

— Нещо като семеен отмъстител?

— Именно. Вземете проба от пепелта и я изпратете в лабораторията с отметка „спешно“.

Пристигането на старицата в Бригадата предизвика почти сензация. Тя носеше голяма кутия, пълна с тиганици, които весело показа на Дамас, като спря пред килията му. Дамас се усмихна.

— Не се безпокой, Арно — каза му тя, без да се опитва да говори тихо. — Работата е свършена. Всички до един имат бълхи.

Дамас се усмихна още по-широко, взе кутията, която тя му подаваше през решетките, и спокойно седна на леглото.

— Подгответе за нея килията до тази на Дамас — нареди Адамсберг. — Донесете матрак от склада и я настанете възможно най-удобно. Тя е на осемдесет и шест години. Клемантин — каза той, обръщайки се към старицата, — стига глупости, заемаме ли с показанията, или сте уморена?

— Заемаме се — твърдо каза Клемантин.

Към шест часа вечерта Адамсберг излезе да походи с глава, натежала от разкритията на Клемантин Журно, по мъж Курбе. Слушал я бе два часа, после събра бабата и внука. Вярата им в предстоящата смърт на тримата последни мъчители нито за миг не се разколеба. Дори когато Адамсберг им обясни, че времето между пускането на бълхите и смъртта на жертвите е прекалено кратко, за да може едното да е следствие от другото. Този бич е винаги на разположение и на заповедите на бог, който го изпраща и го прогонва, когато пожелае, отвръщаше Клемантин, безупречно цитирайки „особената“ от 19 септември. Дори когато Адамсберг им показа отрицателните резултати от анализите, доказващи, че бълхите са абсолютно здрави, дори когато разположи пред очите им снимките със следите от удушаване, вярата им в насекомите оставаше непоклатима и особено вярата им, че тримата мъже ще умрат съвсем скоро, единият в Париж, другият в Троа, третият в Шателро.

Комисарят препуска по улиците повече от час и спря пред затвора „Санте“. Горе един затворник бе подал крака си през решетките. Винаги се намираше някой, който да си подаде крака и да го разклати във въздуха над булевард Араго. Не ръка, а крак. И не обут, а бос. И той като него искаше да крачи навън. Адамсберг се взря в крака и си представи как краката на Клемантин и на Дамас се полюляват под небето. Не мислеше, че са толкова луди, освен когато изпаднеха под влиянието на своя призрак. Когато кракът внезапно се прибра в килията си, Адамсберг разбра, че съществува и трето лице все още на свобода, съоръжено с плъзгаща се примка и готово да довърши започнатото дело в Париж, Троа и Шателро.

XXXV

Адамсберг сви към Монпарнас и излезе на площад Едгар Кине. След четвърт час Бертен щеше да удари гръмотевичния си вечерен гонг.

Бутна вратата на „Викингът“, чудейки се дали нормандецът ще посмее да го сграбчи за яката като клиента от миналата вечер. Но Бертен не помръдна, докато Адамсберг се пъхаше под корабния нос и сядаше на масата си. Не помръдна, но и не поздрави и излезе, щом комисарят се настани. Адамсберг разбра, че след две минути целият площад ще знае, че ченгето, прибрало Дамас, е в кафенето, и че всички съвсем скоро ще се нахвърлят върху него. Точно това му трябваше. Може би дори тази вечер по изключение наемателите на Декамбре щяха да се възползват от топлото ястие на Бертен. Постави мобилния си телефон на масата и зачака.

След десет минути в кафенето нахлу враждебна група, водена от Декамбре, след когото влязоха Лизбет, Кастийон, Льогерн, Ева и още няколко души. Единствен Льогерн сякаш приемаше ситуацията с известно безразличие. Потресаващите новини отдавна не го потрисаха.

— Сядайте — почти заповяда Адамсберг и вдигна глава, за да изгледа агресивните физиономии, които го ограждаха. — Къде е малката? — попита той за Мари-Бел.

— Болна е — глухо отвърна Ева. — Лежи. Заради вас.

— Седнете и вие, Ева — каза Адамсберг.

За един ден лицето на младата жена се бе променило и по него се четеше неподозирано количество омраза, лишавайки го от старомодната прелест на меланхолията. Вчера то бе трогателно, днес бе заплашително.

— Освободете Дамас, господин комисар — каза Декамбре, нарушавайки мълчанието. — Сбъркали сте адреса. Дамас е миролюбив, нежен човек. Никога не е убивал, никого.

Адамсберг не отговори и се отправи към тоалетната, за да се обади на Данглар. Двама души да наблюдават дома на Мари-Бел на улица Конвансион. После се върна на масата си и седна срещу стария ерудит, който високомерно го гледаше.

— Пет минути, Декамбре — каза той и вдигна ръка с разперени пръсти. — Ще ви разкажа една история. И не ме е грижа дали ще ви е интересно. Смятам да разказвам. А когато разказвам, аз си имам свой ритъм и свои думи. Понякога успявам да приспя помощника си.

Декамбре вирна брадичка и се умълча.

— През 1918 г. Емил Журно, по професия вехтошар, се завръща жив и здрав от войната през четиринайсета.

— Много важно — обади се Лизбет.

— Мълчи, Лизбет. Нека разказва. Дай му шанс.

— Четири години на фронта без нито една рана — продължи Адамсберг. — Отървал се като по чудо. През 1915 година вехтошарят спасява живота на своя капитан, като го измъква ранен от неутралната зона. Преди да го евакуират в тила, капитанът подарява пръстена си на редник Журно в знак на признателност.

— Комисарю, не сме тук, за да си разказваме истории от доброто старо време. Не ни баламосвайте. Тук сме, за да говорим за Дамас.

Адамсберг изгледа Лизбет. Тя беше бледа, а той за пръв път виждаше черна кожа да побледнее. Биеше на сиво.

— Само че историята на Дамас е именно стара история от доброто старо време — каза Адамсберг. — Нататък. Редник Журно не е загубил деня си напразно. Пръстенът на капитана е с диамант, по-голям от лещено зърно. През цялата война Емил Журно не го сваля от пръста си, като обаче го обръща с камъка навътре, за да не му го свият. През 18-а го демобилизират и се връща при мизерията си, но не продава пръстена. За Емил Журно пръстенът е спасителен и свещен. Две години по-късно в квартала избухва чума и поразява цяла улица. Но пощадява семейство Журно — Емил, жена му и шестгодишната им дъщеря Клемантин. Хората наоколо мърморят, обвиняват ги. От лекаря, който посещава квартала, Емил научава, че диамантът предпазва от чума.

— Вярна ли е тази глупост? — попита Бертен от бара.

— Вярна е в книгите — отвърна Декамбре. — Продължавайте, Адамсберг. Много го проточихте.

— Предупредих ви. Ако искате новини от Дамас, ще ме слушате да го проточвам до края.

— Новините са си новини, все едно дали са стари или нови, дълги или къси — отбеляза Жос.

— Благодаря, Льогерн — каза Адамсберг. — Обвиняват Емил Журно, че управлява чумата, дори че може би я разпространява.

— През оная работа ни е този Емил — каза Лизбет.

— Той е прадядото на Дамас, Лизбет — сопна й се Адамсберг. — Една нощ заплашеното от линчуване семейство Журно напуска квартала Оптул с детето на гърба на бащата, преминавайки през сметищата, където агонизират заразените плъхове. Диамантът ги пази. Успяват да се приютят живи и здрави у един свой братовчед в Монтрьой и се връщат в стария си квартал едва след края на драмата. Тук вече са се сдобили с добро име. Някога ненавиждани, сега те са герои, смятат ги за господари на чумата. Чудотворното им оцеляване се превръща в тяхна вехтошарска слава и в техен девиз. Емил окончателно се влюбва в пръстена си и във всички истории за чума. След неговата смърт дъщеря му Клемантин наследява пръстена, славата и историите. Омъжва се и гордо възпитава дъщеря си Розлин в култ към силата на семейство Журно. Тази дъщеря се омъжва за Елер-Дьовил.

— Много се отклонихме май — измърмори Лизбет.

— Напротив, приближаваме се — каза Адамсберг.

— Елер-Дьовил? Авиационният индустриалец? — попита Декамбре малко стреснато.

— Ще стане такъв по-късно. По онова време е младеж на двайсет и три години, амбициозен, интелигентен, буен и обзет от желание да види света в краката си. Той е бащата на Дамас.

— Дамас се казва Вигие — каза Бертен.

— Това не е истинското му име. Дамас се казва Елер-Дьовил. Той израства между един груб баща и една разплакана майка. Елер-Дьовил пердаши жена си, бие и сина си и седем години след раждането му на практика напуска семейството си.

Адамсберг хвърли поглед към Ева, която рязко наведе глава.

— А малката? — попита Лизбет, която започна да проявява интерес.

— Не говорят за Мари-Бел. Тя е родена доста след Дамас. Дамас се крие винаги, когато може, у баба си Клемантин в Клиши. Тя утешава детето, насърчава го и му вдъхва сили, набивайки му в главата славните подвизи на рода Журно. След шамарите и след бягството на бащата за Дамас известността на семейство Журно остава единственият източник на сила. Когато навършва десет години, бабата тържествено му поверява пръстена с диаманта и с него и властта да командва бича божи. Това, което е било само игра на война за детето, пуска корени в душата му и се превръща в забележително средство за отмъщение, все още символично. Преоравайки пазарите в Сент Уан и Клинянкур, бабата натрупва внушително количество трудове за чумата от двайсета година, нейната чума, и за всички останали, които подхранват семейната епопея. Можете и сами да си представите. По-късно, когато поотраства, Дамас започва и сам да намира утеха в жестоките описания на черната чума. Те не го плашат, точно обратното. Той притежава диаманта на Емил, героя от войната и героя на чумата. Описанията облекчават страданията му, те са естественото му отмъщение за проваленото му детство. Спасителният му пояс. Следите ли мисълта ми?

— Не виждам връзката — каза Бертен. — Това нищо не доказва.

— Дамас навършва осемнайсет години. Той е слабоват, недобре сложен, недорасъл младеж. Става физик, вероятно за да задмине баща си. Вече е високообразован латинист, вещ познавач на чумата, свръхнадарен учен и има призрак в главата си. Решава да се отдаде на аеронавтиката. На двайсет и четири години открива метод за производство на лека като гъба стомана, при който рискът от пропукване намалява със сто процента — не разбрах всичко. Не мога и да ви кажа защо, но тази стомана е от изключително значение за авиационната индустрия.

— Дамас е открил нещо? — изумено попита Жос. — На двайсет и четири години?

— Точно така. И с намерение да го продаде скъпо. Но един тип решава нищо да не плаща и чисто и просто да вземе насила формулата от Дамас. Той изпраща шестима мъже, шест диви звяра, които го унижават, измъчват и изнасилват приятелката му. Дамас пропява и в една вечер загубва гордостта си, любовта си и откритието си. И славата си. Месец по-късно приятелката му се хвърля през прозореца. Преди близо осем години, по време на процеса срещу Арно Елер-Дьовил, Дамас е обвинен, че той е хвърлил момичето от прозореца, и е осъден на пет години затвор, откъдето излиза преди малко повече от две години.

— Защо не е казал нищо на процеса? Защо се е оставил да го опандизят?

— Защото ако ченгетата хванели мъчителите му, Дамас оставал с вързани ръце. А той искал да си отмъсти, на всяка цена. По онова време не е бил в състояние да се пребори с тях. Но след пет години е вече съвсем друг. Кльощавият Дамас излиза от затвора с петнайсет кила мускули, не желае повече никога през живота си да чува за стомана и е обсебен от мисълта за реванш. В затвора не е трудно да бъдеш обсебен от някаква мисъл. Това дори е единственият начин да оцелееш. Когато излиза, навън го чакат осем души за убиване — шестимата мъчители, момичето, което ги е придружавало, и поръчителят. През петте години старата Клемантин търпеливо е вървяла по следите им, насочвана от Дамас. Сега вече двамата са готови. За да убие, Дамас естествено разчита на семейната сила. На какво друго? Петима си платиха през тази седмица. Остават трима.

— Това не е възможно — каза Декамбре.

— Дамас и баба му направиха пълни признания — каза Адамсберг, поглеждайки го в очите. — Седем години подготовка. Плъховете, бълхите и старите книги са у бабата в Клиши. Кремавите пликове също. И компютърът. Целият арсенал.

Декамбре поклати глава.

— Дамас не е способен да убива — повтори той. — Или ей сега си хвърлям престилката на съветник по нещата от живота.

— Давайте, правя си колекция. Данглар вече си сдъвка ризата. Дамас си призна, Декамбре. Всичко. Освен имената на трите оставащи жертви, чиято предстояща смърт очаква с радост.

— Каза, че ги е убил? Лично?

— Не — призна Адамсберг. — Каза, че заразените с чума бълхи са ги убили.

— Ако историята е вярна, не мога да го виня — каза Лизбет.

— Идете да го видите, ако искате, Декамбре, него и неговата „Мане“, както я нарича. Ще ви потвърди всичко, което ви разказах. Идете, Декамбре. Идете да го чуете.

На масата настъпи тежка тишина. Бертен бе забравил да удари гонга. В осем и двайсет и пет той стреснато фрасна с юмрук тежката медна плоча. Чу се зловещ гръм — подходящо заключение на жестоката история за доброто старо време на Арно Дамас Елер-Дьовил.

Час по-късно несмилаемата информация беше горе-долу усвоена и Адамсберг се тътреше по площада със заситения и успокоен Декамбре.

— Това е, Декамбре — казваше Адамсберг. — Нищо не може да се направи. Аз също съжалявам.

— Тук нещо куца — каза Декамбре.

— Вярно е. Нещо куца. Пепелта.

— А, и вие сте се досетили.

— Огромен гаф според един вещ чумолог — промърмори Адамсберг. — А и не съм сигурен, Декамбре, че тримата останали за убиване ще се измъкнат.

— Дамас и Клемантин са зад решетките.

— Въпреки това.

XXXVI

Адамсберг напусна площада в десет часа с усещането, че е пропуснал нещо, при това знаеше какво. Щеше му се да бе видял и Мари-Бел в групата.

Семейна история, по думите на Ферез.

Отсъствието на Мари-Бел бе нарушило равновесието на масата във „Викингът“. Трябваше да разговаря с нея. Тя бе единственият предмет на разногласие в двойката Дамас-Мане. Когато Адамсберг бе произнесъл името на девойката, Дамас понечи да отговори, но старата Клемантин гневно му заповяда да забрави тази „курвенска щерка“. После изръмжа нещо през зъби, което му се стори, че звучеше като „дебеланата от Роморантен“. Дамас посърна и се опита да смени темата, отправяйки към Адамсберг настойчив поглед, с който сякаш го молеше да не се занимава със сестра му. Поради което Адамсберг реши да се занимае с нея.

Още нямаше единайсет, когато стигна до улица Конвансион. Видя двама от агентите си, залегнали в кола без отличителни белези недалеч от сградата. На четвъртия етаж светеше. Значи можеше да позвъни у Мари-Бел, без да я събуди. Но Лизбет бе казала, че е болна. Поколеба се. С Мари-Бел се чувстваше раздвоен по същия начин като с Дамас и Клемантин — част от него се размекваше пред убеждението им, че са невинни, другата част оставате твърдо решена да пипне сеяча, колкото и да бе многолик.

Вдигна глава към фасадата. Сградата бе строена по времето на Осман с качествен камък и скулптирани балкони. Апартаментът с шестте си прозорци заемаше целия етаж. Богат човек беше Елер-Дьовил, много богат. Адамсберг се запита защо ако толкова изпитваше нужда да работи, Дамас не бе отворил луксозен магазин, вместо да се забута в мрачното и претрупано партерно помещение на „Рол-Райдър“.

Докато нерешително чакаше в сянката, входната врата се отвори и отвътре излезе Мари-Бел, хванала под ръка някакъв доста дребен мъж, с когото направи няколко крачки по пустия тротоар. Говореше му нещо развълнувано и нетърпеливо. Любовникът й, помисли Адамсберг. Кавга между влюбени заради Дамас. Приближи се безшумно. Различаваше ги добре на светлината на фенерите — две руси фини глави. Мъжът се обърна, за да отговори на Мари-Бел, и Адамсберг го видя в лице. Хубавичък младеж, малко безцветен, без вежди, но деликатен. Мари-Бел силно го стисна за ръката, целуна го по двете бузи и си тръгна.

Адамсберг видя как вратата на блока се затвори след нея, а младежът тръгна по тротоара. Не, не й е любовник. Никой не целува любовника си по бузите, и то така набързо. Значи някой друг, може би приятел. Адамсберг проследи с поглед отдалечаващия се силует на младежа и пресече улицата, за да се качи у Мари-Бел. Явно не беше болна. Явно е имала среща. С неизвестно кого.

С брат си.

Адамсберг замръзна с ръка на вратата на сградата. Брат й. По-малкият й брат. Същите руси коси, същите редки вежди, същата принудена усмивка. Мари-Бел в по-безволев, в по-невзрачен вариант. Братчето от Роморантен, което се боеше от Париж. Но което беше в Париж. В този миг Адамсберг осъзна, че в телефонната справка на Дамас не фигурираше нито едно обаждане до Роморантен, Лоар-е-Шер. А се предполагаше, че сестра му редовно се свързва с него. Братчето не можеше да се оправя само, братчето държеше да получава вести от нея.

Но беше в Париж. Третият потомък на прадядо Журно.

Адамсберг почти затича по улица Конвансион. Тя беше дълга и младият Елер-Дьовил се виждаше в далечината. На трийсет метра от него комисарят забави темпото и продължи да го следи в сянката. Младежът често поглеждаше към уличното платно, сякаш искаше да хване такси. Адамсберг влезе в един вход, за да извика кола. После прибра телефона във вътрешния си джоб, отново го извади, изгледа го. По мъртвото око на апарата разбра, че Камий няма да се обади. Не и преди да изминат пет години, десет може би. Както и да е. Все едно.

Прогони тази мисъл и отново тръгна по следите на Елер-Дьовил.

Елер-Дьовил най-младият, вторият мъж, който щеше да довърши делото на чумата сега, когато по-големият и Мане бяха в ареста. И нито Дамас, нито Клемантин не се усъмниха и за миг, че щафетата ще бъде поета. Могъществото на семейната сага действаше безотказно. Потомците на Журно знаеха какво е да са сплотени и не търпяха да ги мърсят. Бяха господари, а не мъченици. И измиваха срама с кръвта на чумата. Мари-Бел току-що бе предала делото в ръцете на изтърсака. Дамас бе убил петима, този щеше да убие трима.

Само да не го изпусне, само да не го подплаши. Проследяването се усложняваше, защото младежът непрекъснато въртеше глава към улицата и Адамсберг също, от страх да не се зададе такси, което не беше сигурен, че ще може да отклони незабелязано. В един момент Адамсберг видя бежова кола, която се движеше бавно на къси светлини, една от колите на Бригадата. Тя го застигна и без да обръща глава, Адамсберг даде на шофьора дискретен знак да намали.

След четири минути младият Елер-Дьовил стигна до площад Феликс Фор, където вдигна ръка и едно такси спря до тротоара. На трийсет метра зад него Адамсберг скочи в бежовата кола.

— След таксито — тихо каза той, като внимателно затвори вратата.

— Разбрах — отговори лейтенант Виолет Ретанкур, тежката и масивна жена, която му се бе сопнала на първото спешно заседание.

До нея седеше младият Есталер със зелените очи.

— Ретанкур — обяви жената.

— Есталер — каза младият полицай.

— Следвайте го много внимателно, Ретанкур, да не стане някой гаф. Държа на този тип като на зеницата на окото си.

— Кой е той?

— Вторият човек, правнук на Журно, малкият господар. Готви се да накаже един от мъчителите в Троа, друг в Шателро и Кевен Лубо в Париж, щом го освободим.

— Гадини — каза Ретанкур. Не смятам да нося черно заради тях.

— Не можем да ги наблюдаваме как се задушават, докато пляскаме карти, лейтенант каза Адамсберг.

— И защо не? — отвърна Ретанкур.

— Няма да се измъкнат, уверявам ви. Ако не се лъжа, семейство Журно-Елер-Дьовил действат във възходящ ред, от по-дребните към по-едрите риби. Имам чувството, че са започнали избиването от най-малко жестокия от бандата и че ще го довършат с царя на мръсниците. Защото главорезите постепенно са разбрали, като Силвен Мармо, като Кевен Рубо, че някогашната им жертва се е завърнала. Тримата последни знаят, чакат и умират от страх. Така отмъщението е още по-сладко. Завийте наляво, Ретанкур.

— Видях го.

— Логично е последният от списъка да е поръчителят на инквизицията. А той непременно е някой физик от авиационната индустрия, способен да оцени значението на метода, открит от Дамас. Едва ли има хиляди такива в Троа или Шателро, Изпратих там Данглар. Специално този имаме шанс да го открием.

— Можем просто да оставим младежа да ни заведе при него.

— Номерът с козата. Рисковано е, Ретанкур. Докато има и други начини, предпочитам да не го прилагам.

— Къде ни води младокът? Караме право на север.

— У тях, в хотел или в стая под наем. Получи заповедите си и отива да се наспи. Нощта ще бъде спокойна. Няма да отиде в Троа или Шателро с такси. Тази вечер трябва само да разберем къде се крие. Но ще отлети още утре. Налага се да действа възможно най-бързо.

— А сестрата?

— Сестрата я знаем къде е и я наблюдаваме. Дамас я е запознал с всички подробности, та ако нещо зацикли, да може да ги предаде на братчето. За тях най-важното, лейтенант, е да довършат делото си. Само това им е на устата. Да довършат работата. Защото от 1914 година насам семейство Журно не познава провала и не трябва да го познае.

Есталер подсвирна през зъби.

— Е, значи аз — каза той — не съм от рода Журно. Вече съм сигурен.

— Нито пък аз — каза Адамсберг.

— Наближаваме Северната гара — каза Ретанкур. — Ами ако вземе нощния влак?

— Прекалено късно е. А той дори няма чанта.

— Може да пътува и без багаж.

— А черната боя, лейтенант? Ключарските инструменти? Пликът с бълхите? Сълзотворният газ? Примката? Пепелта? Не може да натика всичко това в задния си джоб.

— Което ще рече, че братчето също е спец по ключалките.

— Със сигурност. Освен ако не примами жертвата си навън, като Виар и Клерк.

— Няма да е толкова просто — каза Есталер, — ако сега жертвите са вече нащрек. А според вас е точно така.

— Ами сестрата? — попита Ретанкур. — За едно момиче е далеч по-лесно да примами мъжа навън. Хубава ли е?

— Да. Но мисля, че Мари-Бел само предава информацията. Дори не съм сигурен, че е в течение на всичко. Тя е наивна и много бъбрива. Не е изключено Дамас да й няма доверие или просто да я закриля.

— Един вид мъжка работа — грубо каза Ретанкур. — Работа за свръхмъже, а?

— Точно там е проблемът. Спрете колата и загасете фаровете.

Таксито стовари младежа до канала Сен Мартен, на една пуста отсечка на кея Жамап.

— Тихо местенце, ако не друго — промърмори Адамсберг.

— Чака таксито да потегли, преди да се прибере вкъщи — обади се Ретанкур. — Предпазлив ни е свръхмъжът. Според мен не е дал точния адрес и ще се прибере пеш.

— Следвайте го със загасени фарове, лейтенант — каза Адамсберг, когато младежът се реши да тръгне. — Карайте. Стоп.

— Стига де, видях го — каза Ретанкур.

Есталер хвърли уплашен поглед на Виолет Ретанкур. За бога, човек не казва „стига де“ на шефа на групата.

— Пардон — изръмжа Ретанкур, — изтървах се. Защото го видях. Виждам прекрасно в тъмното. Спря и изчаква до канала. Какво се размотава? Тук ли ще спи, или какво?

Адамсберг се наведе между двамата лейтенанта и огледа мястото.

— Слизам — каза той. — Ще застана възможно най-близо, зад билборда.

— Онзи с чашата кафе? — попита Ретанкур. — И да умреш от удоволствие?

— Ама наистина имате силни очи, лейтенант.

— Когато искам. Мога дори да ви кажа, че наоколо има много чакъл. Ще вдигнем шум. Свръхмъжът пали цигара. Мисля, че чака някого.

— Или диша чист въздух и размишлява. Вие двамата застанете на четирийсет крачки зад мен в позиции десет без пет и десет.

Адамсберг безшумно слезе от колата и се приближи до тънкия силует, който чакаше на брега. На трийсет метра от него свали обувките си, прекоси стъпка по стъпка чакълестия участък и се прикри зад И да умреш от удоволствие. От тази почти черна отсечка каналът едва се виждаше. Адамсберг вдигна глава и установи, че трите най-близки лампи са счупени. Може би младокът не просто дишаше чист въздух. Той хвърли цигарата си във водата, после запука с пръстите на едната си ръка, след това на другата, наблюдавайки лявата страна на кея. Адамсберг отправи поглед в същата посока. Видя в далечината да се приближава сянка — висока, слаба и колеблива. Мъж, възрастен, който внимаваше къде стъпва. Четвърти Журно? Чичо? Баща на чичо?

Като стигна до младежа, старецът нерешително спря в тъмнината.

— Вие ли сте? — попита той.

И получи мощно кроше в челюстта, после удар в слънчевия сплит, след което рухна като къщичка от карти.

Адамсберг тичешком прекоси пространството, което го отделяше от кея, докато младежът хвърляше безжизненото тяло в канала. Обърна се, като чу стъпките на Адамсберг, и мигом побягна.

— Есталер! След него! — извика Адамсберг, преди да скочи право в канала, където тялото на стария плаваше по корем, без да мърда. С няколко замаха Адамсберг стигна до него и го издърпа на брега, откъдето Есталер му подаваше ръка.

— Дявол да го вземе, Есталер! Догонете го!

— Ретанкур е по дирите му — обясни Есталер, сякаш бе пуснал кучетата.

Помогна на Адамсберг да се качи на кея и да пренесе тежкото и хлъзгаво тяло на стареца.

— Уста в уста — нареди Адамсберг и се затича по кея.

Далеч пред него се носеше силуетът на младия човек, бърз като елен. Следваше го с тежки крачки едрата сянка на Ретанкур. Ще речеш, танк гони чайка. След това едрата сянка като че ли скъси разстоянието и дори определено се приближи до плячката си. Изумен, Адамсберг забави ход. Двайсетина крачки по-късно чу удар, глух шум и вик на болка. И после вече никой не тичаше.

— Ретанкур? — извика той.

— Не бързайте — отвърна сериозният глас на жената.

— Здраво съм го заклещила.

Две минути по-късно Адамсберг се озова пред лейтенант Ретанкур, удобно наместила се върху гърдите на беглеца, премазвайки ребрата му. Младежът едва дишаше и се извиваше във всички посоки, опитвайки се да се измъкне изпод бомбата, сгромолясала се върху му. Ретанкур не си бе дала труда да извади пистолета си.

— Бързо тичате, лейтенант. Да не повярва човек.

— Защото имам дебел задник?

— Не — излъга Адамсберг.

— Всъщност той ми пречи.

— Не чак толкова.

— Да кажем, че съм пълна с енергия — рече Ретанкур. — И я превръщам, в каквото си поискам.

— Например?

— Например в момента енергията се е превърнала в маса.

— Имате ли фенер? Моят се е намокрил.

Ретанкур му подаде фенера си и Адамсберг освети лицето на пленника си. После му сложи белезници, като закачи едната халка на китката на Ретанкур. Все едно че я закачи за дърво.

— За най-младия потомък на Журно отмъщението свършва тук, на кея Жамап.

Младежът отправи към него замаян и изпълнен с омраза поглед.

— Нещо бъркате — каза той с гримаса. — Старецът ме нападна и аз се защитавах.

— Бях точно зад теб. Ти му заби юмрука си в лицето.

— Защото извади пищов! Каза ми: „Вие ли сте?“ — и извади пищов! Тогава го ударих. Не знам какво искате от мен! Моля ви, не можете ли да кажете на това женище да се поотмести? Задушавам се.

— Седнете на краката му, Ретанкур.

Адамсберг го пребърка. В якето му намери портфейл и го изпразни, насочвайки фенера към земята.

— Пуснете ме! — извика младежът. — Той ме нападна!

— Млък! — нареди комисарят.

— Бъркате ме с някого! Не познавам никакъв Журно!

Адамсберг свъси вежди и освети личната карта.

— И ти ли не се казваш Елер-Дьовил? — попита той учудено.

— Не! Виждате, че има грешка! Онзи пръв ме нападна!

— Изправете го, Ротанкур — каза Адамсберг. — Заведете го в колата.

Адамсберг се изправи, от дрехите му се стичаше мръсна вода, и със загрижен вид се отправи към Есталер. Младежът се наричаше Антоан Юрфен, роден във Ветини, Лоар-е-Шер. Просто приятел на Мари-Бел? Нападнат от стареца?

Есталер като че ли беше върнал към живот стария човек и го бе поставил да седне, като го придържаше за рамото.

— Есталер — попита Адамсберг, като се приближи, — защо не го догонихте, както ви наредих?

— Съжалявам, господин комисар, не изпълних заповедта. Но Ретанкур тича три пъти по-бързо от мен. Онзи беше вече далеч и си помислих, че тя е единственият ни шанс.

— Странно, че родителите й са я нарекли Виолет.

— Ами знаете ли, господин комисар, бебетата не са дебели, човек няма как да предположи, че един ден ще се превърнат в танкова бригада. Но пък е много нежна като жена — веднага се поправи той. — Много мила.

— Така ли?

— Но трябва да я познаваш, разбира се.

— Как е той?

— Диша, но вече имаше вода в бронхите. Още е замаян, изтощен, може сърцето му да е слабо. Повиках помощ, добре ли направих?

Адамсберг коленичи и насочи фенера към главата на човека, облегната на рамото на Есталер.

— По дяволите. Декамбре.

Адамсберг го хвана за брадичката и леко го разтърси.

— Декамбре, Адамсберг е. Отворете очи, драги.

Декамбре с усилие повдигна клепачи.

— Не е бил Дамас — каза той със слаб глас. — Пепелта.

До тях спря линейка, от която излязоха двама мъже с носилка.

— Къде ще го карате? — попита Адамсберг.

— В „Сен Луи“ — отвърна единият от санитарите, повдигайки стареца.

Адамсберг изчака да настанят Декамбре върху носилката и да го вкарат в линейката. След това извади телефона от джоба си и поклати глава.

— Телефонът ми се е удавил — каза той на Есталер. — Дайте ми вашия.

Адамсберг осъзна, че дори и да поиска, Камий не може да му се обади. Удавен телефон. Но това нямаше значение, тъй като Камий нямаше да поиска. Отлично. Не ми се обаждай. Върви, Камий, върви си по пътя.

Адамсберг набра номера на дома на Декамбре и попадна на Ева, която още не спеше.

— Ева, дайте ми Лизбет, спешно е.

— Лизбет е в кабарето — сухо отвърна Ева. — Пее.

— Тогава дайте ми номера на кабарето.

— Не можете да безпокоите Лизбет, когато е на сцената.

— Това е заповед, Ева.

Адамсберг мълчаливо изчака минута, чудейки се дали не се превръща в ченге. Добре разбираше, че Ева изпитва потребност да накаже цялата земя, но сега просто не беше моментът.

Трябваха му десет минута, за да се свърже с Лизбет.

— Тъкмо си тръгвах, комисарю. Ако е, за да ми съобщите, че пускате Дамас, слушам ви. Ако не, не си губете времето.

— Съобщавам ви, че Декамбре е бил нападнат. Отведоха го в болницата „Сен Луи“. Не, Лизбет, мисля, че ще се оправи. Не, от един младеж. Не знам, ще го разпитаме. Бъдете така добра, пригответе му каквото е необходимо за болницата, не забравяйте да сложите една-две книги и идете да го видите. Той ще има нужда от вас.

— Вие сте виновен. Защо го повикахте?

— Къде, Лизбет?

— Когато му се обадихте. Нямате ли си достатъчно хора в полицията? Декамбре да не ви е запасен полицай?

— Не съм му се обаждал, Лизбет.

— Беше ваш колега — каза Лизбет. — Рече, че се обажда от ваше име. Не съм луда, лично му предадох съобщението и мястото на срещата.

— На кея Жамап?

— Срещу номер 57 в единайсет и половина.

Адамсберг поклати глава в тъмното.

— Лизбет, кажете на Декамбре да не мърда от стаята си. Под никакъв предлог, който и да му се обади.

— Не сте били вие значи?

— Не, Лизбет. Идете при него и стойте там. Ще изпратя и един полицай.

Адамсберг затвори, после се обади в Бригадата.

— Сержант Гардон — обяви гласът.

— Гардон, изпратете човек в болницата „Сен Луи“ да охранява стаята на Ерве Дюкуедик. И двама души да се редуват на улица Конвансион пред дома на Мари-Бел. Не, същото, само да наблюдават сградата. Когато излезе утре сутринта, да ми я доведат.

— Да я задържим ли?

— Не, трябва ми като свидетелка. Старата дама добре ли е?

— Поприказва малко с внука си през решетките. Сега спи.

— За какво си приказваха, Гардон?

— Всъщност играха. На китайски портрет. Онази игра с отличителните черти, нали се сещате? Дето трябва да се отгатне за кой човек става дума. Не е лесно.

— Не може да се каже, че съдбата им ги тревожи.

— Никак дори. Старата дама разведрява атмосферата в Бригадата. А Елер-Дьовил е добро момче, даде ни от тиганиците си. Обикновено Мане ги прави с каймак, но нямало, та…

— Знам, Шардон. Слага сметана. Имаме ли резултати за пепелта на Клемантин?

— Дойдоха преди час. Съжалявам, отрицателни са. Няма и следа от ябълково дърво. Ясен, бряст и бяла акация — смес, купена от пазара.

— Мамка му.

— Именно, господин комисар.

Адамсберг тръгна към колата, накиснатите му дрехи лепнеха по тялото му, побиваха го тръпки. Есталер беше на волана, Ретанкур отзад, закопчана за арестанта. Адамсберг се наведе през вратата.

— Да сте ми прибирали обувките, Есталер? — попита той. — И следа няма от тях.

— Не съм, господин комисар, не съм ги виждал.

— Е, все едно — каза Адамсберг и седна отпред. — Няма да нощуваме тук.

Есталер подкара. Младежът бе престанал да твърди, че е невинен, сякаш обезсърчен от невъзмутимата маса на Ретанкур.

— Хвърлете ме пред къщи — каза Адамсберг. — Кажете на нощния екип да започне разпита на Антоан Юрфен Елер-Дьовил Журно или както му е там името.

— Юрфен — измънка младежът. — Антоан Юрфен.

— Проверка на самоличността, разговори със съседите, алиби и всичко останало. Аз ще се позанимая с шантавата пепел.

— Къде? — попита Ретанкур.

— В леглото.

Проснат на леглото си в мрака, Адамсберг затвори очи. Над умората и купестите облаци на събитията през деня стърчаха три върха — тиганиците на Клемантин, удавеният телефон и пепелта. Прогони от мислите си тиганиците, без никакво значение за разследването, но от огромна полза за душевния мир на сеяча и баба му. Телефонът се позадържа като потънала надежда, като отломка от корабокрушение, което би могло да фигурира на страниците на История за всички на Жос Льогерн.

Мобилен телефон Адамсберг, тридневно зареждане на батерията, тръгнал от улица Деламбр, разбил се и потънал в канала Сен Мартен. Екипажът изчезнал. Жената на борда, Камий, изчезнала.

Разбрах. Не се обаждай, Камий. Върви си по пътя. Всичко ми е безразлично.

Оставаше пепелта.

Върнали се бяха на пепелта. Почти като в началото.

Дамас беше вещ познавач на чумата и бе извършил огромен гаф. Двете изречения бяха несъвместими. Или Дамас не знаеше почти нищо за чумата и правеше обичайната грешка, като почерняше кожата на жертвите си. Или знаеше доста и никога не би постъпил така. Не и човек като Дамас. Не и човек, изпитващ такова страхопочитание към старите текстове, че отбелязваше всички направени от него съкращения. Нищо не принуждаваше Дамас да слага многоточията, които затрудняваха глашатая в четенето на „особените“. Там беше обяснението, в тези точици, поставени като ослепителни знаци за предаността на ерудита към оригиналния текст. Преданост на чумолог. Не бива да се накъсва текстът на Древния учен, не бива да се счуква и забърква за собствена угода като обикновена смес. Такъв текст се почита и уважава, към него се отнасяме като вярващи, не богохулстваме. Човек, който поставя многоточия, не маже телата с пепел от дървени въглища, не може да направи подобен огромен гаф. Това би било обида, оскърбление за бича божи, попаднал в боготворящите му ръце. Господарят на вярата се превръща в неин изповедник. Дамас използваше силата на рода Журно, но бе последният, който би се подиграл с нея.

Адамсберг стана и заобикаля из двете стаи. Дамас не беше изопачил Историята. Дамас бе поставил многоточия. Следователно Дамас не беше намазал телата с пепел.

Следователно Дамас не беше убивал. Пепелта определено прикриваше следите от удушаване. Това бе последният жест на убиеца и не Дамас го бе направил. Нито мазането, нито удушаването. Нито събличането. Нито разбиването на ключалките.

Адамсберг замръзна до телефона си. Дамас изпълняваше само онова, в което вярваше. Той бе господар на болестта и бе посял обяви, изрисувал четворки и освободил заразени с чума бълхи. Обяви, които гарантират завръщането на истинската чума и снемат товара от плещите му. Обяви, подлудили обществото и възвърнали всемогъществото на автора си. Обяви, всяващи объркване и развързали ръцете му. Четворки, ограничаващи пораженията, които е смятал, че нанася, и успокояващи съвестта на този въображаем и съвестен убиец. Господарят не избира жертвите си приблизително. Четворките са му били необходими, за да удържат разпространението на бълхите, за да улучи точно в целта, а не встрани от нея. И дума не е можело да става да очисти всички обитатели на една сграда, при положение че е искал да ликвидира само един. Обратното би било непростима несръчност за потомък на Журно.

Ето какво бе направил Дамас. И си беше вярвал. Стоварил бе могъществото си върху онези, които му го бяха отнели, за да го възроди. Клемантин бе „довършила работата“ и бе пуснала насекомите у тримата последни мъчители. Дотам стигаха неосъществените престъпления на простодушния сеяч на чума.

Но зад гърба на Дамас някой убиваше. Някой, който се вселяваше в призрака му и действаше истински вместо него. Някой практичен човек, който нито за миг не вярваше в чумата и не разбираше нищо от нея. Който мислеше, че кожата на чумавите почернява. Който извършваше огромен гаф. Който не спираше да тласка Дамас към дълбокия ров, който си бе изкопал, чак до неизбежния край. Проста операция. Дамас си въобразяваше, че убива, друг убиваше на негово място. Срещу Дамас имаше смазващи улики, проточили се от единия до другия край на веригата, от бълхите до пепелта, улики, които то водеха право към доживотния затвор. Кой би твърдял, че Дамас не е виновен, опирайки се единствено на няколко жалки многоточия? Тънка пръчица срещу прииждащата вълна на доказателствата. Нито един съдебен заседател не би се замислил за трите малки точици.

Декамбре бе загрял. Препънал се бе в несъвместимостта на маниакалните познания на сеяча и крайната му грешка. Препънал се бе в пепелта от дървени въглища и щеше да стигне до единственото възможно решение — двама души. Един сеяч и един убиец. А вечер във „Викингът“ Декамбре говореше много. Убиецът бе чул и осъзнал последствията от своя гаф. Беше въпрос на часове — ерудитът щеше да доведе разсъжденията си до логичния им край и да ги сподели с ченгетата. Ставаше прекалено опасно и старецът трябваше да замълчи завинаги. Вече нямаше време да се изпипват нещата. Оставаше злополуката, удавянето, престъпната случайност.

Юрфен. Човек, който достатъчно мрази Дамас, за да иска да го закопае. Човек, който се е сближил с Мари-Бел, за да получава информация от наивната сестра. Сухо и мекушаво изражение, човек, когото бихте сметнали по-скоро за кротък и послушен, но който без страх и колебание за нула време изхвърля някой старец във водата. Насилник, експедитивен убиец. Защо тогава не е убил направо Дамас? Вместо да убива петима други?

Адамсберг отиде до прозореца и опря чело в стъклото, загледан в тъмнината на улицата.

Ами ако уредеше да му сменят мобилния, като запазят стария му номер?

Бръкна в джоба на мокрото си сако, извади телефона, разглоби го и остави частите му да съхнат. Знае ли човек?

Ами ако убиецът просто не можеше да убие Дамас? Защото престъплението щеше да му бъде незабавно приписано? Както би било приписано убийството на богата жена на бедния й съпруг? Значи оставаше една-единствена възможност — Юрфен беше съпругът на Дамас. Бедният съпруг на богатия Дамас.

Богатството на Елер-Дьовил.

Адамсберг позвъни в Бригадата от стационарния си телефон.

— Какво разправя? — попита той.

— Че старият го нападнал и че той се е защитавал. И става зъл, много зъл.

— Продължавайте. С Гардон ли говоря?

— С лейтенант Мордан, господин комисар.

— Той е, Мордан. Той е удушил четиримата мъже и жената.

— Не признава.

— Но го е направил. Има ли алибита?

— Бил у дома си в Роморантен.

— Разровете се, Мордан, проверете в Роморантен. Търсете връзката между Юрфен и богатството на Елер-Дьовил. Момент, Мордан. Припомнете ми името му.

— Антоан.

— Бащата Елер-Дьовил се е казвал Антоан. Събудете Данглар, изпратете го в Роморантен. Незабавно. Да започне да разследва там още призори. Данглар е експерт по семейната логика, особено в провалената й част. Кажете му да провери дали Антоан Юрфен не е син на Елер-Дьовил. Непризнат син.

— Защо ни е това?

— Защото е точно такъв, Мордан.

Като се събуди, Адамсберг погледна към изкормения си телефон, гол и вече сух. Набра номера на „повреди“, които денонощно бяха на разположение на досадниците, и поиска нов апарат, но с удавения си стар номер.

— Не може уморено отвърна женски глас.

— Може. Електрониката е суха. Трябва само да се прехвърли на нов апарат.

— Не може, господине. Това не е спално бельо, та като го изварите, да избиете бълхите. Това е карта с чип, който…

— Знам всичко за бълхите. Чиповете са не по-малко жизнеспособни. Искам да пренесете този в нов дом.

— Защо просто не си вземете друг номер?

— Защото чакам спешно обаждане след десет или петнайсет години. Криминална полиция — добави Адамсберг.

— Е, в такъв случай… — каза жената, впечатлена. — До един час ще ви изпратя апарата.

Затвори с надеждата, че чипът му ще се окаже по-ефикасен от бълхите на Дамас.

XXXVII

Данглар се обади, когато Адамсберг тъкмо беше обул панталони и навлякъл фланелка, почти идентични с вчерашните. Адамсберг се опитваше да изобрети универсална униформа, отхвърляйки всякаква възможност за избор и съчетаване на цветове, за да не си трови живота с проблеми с облеклото. Обаче не бе открил в гардероба си друг чифт обувки, освен тежките туристически боти, непригодени за ходене из Париж, така че се спря на кожени сандали, които обу на бос крак.

— В Роморантен съм — каза Данглар — и ми се спи.

— Ще спите четири дни подред, след като преровите този град. Приближаваме се до невралгичната точка. Не изпускайте следата на Антоан Юрфен.

— Свърших с Юрфен. Лягам да поспя и се връщам в Париж.

— По-късно, Данглар. Изгълтайте три кафета и действайте.

— Действах и свърших. Достатъчно беше да разпитам майката и тя не се и опита да прикрие фактите. Напротив. Антоан Юрфен е син на Елер-Дьовил, непризнат син, роден осем години след Дамас. Елер-Дьовил е…

— Как живеят, Данглар? Бедни ли са?

— Да кажем, че трудно свързват двата края. Антоан работи при един ключар и спи в стаичка над магазинчето. Елер-Дьовил е…

— Чудесно. Скачайте в колата си, ще ми разкажете подробностите, като се видим. Нещо за физика мъчител?

— Излезе на компютъра вчера в полунощ. От Шателро е. Стоманолеярните Месле, огромно предприятие в индустриалната зона, главен снабдител на авиационните заводи в световен мащаб.

— Добро попадение, Данглар. Месле ли е собственикът?

— Да, Родолф Месле, специалист по инженерна физика, преподавател в университета, директор на лаборатория, шеф на предприятие и автор на девет патентовани изобретения.

— Едно, от които свръхлека почти неразцепваща се стомана?

— Напълно неразцепваща се — поправи го Данглар. — Да, едно от тях. Патентовал го е преди седем години и седем месеца.

— Той е, Данглар, той е поръчителят на мъченията и на кражбата.

— Естествено, че е той. Но той е и провинциално царче и недосегаем френски индустриалец.

— Ще стане досегаем, Данглар.

— Не мисля, че вътрешното министерство ще ни подкрепи в това отношение, господин комисар. Прекалено много пари и национална репутация са заложени.

— Не е необходимо да предупреждаваме никого, най-малко Брезийон. Изтече ли информация в пресата, няма да минат и два дни и ще стигне до онзи боклук. Достатъчно, за да се подхлъзне и да падне. Ще му помогнем да стане в съда.

— Отлично — каза Данглар. — За майката на Юрфен…

— По-късно, Данглар, синът й ме чака.

Полицаите от нощната смяна бяха оставили доклада си на масата. Антоан Юрфен, двайсет и три годишен, роден във Ветини, живеещ в Роморантен, Лоар-е-Шер, упорито бе поддържал първоначалните си показания и бе телефонирал на адвокат, който веднага го посъветвал да си затваря устата. Оттогава Антоан Юрфен онемял.

Адамсберг застана пред килията му. Младежът седеше на леглото си, стискаше зъби и пукаше с тънките си пръсти. Множество мускулчета играеха по костеливото му лице.

— Антоан — каза Адамсберг, — син на Антоан. Ти си лишеният от всичко Елер-Дьовил. Лишен от припознаване, лишен от баща, лишен от мангизи. Но вероятно богат на удари, шамари и отчаяние. Ти също нанасяш своите удари. На Дамас, другия син, признатия, богатия. Твоят полубрат. На който не му е било по-леко, ако не знаеш. Същият баща, същият пердах.

Юрфен продължи да мълчи, като хвърли на ченгето едновременно ненавистен и уязвим поглед.

— Адвокатът ти е казал да си затваряш устата и ти му се подчиняваш. Ти се дисциплиниран и послушен, Антоан. Доста странно за убиец. Ако вляза в килията ти, не знам дали ще се нахвърлиш върху мен, за да ми прережеш гърлото, или ще се свиеш на топка в ъгъла. Или и двете. Дори не знам дали си даваш сметка какво вършиш. Целият си действие и не знам къде е мисълта ти. Докато Дамас е целият мисъл и безсилие. Разрушители, и двамата, ти с ръцете си, той с главата си. Слушаш ли ме, Антоан?

Младият човек само потръпна.

Адамсберг пусна решетките и се отдалечи, почти толкова покрусен от това измъчено и потръпващо лице, колкото беше пред необяснимата невъзмутимост на Дамас. Бащата Елер-Дьовил можеше да се гордее със себе си.

Килиите на Клемантин и Дамас бяха в другия край на помещението. Двамата играеха покер, като си подаваха картите, плъзгайки ги под решетките. По липса на жетони залагаха тиганици.

— Можахте ли да спите, Клемантин? — попита Адамсберг, отваряйки решетката.

— Не спах зле — отвърна старицата. — Не е като вкъщи, но пък си е разнообразие. Кога ще ни пуснете с малкия?

— Лейтенант Фроаси ще ви придружи до банята и ще ви даде кърпи. Откъде взехте карти?

— От вашия сержант Гардон. Добре си прекарахме снощи.

— Дамас — каза Адамсберг, — приготви се. После ще е твой ред.

— За? — попита Дамас.

— Да се измиеш.

Елен Фроаси отведе старата жена, а Адамсберг влезе в килията на Кевен Рубо.

— Излизаш, Рубо, изправи се. Ще те местят.

— Тук съм си добре — възрази Рубо.

— Пак ще се върнеш — каза Адамсберг и широко отвори решетъчната врата. — Обвинен си в нанасяне на побой и опит за изнасилване.

— Мамка му — каза Рубо. — Аз само им пазех гърбовете.

— Изключително активни гърбове. Ти си шестият в списъка. Значи един от най-опасните.

— Мамка му, нали сам дойдох да ви помогна. Да сътрудничиш на правосъдието, това не се ли зачита?

— Потегляй. Не съм ти съдия.

Двама офицери отведоха Рубо вън от Бригадата. Адамсберг погледна в бележника си. Акне, Издадена челюст, Чувствителен равно на Морел.

— Морел, кои са пред дома на Мари-Бел? — попита той, като погледна часовника си.

— Ноел и Ламар, господин комисар.

— Къде се мотаят още? Девет и половина е.

— Може би тя няма да излезе. Откакто заключихме брат й, вече не отваря магазина.

— Отивам там — каза Адамсберг. — След като Юрфен не ще да говори, Мари-Бел ще ми разкаже какво е измъкнал от нея.

— Така ли отивате, господин комисар?

— Как „така“?

— Искам да кажа по сандали? Не искате ли да ви заемем едни обувки?

Адамсберг се взря в босите си крака през поизносените кожени каишки, за да види какво не е както трябва.

— Какъв е проблемът, Морел? — искрено попита той.

— Не знам — каза Морел, който се чудеше как да даде заден ход. — Вие сте шефът на групата.

— А, това ли било, Морел? Имиджът?

Морел не отговори.

— Нямам време да ходя да си купувам обувки — каза Адамсберг, свивайки рамене. — Клемантин е по-спешна от облеклото ми, не е ли така?

— Така е, господин комисар.

— Постарайте се да не й липсва нищо. Отивам при сестрата и се връщам.

— Мислите ли, че тя ще проговори?

— Вероятно. Мари-Бел обича да си разказва живота.

Тъкмо да напусне сградата, и един куриер му връчи пакет, който той отвори на улицата. Вътре беше мобилният му телефон, който той постави върху багажника на една кола, за да прочете договора, свързан с горното. Бълхата жива. Старият номер запазен и пренесен в нов апарат. Доволен, Адамсберг го прибра във вътрешния си джоб и продължи пътя си с ръка върху джоба, сякаш за да затопли апарата и да поднови прекъснатия диалог между двамата.

Забеляза Ноел и Ламар на пост на улица Конвансион. По-ниският беше Ноел. Уши, късо подстригана коса, яке равно на Ноел. Високият със скованата стойка бе Ламар, бившият жандарм от Гранвил. Двамата мъже хвърлиха бърз поглед към краката му.

— Да, Ламар, знам. Ще си купя по-късно. Качвам се — каза той и посочи четвъртия стаж. — Можете да си вървите.

Адамсберг прекоси луксозното фоайе и се заизкачва по покритото с широка червена пътека стълбище. Забеляза прикрепения към вратата на Мари-Бел плик още преди да стигне площадката. Бавно изкачи последните стъпала, шокиран, и приближи до белия правоъгълник, върху който бе изписано името му — Жан-Батист Адамсберг.

Отлетяла. Мари-Бел бе отлетяла под носа на пазачите си. Избягала. Избягала, без да я е грижа за Дамас. Адамсберг навъсено откачи плика. Сестрата на Дамас бе напуснала пламналия терен.

Сестрата на Дамас и сестрата на Антоан.

Адамсберг тежко се отпусна на едно стъпало с плика на коленете си. Осветлението угасна. Антоан не беше измъквал информация от Мари-Бел, Мари-Бел сама му я беше давала. На Юрфен убиеца, на Юрфен послушния. На заповедите на сестра си Мари-Бел Юрфен. Обади се на Данглар, без да пали лампата.

— В кола съм — каза Данглар. — Спях.

— Данглар, имало ли е още едно незаконно дете на Елер-Дьовил в семейството в Роморантен? Момиче?

— Това се опитвах да ви кажа. Мари-Бел Юрфен е родена две години преди Антоан. Тя е полусестра на Дамас. Не го е познавала, преди да се установи в Париж преди година.

Адамсберг мълчаливо поклати глава.

— Неприятно, а?

— Да. Търсех убиеца. Е, намерих го.

Адамсберг затвори, стана, за да запали лампата, облегна се на вратата и разпечата писмото.

Драги комисарю,

Не ви пиша, за да ви улесня нещата. Вие ме смятахте за идиотка и това ми е неприятно. Но тъй като имах вид на идиотка, нямаше как, не ви се сърдя. Пиша ви заради Антоан. Искам да прочетете това писмо на процеса, защото отговорността не е негова. Аз го насочвах от начало до край, аз поисках от него да убива. Аз му казвах защо, кого, къде, как и кога. Антоан не е отговорен за нищо, той само ми се подчиняваше, както винаги е правел. Не е виновен за това и не е виновен за нищо. Искам да го кажете на процеса, мога ли да разчитам на вас? Бързам, защото нямам много време. Глупаво беше от ваша страна да се обаждате на Лизбет и да я пращате при стария в болницата. Защото Лизбет, макар да не и личи, понякога има нужда от утеха. От моята утеха. И веднага ми се обади, за да ми разкаже какво се е случило с Декамбре.

Така разбрах, че убийството на стария се е провалило и че Антоан е зад решетките. Не ви трябва много време, за да разберете кой е баща му, още повече че майка ми не го крие, и да дойдете тук. Долу в една кола вече има двама от вашите. Но въпреки това ще се измъкна. Не си давайте труда да ме търсите, само ще си загубите времето. Разполагам с много пари, които източих от сметката на онзи глупак Дамас. Имам и една африканска носия, която Лизбет ми беше дала за един празник, така че вашите хора изобщо няма да се усетят, в това отношение съм спокойна. Затова няма как, откажете се.

Ето набързо някои подробности, за да разберете, че Антоан няма никаква вина. Той мразеше Дамас колкото мен, но е неспособен да скрои какъвто и да било план. Като дете, освен да слуша майка си и баща си, когато го пердашеше, го биваше само да души кокошките и зайците, за да си излее яда. И не се промени. Баща ни може да е бил царят на аеронавтиката, но беше преди всичко царят на мръсниците, това трябва добре да го разберете. Можеше само да надува корема на жените и да ги налага. Имаше един първи син, законен, когото отгледа в коприна в Париж. Говоря за онзи превъртял Дамас. Ние бяхме позорното семейство, плебсът от Роморантен, и той никога не ни призна. Въпрос на репутация, така казваше. Затова пък по въпроса за шамарите не се пазареше и тримата с майка ми и брат ми ги получавахме в изобилие. На мен не ми пукаше, бях решила един ден да го пречукам, но той сам се очисти. А по въпроса за мангизите, даваше на мама колкото да оцелеем, защото се боеше да не би съседите да започнат да си задават въпроси, ако живеем нашироко. Мръсник, животно и страхливец, ето такъв беше.

Когато пукна, с Антоан си казахме, че не виждаме защо да не получим част от парите, след като не сме получили името. Имахме право, бяхме негови деца все пак. Хубаво, обаче трябваше и да го докажем. А ДНК тестове не можеха да се направят, след като се беше изпарил над Атлантическия океан. Но можехме да се заемем с Дамас, който си прибра кинтите, без да ги дели. Обаче знаехме, че Дамас няма да се съгласи на ДНК тест, тъй като щеше да загуби две трети от богатството. Освен ако ни заобича, помислих си. Освен ако се привърже към мен. Доста съм добра на тази игра. Мислехме наистина да го отстраним, но аз казах на Антоан, че и дума не може да става — когато отидем да си искаме наследството, кого щяха да заподозрат? Нас, няма как.

Дойдох в Париж само с тази идея — да му съобщя, че съм му полусестра, да му поплача на рамото и да го накарам да ме приеме. Дамас тутакси падна в капана. Разтвори ми обятията си, само дето не се разрева, а когато разбра, че има и полубрат, стана още по-зле. Готов беше на колене да ми падне, истински будала. Щеше да ни върви като по вода на нас с Антоан с плана ни за ДНК пробата. А щом получехме двете трети от парите, щях да зарежа Дамас. Не ги обичам особено тия юначаги, дето все вдигат перки, а иначе само хленчат. Чак по-късно забелязах, че на Дамас му хлопа дъската. Тъй като бе готов на колене да ми падне, а имаше нужда от подкрепа, той ми разказа всичко за откачения си план, за отмъщението, чумата, бълхите и останалата щуротия. Бях в течение на всички подробности, той ми ги разказваше с часове. Имената на хората, които бе открил, адресите, всичко. И за миг не повярвах, че малоумните му бълхи могат да убият, когото и да било. Нямаше как, промених плана, поставете се на мое място. Защо да получим две трети, след като можехме да имаме всичко? Дамас разполагаше с името си и това беше огромно богатство. А ние нямахме нищо. Най-хубавото беше, че Дамас не желаеше дори да се докосне до мангизите на баща си, казваше, че те са прокълнати, че са мръсни. Между другото, останах с впечатлението, че и той не се е забавлявал особено като малък.

Но да побързам. Достатъчно беше да оставим Дамас да се занимава с фантазиите си, а ние да убиваме след него. Ако осъществяхме идеята си, Дамас отиваше в пандиза до живот. След осемте убийства щях да пусна ченгетата по следите му уж без да искам. Доста съм добра в това отношение. След това, тъй като беше готов на колене да ми падне, щях да управлявам богатството му, тоест да му го отмъкнем заедно с Антоан, и сбогом, прощавай, справедливостта тържествува. Антоан само трябваше да ме слуша и да убива, работата бе добре разпределена, а той обича това, да слуша и да убива. Аз не съм достатъчно яка, а и не ми е по вкуса. Помогнах му да примами двама от мъжете навън, Виар и Клерк, когато ченгетата бяха навсякъде, и той ги очисти един след друг. Затова ви казвам, че вината не е на Антоан. Той просто ме слушаше, той не знае да прави друго. Ако го пратя на Марс да ми донесе ведро с вода, ще отиде, без да му мигне окото. Вината не е негова. Ако го изпратят в някоя клиника за интензивно лечение вместо в затвора, би било по-справедливо, защото нали, няма как, той не е виновен. Той няма нищо в главата.

Дамас разбра, че хората умират, и друго не го интересуваше. Убеден беше, че „силата на Журно“ продължава да действа и това му стигаше. Горкият мухльо. Така щях да го баламосвам до края, ако не се бяхте появили вие. Няма да е зле и той да изкара малко интензивно лечение.

Аз нямам проблеми. Никога не са ми липсвали идеи и не се кахъря за бъдещето си, бъдете спокоен. Добре ще е, ако Дамас изпрати малко от ония прокълнати пари на мама. И главно, не забравяйте Антоан, разчитам на вас. Целувки на Лизбет и на онази нещастна будала Ева. Целувам ви, вие пратихте всичко по дяволите, но аз лично харесвам такива като вас. Не ви се сърдя.

Мари-Бел

Адамсберг сгъна писмото, седна в сянката, подпря брадичката си с юмрук и дълго не помръдна.

В Бригадата, без дума да пророни, отвори килията на Дамас и му направи знак да го последва в кабинета му. Дамас придърпа един стол, отхвърли назад коси и го загледа — внимателно, търпеливо. Все така безмълвно Адамсберг му подаде писмото на сестра му.

— За мен ли е? — попита Дамас.

— За мен. Чети.

Дамас трудно понесе удара. Писмото висеше между пръстите му, главата му се опираше в ръката му и Адамсберг видя как върху коленете му капят сълзи. Прекалено много новини накуп — омразата на брата и сестрата и абсолютната глупост на силата на Журно. Адамсберг тихо седна срещу него и зачака.

— Нищо ли им е нямало на бълхите? — прошепна накрая Дамас с все още наведена глава.

— Нищо.

Дамас дълго мълча с вкопчени в коленете си ръце, сякаш беше изпил нещо гадно, което не можеше да преглътне. Адамсберг почти виждаше как ужасяващата маса на реалността се стоварва върху него, премазва главата му, спуква идеалния кръг на света му като балон, обезкървява развинтеното му въображение. Зачуди се дали този човек ще може да излезе прав от кабинета с товара, сгромолясал се отгоре му като метеорит.

— И не е имало чума? — попита Дамас едва чуто.

— Никаква.

— Не са умрели от чума?

— Не. Умрели са удушени от полубрат ти Антоан Юрфен.

Ново свличане, ново сгърчване на ръцете върху коленете.

— Удушени и намазани с черно — продължи Адамсберг. — Не се ли учуди от следите от душене, от въглищната прах?

— Учудих се.

— И какво?

— Помислих, че полицията си измисля, за да скрие за чумата, за да не плаши хората. Но е било истина?

— Да. Антоан е минавал след теб и ги е ликвидирал.

Дамас погледна ръката си, докосна пръстена си.

— А Мари-Бел го е ръководила?

— Да.

Ново мълчание, нов срив.

В този миг влезе Данглар и Адамсберг му посочи с пръст писмото, паднало в краката на Дамас. Данглар го вдигна, прочете го и мрачно поклати глава. Адамсберг написа няколко думи на един лист и му го подаде.

Извикайте доктор Ферез за Дамас — спешно. Предупредете Интерпол за Мари-Бел — никаква надежда, прекалено е хитра.

— И Мари-Бел не ме е обичала?

— Не.

— Мислех, че ме обича.

— И аз мислех така. Всички мислеха така. Всички ни преметна.

— А обичала ли е Антоан?

— Да. Малко.

Дамас се сви на две.

— Защо не ми е поискала пари? Щях да й ги дам всичките.

— Не са си представяли, че е възможно.

— И без това не искам да ги докосвам.

— Ще ги докоснеш, Дамас. Ще платиш на един сериозен адвокат да защитава полубрат ти.

— Да — каза Дамас, все така заровен в ръцете си.

— Трябва да се погрижиш и за майка им. Тя няма от какво да живее.

— Да. „Дебеланата от Роморантен“. Винаги така я наричаха вкъщи. Не разбирах какво искаха да кажат, нито за кого говореха.

Дамас рязко изправи глава.

— Няма да й кажете, нали? Няма да й кажете?

— На майка им ли?

— На Мане. Няма да й кажете, че бълхите й не са били… не са били…

Адамсберг не се опита да му помогне. Дамас трябваше да произнесе думите сам, много пъти.

— Не са били… заразени? — довърши Дамас. — Това ще я убие.

— Аз не съм убиец. Нито ти. Помисли по този въпрос, помисли добре по този въпрос.

— Какво ще ми направят?

— Ти не си убил никого. Виновен си само за трийсетина ухапвания от бълхи и за всяване на паника.

— Тогава какво?

— Съдията няма да повдига обвинение. Можеш да си тръгнеш още днес, веднага.

Дамас се изправи с мъка като капнал от умора човек, стиснал юмрук около диаманта. Адамсберг го проследи с поглед и тръгна след него, за да види как ще реагира на първия си контакт с истинската улица. Но Дамас зави към отворената си килия, сви се на кълбо върху леглото и повече не помръдна. На своето легло Антоан Юрфен лежеше в същата поза, но обърнат на другата страна. Бащата Елер-Дьовил бе свършил добра работа.

Адамсберг отвори килията на Клемантин, която пушеше и редеше пасианс.

— Е? — каза тя, като го погледна. — Какво става? Всички ходят насам-натам, не можеш разбра какво става.

— Можете да си вървите, Клемантин. Ще ви откарат до Клиши.

— Време беше.

Клемантин загаси фаса си на пода, навлече жилетката си и грижливо я закопча.

— Хубави сандали имате — каза тя с тон на познавач. — Добре ви лягат на крака.

— Благодаря — каза Адамсберг.

— Хей, комисарю, сега, когато вече се поопознахме, сигурно можете да ми кажете дали са пукнали тримата последни мръсници? С цялата тази олелия наоколо не проследих новините.

— И тримата са умрели от чума, Клемантин, най-напред Кевен Рубо.

Клемантин се усмихна.

— После още един, забравих му името, и накрая Родолф Месле, гътнал се е преди час.

— Браво — каза Клемантин и широко се усмихна. — Има справедливост. Просто не трябва да се бърза, това е.

— Клемантин, убягва ми името на втория, ще ми го припомните ли?

— На мен няма начин да ми убегне. Анри Томе от улица Гренел. Последният боклук.

— Точно така.

— А малкият?

— Заспа.

— Естествено, както му бяхте скочили отгоре, всеки ще се умори. Кажете му, че в неделя го чакам за обяд, както обикновено.

— Ще дойде.

— Ами мисля, че всичко си казахме, комисарю — заключи тя и му подаде ръка. — Ще напиша по една бележка на вашия Гардон да му благодаря за картите, и на другия, високия, един такъв малко пухкав, плешив, добре облечен, с вкус.

— Данглар?

— Да, той ми искаше рецептата за тиганиците. Не ми го каза точно така, ама аз разбрах за какво става дума. Изглеждаше важно за него.

— Много е възможно.

— Той е човек, който умее да живее — каза Клемантин, като поклати глава. — Пардон, ще мина първа.

Адамсберг придружи Клемантин Курбе до външната врата и срещна Ферез, когото спря с жест.

— Той ли е? — каза Ферез и посочи килията, в която се бе свил Юрфен.

— Това е убиецът. Семейна работа, Ферез. Вероятно ще го затворят в лудница.

— Вече не се казва „лудница“, Адамсберг.

— Но този — продължи Адамсберг, посочвайки Дамас — трябва да си тръгва, а не е в състояние. Ще ми направите услуга, Ферез, голяма услуга, ако му помогнете и го лекувате. Завръщане в реалния свят. Крайно болезнено падане от десетия етаж.

— Човекът с призрака?

— Същият.

Докато Ферез се опитваше да разгъне Дамас, Адамсберг изпрати двама офицери у Анри Томе и журналистите у Родолф Месле. После се обади на Декамбре, когото щяха да изпишат от болницата следобед, на Лизбет и Бертен, за да ги предупреди да подготвят тактично посрещане на Дамас. Завърши с Масена и с Вандуслер, когото уведоми за огромния гаф.

— Лошо ви чувам, Вандуслер.

— То е, защото Люсиен изсипва покупките на масата. Голяма гюрултия вдига.

Затова пък ясно чу силния глас на Люсиен, който декламираше в голямата звучна стая:

— Прекалено често пренебрегват изключителните качества на тиквата.

Затвори, като си помисли, че това би било добра обява за устния вестник на Жос Льогерн. Яка, здрава и ясно произнесена обява, най-обикновена, нищо общо със злокобния ек на чумата, който бе на път да отзвучи. Остави телефона си на масата точно в средата и го погледа малко. Влезе Данглар с папка в ръка, проследи погледа на Адамсберг и на свой ред мълчаливо се вторачи в апаратчето.

— Нещо има ли му на телефона? — попита той след една дълга минута.

— Не — отвърна Адамсберг. — Просто не звъни.

Данглар остави папката с досието Роморантен и излезе без коментар. Адамсберг легна върху папката с глава върху ръцете си и заспа.

XXXVIII

В седем и половина вечерта Адамсберг стъпи на площад Едгар Кине. Както обикновено, не бързаше, но се чувстваше значително по-лек отколкото преди петнайсет дни. По-лек и по-празен. Влезе в хотелчето на Декамбре, в малкия кабинет, пред който върху скромна табела се четеше: Съветник по нещата от живота. Декамбре беше на поста си с все така бледо лице, но с отново изправен гръб, и говореше на един развълнуван червендалест шишко, седнал срещу него.

— Я гледай — каза Декамбре, като хвърли поглед на Адамсберг, после на сандалите му. — Хермес, пратеникът на боговете. Нещо ново?

— Мир над града, Декамбре.

— Изчакайте ме малко, Адамсберг. В момента работя.

Адамсберг се отдалечи от вратата, като пътьом долови част от възобновения разговор.

— Този път окончателно се развалиха — казваше мъжът.

— Може да се поправят.

— Развалиха се.

Десетина минути по-късно Декамбре покани Адамсберг в кабинета си и му предложи още топлия стол на предшественика му.

— За какво ставаше дума? — попита Адамсберг. — Някакви уреди? Храни?

— За отношения. Двайсет и седем пъти разваляни и двайсет и шест пъти поправяни отношения с една и съща жена. Рекордьор сред клиентите ми. Наричат го развал-поправ.

— И какво го съветвате?

— Никога нищо. Опитвам се да разбера какво всъщност искат хората и да им помогна да го постигнат. Това е да си съветник. Ако някой иска да си разваля отношенията, помагам му. Ако на другия ден поиска да ги поправи, помагам му. А вие, господин комисар, какво искате?

— Не знам. И ми е все едно.

— Тогава не мога да ви помогна.

— Не. Никой не може. Винаги е било така.

Декамбре се облегна на стола си и леко се усмихна.

— Не бях ли прав за Дамас?

— Бяхте. Добър съветник сте.

— Той не можеше да убива истински, уверен бях. Не искаше да го прави наистина.

— Видяхте ли го?

— Влезе си в магазина преди час. Но не вдигна решетките.

— Слуша ли новините?

— Закъсня. През седмицата вечерното издание е в осемнайсет и десет.

— Пардон. Не ме бива много по графиците и датите.

— Няма лошо.

— Понякога има. Уредих за Дамас лекар.

— Добре сте направили. Той падна от облаците на земята и това никак не е приятно. Горе няма нищо, което да се развали и да не може да се поправи. Затова се подвизаваше там.

— Лизбет?

— Веднага го посети.

— Аха.

— На Ева ще й домъчнее.

— Няма как — каза Адамсберг.

Замълчаха.

— Виждате ли, Дюкуедик — подхвана комисарят, като премести стола си, за да седне срещу него, — Дамас е лежал пет години за престъпление, което не е извършил. Днес е на свобода за престъпления, които си е въобразявал, че е извършил. Мари-Бел бяга заради убийства, което е наредила да се извършат. Антоан ще бъде съден за убийства, които са му нареждали да извърши.

— Истинската и привидната грешка — меко каза Декамбре. — Интересува ли ви темата?

— Да — каза Адамсберг и погледна Декамбре в очите. — На всеки може да се случи.

Декамбре издържа погледа му няколко мига, после поклати глава.

— Не съм докосвал онова момиченце, Адамсберг. Трите момчета я бяха награбили в тоалетната. Развъртях се като луд, вдигнах малката и я изнесох оттам. Свидетелите обвиниха мен.

Адамсберг кимна.

— Така ли мислехте?

— Да.

— Тогава и от вас ще излезе добър съветник. По онова време вече бях почти импотентен. И за това ли се досетихте?

— Не.

— А сега ми е все тая — каза Декамбре и скръсти ръце. — Или почти.

В този миг на площада отекна гръмотевицата на нормандеца.

— Калвадос — обяви Декамбре, като вдигна пръст. — Топло ястие. Не е за изпускане.

Във „Викингът“ Бертен черпеше наред в чест на Дамас, чиято уморена глава почиваше на рамото на Лизбет. Льогерн стана от мястото си и стисна ръката на Адамсберг.

— Пробойната запушена — каза Жос. — Вече няма „особени“. Продажбата на зеленчуци си възвръща първото място.

— В природата — каза Адамсберг — прекалено често пренебрегват изключителните качества на тиквата.

— Точно така — сериозно потвърди Жос. — Виждал съм тикви да се надуват като балони само за две нощи.

Адамсберг се приближи към шумната група, която започваше да вечеря. Лизбет му подаде стол и му се усмихна. Адамсберг изпита внезапно желание да се притисне до нея, но мястото беше вече заето от Дамас.

— Ще заспи на рамото ми — каза Лизбет, посочвайки Дамас с пръст.

— Нормално, Лизбет. Още дълго има да спи.

Бертен тържествено положи допълнителна чиния пред комисаря. Топлото ястие не е за изпускане.

Данглар бутна вратата на „Викингът“, когато вече сервираха десерта, облакъти се на бара, остави Пухчето в краката си и направи дискретен знак на Адамсберг.

— Нямам много време — каза Данглар. — Децата ме чакат.

— Някакви неприятности с Юрфен? — попита Адамсберг.

— Никакви, Ферез отиде да го види. Даде му успокоително. Той послушно го взе и сега си почива.

— Отлично. Накрая всички ще заспят тази вечер.

Данглар поръча на Бертен чаша вино.

— Вие не искате ли?

— Не знам. Може би ще ида да походя малко.

Данглар изгълта половината чаша и погледна котето, свито върху обувката му.

— Расте, а? — каза Адамсберг.

— Да.

Данглар допи чашата си и безшумно я остави на бар плота.

— Лисабон — каза той и остави пред комисаря сгънато листче. — Хотел „Сао Хорхе“. Стая 302.

— Мари-Бел?

— Камий.

Адамсберг усети как тялото му се напряга, сякаш за да окаже съпротива на внезапен сблъсък. Здраво скръсти ръце и се облегна на бара.

— Откъде знаете, Данглар?

— Наредих да я проследят — отвърна Данглар и се наведе, за да вдигне котето или за да си скрие лицето. — От самото начало. Като някакъв мръсник. Никога не трябва да разбере.

— Кой я проследи? Ченге?

— Вилньов, преди работеше в пето управление.

Адамсберг седеше неподвижно, впил поглед в сгънатия лист.

— Ще има и други сблъсъци — каза той.

— Знам.

— А може и да…

— Знам. Може и да.

Адамсберг продължаваше да гледа белия лист, без да мърда, после бавно протегна ръка и го взе.

— Благодаря, Данглар.

Данглар намести котето под мишницата си и излезе от „Викингът“, като махна с ръка за довиждане, без да се обръща.

— Колега ли ви е? — попита Бертен.

— Пратеник. На боговете.

Когато на площада стана съвсем тъмно, Адамсберг, облегнат на платана, разтвори бележника си и откъсна една страница. Размисли, после написа Камий. Изчака за миг и добави Аз.

Начало на изречение, помисли си. Не е зле.

След десет минути, тъй като продължението на фразата не идваше, сложи точка след Аз и сгъна листа около монета от пет франка.

След това бавно прекоси площада и пусна дарението си в синята урна на Жос Льогерн.

Content

Фред Варгас
Бягай и не бързай да се връщаш
Комисар Адамсберг #4

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXVIII

XXIX

XXX

XXXI

XXXII

XXXIII

XXXIV

XXXV

XXXVI

XXXVII

XXXVIII