Артур Конан Дойл

Незвіданий світ

Розділ I

Людина сама творить собі славу

Щиро кажучи, містер Хангертон, її батько, являв собою найбезтактовнішу особу у світі й нагадував більше какаду, а не людину — якийсь неохайний, пухнатий, пелехатий; щоправда, був він людиною незлою, та надзвичайно самозакоханою. Гадаю, мало що могло відштовхнути мене від Ґледіс, коли б не сумна перспектива отримати такого тестя... Він, напевне, був переконаний, що я приходжу до них тричі на тиждень із єдиною метою — порозкошувати його товариством і зокрема поговорити з ним про біметалізм[1]. До речі, саме в біметалізмі містера Хангертона вважали великим авторитетом.

Того вечора я цілу годину, а може, й більше, уважно слухав його цокотання про погані та хороші гроші, про те, як погані гроші витискають хороші гроші, про умовну вартість срібла, про знецінення рупії[2] та про справедливі вексельні курси.

— Уявіть лиш, — із завзяттям скрикнув він, — що буде, коли всі борги в світі примусять сплатити, і сплатити негайно? Що ж тоді станеться за сучасної системи?

Я — годі й сумніватися — відповів, що особисто для мене це означатиме цілковите руйнування всього світу. Після цих моїх слів він схопився зі стільця, дорікнув мені моєю повсякчасною легковажністю, заявив, що вона унеможливлює будь-які серйозні розмови між ним та мною, і побіг одягатись до масонських зборів.

Нарешті ми з Ґледіс лишилися на самоті. Настав рішучий момент. Цілий вечір я почувався, наче солдат напередодні битви, — мій розум коливався в передчутті чи то близької перемоги, чи то нечуваної поразки.

Ґледіс сиділа біля вікна мовчки, малиново-червона завіса виразно відтіняла її гордий делікатний профіль. Яка вона була гарна! І яка далека! Ми були друзями, давніми, щирими друзями. Та я ніколи не міг вийти за межі тієї приязні, що однаково могла б існувати між мною й будь-яким іншим моїм товаришем, будь-яким репортером із «Дейлі-газетт», — приязні відвертої, щирої, але цілком позбавленої тілесного тяжіння. Моя свідомість мимоволі повстає проти жінки, занадто відвертої зі мною. Чоловікові не надто приємно, коли жінка поводиться з ним, як із товаришем. Там, де виникає почуття, неминуче з’являються і полохливість, і замішання — спадщина старих розпусних часів, коли кохання та насильство часто крокували пліч-о-пліч. Нахилена голова, очі, що уникають зустрічі з твоїми очима, уривчастий голос, боязка посмішка — ось що можна назвати яскравими ознаками кохання. І аж ніяк до них не належать відвертий погляд та щирі відповіді. Протягом свого короткого життя я встиг переконатися в цьому. Хоча, може, я успадкував це переконання як історичну пам’ять, що її людство пихато охрестило інстинктом.

Гледіс мала всі жіночі чесноти, які так подобаються чоловікам. Мабуть, декому вона могла б здатися холодною й нечулою, але то була цілковита брехня. Ніжна шкіра, смаглява, майже як у східних жінок; волосся кольору воронячого крила; величезні імлисті очі; трохи завеликі, проте чудові губи — все свідчило про її пристрасну натуру. А втім, мушу з сумом зізнатися, що до цього часу мені не вдалося завоювати її кохання. Ну, то хай буде що буде, але я мав нарешті покінчити з непевністю і сьогодні ж увечері отримати від неї відповідь. Вона, щоправда, могла відмовити мені, та краще вже бути коханцем, яким знехтували, аніж доброчесним братом.

Ось які думки кипіли в моїй голові тієї миті, коли я сам збирався припинити ніякову довгу мовчанку. Саме тоді двоє карих очей критично зиркнули на мене, і гордовита голівка захиталася з дружнім докором.

— Мені здається, Неде, що ви хочете освідчитися, і я прошу, ні, благаю: не робіть цього. Нехай усе залишається, як було, — так набагато краще.

Глибоко здивований, я присунув свій стілець трохи ближче до неї.

— Гледіс, як ви довідалися, що я маю намір сьогодні освідчитися вам?

— Хіба ж жінки не знають цього? Ви думаєте, хоч одну з нас освідчення захопило зненацька? Милий хлопчику... Розумієте, Неде, у нас із вами були такі хороші, приятельські стосунки. Шкода, що доводиться псувати їх! Невже ж вам не до вподоби, коли молодий чоловік і молода жінка розмовляють одне з одним так спокійно, як завжди розмовляли ми з вами?

— Не знаю, Гледіс. Я, бачте, можу розмовляти спокійно і з... і з начальником станції... — Сам не розумію, звідки він взявся, цей начальник, але хоч там як, він раптом виріс перед нами і розсмішив нас обох. — Та розмови з начальником станції мене анітрохи не задовольняють. Я хотів би обіймати вас, відчувати вашу голівку в себе на грудях і, о Гледіс, бажав би...

Побачивши, що я маю серйозний намір продемонструвати деякі зі своїх бажань, Гледіс підхопилася.

— Ви все зіпсували, Неде! — з докором мовила вона. — Як же буває добре та просто доти, поки не станеться таке. Як шкода... Невже ви не вмієте стримувати себе?

— Тож ненавмисно, — захищався я. — Це сама природа. Це — кохання...

— Може, коли кохання взаємне — коли кохають обидва, воно й виходить інакше. Я принаймні ніколи не відчувала такого потягу.

— Але мусите відчувати. З вашою вродою, з вашим серцем... Гледіс, люба, ви створені для найпристраснішого кохання! Ви мусите покохати!

— Треба чекати, щоби любов зродилася.

— Чому б вам не покохати мене, Ґледіс? Що вам заважає: то моя зовнішність стає на заваді чи щось інше?

Її обличчя трохи проясніло. Вона простягла руку — чудовий, ласкавий і доброзичливий жест! — і відхилила мою голову назад. А потім із посмішкою задумливо подивилася мені просто в очі.

— Ні, не те, — промовила вона нарешті. — Ви хлопчик не марнославний, і я можу щиро зізнатися, що річ не в тім. Усе набагато серйозніше, ніж видумаєте.

— Моя вдача?

Ґледіс суворо хитнула головою.

— Що мені зробити, щоб поліпшити її? Сідайте, люба. Обіцяю, більше не буду. Сідайте-но лиш. Ось, а тепер розповідайте...

Вона підозріло глянула на мене, і той погляд припав мені до душі набагато більше, ніж уся її чистосерда довірливість. Скільки ж іще в нас примітивного та звірячого помічаєш, коли дивишся не крізь рожеві окуляри... А може, то мені так здалося. Хоч там як, але Ґледіс сіла.

— Ну а тепер скажіть, чого мені бракує?

— Бракує... О ні... Я... кохаю іншого, — зізналася вона.

Тепер настала моя черга підхопитися зі стільця.

— Нікого... зокрема. Не лякайтеся, я кажу про свій ідеал, — пояснила Ґледіс, зі сміхом споглядаючи, як змінилося моє обличчя. — У житті мені така людина ще не зустрілася.

— Розповіси мені про нього. На кого він схожий?

— Він багато в чому дуже схожий на вас.

— О, як це мило з вашого боку... Тоді чого ж мені бракує? Хоча б одне слово. Ким він повинен бути — членом товариства тверезості чи вегетаріанцем? Чи, може, він літун, теософ або взагалі надлюдина? Я спробую стати ним, Гледіс. Тільки скажіть мені, що саме вам у ньому до вподоби.

Така пружність мого характеру викликала в неї усмішку.

— Перш за все, гадаю, мій ідеал не сказав би такого, — відказала вона. — Це людина твердої, суворої вдачі, і її не бентежать примхи якоїсь дурнуватої дівчини. Передусім він мусить буди людиною, яка вміє діяти і сміливо дивиться смерті в очі. Людина великих вчинків і з незвичайним минулим. Я покохала би не чоловіка, а здобуту ним славу, бо та слава відбивалася би й на мені. Згадайте-но Ричарда Бертона. Коли я читаю написану його дружиною біографію, я розумію, чому вона так кохала цього чоловіка. А леді Стенлі! Чи читали ви останній розділ книжки про мандрівки її чоловіка? Ось перед якими чоловіками повинна схилятися жінка! Ось любов, яка не применшує, а звеличує. Весь світ шануватиме жінку, яка надихнула на великі діяння!

Гледіс здавалася такою прекрасною в цю хвилину, що я мало не порушив піднесеного тону нашої бесіди. Проте мені пощастило опанувати себе.

— Але ж не можуть всі бути Стенлі та Бертонами, — зауважив я. — До того ж не завжди й нагода трапляється. Принаймні мені з цим не пощастило, та коли вона трапиться, я неодмінно скористаюся нею.

— Нагода є завищи. Вона трапляється на кожному кроці. У тому й суть мого ідеалу, що він сам рухається назустріч подвигу. Його не зупинять жодні перешкоди. Я ще не знайшла такого героя, але бачу його, мов живого. Так, людина сама творить свою славу. Чоловіки повинні здійснювати подвиги, а жінки — винагороджувати героїв любов’ю. Згадайте-но того молодого француза, який кілька днів тому піднявся на повітряній кулі. Того ранку бушував ураган, але про подію оголосили заздалегідь, і він не мав наміру її відкладати. За добу повітряну кулю віднесло на півтори тисячі миль[3], кудись у самий центр Росії, де цей сміливець і опустився. Ось про таку людину я кажу! Подумайте про жінку, яка його кохає. Напевно, інші неабияк заздрять їй! Нехай же і мені заздрять, що мій чоловік герой!

— Я теж вчинив би так, аби потішити вас.

— Це треба робити не тільки мені на потіху. Ви повинні піти на подвиг тому, що інакше не можете, тому, що така вже ваша природа, тому, що чоловіче начало всередині вас потребує прояву. Ось, наприклад, ви писали про вибух на вугільній копальні у Вігані. А чому б вам було не спуститися туди самому і не допомогти людям, які задихалися від задушливого газу?

— Та я й спускався.

— Ви ніколи не казали мені про це.

— Не було про що розводитись.

— А я й не знала. — Вона глянула на мене з дещо більшою цікавістю. — Сміливий вчинок.

— Я мусив це зробити. Ви ніколи не напишете гарної статті, якщо не відвідаєте особисто місця пригоди.

— Який прозаїчний мотив! Це зводить нанівець усю романтику. Але все одно я дуже тішуся, що ви спускалися в шахту.

Я не міг не поцілувати простягнутої мені руки — стільки грації та гідності було в цьому русі.

— Ви, напевно, вважаєте мене навіженою, яка ще й досі не може розлучитися з дівочими мріями. Але вони такі реальні для мене! Я не можу не зважати на них — це вже стало частиною моєї плоті й крові. Якщо я колись і візьму шлюб, то тільки з якоюсь славетною особою.

— А чому б вам і не вийти заміж! — скрикнув я. — Ви належите до жінок, які захоплюють чоловіків. Дозвольте мені спробувати — і побачите, до чого я здатний. Ви ж тільки-но казали, що ми мусимо самі знаходити нагоду, аби виявити своє геройство, а не чекати, доки та нагода сама припливе нам у руки. Подивіться на Кляйва — якийсь клерк, а завоював Індію. Свідчуся небом, і в наше віконце загляне сонце!

Мій ірландський запал викликав усмішку Ґледіс.

— Чому б ні? — сказала вона. — У вас є всі потрібні дані — молодість, здоров’я, сили, енергія. Мені було боляче вас слухати, а тепер... тепер я страшенно радію, що мої слова спричинили такий ваш настрій.

— А коли б я зробив?..

Тепла оксамитова рука затулила мені рота.

— Годі вже, сер! Ви і так уже на півгодини запізнилися до редакції. У мене просто не вистачало духу нагадати вам про це. Але з часом, якщо ви завоюєте собі місце у світі, ми, гадаю, повернемося до нашої сьогоднішньої розмови.

Ось як сталося, що того листопадового туманного вечора я наздоганяв трамвай до Кембервелу[4] з розпаленим серцем і рішучим наміром не чекати й доби, аби вчинити якесь геройство, гідне моєї коханої. Але чи була на величезній земній кулі хоча б одна людина, яка могла би передбачити, яких неймовірних форм набуде це геройство і яким дивовижним шляхом ітиму я до нього?

Читачеві може здатися, що цей вступний розділ не має нічого спільного з подальшими подіями. А втім, без нього не було б ані цих подій, ані розповіді про них. Порвати, як то зробив я, з минулим і поринути в таємниче, загадкове невідоме, де на тебе чекають великі пригоди й велика нагорода, здатний тільки той, хто вірить, що героєм можна бути скрізь, і той, хто докладає зусиль до здійснення геройського вчинку. Уявіть, як провів я — зовсім незначна величина — вечір у редакції «Дейлі-газетт», де всі мої думки були зосереджені лише на тому, як стати героєм, гідним моєї Ґледіс. Невже через жорстокосердя чи через дитячу примху зажадала вона, щоб я задля її піднесення ризикував своїм життям? Гадаю, таке питання може постати в голові людини літньої — аж ніяк не палкого двадцятитрьохлітнього юнака, якого трусить пропасниця першого кохання.

Розділ II

Спробуйте щастя в професора Челленджера

У нашій «Дейлі-газетт» мені завжди подобався Мак-Ардл, старий, буркотливий, згорблений від постійного сидіння редактор розділу «Свіжі новини». Гадаю, що і я був йому до вподоби. Звичайно, головну роль у конторі відігравав Бомонт. Але Бомонт перебував у розрідженій атмосфері олімпійських висот, і звідти його могли стягнути тільки речі розміром не менші за міжнародну кризу або падіння міністерства. Подеколи ми бачили, як у самотній величі він простував коридорами до своєї святині, і очі його дивились у далечінь, а думки ширяли над Балканами чи Перською затокою. Він був недосяжним для нас. Мак-Ардл працював безпосередньо з Бомонтом, і у всіх наших справах ми зверталися саме до цього редактора. Коли я ввійшов до його кабінету, старий кивнув мені і зсунув окуляри на свою лисину.

— Ну що ж, містере Мелоун, як я чув, працюєте ви добре, — промовив він із приємним шотландським акцентом.

Я схилив голову.

— Вибух у вугільних копальнях ви спромоглися описати напрочуд гарно. Не гіршою була й пожежа в Саусворку. Безперечно, ви маєте хист до описів. Що ви хотіли мені сказати?

— Хотів просити вас зробити мені ласку.

Він, здавалося, скам’янів і навіть уникав дивитися на мене.

— Так-так-так! А в чім річ?

— Чи не думаєте ви, сер, що могли б одрядити мене, давши серйозне доручення від «Газетт»? Я працюватиму якнайкраще і привезу вам гарну статтю в газету чи, може, навіть цілу низку статей.

— Яке саме доручення ви маєте на увазі, містере Мелоун?

— Таке, щоб, виконуючи його, я став би учасником багатьох подій і увесь час наражався на ризик. Запевняю вас, я зроблю все якнайкраще. Що труднішим буде доручення, то краще.

— Вам ніби кортить укоротити собі віку.

— Ні, я хочу виправдати своє існування. І свою працю в нашій «Газетт».

— Дорогий мій містере Мелоун, ви занадто... занадто злетіли. Час зараз не той. Витрати на спеціальних кореспондентів давно не виправдовують себе. І, в усякому разі, такі доручення даються людині з ім’ям. Людині, яка вже завоювала довіру публіки. Білі плями на карті давно заповнені, а ви ні сіло ні впало розмріялися про романтичні пригоди! Втім, постійте, — додав він і раптом посміхнувся: — До речі, про білі плями. А що коли ми розкриємо одного шарлатана, сучасного Мюнхгаузена, і візьмемо його на глум? Чому б вам не викрити його брехню? Це буде непогано... Ну, як ви на це дивитеся?

— Куди завгодно, що завгодно — мені однаково.

На кілька хвилин Мак-Ардл замислився.

— Цікаво, чи пощастить вам заприятелювати з тим суб’єктом, чи, бодай, потеревенити з ним, — промовив він нарешті. — Ви, здається, маєте здібність викликати до себе симпатію. Може, то тваринний магнетизм чи сила юності — не знаю. Тільки я зазнав цього на собі самому.

— Ви дуже ласкаві, сер.

— Отже, чому б вам не спробувати щастя з професором Челленджером із Енмор-Парку?

Гадаю, що вигляду мене став надто розгублений.

— Челленджер!.. — скрикнув я. — Професор Челленджер, знаменитий зоолог. Це він розтрощив щелепу тому хлопцеві з «Телеграф», Бландлоу.

Редактор зловісно всміхнувся.

— То й що? Хіба ж ви не шукаєте пригод?

— Але пригод ділового характеру, сер.

— Саме так! Я не думаю, що він завжди такий нестриманий. Може, Бландлоу потрапив під гарячу руку, може, не зумів знайти правильного підходу до нього. Вам, сподіваюся, пощастить більше, та й поводитиметеся із ним ви, гадаю, набагато тактовніше. Це, я певний, буде корисно і вам, і «Газетт».

— А я, як на те, анічогісінько не знаю про цього професора, — сказав я. — На жаль, я пригадую його ім’я тільки в зв’язку з процесом Бландлоу.

— У мене є деякі матеріали для вас, містере Мелоун, бо я спостерігаю за професором уже не перший день. — Він витягнув із шухляди кілька папірців. — Ось відомості про нього: «Челленджер Джордж-Едвард. Народився в Ларгзі 1863 року. Освіта: місцева гімназія, після неї Единбурзький університет. Асистент при Британському музеї у 1892 році. Старший асистент відділу порівняльної антропології у 1893-му. Звільнений за занадто гостру кореспонденцію в журналах. Одержав золоту медаль за зоологічні дослідження. Член закордонних наукових установ...» Тут сила-силенна різних назв; щось пальців на два петитом[5] — Бельгійська асоціація, Американська академія наук, Ля-Плата тощо. «Колишній президент Палеонтологічного товариства... Секція N Британської асоціації і так далі». Ага, ось... «Наукові праці: „Нотатки про побудову черепа в калмиків“, „Нариси теорії еволюції хребетних“, численні статті, серед яких „Основні помилки теорії Вейсмана“, що викликала жваві дискусії на останньому конгресі зоологів у Відні. „Улюблені розваги: спорт, прогулянки пішки. Член клубу альпіністів. Адреса: Енмор-Парк. Кенсінгтон[6]“».

Він подивився на мене та передав папірці.

— Ось, беріть собі. На сьогодні для вас в мене більше нічого немає.

Я сховав папірці в кишеню.

— Ще хвилиночку, сер, — промовив я, побачивши перед собою замість червоного обличчя лису рожеву потилицю. — Мені поки що не зовсім зрозуміло, стосовно чого я мушу інтерв’ювати цього джентльмена. Що, власне, він накоїв?

Переді мною знову з’явилося обличчя.

— Два роки тому він вирядився один в експедицію до Південної Америки. Повернувся звідти минулого року. Безсумнівно, Південну Америку він відвідав, але категорично відмовляється говорити, де саме був. Почав розповідати про свої пригоди, але побачив, що йому немає віри, і зачинився в своїй мушлі, наче якийсь слимак. З ним, мабуть, і справді трапилося щось незвичайне, а може — і це ймовірніше — він просто надзвичайний брехун. У нього є кілька зіпсованих фотографій. Він каже, що робив їх із натури. Професор зараз став такий уразливий, що ображає кожного, у кого вистачить сміливості розпитувати про ту подорож, і викидає з дому всіх репортерів.

Мак-Ардл на мить замислився, а потім продовжив:

— На мою думку, це небезпечний божевільний; він хворіє на манію величі і має деякі схильності до науки. Це людина саме для вас, містере Мелоун. Ідіть тепер і подивіться, що з цим можна зробити. Ви вже досить дорослий, щоб пильнувати себе, і маєте неабияку силу. Крім того, на вашому боці наші закони про недоторканність особи.

Лукаве червоне обличчя знову змінилося рожевим овалом, облямованим пухом. Аудієнція добігла кінця.

Я попрямував до свого клубу «Дикун», але, перш ніж увійти туди, сперся на балясини[7] тераси Едельфі і, замислившись, втупив погляду брунатну, масну від нафти ріку. На вулиці моя голова завжди працює краще. Я витягнув із кишені перелік подвигів професора Челленджера і ще раз перечитав його. І раптом відчув усередині неабияке натхнення, інакшої назви цьому немає. Беручи до уваги факти про цього сварливого професора, які мені вже відомі, я зрозумів: репортерові до нього не пробратися. Скандали, що про них двічі згадується в його короткій біографії, ясно свідчили, що він фанатик науки. То чи не можна зіграти на цій його слабкості? Спробуємо!

Я ввійшов до клубу. Була одинадцята з копійками, і у вітальні вже юрмився народ, хоча до повного збору було ще далеко. У кріслі біля каміна сидів якийсь високий худий чоловік. Він повернувся до мене обличчям тієї миті, коли я підсунув своє крісло ближче до вогню. Про таку зустріч я міг хіба що мріяти! Це був співробітник журналу «Нейчур» — худий, весь висохлий Тарп Генрі, найдобріша людина у світі. Я негайно взявся до справи.

— Що відомо вам про професора Челленджера?

— Челленджер? — він насупив брови й прийняв вид суворого вченого. — Челленджер — це той чоловік, який розповідав нісенітниці про свою подорож Південною Америкою?

— Які ще нісенітниці?

— Ну, друже... Він розповідав щось про чудернацьку тварину, яку він нібито там відкрив, але згодом, здається, зрікся своїх слів. Принаймні не поновляв своїх химерних оповідей. Спершу він дав інтерв’ю представникові агентства «Ройтерз», але через те інтерв’ю зчинилася страшенна буча, і професор сам зрозумів, що забрехався. Це скандальна історія. Знайшлося двоє чи троє осіб, що спочатку вірили у ці балачки, та він незабаром їх здихався.

— У який саме спосіб?

— У дуже простий — за допомогою своєї незносно-брутальної поведінки. Знаєте старого Уодлі із Зоологічного інституту? Так от, цей Уодлі надіслав йому листа: «Завідувач Зоологічного інституту вітає професора Челленджера і матиме за честь, якщо шановний професор ушанує своєю присутністю чергові збори членів інституту». Відповідь була просто нецензурна!

— Чого ж ви не хочете навести її?

— Подейкують, що зміст її був приблизно такий: «Професор Челленджер вітає завідувача Зоологічного інституту і матиме за честь, якщо шановний колега піде під три чорти».

— Боже милий!

— Думаю, щось подібне вигукнув і Уодлі, коли отримав таку відповідь. Я пригадую його промову на зборах. Він почав її зі слів: «П’ятдесят років маю я відносини з науковим світом...» Відповідь, можна сказати, вразила старого.

— Цей усе, що ви знаєте про Челленджера?

— Як вам відомо, я бактеріолог за фахом, живу в своєму мікроскопі й не надто цікавлюся тим, що можна побачити голим оком. Я — вартовий на кордоні Знаного, і мені стає якось моторошно, коли я стикаюся з великими, брутальними, набридливими створіннями. Я уникаю пліток, але про професора Челленджера чути доводилося. Він належить до категорії людей, яких не можна ігнорувати. Він дійсно талановитий науковець — справжня електрична батарея, сповнена життєвої сили, а разом із тим страшенно сварливий, впертий, із якимись чудернацькими поглядами, і до того ж не визнає чемності та інших забобонів.

— Ви казали про чудернацькі погляди професора. У чому ж вони полягають?

— Та в нього їх сила-силенна. Наприклад, еволюційна теорія й теорія Вейсмана. Саме через них, кажуть, він улаштував цілу січу у Відні.

— Чи не могли б ви розповісти мені про цю січу докладніше?

— Зараз ні, але в нашій бібліотеці є протоколи конгресу. Хочете, я проведу вас?

— Я саме про це й прошу. Мені доручено інтерв’ювати цього суб’єкта, і я шукаю, як приступитися до нього. Ви надзвичайно люб’язно даєте мені зачіпку. Я пішов би хоч зараз, якщо тепер іще не дуже пізно.

За півгодини я сидів у редакції «Нейчуру». Переді мною лежав здоровезний том, розгорнутий на розділі «Вейсман проти Дарвіна», з підзаголовком «Рішучий протест у Відні. Жваві дискусії». Моя освіта у цій галузі досить обмежена, і мені важко було стежити за всією аргументацією, але, вочевидь, англійський професор висловлювався в цьому питанні з великим завзяттям і цим неабияк розлютив своїх континентальних товаришів. «Протест», «шум», «загальні вимоги спинити промовця» — ось перші три примітки в дужках, що одразу ж привернули до себе мою увагу. Щодо змісту дебатів, то можна було б з однаковим успіхом викласти їх китайською мовою — я нічого не зрозумів.

— Я попрошу перекласти їх мені англійською мовою, — звернувся я до мого провідника.

— Та це ж бо і є переклад.

— Тоді, може, я краще спробував би щастя з оригіналом.

— Для новака воно справді важкенько.

— Якби мені знайти хоч одну фразу, зрозумілу для звичайного людського мозку. Ага, оця нібито годиться! Здається, тут і я дещо второпав. Перепишімо її. Вона стане для мене першою ланкою в знайомстві зі страшним професором.

— Більше я вам не потрібний?

— Ні, ні. Я прочитаю вам листа — в ньому не буде жодного приводу для сварки. Запевняю вас.

— Ну, гаразд. Ось мій стіл і стілець, а он там — папір. Дозвольте мені бути вашим цензором, перш ніж ви відправите листа.

Довелося мені попрацювати... Але мушу сказати без зайвої скромності, що внаслідок творчих мук отримав непогане послання і, впевнений у його високій якості, прочитав листа бактеріологу:

«Шановний професоре Челленджер, я, скромний студент-природник, довгий час із глибоким інтересом стежив за вашими міркуваннями щодо суперечки між дарвіністами та вейсманістами. Нещодавно мені випала нагода відсвіжити їх у пам’яті, перечитавши...»

— Оце так вдало бреше! — пробурмотів Тарп Генрі.

— «...перечитавши вашу майстерну доповідь на Віденському конгресі. Ваші надзвичайно ясні та вагомі аргументи являють собою останнє слово в цьому питанні. З-поміж іншого я прочитав у вас таке: „Я рішуче заперечую проти нічим не обґрунтованого й суто догматичного твердження, ніби кожен організм є мікрокосмом, який повільно змінювався протягом цілої низки поколінь“. Чи не здається вам, що після останніх досліджень ваша думка потребує деякої переробки? Чи не думаєте ви, що фраза ваша аж бринить категоричністю? Уклінно прошу вас зробити ласку й дозволити мені побачитись із вами, аби поділитися деякими думками, що їх я хотів би обговорити з вами особисто. З вашого дозволу, я зайду до вас позавтра (в середу) об одинадцятій годині ранку. Прошу прийняти, сер, запевнення в щирій до вас пошані.

Ваш покірний слуга, Едвард Мелоун».

— Ну як? — тріумфально спитав я.

— Що ж, коли ваше сумління не протестує...

— До цього часу воно зносило все.

— Але чого вам треба?

— Мені треба потрапити туди. Коли я буду в його кімнаті, то вже якось зорієнтуюся. Може, нарешті, просто зізнаюсь. Як спортсмен він мусить зрозуміти моє становище і, може, навіть почується підлещеним.

— Отак-пак, ще й підлещеним! Дивіться, щоб він вас не підлестив чимось важкеньким. Раджу одягтися в кольчугу чи в американський футбольний костюм. Ну, бувайте здорові. Відповідь чекатиме вас тут, у середу вранці, якщо тільки він зволить відповісти. Це лютий небезпечний суб’єкт, предмет загальної неприязні та посміховисько для студентів, оскільки вони не бояться дражнити його. Для вас, мабуть, було б краще, якщо б ви ніколи не чули про нього.

Розділ III

Він — цілковито неможлива особа

Страхам або надіям мого приятеля не судилося справдитись. Зайшовши в середу до редакції «Нейчуру», я знайшов там лист зі штемпелем Кенсінгтону. На конверті літерами, що нагадували загороду з колючого дроту, було видряпане моє ім’я. Що ж до листа, він складався з таких виразів:

«Енмор-Парк.

Сер, я вчасно одержав ваш лист, де ви називаєте себе прихильником деяких моїх теорій, які, до речі, зовсім не потребують ні вашої, ні чиєїсь іншої прихильності. Торкаючись моїх праць у галузі дарвінізму, ви вжили слово „міркування“. Мушу звернути вашу увагу на те, що це слово при застосуванні до таких важливих питань набуває характеру образи. Подальші рядки переконали мене, що ви зробили це не зловмисне, а через свою неосвіченість та нетактовність. Ви цитуєте окрему фразу з моєї промови, і видно, що зовсім не зрозуміли її. Гадаю, що не вловити її сенс може тільки людина дуже низького розумового рівня. Проте, в разі якщо ви бажаєте отримати додаткові пояснення, я згоден прийняти вас у призначений вами час, дарма, що всі відвідувачі з їхніми візитами мені остогидли. Щодо переробки моїх поглядів, про яку ви пишете, то мушу повідомити, що не звик міняти своїх думок після того, як всебічно обґрунтую їх. Коли прийдете, ласкаво покажіть конверт із цим листом моєму служникові Ості нові — йому доручено не пускати до мене нахабних пройдисвітів, які звуть себе „журналістами“.

З пошаною, Джордж Едвард Челленджер».

Ось якого листа прочитав я Тарпові Генрі, який рано-вранці зайшов до редакції довідатися про те, як розвивається моя авантюра. Вислухавши листа, він зауважив, що тепер продають нові ліки — кутикуру, або щось таке. Ці ліки, мовляв, від побоїв допомагають краще за арніку[8]. Більше не сказав нічого. Диваки бувають іноді такими дотепниками!

Коли я прочитав листа, було вже майже о пів на одинадцяту, але таксі доставило мені до Кенсінгтону вчасно. Будинок, біля якого ми спинилися, мав величний портик[9], а всі вікна в ньому були завішані важкими запонами, що вказували на чималі статки скандального професора. Двері відчинив якийсь чудний сухорлявий і смаглявий чоловік невизначеного віку, вдягнений у темну пілотську куртку й брунатні шкіряні гетри. З часом я довідався, що то був шофер, який виконував обов’язки втеклого лакея. Він від голови до ніг зміряв мене допитливим поглядом своїх блакитних очей.

— Чекають? — спитав суб’єкт.

— Чекають.

— Отримали запрошення?

Я показав конверта.

— Гаразд. — Він, здавалося, був небалакучий. Коли я слідував за ним, мене несподівано спинила якась невисока жінка, що вийшла в коридор із дверей нібито їдальні. То була жвава та моторна кароока леді. Скидалася вона більше на жительку Франції, ніж на англійку.

— Хвилиночку, — сказала леді. — Заждіть, Остіне. Зайдіть, прошу, сюди, сер. Дозвольте спитати, чи бачилися ви з моїм чоловіком раніше?

— Ні, мадам, не мав такої честі.

— Тоді я мушу заздалегідь перепросити вас. Він — цілковито неможлива особа, цілковито неможлива. Тепер я попередила вас, і ви, гадаю, поводитимеся з ним більш обачно.

— Дуже люб’язно з вашого боку, мадам.

— Якщо побачите, що він починає лютувати, мерщій виходьте з кімнати. Не сперечайтеся з ним. Багато хто постраждав уже через це, через словесні сварки. Кінець-кінцем виходить міжнародний скандал, що знеславлює і мене, й усіх нас. Сподіваюся, ви не говоритимете з ним про Південну Америку?

Я не міг збрехати жінці.

— Боже мій! Це ж найнебезпечніша тема!.. Я певна: ви не повірите жодному слову з того, що він оповідатиме. Тільки не кажіть йому цього, бо інакше він розлютується остаточно. Удавайте, що вірите, і тоді все буде гаразд. Майте на увазі — сам він вірить собі. У цьому ви можете бути впевнені. Чеснішої за нього людини ще ніколи не було в світі. Ну, ідіть, інакше збудите в ньому зайву підозру. Побачите, що становище обертається на загрозливе — дійсно небезпечне, — подзвоніть і тримайтеся, доки я не прибіжу. Я, здебільшого, можу вплинути на нього, навіть коли він розпалиться.

Після цих підбадьорливих слів леді передала мене мовчазному Остінові, який протягом нашої короткої розмови, мов бронзова статуя, чекав коло їдальні. У кінці коридору я побачив двері. Ми постукали. У відповідь почувся крик, і от нарешті я опинився віч-на-віч із професором.

Челленджер сидів на верткому кріслі перед величезним столом, заваленим книжками, мапами та діаграмами. Коли я ввійшов, він на своєму кріслі повернувся до мене. У мене перехопило подих при вигляді цієї людини. Я був готовий зустріти не зовсім звичайну особистість, але таке мені навіть не ввижалося. Найбільше вражали його розміри. Розміри і велична постава. Такої величезної голови мені в житті ще не доводилося бачити. Якщо б я наважився приміряти його циліндр, то, напевно, заглибився би в нього по самі плечі. Обличчя й борода професора мимоволі викликали в свідомості згадки про ассирійських биків. Велика, густа, квадратна борода синьо-чорного кольору вільно спадала на груди. Незвичайне враження справляло й волосся — довгі пасма, немов приклеєні, лежали на його високому крутому лобі. Професор мав ясні сіро-блакитні очі, що виглядали з-під волохатих чорних брів, і тими очима він дивився на мене критично і владно. Я побачив широчезні плечі, могутні груди і дві величезні руки з густим довгим волоссям чорного кольору. Якщо додати до всього цього розкотистий, гучний голос, то ви зрозумієте, яким було моє перше враження від зустрічі зі знаменитим професором Челленджером.

— Ну? — мовив він, нахабно дивлячись на мене. — Далі що?

Деякий час я, вочевидь, буду змушений дурити його, інакше на тому наша зустріч і скінчиться.

— Ви дозволили мені потурбувати вас, сер, — сумирно відповів я і простягнув йому конверта.

Челленджер витягнув із шухляди мого листа й поклав його на стіл перед собою.

— А, ви той молодий чоловік, що не розуміє звичайної англійської мови. Мої загальні висновки, проте, ви все ж таки, здається, ласкаво поділяєте.

— Цілком, сер, і абсолютно, — із захватом проказав я.

— Ну, дуже радий. Це нібито серйозно зміцнює моє становище; як ви вважаєте? Ваш вік і ваша зовнішність роблять таку підтримку вдвічі ціннішою. А втім, краще вже мати справу з вами, ніж зі стадом свиней, які накинулися на мене у Відні, хоча їх вереск не образливіший за рохкання англійського кабана. — Він люто блиснув на мене очима, й одразу став схожий на представника вищезгаданого виду.

— Вони, наскільки я чув, негарно поводилися на конгресі, — зауважив я.

— Будьте певні, що я собі в кашу наплювати не дам і геть не потребую ваших симпатій. Дайте мені стати спиною до стіни й залиште самого, сер, — у такому стані старий Челленджер почувається якнайкраще. А тепер, сер, давайте максимально скоротимо час вашого візиту. Для вас він, напевне, не надто приємний, а мені — і поготів, невимовно набрид. Ви, здається, хотіли отримати від мене додаткові пояснення щодо деяких тверджень, висунутих у моїх тезах.

Він просто йшов до мети, і ухилитися від відповіді було важко. А я мусив вести свою гру далі та чекати більш слушної нагоди. Може, далі моє становище полегшиться... Невже мій ірландський розум зрадить мене саме тепер, коли він мені конче потрібен?

Пара сіро-блакитних очей прошила мене гострим поглядом.

— Ну, чого ж ви мовчите? — рикнув професор.

— Я лише студент, — удаючи з себе дурника, відповів я. — І, відповідно, говорити можу лише як дилетант у науці. Але мені здається, що до вейсманівської теорії ви поставилися занадто суворо. Хіба ж роботи останнього часу не підтвердили деяких його тез?

— Які роботи? — із загрозливою лагідністю спитав він.

— Та всі роботи. Щоправда, я не насмілився б назвати висновки в них безперечними, але загальний напрямок сучасної наукової думки...

Він нахилився до мене із заклопотаним виглядом.

— Ви, я думаю, не будете заперечувати, — сказав він, загинаючи пальця, — що черепний указівник є постійним фактором?

— Звичайно, — притакнув я.

— Ателегонія[10] ще й досі викликає сумніви?

— Натурально.

— І що первісна плазма відмінна від партеногенетичного яйця?

— Авжеж! — скрикнув я, захоплений своєю власною сміливістю.

— Ну, і що ж це все доводить? — приязним, закрадливим тоном спитав професор.

— І справді, що ж воно доводить? — промимрив я.

— Хочете, я скажу? — воркотав він.

— Дуже прошу.

— Воно доводить, — гримнув професор, притьмом розпалюючись, — воно доводить, що ви — найзухваліший ошуканець у цілому Лондоні! Підлий, плазовитий газетяр, у якого знань не більше, ніж порядності.

Він звівся на ноги, і очі в нього розжеврілись, як у божевільного. Незважаючи на напружене становище, я встиг помітити, що він маленький на зріст, бо його маківка ледве сягала мого плеча. То був Геркулес, вся міць якого зосереджувалась у тулубі та в голові.

— Нісенітниця! — гукав він, спираючись руками на стіл і нахиляючись уперед. — Все, що я казав вам, сер, — чистісінька нісенітниця з наукової точки зору. Невже ж ви думаєте, що вам по силі змагатися зі мною? Вам із вашим курячим мозком? Видумаєте, що всемогутні, ви — нікчемні перодряпи?.. Ви гадаєте, що, схваливши когось, виводите його в люди, й зганьбивши — зганяєте зі світу? Ми всі, мовляв, мусимо вам земно кланятися та шукати вашої підтримки. Той через вас дасть дуба, а той — уславиться. Плазуни, хробаки, я добре вас знаю! Ви перехопили через край. Був час, коли вам одрізували вуха. Ви втратили почуття міри. Надулися, як оті повітряні кульки. Я покажу вам ваше місце. Ні, сер, не подолати вам старого Челленджера! Тільки він один і може дати ще вам носу. Він попереджав вас, перестерігав; а ви все ж таки прийшли. Це ваша власна провина. Штраф, сер! Платіть штраф! Ви зробили велику ставку і, здається мені, програли.

— Слухайте, сер, — застеріг я, відступивши до дверей і відчиняючи їх, — ви, звичайно, можете бути брутальним, коли це вам подобається. Та всьому має бути край. Ви не маєте права ображати мене.

— Не маю права! — він поволі наближався до мене, але притьмом спинився й сунув велетенські руки в кишені своєї короткої, як у хлопців, куртки. — Багато ось таких, як ви, повикидав я зі свого дому. Ви будете четвертий чи п’ятий. Три фунти п’ятнадцять шилінгів штука — ось пересічна ціна за вас. Дорогенько, та нічого не вдієш. А тепер, сер, чому б і вам не піти слідом за вашими товаришами? Думаю, не завадило б, — і він знову посунув на мене, ідучи на пальцях, немов танцюрист.

Я міг би вискочити в коридор і зачинити двері на засув, але то був би ганебний учинок. До того ж поволі я теж почав розпалюватись. Попервах мені дійсно було трохи ніяково, але тепер, після стількох образ, я уже почувався скривдженим.

— Попрошу вас забрати геть ваші руки, сер. Я не дозволю цього!

— Ти дивись! — Крізь його чорні вуса блиснули міцні білі зуби. — То не дозволите, кажете?

— Не клейте дурника, професоре! — згукнув я. — На що ви сподіваєтесь? Я важу двісті десять фунтів. М’язи в мене, мов залізо. І щосуботи я граю у футбол в ірландській команді Лондона. Я не з тих, що...

Тієї таки миті він кинувся на мене. Добре, що я заздалегідь відчинив двері, інакше ми би висадили їх. Ми колесом прокотилися по коридору, дорогою заплутались у якомусь стільці і разом із ним попрямували до виходу. Борода професора потрапила мені до рота, наші руки переплелися, тіла щільно притулились одне до одного, а той пекельний стілець крутився поміж наших ніг. Завбачливий Остін одчинив вхідні двері, і ми клубком скотилися вниз по сходах. Мені доводилося бачити щось подібне у виконанні двох акробатів, і я думаю, вони мусили довго тренуватися, перш ніж навчилися виконувати такий номер без тілесних ушкоджень. Стілець розлетівся на тріски, а ми опинилися в рівчаку на вулиці. Професор звівся на ноги і, відсапуючись, як астматик, люто вимахував кулаками.

— Годі з вас? — прохрипів він.

— А ти, клятий бульдог, — скрикнув я і собі, підводячись із землі.

Ми були в запалі і, безсумнівно, не раз ще спробували б щастя, якби на допомогу мені не прийшла доля у вигляді полісмена із записником у руках.

— Що тут у вас трапилося? І як вам не соромно? — спитав полісмен. То була перша розумна фраза, яку я чув у Енмор-Парку.

— Ну, — повернувся він у мій бік,— в чім річ?

— Ця людина накинулася на мене, — поскаржився я.

— Ви накинулися на нього? — спитав полісмен.

Професор ледве зводив дух і не відповів нічого.

— Це вже не вперше, — сказав полісмен і суворо похитав головою. — Через те саме вам довелося мати чималий клопіт місяць тому. Тоді ви підбили око молодому чоловікові. Будете ви позиватися, сер? — полісмен обернувся до мене.

— Ні, — повагавшись, промовив я, — не буду.

— Чому ж так? — здивувався полісмен.

— Почасти тут і моя провина. Я силоміць вдерся до його кабінету, хоча він і попереджав мене.

Полісмен закрив свій записник.

— Сподіваюся, ви позбавите мене подібних інцидентів у майбутньому, — промовив він у бік Челленджера. — Проходьте, проходьте! — це вже призначалося хлопцеві з різниці, дівчинці та двом-трьом перехожим, які з’юрмилися навкруги нас. І в супроводі цього маленького ескорту полісмен подався геть. Професор глянув на мене. Десь глибоко в його очах майнув вогник усмішки.

— Ходімо, — мовив він. — Я не скінчив ще з вами.

Запрошення бриніло досить зловісно. Але дарма.

Я, наче бичок на мотузці, попрямував за ним у будинок, а мовчазний Остін зачинив двері.

Розділ IV

Це і справді найнезвичайніша річ у світі

Щойно він встиг зачинити двері, як із їдальні вибігла місіс Челленджер. Ця крихітна жінка була сама не своя під гніву. Вона стала перед своїм чоловіком, точно розтривожена квочка, яка грудьми зустрічає бульдога. Очевидно, місіс Челленджер була свідком мого вигнання, але не помітила, що я вже встиг повернутися.

— Ти просто якась тварюка, Джордже! — верескнула жінка. — Ти понівечив того симпатичного молодого чоловіка.

У відповідь професор ткнув пальцем позад себе.

— Ось він, цілий і неушкоджений.

Вона трішки зніяковіла.

— Вибачте, прошу, я вас не бачила.

— Запевняю вас, мадам, що нічого прикрого зі мною не трапилось.

— Він таки подряпав вам обличчя. О Джордже, який ти брутальний! У нас не буває тижня без скандалу. Всі ненавидять тебе... Всі глузують із тебе. Але терпець мені вже урвався. Годі!

— Брудна білизна! — рикнув Челленджер.

— Це — не секрет, — репетувала вона. — Хіба ти не знаєш, що ціла вулиця, цілий Лондон... Можете йти, Остіне, ви нам більше не потрібні. Гадаєш, вони всі не знають, хто ти є? Де твоя самоповага? Ти міг би стати ректором великого університету, і тисячі студентів шанували би тебе. Де твоя самоповага, Джордже?

— А що ж до твоєї самоповаги, моє серденько?

— Ти просто катуєш мене. Розбійник... звичайний розбійник... ось ким ти тепер став.

— Заспокойся, Джесі.

— Якийсь лютий буйвол, а не людина!

— Ну, годі вже. За таке тебе чекає кара на стільці.

На мій подив, від спинився, підніс жінку вгору й посадовив на високу колону з чорного мармуру, що стояла в одному з кутків передпокою. Була ця колона футів сім заввишки і така тонка, що бідолашна жінка ледве зберігала рівновагу. Її обличчя скривилося від переляку, вона конвульсійно дригала ногами і випростала спину, аби не впасти. Дивовижнішої картини мені ще ніколи не доводилося бачити.

— Зніми мене! — мало не плакала бідолаха.

— Скажи «прошу».

— Ти — звірюка, Джордже. Негайно спусти мене вниз!

— Ходімо до кабінету, містере Мелоун.

— Справді, сер... — відповів я, глянувши на леді.

— Тепер уже і містер Мелоун клопочеться за тебе, Джесі. Ну ж бо, скажи «прошу», і миттю будеш унизу.

— А, звірюко, звірюко! Ну, прошу, прошу.

Професор зняв її з колони, наче то була канарка.

— Треба шануватися, моя люба. Містер Мелоун — журналіст. Він напише про це все завтра у своїй газетці та ще примірників із двадцять порозсилає безкоштовно поміж наших сусідів. «Незвичайна історія серед верхів суспільства» — ти ж бо високо піднеслася, коли сиділа на п’єдесталі. А потім буде ще підзаголовок: «Дивне подружжя». Він же, той містер Мелоун, страшенно любить порпатись у бруді та жерти різну покидь, як і вся його братія, — porcus exgregi diaboli — свиня зі стада диявольського. Хіба не так, містере Мелоун?

— Ви справді незносний, — у запалі відповів я.

Професор усміхнувся і вклонився.

— А тепер ми утворимо коаліцію, — загуркотів він, зиркаючи то на мене, то на дружину й випинаючи свої могутні груди. — Вибачте за легковажні хатні балачки, містере Мелоун, — раптом змінив він тон. — Я покликав вас зовсім не для того, щоб розважати нашими родинними жартами. ...Біжіть собі, жіночко, і не журіться. — Він поклав своє лаписько на її плече. — Ти маєш рацію в усьому, що казала. Якби я завжди слухав тебе, з мене вийшли б кращі люди, але тоді я не був би Джордж Едвард Челленджер. Кращих людей аж кишить, моя голубонько, а Челленджер один. Затям це собі добре. — І професор несподівано поцілував її.

— Прошу, містере Мелоун, — гостинно звернувся він до мене, — сюди, прошу, сер.

Ми ввійшли в кімнату, яку з таким галасом залишили десять хвилин назад. Професор старанно зачинив двері, підсунув мені крісло й ткнув під самий ніс ящик із сигарами.

— Справжні «Сан-Хуан-Колорадо», — відрекомендував він. — Для таких вразливих людей, як ви, наркотики — дуже корисна річ. Господи, та не кусайте ж її! Ріжте, і ріжте шанобливо. А тепер відхиляйтеся назад і уважно слухайте те, що я вам казатиму. Якщо вам заманеться зробити якесь зауваження або поставити запитання, відкладіть його до більш слушного моменту.

Професор на мить замовчав.

— Перш за все щодо вашого повернення сюди після цілком заслуженого вигнання, — він випнув уперед свою бороду й задерикувато глянув на мене, немов запрошуючи заперечити йому, — після вашого, повторюю, цілком заслуженого вигнання. Поверненням сюди ви завдячуєте відповіді, яку дали полісменові. Здається, в ній був натяк на певну порядність, до якої зазвичай люди вашого фаху не мають жодного стосунку. Визнавши себе за винного, ви виявили деяку розумову незалежність і певний світогляд, чим і привернули мою увагу. Найнижчі представники раси людської, до яких ви маєте нещастя належати, завжди знаходилися поза зоною моїх розумових інтересів. Ваші слова піднесли вас над ними. Ви зацікавили мене. Ось через це я й запросив вас до себе, аби познайомитись ближче. ...Попіл ви ласкаво струшуватимете в японську попільничку, що стоїть на бамбуковому столику ліворуч вас.

Цю коротеньку промову він виголосив, відрубуючи кожне слово, наче викладач перед аудиторією. Повернувшись обличчям просто до мене, він сидів у своєму верткому кріслі й курив, примруживши очі. Потім повернувся до мене боком, і тепер я бачив лише його червоне вухо та скуйовджене волосся. Він длубався в стосах паперу на столі — напевно щось шукав. Нарешті я побачив у нього в руках якийсь пошарпаний старий альбом для малюнків.

— Я хотів поговорити з вами про Південну Америку, — почав Челленджер, знову дивлячись на мене. — Тільки дуже прошу, жодних зауважень. Насамперед ви мусите усвідомити, що все те, що я розповідатиму, без мого спеціального дозволу ви не переказуватимете ніде й нікому. Цього дозволу, скільки я собі тепер уявляю, ви ніколи не дістанете. Зрозуміло?

— Дуже важкі умови, — запротестував я. — Безсумнівно, правдивий переказ...

Челленджер поклав альбом на місце.

— Годі. Бувайте здорові. Бажаю вам усього найкращого.

— Ні, ні, — скрикнув я. — Я згодний на всі умови. Адже ви не полишили мені на вибір нічого іншого.

— Нічогісінько.

— Тож нічого не вдієш. Тоді я обіцяю.

— Слово честі?

— Слово честі.

Його нахабні очі дивилися на мене з недовірою.

— А зрештою хіба ж я знаю, яка вона у вас, та честь?

— Ну знаєте, сер, — сердито крикнув я, — ви занадто багато собі дозволяєте! Мені ще не доводилося вислуховувати таких образ.

Цей вибух обурення, здається, більше його зацікавив, аніж вразив.

— Круглоголовий, — пробурчав він. — Брахіцефал[11], сірі очі, чорне волосся, деякі риси негроїда... Ви кельт, я гадаю?

— Я ірландець, сер.

— Ірландець? З самої Ірландії?

— Так, сер.

— Тоді все зрозуміло. Ну, слухайте. Ви дали мені слово честі, що не зрадите моєї до вас довіри. Мушу попередити, що довіра ця зовсім не така цілковита, як, мабуть, ви думаєте. Але в будь-якому разі й ті невеличкі відомості, що їх я вам хочу подати, будуть для вас дуже цікаві. Ви, напевно, чули, що два роки тому я вирушив у подорож до Південної Америки. Подорож, яку в історії науки ще назвуть класичною. Метою тієї подорожі була перевірка деяких тверджень Уолеса та Бейтса. А перевірити їх можна було лише в тих самих умовах, де проводилися первісні дослідження. Якби моя експедиція й не мала ширших наслідків, то й тоді вже вона цілком виправдала би себе, але те, що я там побачив, дало зовсім новий і свіжий матеріал для науки.

Я увесь перетворився на слух.

— Ви, певно, знаєте, — хоча за наших напівкультурних часів це й не обов’язково, — що деякі місця, по яких протікає Амазонка, досліджено лише частково і що ця ріка має численні притоки, але велику кількість їх навіть не нанесено на мапи. Я хотів відвідати ці маловивчені краї та дослідити їхню фауну, щоб зібрати матеріал для кількох розділів монументальної праці в галузі зоології. Сподіваюся, цей твір виправдає моє існування. Закінчивши роботу й повертаючись додому, я випадково спинився на ніч у маленькому індіанському селищі коло самого гирла однієї з приток Амазонки — зараз я ще не маю права називати вам її назву. У тому селищі жили індіанці, які належали до племені кукума. То був дуже приємний, але зовсім неосвічений нарід, і їх розумові здібності навряд чи перевищували здібності типового лондонця. Коли я йшов уверх по річці, ще під час першого візиту, мені пощастило вилікувати декого з них і за те здобути серед місцевих жителів величезну популярність. Не дивно, що на мене нетерпляче чекали. За їхніми жестами я зрозумів, що хтось потребує медичної допомоги, і разом із ватажком пішов до однієї з халуп. Увійшовши туди, я побачив, що мій пацієнт тільки-но помер. На мій подив, то був не індіанець, а біла людина з рівним волоссям і деякими ознаками альбінізму. Одягнена у якесь дрантя, вона мала страшенно виснажений вигляд, і все тіло її свідчило про надто довгі страждання. Наскільки я міг зрозуміти з розповідей індіанців, цей чоловік був для них чужинцем і прийшов у село з лісу, падаючи з ніг від утоми.

У головах покійника лежала його дорожня торба, і вміст її я розглянув якомога уважніше. На ярлику, який було вшито зсередини, я прочитав його ім’я: «Мепл-Вайт, Лейк-авеню, Детройт, штат Мічиган». Перед цим ім’ям я завжди охоче скину капелюха. Досить сказати, що, коли мої заслуги буде визнано, воно стоятиме на одному рівні з моїм.

Вміст торби, вочевидь, указував на те, що він був художником та поетом і подорожував у пошуках нових вражень. Знайшов я при ньому й деякі вірші. Я не вважаю, що знаюся на цих справах, але, на мою думку, вірші заслуговували на увагу. В торбині лежало також кілька малюнків із річковими краєвидами, ящик для фарби, ящик із кольоровими крейдинами, оця вигнута кістка, яка лежить на чорнильниці, том Бекстера «Мухи та метелики», дешевий револьвер і кілька набоїв. Із вбрання там не було нічого; може, він загубив його, подорожуючи. Оце й усе, що знайшлося в торбині того мандрівного американця.

Я хотів був уже уходити, коли в око мені впав якийсь предмет, що визирав із кишені його пошарпаної куртки. То був альбом ескізів у тому самому вигляді, який, ви бачите, він має й досі. Можу вас запевнити, до першого видання творів Шекспіра я б не поставився з більшою пошаною, ніж до цієї реліквії, яка потрапила до моїх рук. Візьміть і перегляньте її, погортайте сторінки.

Він відхилився на спинку крісла і гострими, допитливими очами дивився, яке враження справить на мене цей документ.

Я розгорнув альбом, передчуваючи, що знайду в ньому щось — я сам не знав, що саме, — щось незвичайне. На першій же сторінці мене спіткало розчарування, бо там був лише портрет якогось гладуна в матроській куртці, підписаний «Джем Колвер на поштовому пароплаві». Далі йшла ціла низка малюнків з образами різних індіанців та картинами їхнього побуту. Ще далі я надибав портрет веселого тілистого священика в брилі з широкими крисами та дуже сухорлявого європейця, який сидів навпроти нього. Підписано було: «Вранішній сніданок із братом Кристаферо в Розаріо». Потім багато сторінок умішували образи жінок та дітей. Наприкінці розташовувалися численні малюнки різних тварин із такими поясненнями, як «Ламантин на піщаній косі», «Черепахи та їхні яйця», «Чорний агуті під миртовою пальмою». Остання тварина, до речі, нагадувала величезну свиню... Нарешті я побачив чимало начерків величезних, вельми неприємних для зору ящірок. Вони мене аж ніяк не зацікавили, і я відверто повідомив про це професорові.

— Це, напевно, звичайнісінькі крокодили?

— Алігатори, алігатори. Хіба ж у Південній Америці бувають крокодили? Різниця між ними полягає...

— Мені здається, що нічого незвичайного, що виправдало би ваш ентузіазм, у цих малюнках немає.

Він поблажливо всміхнувся.

— Та ну, продовжуйте... Подивіться далі.

Те, що я побачив далі, все одно не могло переконати мене. То був нашвидкуруч намальований фарбами ескіз на цілу сторінку — якийсь краєвид. На передньому плані — долина, вкрита якоюсь рослинністю ясно-зеленого кольору. Вона закінчувалася лінією темно-червоних, смугастих, схожих на базальтові, скель. Вони підносились угору, як суцільна кам’яна стіна. Збоку — величезна ізольована скеля пірамідальної форми, увінчана крислатим деревом і відокремлена від стіни глибокою розколиною. Над усім цим — блакитне тропічне небо. Вузенька зелена смужка рослинності облямовувала верхів’я червоних скель. На другій сторінці аквареллю був намальований той самий пейзаж, тільки зблизька, і тому всі деталі на ньому здавалися виразнішими.

— Ну? — спитав він.

— Безсумнівно, це дуже оригінальна формація[12], — зауважив я, — але я не геолог, тому не можу сказати, чи вона справді незвичайна.

— Незвичайна? — повторив Челленджер. — Це унікальний ландшафт! Це — щось неймовірне. Ніхто на землі і мріяти не може про таке. Дивіться тепер далі.

Я перегорнув сторінку і аж скрикнув від подиву. То був малюнок найбільш незвичайної тварини, яку мені будь-коли доводилося бачити. Привид, що може ввижатися хіба курцеві опію чи божевільному. Уявіть собі голову птаха, тулуб у лусках, наче в ящірки, довгий хвіст, усіяний колючками, а на горбуватій спині — високу зубчасту торочку, що виглядала, як дванадцять півнячих гребнів, розташованих один позаду одного. Перед цим створінням стояв якийсь недоладний чоловічок-карлик людської подоби.

— Ну, що ви про це думаєте? — вигукнув професор, потираючи руки з виглядом переможця.

— Це якась потвора... якесь чудовисько.

— Але чого б то він став малювати таку тварину?

— Мабуть, хильнув забагато джину.

— Це найкраще пояснення, що його ви можете дати?

— А як же пояснюєте це ви, сер?

— Очевидно: тварина існує, і її намальовано з натури.

Я не засміявся тільки тому, що пригадав, як ми вдвох колесом котилися по сходах.

— Правильно, правильно, — ствердив я тоном, яким звичайно заспокоюють причинного. — А втім, мушу зізнатися, мене страшенно дивує оця манюсінька фігурка. Якщо б то був індіанець, можна було б уважати, що існування в Америці племені пігмеїв доведено, але він, здається, європеєць.

Професор форкнув, немов розлючений бізон.

— Ви таки заходите у крайнощі, — сказав він. — Я ніколи не повірив би, що це можливо. Що у вас? Прогресивний параліч? Атрофія мозку? Чудно якось.

Сердитися на нього було безглуздою й даремною витратою енергії, бо тоді би довелося сердитись увесь час. Я вдовольнився тим, що скривився в усмішці.

— Мене вразив замалий зріст того чоловічка, — пояснив я.

— Дивіться сюди, — він нахилився вперед і ткнув своїм товстим, як сосиска, пальцем у малюнок. — Бачите рослину позаду тварини? Ви, певно, подумали, що це кульбаба або брюссельська капуста. Га? Ну так от! Це слонова пальма, що досягає іноді п’ятдесяти, а зрідка й шістдесяти футів заввишки. Хіба ж ви не бачите, що людина розміщена тут із певною метою? Не міг же він і справді стояти перед такою тварюкою та малювати її. Художник поставив себе поруч із нею для масштабу. Скажімо, у ньому було футів п’ять. Пальма, виходить, разів у десять вища за нього.

— Боже милий! — зойкнув я. — Так ви думаєте, що та тварюка... Та ні, вона ж не вмістилася б і в Чарінґ-Кроському вокзалі.

— Можна без перебільшення сказати, що це — екземпляр досить значного розміру, — люб’язно погодився професор.

— Але, — промовив я, — не можна ж на підставі одного-єдиного ескізу ставити шкереберть увесь досвід людства, — я перегорнув альбом до кінця й переконався, що інших подібних малюнків там немає. — На підставі ескізу якогось мандрівного художника, що працював, мабуть, під впливом гашишу або в нападі пропасниці, а може, просто щоб задовольнити свою хворобливу уяву. Як прогресивна людина, людина науки, ви не можете відстоювати таку позицію.

Замість відповісти професор узяв із полиці книжку.

— Це твір мого талановитого друга, Рея Ланкастера, — сказав він, — і в ньому є ілюстрація, що повинна зацікавити вас. А, ось вона! Зветься «Ймовірний вигляд юрського динозавра — стегозавра». Задні кінцівки дорівнюють двом людським зростам. Ну, що ви на це скажете?

Він передав мені розгорнуту книжку. Я глянув на малюнок і здригнувся. Між ескізом невідомого митця й теоретично реконструйованою твариною з мертвого світу була разюча схожість.

— Це і справді незвичайно! — вихопилось у мене.

— Але вас вона все ще не переконує?

— Це, може, просто випадково; а може, ваш американець бачив уже таку ілюстрацію, і вона збереглася у нього в пам’яті.

— Нехай, — милостиво згодився професор, — залишімо малюнки. Тепер я попрошу вас глянути на це, — і він передав мені кістку, яку знайшов тоді в торбі покійника. Кістка мала пальців шість уздовж, була з мій великий палець завтовшки, і на одному з її кінців залишився висохлий хрящ.

— Якій із відомих вам тварин належить ця кістка? — спитав професор.

Я уважно оглянув її зусібіч, силкуючись використати свої напівзабуті знання.

— Це може бути ключиця дуже рослої людини?

Мій співбесідник зневажливо махнув рукою.

— У людини ключиця крива. А ця кістка — пряма. На поверхні її, як бачите, жолобок, в якому, очевидно, знаходилося міцне сухожилля, чого не могло бути на ключиці.

— Тоді, мушу зізнатись, я не знаю, що це таке.

— Вам не варто соромитися свого неуцтва, бо, я певний, ніхто в цілому Кенсінгтонському музеї не міг би сказати правильну назву. — Він узяв коробочку з-під пігулок і вийняв звідти маленьку кісточку — завбільшки з квасолину. — Наскільки я можу судити, ось ця кісточка відповідає в побудові людського кістяка тій, яку ви тримаєте в руці. Тепер ви маєте деяке уявлення про розміри тварини? Не забудьте і про залишки сухожилля — вони свідчать про те, що це був свіжий екземпляр, а не викопний. Ну, що ви тепер скажете?

— Я думаю, що слон...

Він скривився, немов я завдав йому болю.

— Замовчіть! Не говоріть мені про слонів у Південній Америці. Навіть у сучасних гімназіях...

— Ну, значить, це — кістка якоїсь великої південноамериканської тварини. Тапіра, наприклад.

— Ви можете повірити, молодий чоловіче, що я досить добре обізнаний з основами мого фаху. Отже, запевняю вас, ця кістка не належить ані тапірові, ані будь-якій іншій відомій зоологам істоті. Вона належить дуже великій, дуже міцній і, ймовірно, дуже лютій тварині, що живе десь на земній кулі, але досі не відома науці. Я й тепер ще не переконав вас?

— В усякому разі ви страшенно зацікавили мене.

— Тоді справа не безнадійна. Я відчуваю, що у вас жевріє крихітна іскра розуму, і ми будемо терпляче чекати, поки вона дасться взнаки. Залишимо ж померлого американця і перейдемо до мого оповідання. Ясна річ, я не міг піти звідти, не спробувавши дослідити цю справу глибше. Деякі вказівки на шлях, яким рухався покійний мандрівник, у мене були. Та я міг би вдовольнитися самими індіанськими легендами, бо чутки про дивовижний край були поширені серед усіх прибережних племен. Ви, звичайно, чули про курупурі?

— Ніколи.

— Курупурі — це духи лісів, доволі злісні, і їх, кажуть індіанці, треба уникати. Ніхто не знає, як вони виглядають або чим живляться. Проте серед жителів басейну Амазонки їхнє ім’я — то є привід для найлютішого страху. Разом із тим усі індіанці, як один, укажуть вам, у якому напрямку живуть курупурі. Це — той шлях, яким ішов американець. Там і слід було шукати цих страховиськ. Моя задача полягала в тому, щоб виявити їх.

— І що ж ви зробили? — Мій легковажний настрій минув. Масивний професор викликав уже пошану до себе і дедалі більше привертав мою увагу.

— Я сяк-так подолав забобони індіанців — вони бояться навіть говорити про курупурі — і за допомогою підлещувань, загроз та подарунків умовив двох із них стати провідниками для мене. Після багатьох пригод, про які я не стану розводитись, пройшовши чималу путь — про довжину її я змовчу — і в напрямку, який я не зазначатиму, ми нарешті дісталися місцевості, що ніким і ніколи ще не була описана, і де, за винятком мого безталанного попередника, не бувала ще жодна людина. ...Чи не буде вам завгодно подивитися на це?

Він передав мені фотографію невеликого розміру.

— Незадовільна якість фото пояснюється тим, — сказав він, — що під час переїзду рікою човен перекинувся, і футляр, де лежали непроявлені негативи, зламався. Втрата була непоправна — майже всі негативи загинули; це — один із небагатьох, які пощастило почасти врятувати. Сподіваюся, ви не вимагатимете подальших пояснень. Я й так сказав більш ніж достатньо і не маю охоти заглиблюватись у це питання.

Фотографія, безперечно, була дуже блякла. Суворий критик міг би витлумачити її неправдиво. На її тьмяній поверхні видно було якийсь краєвид сірого кольору, і вдивляючись у нього пильніше, я розібрав, що то довге й дуже високе пасмо скель, яке достоту нагадувало величезний водоспад, видимий здаля. На першому плані слалася похила, поросла деревами рівнина.

— Це, мені здається, та сама місцина, що намальована в альбомі, — сказав я.

— Це і є та сама місцина, — відповів професор. — Я знайшов там сліди табору американця. А тепер погляньте на це.

То був той-таки краєвид, тільки знімок, вочевидь, постраждав іще більше. А втім я виразно побачив на ньому увінчану деревом скелю, що стояла осторонь від кряжу.

— Тепер у мене немає вже жодного сумніву, — скрикнув я.

— Це вже певний виграш, — зауважив Челленджер. — Ми просуваємося, чи не правда? А ну лише гляньте на вершечок цієї самотньої скелі. Ви там нічого не помічаєте?

— Здоровезне дерево.

— А на дереві?

— Якийсь великий птах.

Він передав мені лупу.

— Так, — ствердив я, глянувши крізь скло, — на дереві сидить великий птах, і в нього, здається, дуже довгий дзьоб. Це, напевно, пелікан...

— Не можу привітати вас із добрим зором, — мовив професор. — Це не пелікан і взагалі не птиця. Вам, може, цікаво буде знати, що я вбив ту тварину. І це був єдиний безспірний доказ моїх відкриттів, що його я мав привезти з собою.

— Так він є у вас?

Я подумав: «Нарешті я побачу речовий доказ усіх цих оповідань!»

— Він був у мене, але, на лихо, загинув разом із усім іншим, коли перекинувся човен, — я схопився за нього, але його затягло у вир, і в моїх руках лишилася лише частка крила. Коли мене викинуло на берег, я був непритомний, але мізерних залишків свого скарбу не випустив. Ось вони перед вами.

Професор витяг із шухляди якусь річ, що нагадала мені верхню частину крила величезного кажана. То була крива кістка щонайменше два фути завдовжки, і з неї звисав клапоть перетинчастої плівки.

— Велетенський кажан, — висловив я думку.

— Нічого подібного, — з докором у голосі відмовив професор. — Мені, який виховувався і весь час жив у науковому оточенні, просто дивно, до чого кепсько обізнані в нас з найелементарнішими принципами зоології! Невже ж ви не знаєте, що крило птаха — то передпліччя, а крило кажана являє собою три пальці з перетинкою між ними? У даному випадку кістка, безсумнівно, — не передпліччя, і ви ж самі бачите, що на ній висить тільки одна перетинка. Отже, кістка не може належати кажанові. Ну а в разі, коли це не птах і не кажан, — що ж воно тоді?

Мої невеличкі запаси знань було вже вичерпано.

— Даруйте, не знаю.

Челленджер знову розгорнув твір Ланкастера, що на нього він уже посилався.

— Ось, — показав він на малюнок якогось надзвичайного страховиська. — Чудовий образ диморфодона, або птеродактиля, — летючого плазуна юрської доби. На наступній сторінці — малюнок, де пояснюється механізм рухів його крила. Порівняйте її з тим зразком, що у вас в руках.

Я аж геть упрів, коли глянув на малюнок. Я був переконаний — для сумніву не лишалося вже місця. Малюнок, фотографія, оповідання, а тепер ще ця кістка — доказів було забагато. Я так і сказав, і висловив свої почуття з таким запалом, що професор навіть заплющив очі й поблажливо всміхнувся.

— Це — найнезвичайніша у світі річ, про яку мені будь-коли доводилося чути! — скрикнув я, захоплений, проте більше як журналіст, ніж як учений. — Це — щось колосальне. Ви — Колумб науки, ви відкрили незвіданий світ. Я щиро шкодую, що дозволив собі сумніватися. Але все це здавалося таким неймовірним. Тепер переді мною наочні докази, і вони переконають кожного.

Професор аж муркотів від задоволення.

— Що ж ви зробили потім, сер?

— Надходила дощова пора року, містере Мелоун, а запасів у мене майже не було. Я дослідив частину того пасма гір, але перейти через них мені не вдалося. Пірамідальна скеля, на якій я вбив птеродактиля, здавалася мені приступнішою. Я трохи альпініст і спромігся піднятися приблизно до її половини, а звідти ближче придивитися до плато на верхів’ї кряжу. Воно здалося вельми просторим і, куди не кинь оком, вкритим зеленою рослинністю. Нижче слалися болота й дикі хащі, де було повно гадюк та комах, до того ж там лютувала пропасниця. Вони були справжнім природним захистом цієї дивовижної країни.

— І ви не бачили там жодних ознак життя?

— Ні, сер, не бачив. Але протягом кількох тижнів, коли ми стояли табором біля підніжжя скелі, ми не раз чули знизу якийсь дивний шум.

— А тварина, яку намалював американець? Як ви пояснюєте походження того малюнка?

— Гадаю, що він спромігся піднятися до верхів’я гірського кряжу й бачив її звідти. Отже, це доводить, що шлях на гору існує. Ми знаємо також, що шлях той дуже важкий, бо інакше тварини зійшли б униз і порозселювалися по всій країні. Тепер вам, сподіваюся, зрозуміло?

— А як вони опинилися на горі?

— Не думайте, що на це питання складно відповісти, — сказав професор. — Тут може бути тільки одне пояснення. Ви, певно, чули, що Південна Америка — материк гранітний. В одній із точок його поверхні, за дуже давніх часів, унаслідок вулканічного процесу стався несподіваний зсув пластів. Ті скелі — з базальту, отже — вулканічного походження. Площа — така, мабуть, як Сасекс, завбільшки — піднялася вгору разом з усім, що на ній було, і завдяки своїм стрімким бокам, розмитим до того ж водою, відокремилася від навколишнього світу. Які ж були наслідки цього? Звичайні закони природи там уже не діяли. Умови, що деінде спонукали до змагання за життя, тут нейтралізувалися чи змодифікувалися. Тварини, які повимирали скрізь, тут вижили. Ви маєте пам’ятати, що і птеродактиль, і стегозавр — тварини юрської доби, а отже, існували в сиву давнину і збереглися там тільки через якісь незвичайні обставини.

— Ваші свідчення не викликають сумніву, і вам лишається лише викласти їх у відповідній установі.

— Так із простоти сердечної думав, бува, і я, — гірко промовив професор. — Можу сказати вам лише одне — не так сталося, як бажалося. Слова мої стріли з недовірою, обумовленою почасти дурним розумом, почасти заздрістю. А в мене не така вдача, сер, щоб чіплятися до людей, коли вони не ймуть мені віри, та доводити свою правоту. Побачивши, що мені не вірять, я вирішив не показувати нікому й тих речових доказів, які в мене були. Я зненавидів саму тему і ніколи більше не торкався її. Коли до мене завітали такі, як ви, сер, представники дурної громадської цікавості, я сам не свій був від злості й не міг стримати себе. Я досить палкий від природи, а коли мене роздратують, просто звірію. Та ви, боюся, мали вже нагоду пересвідчитися в тому.

Я не відповів і тільки потер підбите око.

— Дружина часто дорікає мені моєю нестриманістю, та я думаю, що кожна порядна людина на моєму місці вчинила б так само. Та я вирішив сьогодні ввечері показати добрий приклад витриманості й контролю над самим собою. Запрошую й вас бути присутнім на виставі, — він простягнув мені візитівку. — Як бачите, містер Персіваль Уолдрон, досить-таки відомий зоолог, читає сьогодні в залі Зоологічного інституту лекцію за темою «З темряви тисячоліть». Мене запрошено до президії й доручено виголосити подяку лекторові. Дякуючи, я намагатимусь, надзвичайно делікатно й тактовно, зробити кілька зауважень, що мають зацікавити аудиторію. Може, хтось навіть зажадає додаткових пояснень. Нічого спірного, розумієте; лише кілька думок, що наштовхуватимуть на думку про існування глибших проблем. Я триматиму себе в руках, присягаюся. Подивимось, чи не можна в такий спосіб досягти кращих наслідків.

— І ви дозволите й мені бути присутнім на тих зборах? — спитав я із запалом.

— Звичайно, — сердечно відповів Челленджер. Він умів причарувати не гірше, як відштовхнути вас своєю нестриманістю. Любо було дивитися, як він приязно всміхається. Щоки його між примруженими очима й довгою чорною бородою роздувалися тоді, мов два червоні яблука. — Неодмінно приходьте. Мені буде приємно знати, що в залі є хоч один спільник, нехай навіть такий неосвічений, як ви. Народу там, я думаю, буде багато, бо Уолдрон, дарма, що він абсолютний шарлатан, користується популярністю. Ну, містере Мелоун, я приділив вам значно більше часу, ніж хотів. Одна особа не має права монополізувати на свою користь те, що належить цілому світові. Буду радий побачити вас сьогодні ввечері. Між іншим, ви ж розумієте, що наша розмова не має набувати розголосу.

— Але Мак-Ардл, мій редактор, захоче знати, як я виконав його доручення.

— Скажіть йому, що хочете. Перекажіть, до речі, що в разі коли він пошле до мене ще когось, я змушений буду завітати до нього особисто, і прийду з канчуком[13]. У будь-якому разі ви відповідатимете, якщо будь-коли моя розповідь з’явиться в пресі. Ну то добре, отже, о пів на дев’яту в Зоологічному інституті.

Останнім, що я побачив, коли прощався з професором, були його червоні щоки, синьо-чорна хвиляста борода і задерикуваті очі.

Розділ V

Стосовно цього можна те сперечатися

Чи то від фізичної втоми, чи то від моральної, але я залишив будинок професора в трохи пригніченому стані. Голова йшла обертом, а в мізках крутилась одна-єдина думка про те, що Челленджер мав рацію: відкриття його матиме вражаючі наслідки, а наша розмова, якщо він дасть дозвіл на її друк, стане справжньою сенсацією в «Газетт». На розі вулиці стояло таксі; я скочив у нього й поїхав до редакції. Мак-Ардл, як звичайно, був на своєму посту.

— A-a-a, — запитливо протягнув він, — ну, як справи? Можна подумати, що ви воювали, молодий чоловіче. Бачу, що він встиг завдати вам жару!

— У нас спершу сталося маленьке непорозуміння.

— Що за людина! А ви як поводились із ним?

— Згодом він трохи оговтався, і ми розмовляли зовсім як товариші. А зрештою, я від нього нічого не добувся, принаймні такого, що можна було б надрукувати.

— Я не цілком поділяю вашу думку. Він підбив вам око — це вже матеріал для друку. Ми живемо не за доби терору, містере Мелоун. Треба врешті-решт приборкати цього суб’єкта. Завтра я напишу передовицю, від якої в нього волосся стане сторчма. Розкажіть мені все докладно, і я його пропечу назавжди. «Професор Мюнхгаузен» — як вам подобається назва для статті? Або «Професор Челленджер — воскреслий Каліостро». Згадаймо в його особі всіх брехунів та дурисвітів, відомих нам з історії. Я виведу його на чисту воду.

— Я не робив би цього, сер.

— Чому?

— Бо він аж ніяк не брехун і не дурисвіт.

— Що-о-о? — заричав Мак-Ардл. — Невже ви хочете сказати, що вірите його дурним вигадкам про мамонтів, мастодонтів та велетенських морських гадюк?

— Я не знаю, чи вигадки це, і не чув, щоб він розповідав про тих тварин. Але я вірю, що він відкрив щось нове.

— Тоді чого ж ви не напишете про це?

— Я дуже хотів би написати, та обіцяв, що мовчатиму. Тільки за такої умови він згодився розповісти мені дещо. — У кількох словах я розказав про свою зустріч із професором.

Мак-Ардл недовірливо хитав головою.

— Гаразд, містере Мелоун, — сказав він нарешті, — але про сьогоднішнє вечірнє засідання ви, сподіваюся, мовчати не обіцяли. Мені здається, що звіту про нього не надрукує жодна газета, бо про Уолдрона писали вже двадцять разів, а про те, що там буде й Челленджер, ніхто не знає. Якщо нам пощастить, ми заробимо на цьому. Ви в будь-якому разі йдіть туди й дайте нам вичерпний звіт. Я чекатиму на вашу статтю до дванадцятої ночі.

Того дня я мав багато клопоту, рано обідав і за обідом коротенько розповів про свої пригоди Тарпу Генрі. Той вислухав мене зі скептичною посмішкою й вибухнув сміхом, коли довідався, що професор перетягнув мене на свій бік.

— Таких звірюк, любий мій, у реальному житті не буває. Вчені не роблять великих відкриттів без речових доказів. Залиште ці історії новелістам. Ваш професор хитріший за всіх мавп Лондонського зоологічного саду. Це абсолютна нісенітниця.

— А той поет-американець?

— Не існував ніколи.

— Але я бачив його альбом!

— Альбом професора.

— Ви думаєте, він сам намалював ту тварину?

— Звісно, він. А хто ж іще?

— Ну, нехай. А фотографії?

— На них нічого не було. Адже ви самі кажете, що бачили лише птаха.

— Птеродактиля!

— Це він запевняє, що то птеродактиль. Він утовкмачив це у вашу голову.

— Ну а кістки?

— Перша — якогось звичайного птаха, а другу зроблено на спеціальне замовлення. Людина, яка має дещо в голові й знається на своїй справі, обдурить вас кісткою так само легко, як і фотографією.

Я був сам не свій. Може, я дійсно поквапився повірити професору? Раптом мені спала на думку прекрасна ідея.

— Ви будете на засіданні сьогодні?

Тарп Генрі замислено подивився на мене.

— Він не дуже популярна людина, ваш геніальний Челленджер. Багато хто гострить на нього величезний зуб. Я сказав би, що в Лондоні навряд чи знайдеться інша така ж одіозна[14] персона. Якщо виступатимуть студенти-медики, то без скандалу не обійдеться. Не хочу я дивитися на те цькування.

— А втім, вам годилося б послухати, як він сам аргументуватиме свої твердження.

— Ваша правда. Згоден. Увечері я буду разом із вами.

Біля Зоологічного інституту ввечері ми побачили народу значно більше, ніж сподівалися. Ціла черга електроавтомобілів підвозила білобородих професорів, а темний вир скромних пішоходів, які юрмилися під склепінням воріт, свідчив про те, що аудиторія складатиметься не з самих тільки вчених. Зайнявши свої місця, ми зараз же помітили, що на задніх рядах і в галереї панує занадто легковажний і жартівливий настрій. Я глянув назад і побачив типові обличчя студентів медичного факультету. Очевидно, всі лондонські шпиталі відрядили сюди своїх представників. Слухачі поводилися доброзичливо, але задерикувато. Лунали уривки популярних пісень — трохи дивна увертюра перед науковою лекцією — і спостерігалася схильність аудиторії до глузування з певних осіб. Усе це обіцяло веселий вечір для більшості присутніх і віщувало неприємності тим, на кого чекала сумнівна честь стати об’єктом студентських розіграшів.

Коли на поміст зійшов старий доктор Мелдрам у всім відомому старомодному циліндрі, його зустріли оглушливими вигуками на кшталт: «Де це ви відшукали своє відро?» Бідолашний поквапився скинути його і заховати під стілець. У подагричного професора Уодлі, який, шкутильгаючи, пробирався до свого місця, студенти співчутливо питали про стан здоров’я великого пальця на його нозі й тим украй засоромили старого. Проте найбільше галасу спричинила поява в залі мого нового знайомого — професора Челленджера, який сів на крайній стілець у першому ряду на помості. Щойно із-за дверей виткнулася його чорна борода, у приміщенні знялася справжня буря привітань. Я згадав слова Тарпа Генрі і потроху починав вірити, що до велелюдності зборів призвів не інтерес до самої лекції, а чутки про участь у ній славетного професора Челленджера.

Його поява в залі викликала також і сміх серед добре вдягнених слухачів, які займали крісла у перших рядах, — мені здалося, що до такого прийому з боку студентства вони поставилися зі співчуттям. Ревіння публіки, що вітала Челленджера, здавалося, виходило з клітки хижаків, які зачули кроки сторожа й чекають годівлі. Чув я, правда, і деякі глузливі нотки, але загалом у тому прийомі відчувалися не ворожість і не ненависть, а більше цікавість до зовсім незвичайної людини. Челленджер лише посміхнувся з поблажливою зневагою, немов почув перші «гу-гу» немовляти, спокійно сів на стілець, випнув груди, старанно розгладив бороду і, примруживши очі, глянув перед собою. Шум, викликаний його появою, ще не зовсім вгамувався, коли на поміст зійшли професор Роналд Мерей, голова, і містер Уолдрон, доповідач. Засідання розпочалося.

Професор Мерей, напевне, не образиться на мене, коли я скажу, що він, як і більшість англійців, має таку властивість — його промови неможливо зрозуміти. Це одна з найдивніших таїн сучасного життя — чому люди, яким подеколи доводиться виголошувати промови, не турбуються про те, щоб навчитися це робити розбірливо? Професор Мерей зробив кілька дуже глибокодумних зауважень, адресованих своїй білій краватці та склянці води на столі, і весело підморгнув у бік срібного свічника праворуч. Потім він сів, і до кафедри під загальні оплески підійшов містер Уолдрон — улюблений усіма лектор, справжній популяризатор науки. То був худорлявий, суворий на перший погляд чоловік, із різким голосом і незграбними рухами. Він мав вдачу легко засвоювати чужі ідеї і викладати їх так, що вони ставали зрозумілими і цікавими навіть для малопідготовленої аудиторії. У нього був хист розповідати в жартівливому тоні про найсерйозніші речі, і в його викладі навіть передчуття Страшного Суду або еволюція хребетних здавалися надзвичайно гумористичними процесами.

Цього разу Уолдрон, як завжди, зрозумілою і гарною мовою розповів нам загальну історію походження життя. Він розповідав про земну кулю — велетенську масу розжареного газу, що блукала небесними просторами. Потім він змалював, як та куля твердішала, холонула й стискалася, внаслідок чого випиналися гори, пара бралася водою, і поволі утворювалося тло, де мало відбуватися життя. Про зародження життя він говорив дуже мало й невиразно. У тому, що перші живі організми не могли би витримати первісного жару Землі, містер Уолдрон не мав ніякого сумніву. Виходить, з’явилися вони пізніше. Чи виникли вони внаслідок сполучення неорганічних елементів Землі у процесі її охолодження? Дуже можливо. Мабуть, зародки ті потрапили сюди з якогось метеорита? Мало скидається на правду.

Взагалі розважливий лектор уникав заглиблюватись у це питання. Ми не вміємо або принаймні не вміли до останнього часу створювати в наших лабораторіях органічну речовину з неорганічних частин. Між мертвим і живим світом існує прірва, через яку наші хіміки не спромоглися ще перекинути міст. Але є кращий і делікатніший хімік — природа, і її могутні сили, діючи без міри довгий час, дали наслідки, отримати які самі ми ще не спроможні. Цим поки що й треба задовольнитися.

Далі лектор перейшов до представників тваринного світу, починаючи з молюсків і первісних морських тварин. Потім торкнувся плазунів та риб і докладніше спинився на кенгуру — істоті, що приводить живих дитинчат, безпосередньому предку всіх ссавців, а отже, і кожного з присутніх.

— Ні, ні! — вигукнув якийсь студент-скептик із задньої лави.

— Якщо молодий джентльмен у червоній краватці, що гукає «ні, ні!», вилупився з яйця, нехай він буде такий ласкавий залишитися по закінченні лекції, — відказав лектор, і його слова спричинили вибух реготу в аудиторії. Він продовжив: — Мені дуже приємно було би подивитися зблизька на таке незвичайне явище. Дивно, що споконвічна, безперервна робота природи завершилася створінням цього джентльмена. Невже усі сили природи вже вичерпані? Невже ви, джентльмене, — останній і найдосконаліший тип у розвитку тваринного царства? Сподіваюся, що не ображу вас, якщо відстоюватиму свою попередню точку зору. Нехай ви бездоганні у приватному житті, але все ж таки вірю, що творчі процеси в природі не спинилися і що вона не вдовольниться навіть таким своїм прекрасним виробом.

Покепкувавши під загальний регіт зі свого опонента, лектор змальовував далі картину минулого — усихання морів, утворення піскуватих мілин і лагун із багатою фауною, прагнення морських тварин оселитися на суходолі, велика пожива, що чекала на них там, і, як наслідок, їх власне збільшення.

— Ось, леді й джентльмени, причина незвичайного зросту плазунів. На щастя, вони зникли з поверхні Землі задовго до появи перших людей.

— Стосовно цього можна ще сперечатися! — роздався голос на помості.

Збити містера Уолдрона з пантелику було нелегко, а переривати його, як зробив це джентльмен із червоною краваткою, взагалі ставало небезпечно. Почуте зауваження здалося лекторові такою нісенітницею, що він навіть на мить розгубився, а після короткої паузи оговтався й голосно та повільно повторив:

— Вони зникли з поверхні нашої планети ще до появи людини.

— Стосовно цього можна ще сперечатися, — знову сказав той самий голос.

Уолдорн здивовано пробігся очима по ряду на помості і спинив свій погляд на Челленджерові, який сидів, відкинувшись на спинку крісла, із заплющеними очима та, здавалось, усміхався.

— A! — знизав плечима Уолдрон. — Це ж мій друг, професор Челленджер, — і поновив свою лекцію, нібито подальші пояснення були зайві.

Та інцидент на цьому не скінчився. Поринаючи у гущавину минулого, лектор щоразу повертався до свого твердження про загибель передісторичного життя і щоразу чув нове зауваження від професора. Аудиторія починала вгадувати наперед його репліки та із захопленням їх зустрічала. Щойно Челленджерова борода починала рухатися, купка студентів викрикувала, не давши йому вимовити й слова: «Стосовно цього можна ще сперечатися». У відповідь чулися крики: «До порядку!» і «Сором вам!». Уолдрон, хоч яким досвідченим та дотепним лектором був, почав помітно нервуватися. Він дедалі частіше спинявся, збивався, повторювався, нарешті заплутався в занадто довгій фразі й накинувся на винуватця скандалу.

— Це абсолютно нестерпно! — гукнув він і люто зиркнув на поміст. — Я мушу просити вас, професоре Челленджер, припинити ваші несвідомі й непристойні випади.

У залі запанувала тиша. Студенти від подиву закам’яніли, споглядаючи сварку двох видатних науковців. Нарешті важка постать Челленджера відділилася від крісла.

— А я й собі мушу просити вас, містере Уолдрон, не висловлювати твердження, що розбігаються з науковими фактами.

Ці слова спричинили справжній ураган. «Ганьба! Ганьба!», «Дайте йому слово!», «Виженіть його!», «Скиньте його з помосту!», «Вдало сказано!» лунало зусібіч. Дехто кричав із обуренням, дехто — із захопленням. Урешті-решт голова підхопився і, шалено плескаючи в долоні, силкувався заспокоїти публіку.

— Професоре Челленджер... особиста... думка... потім... — тільки й можна було розібрати з його мимрення.

Порушник тиші вклонився, усміхнувся, розгладив бороду й сів у крісло. Уолдрон, зашарівшись і перебуваючи у войовничому настрої, повів далі. Час від часу, висловлюючи якесь твердження, він кидав убивчі погляди на свого супротивника, а той, здавалося, знову задрімав із тою ж таки широкою, щасливою усмішкою на обличчі.

Нарешті доповідь добігла кінця, і, я думаю, добігла передчасно, бо остання частина її була якась зібгана і навіть трохи безладна. Нитка доводів увірвалася, та й слухачі сиділи схвильовані, в очікуванні дискусії. Уолдрон зайняв своє місце, голова щось пробелькотів, і професор Челленджер підійшов до кафедри. Я дослівно записував його промову для своєї «Газетт».

— Леді й джентльмени, — почав він, незважаючи на шум на задніх лавах, — вибачте: леді, джентльмени й діти; я не помітив спершу значної частини моєї аудиторії.

У залі запанував страшенний галас. Професор, ласкаво похитуючи своєю величезною головою, стояв із піднесеною вгору руку, немов пророк, який благословляє натовп.

— Мені доручено висловити містеру Уолдронові подяку за надзвичайно мальовничу й образну лекцію, що її ми оце прослухали. У дечому я з ним не згоден і мусив був вказувати йому на помилки, але в цілому містер Уолдрон впорався зі своїм завданням цілком сумлінно і представив нам зрозумілу та цікаву історію нашої планети так, як він її собі уявляє. Нема нічого легшого для сприйняття, ніж популярні лекції, але містер Уолдрон, — Челленджер люб’язно поглянув у бік лектора, — не заперечуватиме, сподіваюся, що такі лекції завищи відрізняються поверховістю й недоброякісністю, бо їх доводиться прилаштовувати до низького розумового рівня слухачів. (Іронічні оплески.) Популярні лекції по суті своїй — паразитичні. (Рух обурення й протесту з боку містера Уолдрона.) Задля слави чи заробітку лектори-популяризатори використовують працю своїх скромних, маловідомих товаришів. Найменший новий факт, здобутий унаслідок лабораторної праці, ота найменша цеглина, що призначена для збудування храму науки, — значно цінніший, аніж така лекція, що протягом кількох годин тішить охочу до розваг аудиторію і не має жодних практичних наслідків. Цими зауваженнями я зовсім не збираюся ображати містера Уолдрона, а хочу тільки, щоб ви не втратили почуття міри. Не можна ж бо мати звичайного служку за архієрея. (Тут містер Уолдрон шепнув щось голові, а той підвівся і з суворим виглядом виніс догану карафці з водою.) А тепер годі вже про це. (Гучні й протяжні оплески.) Перейдемо до більш важливого для науки питання. З яким твердженням лектора я, дослідник-практик, не погодився? З твердженням про зникнення з поверхні Землі деяких груп тварин. Я кажу це не як аматор або як лектор-популяризатор. Я кажу як людина науки, зблизька обізнана з фактами, і запевняю, що містер Уолдрон помиляється, говорячи, що передісторичних тварин більше не існує. Безперечно, як він і казав, вони — наші предки, але предки, так би мовити, сучасні. Їх можна побачити й тепер в усій їхній подекуди страшній своєрідності, треба лише мати енергію та настирливість, щоб відшукати місця їхнього мешкання. Істоти, яких відносять до юрської доби, страховиська, що легко переможуть і здолають найбільших із наших ссавців, живуть ще й досі... (Крики: «Нісенітниця!», «Доведіть ваші слова!», «Звідки ви знаєте?») Звідки я знаю, питаєте ви? Знаю через те, що особисто відвідав їхні леговища. Знаю тому, що сам бачив деяких із них. (Оплески, шум, хтось гукає: «Брехун!») Я, кажете, брехун? (Загальне галасливе задоволення.) Чи то справді хтось назвав мене брехуном? Може, особа, що назвала мене брехуном, ласкаво встане й дозволить мені подивитися на неї? (Голос: «Ось тут він, сер!» — і над головами купки студентів підноситься невеличка постать в окулярах, що з усіх сил пручається й намагається всістися на своє місце.) Ви наважилися назвати мене брехуном? («Ні, ні, сер!» — заперечує бідолашний і пірнає, наче блазень, униз). Якщо хто-небудь у цій залі насмілюється стверджувати, що я кажу неправду, я залюбки перемовлюся з ним кількома словами по закінченні лекції. («Брехун!») Хто це сказав? (У повітрі знову з’являється постать в окулярах). Коли я зійду до вас... (Хор, що співає «Прийди, прийди, сонечко!», на кілька секунд перериває його. Голова, стоячи на повен зріст і натхненно вимахуючи обома руками, здається, диригує співцями. Обличчя професора палає, ніздрі роздуваються, борода труситься; він, вочевидь, ледве стримується.) Кожне велике відкриття супроводжувалося такою самою недовірою — це яскрава ознака недалекості сучасників. Коли вам представляють якийсь видатний факт, вам бракує інтуїції, щоб усвідомити його. Ви здатні тільки обкидати болотом людей, які жертвують життям на користь науки. Ви переслідуєте пророків. Галілей, Дарвін і я... (Протяжні оплески заважають йому говорити.)

Усе наведене вище я взяв із моїх, поспіхом зроблених нотаток, що дають дуже неповне уявлення про хаос, який зчинився в залі. Галас був такий, що багато жінок визнали за краще завчасно ретируватися. Поважні, статечні вчені заразилися настроєм студентів, і я сам бачив білобородих старих, що схоплювались зі своїх місць і кидалися з кулаками на професора. Збори кипіли, наче окріп у казані. Челленджер зробив крок уперед і здійняв обидві руки. У постаті цієї людини було щось величне та потужне, і під впливом його жесту та владного погляду галас поволі вщух. Він, здавалося, хотів зробити останнє зауваження.

— Я не затримую вас, — мовив Челленджер. — Ви не варті цього. Правда є правда, і галас, що його зчиняє купка пришелепкуватих молодих людей, яких підтримують — мушу додати — не менш пришелепкуваті дорослі, не може зашкодити справі. Я кажу, що відкрив нове поле для наукової роботи. Ви заперечуєте. (Оплески.) Пропоную вам от що. Якщо хочете, оберіть з-поміж вас одну чи двох осіб і уповноважте їх заради вас перевірити правдивість моїх слів.

Містер Самерлі, заслужений професор порівняльної анатомії, високий, худорлявий, жовчний чоловік, підвівся зі свого місця. Він бажав довідатися, чи не базуються твердження професора Челленджера на даних з експедиції до верхів’я Амазонки, що в ній він брав участь два роки тому.

Професор Челленджер відповів, що базуються.

Містерові Самерлі цікаво було знати, як то сталося, що професор Челленджер зробив нові відкриття в місцевості, яку досконало досліджували Воллес, Бейтс та інші вельми відомі вчені.

Професор Челленджер відповів на це, що містер Самерлі, вочевидь, плутає Амазонку з Темзою. Амазонка значно більша за Темзу, і містерові Самерлі корисно було б знати, що ріка Амазонка і ріка Оріноко, яка поєднується з нею притокою, разом покривають площу в п’ятдесят тисяч квадратних миль. Тому не слід дивуватися, що на такому великому просторі один мандрівник знайде те, чого не бачив інший.

Містер Самерлі уїдливо зазначив, що добре усвідомлює різницю між Темзою та Амазонкою, і полягає вона в тім, що всі твердження про першу річку легко перевірити, тоді як про другу цього сказати не можна. Він був би дуже вдячний, якби професор Челленджер назвав широту та довготу тієї місцевості, де знайдено передісторичних тварин.

Професор Челленджер відповів, що з міркувань особистого характеру він зараз цього не скаже, але — з певними обмовками — готовий подати такі відомості комітету, обраному з-поміж присутніх. Може, містер Самерлі й сам увійшов би до складу цього комітету і взяв участь у перевірці його слів?

Містер Самерлі. Так, я згоден. (Бурхливі оплески.)

Професор Челленджер. Тоді я обіцяю передати вам матеріали, що допоможуть дістатися тієї місцевості. Але якщо містер Самерлі хоче перевіряти мене, то я зі свого боку хотів би мати когось, хто контролював би його. Не хочу таїти від вас, що дорогою перед вами повставатимуть і великі труднощі, і значні небезпеки. Містерові Самерлі потрібний буде молодий супутник. Чи немає тут охочих?

Ось так іноді відбуваються великі зміни в людському житті! Чи міг я, заходячи до цієї залі, думати, що мені незабаром трапиться нагода стати учасником таких неймовірних пригод, про які я ніколи й не мріяв? А Ґледіс? Може, це й була нагода, що про неї вона говорила? Ґледіс порадила мені їхати. Я зірвався зі стільця. Тарп Генрі, що сидів поруч зі мною, схопив мене за рукав і прошепотів: «Не будьте ослом, та ще й на публіці, Мелоуне!» Водночас через кілька рядів од себе я побачив високого худорлявого чоловіка з темним волоссям. Він теж стояв і сердито дивився на мене. Але я не здавався й раз у раз повторював своє:

— Я хочу їхати, пане голово.

— Прізвище, прізвище? — гукала публіка.

— Мене звуть Едвард Дан Мелоун. Я репортер «Дейлі-газетт» і буду цілком неупередженим свідком.

— Ваше ім’я, сер? — спитав голова в мого високого конкурента.

— Я — лорд Джон Рокстон. Був уже на Амазонці, добре обізнаний з усією місцевістю й маю всі дані, щоб узяти участь в експедиції.

— Репутація лорда Рокстона як спортсмена й мандрівника відома всьому світові, — зауважив голова. — Разом із тим, бажано було б мати в складі експедиції й представника преси.

— Тоді я пропоную обрати обох джентльменів, — сказав професор Челленджер. — Збори уповноважать їх супроводжувати містера Самерлі під час подорожі й підтвердити правдивість моїх свідчень.

Так, серед галасу та оплесків було вирішено нашу долю, і незабаром я вже плив у потоці інших людей, які прямували до виходу. В голові був один туман. Велетенська задача, яку я взяв на себе, пригнічувала мене. Коли я вийшов з інституту, мені здалося, що студенти метушилися по тротуару, а чиясь озброєна важкою парасолькою рука ходила по їхніх головах. Потім, серед галасу та сміху, перед моїми очима шмигонув автомобіль професора Челленджера, і я опинився на залитій сріблястим світлом вулиці Регента, занурений у думки про Гледіс та моє дивовижне майбутнє.

Раптом хтось торкнувся мого ліктя. Я обернувся і зустрів насмішкуватий, владний погляд високого худорлявого чоловіка, що зголосився бути моїм компаньйоном у тій фантастичній подорожі.

— Містере Мелоун? — сказав він. — Ми нібито їдемо разом. Я мешкаю неподалік, в Олбені. Може, ви будете так ласкаві приділити мені півгодини, бо я дуже хочу потеревенити з вами?

Розділ VI

Мене звали Бичем Господнім

Ми з лордом Джоном Рокстоном пройшли вулицею Віго й, залишивши позаду похмурі проходи, опинилися в цьому аристократичному будинку. В кінці довгого темного коридору мій новий знайомий штовхнув двері й повернув електричний вимикач. Сила-силенна ламп під кольоровими абажурами залила червонуватим світлом велику кімнату. Стоячи коло дверей і роздивляючись навкруги, я відзначив небачений комфорт, витонченість та мужність. Проте скрізь вишуканість смаку багатої людини супроводжувалася недбайливістю холостяка. На підлозі лежали дорогі шкури та химерні килими, що вигравали всіма кольорами веселки. На стінах висіло багато картин і гравюр, у яких навіть моє недосвідчене око не могло не впізнати дуже дорогі та рідкісні примірники. Фотографії боксерських змагань, танцюристок і бігових коней чергувалися з чуйним Фрагонаром, войовничим Жірарде та сентиментальним Тернером. Та серед цієї розкоші були й інші трофеї, які нагадували, що лорд Джон Рокстон був водночас одним із найславетніших спортсменів і атлетів свого часу. Два схрещених весла, темно-синє й червоне, над коминком свідчили про його подвиги в оксфордському веслярському клубі, а рапіри та рукавички для боксу під ними ніби промовляли, що і в цих галузях спорту він не пасе задніх. Усю кімнату облямовували голови вбитих ним на ловах тварин з усіх кутків світу, а над ними височіла голова білого носорога зі зневажливо закопиленою верхньою губою.

Посеред кімнати на багатому червоному килимі стояв чорний із золотими інкрустаціями стіл у стилі Людовика XV, розкішна пам’ятка давнього мистецтва, по-блюзнірськи заплямована слідами від склянок і пропалена недопалками сигар. На столі стояла срібна таця з курильним приладдям і карафка із віскі. Мовчазний господар налив дві склянки, розбавив віскі содовою, вказав на крісло, підсунув одну склянку ближче до мене і простягнув мені довгу сигару. Потім і сам сів навпроти і втупив у мене свої допитливі, безпристрасні очі, що виблискували, наче холодне гірське озеро.

Крізь серпанок сигарного диму я вдивлявся в деталі знайомого мені з багатьох фотографій обличчя — горбуватий ніс, ямкуваті щоки, рудувато-чорне волосся, закручені гострі вуса, коротка задерикувата борідка. У ньому було щось від Наполеона III, щось від Дон Кіхота, але найбільше — від сільського англійського джентльмена, який зростав на свіжому вільному повітрі, прихильника собак і коней. Його шкіра від сонця та вітру стала майже теракотовою. Кошлаті густі брови надавали його холодним очам суворого, майже жорстокого виразу, і це враження підсилювало широке, вигнуте, вкрите зморшками чоло. Він був худорлявим, але міцним чоловіком, і мало хто з англійців витримав би такі тривалі подорожі, як лорд Рокстон. Заввишки він був понад шість футів, але здавався нижчим через надзвичайно опуклі плечі. Таким був славетний лорд Джон Рокстон, що сидів навпроти мене, смоктав свою сигару і, не кажучи ані слова, нахабно дивився мені просто в очі.

— Отже, — промовив він нарешті, — вороття вже немає. Ми з вами вскочили по самі вуха. Скажіть, чи спадало вам на думку щось подібне, коли ви входили до інституту?

— Я й гадки не мав.

— І я так само. Тільки три тижні тому я повернувся з Уганди й зібрався був відпочити трохи в Шотландії. А натомість — он воно що! Як це з вами трапилося?

— Та це ж мій фах. Я — співробітник «Дейлі-газетт».

— Так, так, ви казали про це. До речі, я хочу попросити вас зробити мені невеличку послугу. Згодні?

— Охоче.

— А ви не боїтесь?

— Що ж там небезпечного?

— Небезпечний сам Біллінгер. Ви чули про нього?

— Ні.

— Слухайте, голубчику, де ж це ви жили? Сер Джон Біллінгер — найкращий їздець на півночі. На рівній місцевості я, щоправда, не поступлюся йому, але в перегонах із перепонами він мене здолає. Ні для кого не таємниця, що, коли він не тренується, він п’є. Встановлює рекорди, як він каже. У вівторок він допився до білої гарячки й відтоді наче сказився. Кімната його саме над нами. Доктор запевняє, що бідолаха неодмінно дасть дуба, якщо не годувати його, а старий лежить собі на ліжку, тримає під подушкою револьвера й присягається, що випустить усі шість куль у першого-ліпшого, хто наблизиться до нього. Його слуги, ясна річ, застрайкували. Та й як тут не страйкувати? Він такий зух, та ще й стріляє без схибів. Але не можна ж дати загинути в такий спосіб переможцеві великих національних змагань... Як думаєте?

— А що ви хочете зробити? — спитав я.

— Я гадав, що ми вдвох накинемося на нього. Якщо він і стрілятиме, то загине лише один із нас, а другий тим часом скрутить йому руки, поставить клізму і врятує старого від голодної смерті.

Справа була майже безнадійна, а надто для людини, що втомилася за день. Я не вважаю себе винятковим сміливцем. Моя ірландська уява завищи малює невідоме набагато небезпечнішим, ніж воно є. З іншого боку, мені змалку прищепили зневагу до полохливості, і я жахаюся самої думки здатися комусь боягузом. Думаю, що я міг би навіть перестрибнути через провалля, але зробив би це не з мужності, а тільки для того, щоб мене не мали за страхополоха. Отже, дарма, що в мене тремтів кожен нерв щоразу, коли я уявляв собі лячну постать п’яниці в кімнаті над нами, я байдужим тоном погодився. Деякі додаткові зауваження про небезпеку тільки розлютили мене.

— З балачок не буде ніякої користі, — рішуче сказав я. — Ходімо!

Я підвівся зі свого крісла, лорд устав зі свого. Потім, таємничо всміхаючись, він двічі чи тричі штовхнув мене в груди й нарешті примусив сісти знову.

— Все гаразд, — мовив він. — Ви — хлопець підхожий.

Я здивовано глянув на Рокстона.

— Я був у Біллінгера сьогодні вранці, — пояснив лорд. — Він продірявив мені рукав у кімоно, але, дякувати Богу, рука його тремтіла, і ми спромоглися накинути на нього жакетку. За тиждень він одужає. Сподіваюся, ви на мене не ремствуєте? Знаєте, щиро кажучи, я ставлюся до цієї південноамериканської експедиції як до дуже серйозної справи, і коли мені випало подорожувати з товаришем, я хотів би, щоб то була людина надійна. Отже, я випробовував вас, і, мушу сказати, ви склали іспит. Ви ж розумієте, що весь тягар експедиції ляже мені та вам на плечі, а старий Самерлі попервах потребуватиме мамки. Ви, до речі, не той Мелоун, що його, кажуть, мають прийняти до ірландської команди?

— Хіба що як запасного.

— То ж бо я й пригадую, що бачив уже ваше обличчя. Я був присутній на вашому матчі з річмондцями — найкраща гра в цьому сезоні. По можливості я не пропускаю ваших виступів, бо ваша команда єдина, що грає так, як личить чоловікам. А втім, ми прийшли сюди говорити не про спорт. Нам треба влаштувати наші справи. Он, на першій сторінці «Таймс», надруковано розклад пароплавів. Найближчої п’ятниці є пароплав до Парі, і, якщо ви з професором будете до того часу готові, нам слід було б поїхати на ньому. Га? Добре, я погоджу це з ним. А як ви думаєте споряджатись у дорогу?

— Про це має подбати моя редакція.

— Стріляти вмієте?

— Не краще за звичайного солдата місцевої армії.

— Так погано? Ви, молоді люди, вчитесь цього чомусь в останню чергу. Ви, як бджоли без жала, і коли одної гарної днини прийде хтось та забере ваші щільники, ви мало не плакатимете. У Південній Америці без рушниці не обійдешся, бо, незалежно від того, божевільний наш друг Челленджер чи брехун, ми, перш ніж повернемось, побачимо чимало незвичайних речей. Яка у вас рушниця?

Рокстон підійшов до дубового буфета і відчинив дверцята. Переді мною відкрився ряд блискучих рівнобіжних рушниць, що нагадували труби органа.

— Подивимось, чи не можна вибрати для вас чогось із моєї колекції, — сказав лорд.

Одну по одній витягав він із буфету чудові рушниці, відкривав та закривав їх, клацав замком і потім знову вішав на місце — пестливо, наче мати, що голубить дитину.

— Це — «Бленд 577». Ним я вклав того здорового молодця, — зиркнув він на білого носорога. — Ще десять ярдів, і я потрапив би в колекцію до нього. А оце — дуже корисна штука калібра чотириста сімдесят, ще й із далекоміром. Цією рушницею я користався три роки тому проти перуанських работорговців. Там мене мали за справжній Бич Господній, дарма, що про це не зазначено в Святому Письмі. Подеколи, голубе мій, кожен із нас судить та карає, бо того потребує наше сумління. Провадив і я війну на свій власний страх. Сам оголосив її, сам закінчив. Кожна зарубка — то вбитий работоргівець. Непогана колекція, га? Найбільша позначка — то Педро Лопес, король їх усіх, що його я вбив коло річки Путомайо. О! А це підійде саме для вас. — Він витяг із буфета рушницю, інкрустовану сріблом. — Приціл добре вивірений, магазин на п’ять патронів. Можете ввірити їй своє життя.

Він передав мені рушницю й зачинив буфет.

— До речі, — сказав він, знову вмощуючись у крісло, — що ви знаєте про професора Челленджера?

— Ще вчора я жодного разу його не бачив та нічого про нього не чув.

— Так само, як і я. Цікаво, що обидва ми вирушаємо в подорож, покладаючись на слова людини, якої геть не знаємо. Це, звичайно, неабиякий птах. А колеги професора нібито не занадто його полюбляють. Що зацікавило вас у ньому?

Я коротко розповів йому про мої вранішні пригоди. Лорд уважно вислухав мене, а потім витягнув із шухляди мапу Південної Америки й розстелив на столі.

— На мою думку, все, що він вам казав, все до останнього слова, — достеменна правда. І зауважте, — серйозним тоном додав лорд, — що я маю підстави говорити так, бо знаюся на цих справах. Південну Америку я дуже люблю і вважаю, що на цілій нашій планеті немає країни, кращої за ту, що простягається між Дар’єнською затокою та Вогняною Землею. Люди не знають ще її і навіть не уявляють собі, що вона може дати. Я пройшов її від одного краю до другого й провів там два засушливі сезони, коли воював із тими рабовласниками. Коли я жив там, то не раз чув від індіанців такі самі легенди, що, безперечно, ґрунтуються на чомусь реальному. Що ближче ви знайомитесь із цією країною, мій голубе, то більше переконуєтесь, що неможливого там не може бути. Є у ній кілька вузеньких річкових долин, що ними пересуваються люди, а поза тими долинами — невідомість. Отут, наприклад, на плоскогір’ї Мато-Гроссо, — він сигарою відзначив місце на мапі, — або трохи вище, де збігаються кордони трьох держав, тут мене ніщо не здивує. Як казав Челленджер, Амазонка зрошує п’ятдесят тисяч квадратних миль, що поросли несходимими лісами. А це, між іншим, площа майже цілої Європи! Ми з вами можемо бути один від одного на відстані, що відділяє Шотландію й Константинополь, і разом із тим залишатимемося в одному й тому самому бразильському лісі. Шляхи крізь нього ще ледве протоптані. Під час дощів рівень води в Амазонці піднімається принаймні на сорок футів, і все навкруги перетворюється на непролазне болото. То чому б у такій країні не знайти чогось нового та незвичайного? І чому ці відкриття не могли б зробити ми? А до того ж, — додав він, і обличчя його засвітилося від радості, — там на кожному кроці можна ризикувати головою, а мені як спортсменові тільки того й треба. Я подібний до старого м’яча для гольфу — з мене злізла вся біла фарба. Життя може кидати мене, як схоче, — слідів усе одно не залишиться. Ризик, мій голубе, то сенс існування. Заради нього варто жити. Ми занадто розпестилися і звикли до комфорту. Дайте мені небачену широчінь та побільше простору, дайте рушницю в руки й що-небудь, що варто шукати. Я був на війні, брав участь у перегонах, літав на аероплані; але полювати на тих химерних тварин... Та це ж зовсім нові відчуття! — і, передчуваючи такі розкоші, він уривчасто засміявся.

Можливо, я занадто багато розповідаю про свого нового знайомого; але він багато днів буде моїм товаришем, і мені хотілося б змалювати його таким, яким я побачив його вперше, — всю його своєрідну натуру і незвичайну манеру розмовляти та міркувати. Тільки потреба завітати до редакції примусила мене розлучитися з ним. Коли я виходив від нього, він змащував свою улюблену рушницю і стиха сміявся, смакуючи наперед пригоди, які чекали на нас. Мені було зрозуміло, що в цілій Англії я не знайшов би собі товариша зі спокійнішою головою й відважнішим серцем.

Тієї ж таки ночі, хоч як утомили мене події цього бурхливого дня, я сидів у кабінеті Мак-Ардла. Ситуація здавалася йому настільки важливою, що наступного ранку він збирався зробити спеціальну доповідь самому головному редакторові. Ми погодилися, що про наші пригоди я звітуватиму у листах на ім’я Мак-Ардда. Листи ці, залежно від дозволу професора Челленджера, або друкуватимуться зараз же у «Газетт», або будуть оприлюднені згодом у вигляді окремої книжки. Утім, на телефонне запитання ми дістали від професора несподівану відповідь. Челленджер спершу вибухнув прокльонами на адресу преси, а в кінці обіцяв особисто передати нам докладні інструкції, якщо ми вкажемо, коли та яким пароплавом їдемо. На друге запитання він не відповів нічого, а дружина його повідомила, що професор лютує, і просила більше його не дратувати. Третя спроба, зроблена наступного дня, призвела до оглушливого хряску в телефонній трубці, а на центральній станції нам сказали, що, вочевидь, у професора Челленджера зіпсований апарат. Після цього ми облишили спроби.

А тепер, мої терплячі читачі, я більше безпосередньо до вас не звертатимуся. Віднині всі відомості про мене (якщо вони, звичайно, будуть) ви зможете отримати тільки через нашу редакцію. Всі матеріали щодо цієї найнезвичайнішої експедиції я передаю редакторові. Коли нам пощастить повернутися додому, спогади про те, як виникла ця непевна справа, все ж таки вийдуть друком. Пишу ці останні рядки на пароплаві «Франциска», а лоцман передасть їх потім Мак-Ардлу. Дозвольте ж мені, перш ніж закрити свій записник, поділитися з вами тією картиною про останні хвилини нашого перебування на батьківщині, що збереглася в моїй пам’яті.

Пізня весна. Вогкий мрячний ранок. Мжичить холодний дощ. Набережною до великого пароплава, на якому вже підняли синій прапор, простують три чоловічі постаті в лискучих непромокальних пальтах. Перед ними носій штовхає візок, забитий скринями, валізками та ящиками зі зброєю. Професор Самерлі — довгов’язий, похмурий — крокує, похнюпивши голову, немов оплакує самого себе. Лорд Рокстон ступає бадьоро, і його вузьке натхненне обличчя між дорожнім кашкетом і шарфом на шиї аж сяє. Щодо мене, то я дуже радий, бо всі приготування вже в минулому і прощання завершено. Думаю, що про радість цю свідчить і весь мій вигляд. Коли ми підходимо до самого корабля, хтось позаду гукає на нас. То професор Челленджер, що дотримався обіцянки й прийшов провести нас. Він біжить за нами, захекавшись, із червоним обличчям, і, вочевидь, лютує.

— Ні, дякую, — хрипить він, — я волію не виїздити з дому. Мені треба лише сказати вам кілька слів, а це можна зробити й тут. Не думайте, прошу, ніби ви, виряджаючись у подорож, робите мені якусь послугу. Майте на увазі, що це мене аж ніяк не обходить, і я себе ні в якому разі не вважаю чимось вам зобов’язаним. Правда лишається правдою, і ніщо її не змінить. Мої інструкції та всі потрібні вказівки ви знайдете в цьому запечатаному конверті. Ви розріжете його в місті, що стоїть на Амазонці і зветься Манаос, але не раніше, як наступить день і час, зазначений на конверті. Зрозуміло? Сподіваюся на вашу честь і думаю, що ви сумлінно дотримаєтеся моїх розпоряджень. Ні, містере Мелоун, ваших кореспонденцій, оскільки освітлення фактів є головним завданням вашої подорожі, я нічим обмежувати не хочу. Одне лише зауваження: пишіть тільки про те, що безпосередньо пов’язане з експедицією, і нехай до вашого повернення «Газетт» нічого не друкує. Бувайте, сер! Ви певною мірою поліпшили мою думку про осіб того ганебного фаху, який ви, на своє нещастя, представляєте. На все краще, лорде Джоне! Наука, наскільки я розумію, для вас — непрочитана книга, але мушу привітати вас: там вам буде де пополювати. Ви, безперечно, опишете в «Мисливці», як убили хвостатого диморфодона[15]. Прощайте й ви, професоре Самерлі! Якщо ви ще здатні самовдосконалюватися, хоч я так не вважаю, ви, напевно, повернетеся до Лондона трохи розумнішим.

По цих словах він перекрутився на підборах, і за хвилину я побачив із пароплава, як його присадкувата постать простувала до трамвая. Ми вже йдемо Ла-Маншем. Ось останній дзвоник на знак того, що час здавати листи. Зараз нас залишає лоцман. Тепер нас віддано на милість долі.

Розділ VII

Завтра ми занурюємось у невідоме

Не буду надокучати тим, хто читатиме ці рядки, описом нашої чудової подорожі на пароплаві. Не стану розповідати й про тижневу зупинку в Парі. Лише коротенько відзначу переїзд широкою й лінивою Амазонкою, що її каламутні води ми долали кораблем, хіба трохи меншим за трансатлантичну «Франциску». Нарешті, проїхавши Абідоський прохід, ми дісталися міста Манаос. Тут представник Британсько-бразильського торговельного товариства, містер Шортман, урятував нас від нудного життя в місцевім готелі. Ми перебували в його гостинному будинку доти, поки настав час розрізати конверт з інструкціями професора Челленджера. Перш ніж розповідати про дивні події того дня, я хотів би докладніше змалювати моїх англійських товаришів і тих наших супутників, що їх ми винайняли вже в Південній Америці. Я говорю цілком відверто й лишаю матеріал, що його подаю, на ваш розсуд, містере Мак-Ардл, бо листи мої перед тим, як їх друкуватимуть, мають пройти крізь ваші руки.

Наукові заслуги професора Самерлі добре всім відомі, і про них нема чого згадувати. Він був підготовлений до нашої важкої експедиції значно краще, ніж можна було подумати з першого погляду. Його довге, кістляве й жилаве тіло не знає втоми, і жодні зміни в зовнішніх обставинах не впливають на його тверду, саркастичну і часто-густо дуже несимпатичну вдачу. Незважаючи на те, що йому вже шістдесят п’ять років, я ніколи не чув, щоб він скаржився на негоди, з якими нам подеколи доводилося стикатися. Я думав, що він заважатиме нам своєю присутністю, але тепер бачу, що його витривалість не менша за мою. Від природи він скептик і людина вельми уїдлива. З самого початку він не приховував того, що вважає професора Челленджера абсолютним ошуканцем; що наша подорож — величезна нісенітниця; що в Південній Америці ми не знайдемо нічого, крім небезпек та розчарування; і що з нас глузуватимуть в Англії. Усі ці думки він висловлював не раз під час нашого переїзду від Саутгемптона до Манаоса і, висловлюючи їх, палко трусив своєю козлячою борідкою та робив зневажливі гримаси. Висадившись із пароплава на суходіл, Самерлі трохи заспокоївся й захопився красою та різноманіттям птах і комах навкруги, бо він був дійсно увесь відданий науці. Він цілими днями ходив із рушницею та сачком для метеликів, а ввечері класифікував свою колекцію. Серед інших його дивацтв треба відзначити недбалість зовнішьного вигляду, неохайність, надзвичайну неуважність і пінкову люльку, що з ранку до ночі стирчала в нього з рота. Замолоду він брав участь у багатьох наукових експедиціях (зокрема бував із Робертсоном у Новій Гвінеї), і життя в таборі або на човні для нього не було новиною.

Лорд Джон Рокстон своєю вдачею в чомусь був схожий на професора Самерлі, а в чомусь являв собою його цілковиту протилежність. Він був на двадцять років молодший, але мав таке саме кістляве та жилаве тіло, як і професор. Щодо його зовнішності, то опис її ви знайдете в нотатках, що я їх залишив в Лондоні. Він надзвичайно чепурний та охайний, вбирається у біле, носить високі брунатні чоботи й голиться щонайменше раз на день. Як і більшість людей дії, він скупий на слова, любить занурюватись у міркування, але охоче відповідає на запитання й завжди бере участь у загальній розмові. Він досконало знає весь світ, а надто Південну Америку, і незмінно вірить в успіх нашої експедиції, хоч професор Самерлі з нього і глузує. У лорда приємний голос і спокійні манери, але в його блакитних очах відчувається непохитна рішучість і здатність сатаніти від люті, що особливо підкреслює його звичайне вміння стримувати себе. Він мало розповідав про свої бразильські та перуанські пригоди, і мене вразило збудження, яке викликала його присутність у тубільців, що вбачали в ньому свого захисника й протектора. Подвиги Рудоволосого Вождя, як вони прозвали лорда, стали в них легендою, хоча й реальні факті, які стали мені відомі, були досить цікаві.

Кілька років тому лорд Джон опинився в так званій «нічиїй землі» — місцевості, що знаходиться між невизначеними як слід кордонами Перу, Бразилії й Колумбії. Тут, на величезній площі, ростуть каучукові дерева, що їх, як і в Конго, клянуть тубільці, бо експлуатація каучукового дерева пов’язана з неймовірним визискуванням робітників. У всій країні панує купка підлих метисів. Вони озброїли частину індіанців, а решту обернули на рабів, нелюдськими муками тероризували їх і примусили рубати каучукові дерева, щоб потім сплавляти їх по воді до Парі. Лорд Рокстон вступився був за бідних жертв, але у відповідь дістав самі погрози та образи. Тоді він оголосив війну очільнику работоргівців Педро Лопесові, організував із утеклих рабів цілий загін, озброїв його, розпочав військові дії, і скінчилося все тим, що він власноручно вбив сумнозвісного метиса й знищив систему, яку той очолював.

Не дивно, що цю рудоволосу людину з шовковим голосом і вільними манерами зустрічали на берегах великої південноамериканської ріки з таким інтересом. Звичайно, почуття, які викликала його поява, були не однакові: вдячність тубільців дорівнювала ненависті їхніх визискувачів. Унаслідок перебування протягом кількох місяців у Бразилії він чудово оволодів поширеною місцевою говіркою, що на одну третину складалася з португальських, а на дві третини — з індіанських слів.

Раніше я вже казав, що лорд Джон Рокстон був маніяком у своїх симпатіях до Південної Америки. Про цю величезну країну він міг говорити тільки з запалом, і запал той, хоч я мало її знав, пронизував і мене, привертаючи мою увагу та збуджуючи цікавість до неї. Як би мені хотілося передати всю чарівність його розповідей, де знання так тісно поєдналося з фантастичними здогадками, що навіть Самерлі припиняв скептично усміхатися і весь перетворювався на слух. Рокстон висловлював надію, що потужну ріку, якою перші завойовники Перу пройшли через увесь континент, незабаром дослідять більш досконало, бо, власне, нам відомі лише її мінливі береги.

— А що лежить поза ними? — питав він, указуючи на північ. — Ліси, болота й непрохідні чагарники. Хтозна, що ховають вони в собі? А тут, на південь? Болотисті зарості, де досі не бував жоден білий. Невідоме оточує нас зусібіч. Що ми знаємо, крім вузенької смужечки берега? Хто може передбачити всі можливості в цій дивній країні? Чому дядько Челленджер не може мати рацію?

Ці слова знову викликали усмішку на обличчі професора Самерлі; він мовчав, але за завісою диму зі своєї люльки саркастично хитав головою.

Утім, годі вже мови про моїх білих супутників. Інші особливості їхньої вдачі, так само, як і моєї, ще дадуться взнаки. У нас є ще кілька компаньйонів, які відіграватимуть важливу роль у подальшому. Перш за все, це негр-велетень Замбо — чорний Геркулес, працелюбний, як кінь, і наділений приблизно таким самим розумом. Ми винайняли його в Парі за рекомендацією пароплавного товариства, що на його суднах він вивчився трохи англійської мови. В Парі ж таки ми завербували Гомеса та Мануеля — метисів, які саме сплавляли червоне дерево в місті. То були бородані із брунатною шкірою, люті, жилаві й моторні, як пантери. Обидва жили на верхів’ях Амазонки, що їх ми збиралися досліджувати, і через це лорд Рокстон вирішив їх винайняти. Гомес до того ж чудово володів англійською мовою. За платню в п’ятнадцять доларів на місяць метиси ладні були служити нам, куховарити, веслувати і взагалі робити все, що їм скажуть. Крім них, ми винайняли ще трьох болівійських індіанців з племені мойо, що славилося з-поміж тубільців найкращими рибалками й човнярами. Старшого ми назвали Мойо, решта двоє відзивалися на імена Хосе та Фердинанд. Отже, наша маленька експедиція, що чекала в Манаосі на інструкції для своєї незвичайної подорожі, складалася з трьох білих, двох метисів, одного негра й трьох індіанців.

Нарешті після довгого тижня виснажливого очікування настав призначений день. Уявіть собі добре затінену вітальню в маєтку Сант-Ігнасіо, удвох милях від Манаоса. Надворі сяяло сліпуче сонце, пальми відкидали чорні тіні, чіткі, як і контури самих дерев. Спокійне повітря сповнювалося одвічним деркотінням комах — тропічним хором багатооктавного діапазону, від низького гудіння до високого, гострого дзижчання москітів. Перед верандою розташовувався невеличкий садочок, обсаджений кактусами і прикрашений грядками екзотичних квітів. Над квітниками у сонячному промінні кружляли величезні сині метелики й гарненькі крихітки-колібрі. Ми сиділи за плетеним столом, на якому лежав запечатаний конверт. На конверті нерівним почерком професора Челленджера були написані слова:

«Інструкції лордові Рокстону з товариством. Розрізати в Манаосі 15 липня, рівно о 12-й годині дня».

Лорд Джон поклав годинника на стіл біля себе.

— Лишається іде сім хвилин, — сказав він. — Наш стариган любить точність.

Професор Самерлі, виразливо посміхаючись, узяв конверта своєю сухорлявою рукою.

— А яка різниця — розріжемо ми його тепер чи за сім хвилин? — спитав він. — Скрізь одна й та сама система ошуканства та дурних вигадок, якими уславився автор цього листа.

— Е ні, — заперечив лорд Джон. — Ми мусимо дотримуватися правил. Це було бажання Челленджера. Ми сидимо тут виключно через нього, і було б нечесно, якби ми не виконали його розпоряджень.

— Гарна річ! — уїдливо зауважив професор. — Ще в Лондоні його вимоги здалися мені безглуздими, а тепер, мушу сказати, я вважаю їх зовсім недолугими. Не знаю, що там у конверті, але попереджаю — у разі якщо ніяких конкретних вказівок ми там не знайдемо, я зараз же їду до Парі й сідаю там на «Болівію». Зрештою, у мене забагато відповідальної роботи, і я не хочу бігати світами, аби спростувати твердження якогось божевільного. Ну, Рокстоне, тепер уже, напевно, час.

— Правда ваша, — сказав лорд Джон. — Можете давати сигнал.

Він узяв конверта й розрізав його складаним ножем. Звідти випав згорнений аркуш паперу. Лорд обережно розгорнув його і розстелив на столі. Аркуш був чистий. Рокстон перегорнув його на другий бік. Знову — нічого. Украй здивовані, ми мовчки перезирнулися. Тишу порушив професор Самерлі, вибухнувши оглушливим сміхом.

— Це явне визнання своєї брехні, — скрикнув він. — Чого ж вам іще треба? Людина сама визнала себе за дурисвіта. Нам лишається одне — повернутися додому і привселюдно оголосити його шахраєм і дурилюдом.

— Може, тут є невидимий додаток? — висловив я здогадку.

— Не думаю, — відповів лорд Рокстон, роздивляючись папір проти світла. — Ні, голубе мій, нам нема чого дурити самих себе. Закладаюся, що на цьому папері нічого не було написано.

— Можна ввійти? — загримів голос із веранди.

Тінь від присадкуватої постаті заступила світ із вікна.

Цей голос! Ці широченні плечі! Зворушені, ми схопилися зі своїх місць і побачили Челленджера в якомусь круглому хлоп’ячому капелюху з кольоровою стрічкою. Так, сам Челленджер, заклавши руки в кишені своєї куртки й тупцюючи на одному місці у нових парусинових башмаках, стояв перед нами. Відкинувши голову назад, увесь у сонячному світлі, він стояв зі своєю розкішною ассирійською бородою й задерикувато поглядав на нас своїми нахабними очима.

— Боюся, — промовив він, видобуваючи з кишені годинника, — боюся, що спізнився на кілька хвилин. Мушу зізнатись, коли я передавав вам цього конверта, я не думав, що вам доведеться його розрізати, бо хотів бути на місці перед призначеним часом. Затримка сталася почасти з вини лоцмана, почасти через мілину, що виринула зовсім невчасно. Певно, мій колега, професор Самерлі, скористався слушною нагодою й трохи попащекував.

— Мушу зазначити, сер, — з деякою врочистістю в тоні сказав лорд Джон, — що ваша поява значно полегшила наше становище. Ми вже думали, що експедиція на цьому скінчиться. Але я все ж таки і тепер не розумію вашої незвичайної поведінки.

Замість відповісти професор потиснув мені руку, поручкався з лордом Джоном, з підкресленою зневагою вклонився професорові Самерлі й опустився в плетене крісло, що захиталося під вагою його тіла.

— У вас усе готове для подорожі? — спитав він.

— Можемо вирушати хоч завтра.

— То й рушаймо. Ніяких мап вам тепер не потрібно, бо ви матимете неоціненну допомогу з мого боку. Я з самого початку вирішив керувати вашою експедицією. Незабаром ви переконаєтесь, що найкращі мапи не варті моєї мудрої поради. Щодо маленького жарту з конвертом, то, відкривши з самого початку всі свої плани, я мусив би поїхати разом із вами.

— Тільки не зо мною, сер, — згукнув професор Самерлі, — поки існуватимуть інші пароплави...

Челленджер відмахнувся від нього своєю здоровенною волохатою рукою.

— Люди зі здоровим глуздом оцінять мої міркування, бо, маючи вільний час, я з’явився саме тоді, коли присутність моя стала конче потрібна. Ви в надійних руках. Тепер ви вже неодмінно досягнете своєї мети. Віднині я беру на себе керівництво експедицією і прошу вас сьогодні ж увечері закінчити всі приготування, щоб завтра вранці ми могли вирушити. Час для мене дорогий. Думаю, що це, хоч і меншою мірою, стосується й вас. Я пропоную поспішати й не баритися, тоді ви скоріше побачите те, задля чого сюди приїхали.

Лорд Джон Рокстон ще декілька днів тому зафрахтував велику парову яхту «Есмеральда», що мала транспортувати нас проти води. Пора року не мала ніякого значення для нашого відплиття, бо температура тут коливалася в межах від двадцяти двох до тридцяти градусів за Цельсієм. Інша річ — період дощів, що триває з грудня до травня, і вода в річці коли піднімається на сорок п’ять футів. Вона затоплює мілини, розливається на величезному просторі й утворює так звані «гапо», що здебільшого занадто багнисті для пішоходців і занадто неглибокі для човна. У червні вода починає спадати і досягає найнижчого рівня в листопаді. Наша експедиція припала на суху пору року, коли великі річки та їхні притоки перебували в більш-менш нормальному стані.

Тече річка досить повільно, бо ухил її русла не перевищує восьми дюймів на милю. Жодна річка не має таких сприятливих умов для навігації, як Амазонка. Здебільшого тут дують південно-східні вітри, і вітрильним суднам, які прямують до Перуанського кордону, лишається тільки плисти за вітром проти води. Втім, чудова машинна частина «Есмеральди» дозволяла нам не залежати від течії і йти проти води так, ніби ми пливли по ставку. Протягом трьох днів ми рухалися в північно-західному напрямку. Навіть тут, за тисячу миль від гирла, ріка була такою широкою, що береги з її середини здавалися двома вузенькими смужками на самому обрії. На четвертий день після відплиття з Манаоса ми завернули в одну з приток, що в гирлі була майже такою самою широкою, як Амазонка. Далі вона потроху звужувалася, а ще за два дні ми дісталися індіанського селища. Професор Челленджер наполіг на тому, щоб ми висадилися тут і відіслали «Есмеральду» назад до Манаоса. Незабаром, казав він, почнуться пороги, і яхта однаково буде нам без потреби. Він додав до цього, що ми наближаємося до дверей у невідоме, і що менше люду знатиме про нашу подорож, то краще. Тому він узяв із кожного з нас слово честі не писати й не розповідати нікому про наш маршруту майбутньому, і подібну присягу примусив скласти і наших слуг. Через це я у своєму оповіданні уникатиму точних вказівок і попереджаю, що в мапах, які я надсилаю до редакції, сторони світу навмисне вказано неправильно, і тому керуватися ними, якщо хтось захоче наслідувати нас, не можна. Чи були мотиви професора Челленджера раціональними, то вже інша річ. Але треба було скоритися йому, бо якби ми не пристали на його умови, він міг би зовсім відмовитися від експедиції.

Другого серпня ми обірвали останні нитки, що пов’язували нас із зовнішнім світом, і розпрощалися з «Есмеральдою». Минуло ще чотири дні. Ми придбали дві великі індіанські піроги[16], зроблені з такого легкого матеріалу (бамбуковий каркас, обтягнутий шкірами), що ми вільно могли перенести їх через першу-ліпшу перепону. Ми навантажили на них увесь свій багаж і винайняли ще двох індіанців допомагати нам у плавбі. Мені здається, що ці хлопці — Атака й Іпету — допомагали Челленджерові в його першій експедиції. З усього було видно, що вони страшенно боялися повторювати її, але їх ватажок користався необмеженою владою, і коли йому платили хороші гроші, то на бажання окремих тубільців він не звертав жодної уваги.

Отже, завтра ми занурюємось у невідоме. Листа цього я перешлю човном. Може, це буде останнє наше слово, адресоване тим, хто цікавиться нашою долею. Як і домовлялися, пишу його на вашу адресу, любий містере Мак-Ардл, і дозволяю правити його, змінювати і взагалі робити з ним все, що буде вам до вподоби. Ґрунтуючись на упевненій поведінці професора Челленджера і незважаючи на повсякчасний скептицизм професора Самерлі, я ні на мить не сумніваюся, що наш очільник доведе свої твердження і що ми невдовзі станемо учасниками якихось надзвичайних подій.

Розділ VIII

Вісники нового cвimy

Наші друзі вдома мусять радіти разом із нами. Ми наближаємося до мети й бачимо вже, що твердження професора Челленджера можна перевірити. Щоправда, ми не видерлися ще на плато, але воно тепер перед нами, і навіть професор Самерлі трохи вгамувався. Це зовсім не означає, що він бодай на одну мить повірив Челленджерові. Ні, але тепер він не так часто робить уїдливі зауваження і здебільшого мовчки про щось метикує. Мушу, проте, повернутися назад і вести оповідання з того місця, де припинив його. Один із наших індіанців поранився, і ми відправляємо його додому. Він забере з собою й цього листа, але я геть не впевнений, що ви його одержите.

Коли я писав востаннє, ми саме збиралися виїздити з індіанського селища, куди нас доставила «Есмеральда». Починаю свій звіт із прикрої новини. Того ж вечора сталася перша сутичка між членами нашої експедиції (я оминаю повсякчасну пікіровку між професорами), що могла скінчитися трагічно. Я згадував уже метиса Гомеса. Він — чудовий робітник і догідливий слуга, але має одну, дуже поширену серед таких людей ваду, — цікавість. Того вечора він прокрався під халупу, де ми сиділи, обговорюючи наші подальші плани, і став підслуховувати нашу розмову. Велетенський негр Замбо, що був відданий нам, як пес, і, як усякий негр, був кревним ворогом усіх метисів, упіймав його на цьому, витяг із засідки й притягнув до нас. Гомес вихопив ножа і, якби не геркулесова міць Замбо, що однією рукою обеззброїв його, заколов би негра. Справа скінчилася доганою; супротивники змушені були потиснути один одному руки, і, сподіваюся, усе буде гаразд. Щодо сварок між ученими мужами, то вони — безперервні й серйозні. Челленджер надзвичайно запальний, а в Самерлі гострий, мов бритва, язик, і він завжди додає жару. Учора, наприклад, Челленджер заявив, що ніколи не гуляє набережною Темзи, щоб не подумали, ніби він ходить дивитися на місце свого останнього упокоєння. Він, між іншим, був певний, що його поховають у Вестмінстерському абатстві. Самерлі на це їдко всміхнувся і зауважив, що Мільбенкську в’язницю вже знесено. Але зарозумілість Челленджера — колосальна, і йому такими зауваженнями не дошкулиш. Він тільки посміхнувся собі в бороду і поблажливим тоном, немов говорив із дитиною, промовив:

— Справді? Невже?

Вони і справді діти. Один — причепливий і сварливий, а другий — запальний і владний, але обидва — винятково розумні люди й першорядні вчені. Мозок, вдача, серце — тільки поживши на світі, починаєш розуміти, скільки невідповідностей між ними може бути.

Наступного дня ми вирушили в путь. Виявилося, що всі наші речі вільно вміщаються в дві піроги. На дві піроги розподілили ми й персонал нашої експедиції, подбавши про те, щоб у кожній із них було не більше як по одному професору. Я сидів у одному човні з Челленджером. Професор знаходився у прегарному настрої, не кажучи ні слова, роздивлявся навсібіч, і обличчя його випромінювало благодушність. Та мені доводилося бачити його й іншим, і я анітрохи не здивувався б, якби в ясну днину раптом ударив грім. У його товаристві не можна почуватися спокійним, зате ніколи не доводиться й сумувати, бо весь час напружено чекаєш, що здійметься буря.

Протягом двох днів ми пливли досить широкою рікою. Мала вона ярдів із сто завширшки, і вода в ній була темна, але така прозора, що ми майже завжди бачили дно. Половина приток Амазонки саме така, а в другій половині — вода білувата й каламутна. Залежить це від місцевості, де тече річка. Темний колір указує на рослинні та тваринні залишки по берегах; білуватий свідчить про глинистий грунт. Двічі натрапляли ми на пороги і щоразу накидали з півмилі, тягнучи на собі піроги. Обабіч знаходився ліс вікової давнини; продиратися крізь нього навіть із човнами на плечах було не надто складно. Ніколи не забуду я врочистої таємничості, що панувала там. Височина дерев і їхня товщина перебільшували все, що я, городянин, міг собі уявити. Ми ледве бачили, як на величезній відстані над нашими головами поєднувались у готичні склепіння їхні віти, утворюючи суцільний зелений намет. Тільки поодинокі золотисті промені сонця пробивалися крізь нього й тоненькими стрілками перерізували величний морок лісу. Коли ми безгучно ступали по товстому м’якому килиму з опалого листя, ми не могли промовити ані слова, і навіть гримкий голос професора Челленджера переходив у шепіт. Звичайно, я не знав назв усіх цих велетнів, але наші вчені мужі побачили серед них і цитринові дерева, і величезний бавовник, і червоне дерево, і багато інших. Цей континент — головний постачальник рослинних дарунків, що їх робить людству природа, надзвичайно скупа тут на представників тваринного царства. Живі орхідеї та химерно забарвлені лишайники жевріли на темних стовбурах дерев, а коли якийсь промінчик світла падав на золотаву алламанду[17], червоногарячий кущ зірок таксонії або на розкішну блакить іпомеї, видовисько вражало своєю казковістю. В цих лісових просторах усе живе з усієї сили прагне до світла. Найменша рослина тягнеться вгору, обвиваючись круг свого міцнішого, більшого на зріст родича. І навіть ті рослини, що не в’ються ніде інде, у пралісах навчилися цього. Звичайна кропива, ясмин, ба навіть пальма оповивають стовбури цитринових дерев і силкуються видобутися з похмурого сутінку.

Тварини у цьому величезному храмі наче й не водилися, але безперестанний рух над нашими головами свідчив про ціле царство гадюк, мавп, птахів і лінивців, що жили в сонячному світлі та з цікавістю споглядали крихітні темні фігурки, що, спотикаючись, чвалали десь унизу.

Уранці і ввечері над нашими головами верещали мавпи й пронизливо сокотали папуги, а спекотними годинами дня вухо вловлювало дзижчання комах, що нагадувало шум далекого морського прибою. І жодного руху на урочистих алеях між велетенських стовбурів, що зникали високо в темряві. Тільки один раз кривоногий звір — чи то мурахоїд, чи то ведмідь, накульгуючи, прослизнув між деревами. То була єдина ознака життя, що її я бачив у великому Амазонському лісі.

А втім, у цих таємничих пущах, недалеко від нас, були ознаки присутності людей. Увесь ранок третього дня нашої подорожі ми чули якийсь приглушений ритмічний стукіт, який то стихав, то знову ставав виразніший. Ми пливли в човнах на відстані кількох ярдів один від одного, і наші індіанці, почувши той стукіт, наче скам’яніли й із нажаханими обличчями почали дослухатися.

— Що воно таке? — спитав я.

— Барабани, — байдуже відповів лорд Джон. — Військові барабани. Мені доводилося чути їх і раніше.

— Так, сер, військові барабани, — ствердив метис Гомес. — Це дикуни, але дикуни-грабіжники, а не мирні індіанці. Вони стежать за кожним нашим кроком і вб’ють при першій слушній нагоді.

— Як можуть вони стежити за нами? — здивувався я, вдивляючись у нерухому, темну далечінь.

Метис знизав своїми широкими плечима.

— Індіанці вміють. У них на те є власний спосіб. Вони чатують нас і барабанним боєм розмовляють один із одним. Вони вб’ють нас за першої ж нагоди.

Близько полудня того ж таки дня — записна книжка підказує мені, що то було у вівторок, 18-го серпня, — ми чули вже шість або сім барабанів, що тарабанили звідусіль. Подеколи стукіт був швидкий, подеколи — повільніший. Іншим разом то були запитання й відповідь: десь на сході чувся чіткий уривчастий дріб, а після паузи з півночі доносився густий гуркіт. Це безперервне тарахкотіння неабияк збуджувало нерви. В ньому, здавалося, чути було загрозливе попередження нашого метиса: «Ми вб’ємо вас при першій же нагоді», «Ми вб’ємо вас при першій же нагоді». У мовчазному лісі жодного поруху; тиша та спокій по цей бік темної рослинної завіси. А там, за нею, наші переслідувачі безупинно нагадують про себе. «Ми вб’ємо вас при першій же нагоді», — каже барабанщик на сході. «Ми вб’ємо вас при першій же нагоді», — стверджує його товариш на півночі.

Цілий день круг нас били барабани, і загрози їхні відбивалися на обличчях наших кольорових супутників. Навіть небоязкий метис-відчайдух — і той нібито злякався. Але того ж таки дня я пересвідчився, що і Самерлі, і Челленджер володіють найвищим різновидом відваги — сміливістю людини науки. Це сміливість, що її відчував Дарвін під час свого перебування серед аргентинських гаучосів, або Волес, коли жив серед людожерів на Малайських островах. З волі природи мозок людський не може водночас думати про дві різні речі, і коли його захоплюють наукові проблеми, там не лишається місця для особистих переживань. Цілий день, ніби не помічаючи безугавного тарахкотіння барабанів, обидва наші професори слідкували за кожною пташкою на дереві, щонайменшим кущиком на березі. Сперечалися вони, звичайно, як і завжди, і кожен рик Челленджера одразу ж викликав бурчання Самерлі. Але дискусії свої вони провадили цілком спокійно і на барабанний бій звертали уваги не більше, ніж коли сиділи б у курильній кімнаті свого клубу. Тільки один раз зводили професори обговорити й це явище.

— Людожери з племені міранха або амаюака, — сказав Челленджер, тикаючи пальцем у напрямі, де лунав барабанний бій.

— Безсумнівно, сер, — відповів Самерлі. — І я думаю, що, як і всі такі племена, вони належать до монгольської раси і розмовляють якоюсь полісинтетичною мовою.

— Ну звичайно ж полісинтетичною, — поблажливо погодився Челленджер, — бо, наскільки мені відомо, інших мов на цьому континенті ви не знайдете, а в мене їх занотовано близько ста. Що ж до монгольської теорії, то до неї я ставлюся з великою недовірою.

— А я гадаю, що навіть поверхневі знання в галузі порівняльної анатомії свідчать на користь цієї теорії, — уїдливим тоном промовив Самерлі.

Челленджер войовничо випнув підборіддя так, що від його голови лишилися тільки борода та криси бриля.

— Безперечно, сер, для такого висновку потрібні саме поверхневі знання. А коли знаєш більше, то й думаєш геть інакше. — І вони обмінялися ворожими поглядами, тоді як барабани круг нас провадили своє: «Ми вб’ємо вас при першій же нагоді».

Увечері ми об’якорилися серед річки й приготувалися відбити можливий напад. На щастя, ніч минула спокійно, і на світанку наш загін рушив далі. Близько третьої години дня ми під’їхали до порогів, що простягалися більше ніж на милю. Це тут, за своєї першої подорожі, зазнав поразки професор Челленджер. Мушу зізнатись, сама наявність порогів мене порадувала, бо то було перше безпосереднє, нехай і дуже незначне, підтвердження його слів. Індіанці пронесли крізь вельми буйний береговий чагарник спершу човни, а потім — багаж, а ми, четверо білих, із рушницями на плечах ішли між ними й лісом, де нас чатувала небезпека. Надвечір, обійшовши пороги та проїхавши ще миль із десять водою, ми спинилися, знову об’якорившись серед річки. Тут я вирахував, що експедиція наша відійшла вже від Амазонки не менше ніж на сто миль.

Рано-вранці наступного дня ми знову пустились у далеку дорогу. Професор Челленджер чогось хвилювався і пильно вдивлявся в обидва береги. Раптом він задоволено скрикнув і показав на дерево, що самотньо стояло на одному із закрутів річки.

— Що це таке, по-вашому? — спитав він.

— Звичайна пальма асаї, — відповів Самерлі.

— Маєте рацію. Але для мене це є і певна позначка. Через півмилі, на тому боці, — таємний прохід. Ліс там іде ніби суцільною стіною. Але звідси й починаються дива. Там, де темний чагарник змінюється світло-зеленим очеретом, там, серед високих тополь, і знаходиться відомий лиш мені одному вхід до країни невідомого. Їдьмо далі, і ви все зрозумієте.

Місцевість справді була незвичайною. Діставшись заростів світло-зеленого очерету і продершись крізь нього, ми опинилися в тихій неглибокій річці з прозорою водою і піщаним дном. Вона була не більше ніж двадцять ярдів завширшки, і береги її вкривала розкішна рослинність. Тому, хто не помітив би, що замість чагарнику тут повсюди зростав очерет, і на думку не спало б існування цієї річки та казкової країни, що знаходилася за нею.

Навіть для казкової країни то була надто чарівна місцевість. Буйна рослинність створила природне склепіння, і сонце своїм світлом опромінювало крізь нього прозору річку. Гарна сама по собі, вона під цим живильним світлом ставала ще гарнішою. Чиста як кришталь, рівна мов свічадо, зеленувата біля берегів, наче айсберг, вона виблискувала з-поміж арки з листя, і кожен удар весла відбивався на її іскристій поверхні тисячами веснянок. То був вхід, гідний країни див, яка відкривалася за ним. Індіанців уже не було чути, а тварин стало набагато більше, і їх небоязка поведінка свідчила про те, що вони не знайомі з мисливцями. Маленькі утішні мавпочки зі шкірою кольору чорного оксамиту, з білими як сніг зубами й блискучими, насмішкуватими очима базікали щось, коли ми проходили повз них. Гучно сплеснувши, випадковий кайман пірнав із мілини у воду. Темний, незграбний тапір виткнувся з-за кущів і повільно почвалав у гущавину лісу. Жовта, зігнута в дугу постать великої пуми майнула між дерев. Нахиливши набік голову, вона через брунатне плече довго дивилася на нас своїми смутними очима. Птахів була сила-силенна, а надто перелітних. Чорногузи, журавлі та ібіси — білі, червоні та блакитні — невеличкими групами стояли на одній нозі край річки, а біля них, у кришталевій воді, бавилися риби всіх форм і кольорів.

Три дні пливли ми по цьому зеленому тунелю. Здаля важко було сказати, де кінчається зелень води й починається зелене склепіння листя. Глибоку тишу цього водяного шляху не порушувала жодна ознака присутності людини.

— Індіанців більше немає. Вони занадто налякані курупурі, — сказав Гомес.

— Курупурі — то тутешнє чудовисько, — пояснив лорд Джон. — Цим ім’ям вони називають усяку нечисту силу. Бідолашні думають, що тут живуть різні примари, і уникають наближатися до цього лісу.

Третього дня стало зрозуміло, що їхати човном довго не доведеться, бо річка швидко міліла. Протягом кількох годин човен двічі чіплявся за дно. Нарешті ми витягли піроги на берег і переночували в чагарнику. Вранці лорд Джон і я пройшли паралельно річці милі зо дві і, повернувшись, підтвердили думку професора Челленджера, що човном далі їхати не можна. Потім ми заховали піроги в чагарнику й зробили на одному з дерев зарубку, щоб легше було знайти їх на зворотному шляху. Вантаж — зброю, патрони, їжу, намет, одяг і решту — ми розподілили між собою і збиралися розпочати найважчий етап нашої експедиції.

Цей новий етап позначився й новою серйозною сутичкою між професорами. Прилучившись до нас, Челленджер одразу ж почав грати роль начальника експедиції і, попри явне незадоволення Самерлі, давав усім нам накази. Того ранку він запропонував товаришеві професорові нести анероїдний барометр, і тут зчинилася буря.

— Дозвольте спитати, сер, — сказав Самерлі з удаваним спокоєм, — хто уповноважив вас давати нам накази?

Челленджер блиснув очима й наїжачився.

— Я роблю це, професоре Самерлі, як начальник експедиції.

— Мушу сказати, сер, що я не визнаю вас за начальника.

— Справді? — уклонився, всміхаючись, Челленджер. — Може, ви тоді будете ласкаві точно визначити моє місце тут?

— Охоче, сер. Ви людина, твердження якої викликали сумнів. А ми — комісія, якій доручено перевірити їх. Ви подорожуєте з вашими суддями, сер.

— А, он воно що! — мовив Челленджер і сів на лавку однієї з пірог. — Тоді ви йдіть собі своєю дорогою, а я піду, куди мені заманеться. Якщо я не керівник, чого ж тоді я керуватиму вами?

На щастя, серед нас були дві здорові на голову людини — лорд Джон Рокстон і я, тож втихомирювати норовистих вчених мужів було кому. Інакше довелося б нам повертатися до Лондона з порожніми руками. Яких тільки доказів, прохань і пояснень ми не вжили, аби заспокоїти їх! Нарешті Самерлі зі своєю уїдливою усмішкою й люлькою в зубах рушив наперед, а позаду нього, рикаючи та гарчачи, пішов і Челленджер. Незабаром, дякувати Богу, виявилося, що обидва наші професори дуже зневажливо ставляться до доктора Ілінгворта з Единбургу. Відтоді це було наше єдине спасіння. Відтоді, щойно становище ставало загрозливим, ми згадували прізвище шотландського зоолога, і професори зараз же укладали тимчасову мирову й починали лаяти спільного ворога.

Ми йшли вервечкою вздовж берега і невдовзі побачили, що річка звужується до розмірів струмка, а далі остаточно губиться в зеленому болоті, вкритому мохом, де ноги наші грузнули по самі коліна. Повітря наповнювала купа москітів та всіляких інших комах, і ми страшенно зраділи, коли знову ступили на твердий грунт і тепер десь позаду чули органний гул тієї комашні над мочаром.

Другого дня по тому, як ми залишили човни, характер місцевості почав мінятись. Дорога весь час ішла вгору, ліс рідшав і втрачав свою тропічну красу. Величезні дерева, що зростали на мулистому ґрунті амазонської долини, змінювалися фініковими та кокосовими пальмами, які окремими купками росли серед хащ. На більш багнистих низинах розташувалися пальми з витонченим спадаючим листям. Ішли ми майже весь час за компасом. Раз чи два між професором Челленджером і двома індіанцями виникали непорозуміння щодо напряму, якого треба триматися, і шановний учений обурювався, що «ми віддаємо перевагу манливим інстинктам дикунів перед зразком найвищої європейської культури». Третього дня з’ясувалося, що «дикуни» таки мали рацію, і Челленджер побачив багато ознак своєї першої експедиції і до того — чотири задимлені камені на місці, де вони стояли табором.

Дорога неухильно йшла вгору, і нам два дні довелося долати гірський, усіяний камінням кряж. Мінявся знову й характер рослинності. Про тропіки тепер нагадувала лише пальма «слонова кістка» та ще розкішні орхідеї. Серед них я бачив Nuttoma Vexillaria, рожеві й яскраво-червоні квіти красуні катлеї та одонтоглоссум. Подеколи між горбків, дзюркотячи, збігав струмок, дно якого вкривала галька, а береги поросли папороттю, і щовечора ми зупинялися біля якого-небудь оточеного скелями озера, повного риб із синіми спинками, що нагадували англійську форель і ставали для нас вечерею.

Дев’ятого дня, пройшовши від човнів коло ста двадцяти миль, ми почали виходити з лісу. Дерева поволі меншали, змінювалися кущами, і нарешті їх заступив бамбук — такий буйний, що продиратися крізь нього можна було лише за допомогою ножів наших індіанців. На це ми витратили цілий день — від ранку до восьмої вечора з двома одногодинними перервами. Важко уявити собі щось нудніше за це заняття, бо у кращому випадку я міг бачити на десять-дванадцять ярдів попереду себе, а здебільшого краєвид обмежувався спиною лорда Джона спереду та стіною бамбуку на відстані одного ярда — з обох боків. Тільки надвечір пощастило нам виборсатися з бамбукового чагарнику, і, вкрай знесилені нескінченним днем, ми зараз же повлягалися.

Прокинувшись уранці, ми помітили, що характер місцевості знову змінився. Позаду нас була стіна бамбуку. Перед нами розстилалася вкрита папороттю рівнина, що уходила вгору й мала опуклу вершину, що скидалася на спину кита. Зійшовши ополудні на неї, ми побачили по той бік її ще одну — положисту, майже круглу рівнину. Саме тут, коли ми вилазили на один із горбків, сталася пригода, яку — вважайте її за важливу чи не вважайте — треба відзначити.

Професор Челленджер, який разом із двома індіанцями йшов попереду, раптом спинився і збуджено показав рукою в правий бік. Ми глянули туди й на відстані близько з милю побачили якусь величезну сіру масу, начебто птаха. Він знявся з місця і, плавно махаючи крилами, повільно линув низько над землею, доки не зник у стіні бамбуку.

— Бачили? — із переможним виглядом гукнув Челленджер. — Ви бачили, Самерлі?

Його колега здивовано дивився туди, де зникла дивовижна істота.

— Як думаєте, що то було? — спитав він.

— Наскільки я бачив, птеродактиль.

Самерлі вибухнув зневажливим сміхом.

— Птеродурощі, — сказав він. — Це — чорногуз, або ж я ніколи не бачив їх.

Челленджер розлютився так, що не спромігся вимовити й слова. Він тільки струсонув пакунок на своїй спині й рушив далі. Лорд Джон, ледве стримуючи себе, підійшов до мене. Вираз глибокого хвилювання, хоч як він опановував себе, відбився на його обличчі. У руках він тримав цейссовського бінокля.

— Я добре роздивився його, — сказав лорд. — Не наважуся сказати, що воно таке, але клянуся своєю репутацією, що таких птахів я ще ніколи не бачив.

Отакі справи. Чи й дійсно ми наблизилися до кордонів невідомого, і та тварина була першим вісником незвіданого світу, про який говорить наш начальник? Розповідаю все так, як воно було, а ви вже робіть висновки, які хочете. Це, власне, єдиний більш-менш значущий випадок.

Отже, мій читачу (якщо мене хтось читатиме), ми проїхали з тобою по величезній річці, прослизнули через очерет у зелений тунель, пропливли під його склепінням, пройшли довгу путь між пальмами, продерлися крізь бамбукові хащі й видобулись із папороті. Здолавши другу гряду пагорбів, ми уздріли перед собою неправильної форми рівнину, порослу пальмами. На обрії вона кінчається пасмом червонуватих скель, що їх я бачив на малюнку. Ось вона переді мною, і немає жодного сумніву, що це — те саме пасмо. Від нашого табору до найближчого краю його — щонайменше сім миль. Далі пасмо загибається і — скільки можна кинути оком — іде кривою лінією.

Челленджер переможно козириться, а Самерлі мовчить, але, як і раніше, до всього ставиться скептично. Завтра мусимо позбутися принаймні частини наших сумнівів. А тим часом, користуючись тим, що Хосе проштрикнув собі бамбуком руку й хоче повернутися додому, посилаю через нього листа. Може, якимось щасливим випадком він і потрапить вам до рук. При першій же нагоді напишу ще. Надсилаю схематичну мапу нашої подорожі. Сподіваюся, за її допомогою вам легше буде стежити за моїм оповіданням.

Розділ IX

Хто міг це перередбачити?

З нами сталося жахливе нещастя. Хто міг передбачати це? Не знати, чим воно й скінчиться. Може, нам судилося провести все життя в цій дивній неприступній місцині. Я ще й досі цілком не отямився і недостатньо чітко уявляю собі і наше сучасне становище, і перспективи в майбутньому. Моєму переполоханому мозку перше здається надзвичайно загрозливим, а друге — темним, як ніч.

Жодна людина ніколи не потрапляла у гіршу ситуацію. Разом із тим було б недоцільно відкрити точні географічні дані місця нашого ув’язнення, аби друзі надіслали нам допомогу. Якби навіть вони спромоглися відрядити якусь рятувальну експедицію, долю нашу все одно буде вирішено задовго до того, як вона прибуде до Південної Америки.

Допомогти нам, власне, не легше, ніж тим, хто опинився на Місяці. Коли вже ми й видобудемося колись звідси, то тільки завдяки нам самим. Компаньйони в мене незвичайні. Це люди видатного розуму й виняткової енергії. На цьому тільки й базуються мої надії. Лише дивлячись на спокійні, безтурботні обличчя своїх супутників, бачу я маленьку іскорку світла в суцільному мороку, що оповиває нашу долю. Зовні і я такий само безтурботний, але всередині мене панує жах.

Дозвольте розповісти якнайдокладніше про всі події, що призвели до катастрофи.

На завершення свого останнього листа я казав, що на відстані сімох миль від нас знаходиться довжелезний кряж червонуватих скель — вочевидь, плато, про яке говорив професор Челленджер. Коли ми наблизилися до них, мені здалося, що подекуди вони вищі, ніж він гадав, — мають щонайменше тисячі футів заввишки й відрізняються слоїстістю, властивою базальтовим утворенням. Щось подібне можна бачити й коло Единбургу в Шотландії. Вершину кряжу вкривала рослинність: скраєчку — буйні хащі, а за ними — купа високих дерев. Ніде навкруги жодних ознак тваринного життя не було видно.

На ніч ми отаборилися коло підніжжя однієї зі скель. Важко уявити собі більш дику й пустельну місцевість. Скелі були не лише стрімкі, а й з вигинами назовні. Отже, можливість видертися на них виключалася. Безпосередньо біля нас знаходився вузький тонкий стрімчак, який я, здається, згадував уже в своєму оповіданні. Нагадував він величезну червону дзвіницю. Його вершина, де на самій горі росло велике дерево, була на рівні з плато, але їх поділяла широка ущелина. І скеля, і плато — відносно низькі: думаю, десь коло п’ятисот футів, не більше.

— Отут, — вказав Челленджер на дерево, — сидів птеродактиль. Я стеребкався приблизно до половини скелі і лише тоді вистрілив. Гадаю, що добрий альпініст, як я, наприклад, міг би видертися й на вершину. Але, звичайно, це не наблизило б його до плато.

Коли Челленджер говорив про птеродактиля, я глянув на професора Самерлі й уперше побачив у його очах якийсь вогник довіри й каяття. Усмішка не скривила його губ, як то бувало завжди, а навпаки — на обличчі майнув вираз збудження та цікавості. Челленджер і собі побачив це й відчув насолоду перемоги.

— Безперечно, — зауважив він зі звичним сарказмом, — професор Самерлі думає, що, вимовляючи «птеродактиль», я хочу сказати «лелека». Тільки це така лелека, в якої немає пір’я, надзвичайно груба шкіра, крила з перетинками, на щелепах зуби. — Він засміявся і вклонився Самерлі, а той повернувся до нього спиною.

Уранці, поснідавши кавою з маніоком[18] — доводилося ощаджувати наші запаси, — ми зібралися на військову ралу, щоб обговорити найкращий спосіб вилізти на плато.

Челленджер головував із такою врочистістю, ніби був міністром юстиції. Уявіть собі, як він у своєму хлоп’ячому брилі, зсунутому на потилицю, сидить на прискалку, поглядає на нас із-під набряклих повік і, вимахуючи чорною бородою, поважно визначає наше сучасне становище та окреслює подальші наші дії.

Нижче ви побачили б усіх нас утрьох. Мене, засмаглого на сонці, помолоділого та посвіжілого на вільному повітрі, Самерлі, який із поважним та скептичним виглядом попихкував люлькою, і гострого, мов лезо бритви, лорда Джона, що, спираючись на рушницю, трохи нахилився вперед і уважно слухав промовця. Позаду нас сидять двоє метисів і невеличка купка індіанців, а перед нами височіє червонуватий кряж, що відділяє нас від нашої цілі.

— Навряд чи треба казати, — промовляв наш ватаг, — що, перебуваючи тут уперше, я робив усе можливе, аби видряпатися на скелі. Думаю, де не пощастило мені, зазнає поразки й будь-хто інший, бо по горах лазити я вмію. Тоді, щоправда, у мене не було жодного спеціального гірського приладдя, але тепер я подбав про те, щоб узяти його з собою. Певно, що з його допомогою я спроможуся видертися на вершину цієї самотньої скелі. Щодо кряжу, то дертися на нього не варто й сподіватись — він надто вигинистий. Минулого разу мені довелося поспішати, бо надходила дощова пора, і запасів у мене було обмаль. Через це я встиг дослідити кряж протягом лише шістьох миль у східному напрямку і ніде не знайшов дороги. Що ж ми будемо робити?

— Як на мене, є лише один розумний вихід, — сказав професор Самерлі. — Якщо ви йшли на схід, ми дослідимо західну частину кряжу. Мабуть, піднятися на плато можна десь там.

— Згоден, — кивнув лорд Джон. — Плато невелике, і, обійшовши круг нього, ми або знайдемо дорогу, або повернемося на місце, звідки вийшли.

— Я пояснював уже нашому юному другові, — сказав Челленджер (він завжди говорить про мене так, ніби я десятирічний школяр), — я пояснював уже нашому юному другові, що легкого шляху до плато не може бути. Інакше плато не було б ізольоване і на ньому не могли б існувати умови, що так розбігаються зі звичайними законами земного життя. Проте я припускаю, що тут є місця, де може видряпатися на вершину досвідчений альпініст і ніяк не спроможеться злізти вниз важка, незграбна тварина. Напевне, вони є тут, такі місця.

— Звідки це ви знаєте, сер? — задерикуватим тоном спитав Самерлі.

— А звідти, що мій попередник — американець Мепл-Вайт — здійснив цю подорож. Як би інакше міг він бачити дивовижних тварин, що їх він замалював у своєму записнику?

— Ваші міркування нібито випереджають факти, — не здавався впертий Самерлі. — Я бачу ваше плато і не заперечую його існування, але в мене немає ніяких доказів, що там є життя.

— Заперечуєте ви, сер, чи не заперечуєте, це дрібничка. Добре, що хоч плато в’їлося вам у голову. — Тут він глянув на плато і раптом, скочивши з прискалка, схопив Самерлі за підборіддя й задер його голову вгору. — Ну, сер! — заричав він у захваті. — Невже ж я мушу допомагати вам зрозуміти, що на плато є тварини?

Я казав уже, що краї кам’яної гряди оповивала буйна рослинність. І звідти раптом показався якийсь чорний блискучий предмет. Він повільно наблизився до провалля, і ми чітко розгледіли гадюку з її пласкою, що нагадує заступ, головою. Хвилину десь вона звивалася над нами, і ранкове сонце блищало на її лискучих витких кільцях. Потім гадюка повагом поплазувала назад і зникла.

Самерлі був такий уражений, що спершу не помітив, як Челленджер задрав йому голову вгору. Тепер же він забрав із себе його руку й повернувся до свого звичайного неприступного вигляду.

— Буду дуже радий, професоре Челленджере, — сказав він, — коли в подальшому ви навчитеся звертати на щось мою увагу, не беручи мене за підборіддя. Навіть поява того звичайнісінького пітона не виправдовує вашої поведінки.

— Отже, на плато є життя! — з тріумфом у голосі відповів Челленджер. — А тепер, після цієї демонстрації, що мусить переконати й найдурніших, я думаю, ми маємо йти на захід, аж доки не знайдемо шлях до плато.

Грунт вздовж кряжу був нерівний. Просувалися ми поволі й із великими труднощами. Зненацька в очі нам упало щось, що відразу звеселило нас. То були сліди таборища: бляшанки з-під чиказьких м’ясних консервів, пляшка з написом «Бренді», поламаний ніж і купа інших подорожніх дрібниць. Пожмаканою, розірваною газетою був «Чиказький демократ», проте дати на ньому не збереглося.

— Не моя, — сказав Челленджер. — Це, напевне, Мепл-Вайта.

Лорд Джон із цікавістю роздивлявся папороть, що в своєму гіллі розмістила таборище.

— Дивіться! — сказав він. — Це, я думаю, якийсь знак.

До дерева цвяхом було прибито дошку, що вказувала на захід.

— Безперечно, знак, — ствердив Челленджер. — Що ж іще? Наш дослідник думав, що заблукав, і хотів залишити вказівки тим, хто піднявся би шукати його. Мабуть, ми знайдемо якісь знаки й далі.

Ми справді знайшли їх, але знаки ті були жахливого й цілком несподіваного характеру.

Під самим кряжем росли хащі високого бамбуку, на кшталт тих, що їх ми зустрічали раніше. Стеблини багатьох рослин мали близько двадцяти футів заввишки і закінчувалися цупкими, гострими, як списи, верхівками. Коли ми проходили повз бамбук, щось біле блиснуло перед моїми очима. Просунувши голову між стеблинами, я побачив череп. Сам кістяк лежав неподалік, ближче до краю плато.

За допомогою ножів наші індіанці розчистили галявинку круг нього, і ми в усіх подробицях могли вивчити цю давню трагедію. Від убрання людини лишилося саме лахміття. Зате на кістлявих ногах збереглися чоботи, і ясно було, що померлий — європеєць. Між кісток лежав золотий годинник нью-йоркської фірми «Гудзон», стилографічне перо на ланцюжку й срібний цигарник із написом «Дж. К. від А. Е. С.». Судячи з того, що метал не встиг потемніти, катастрофа сталася нещодавно.

— Хто б це міг бути? — міркував лорд Джон. — Бідолашний, всі кістки в нього попереламані.

— І між них виріс бамбук, — зауважив Самерлі. — Бамбук росте дуже швидко, але не міг же труп лежати тут так довго, що бамбук витягся аж на двадцять футів!

— Щодо особи померлого, то вона не викликає в мене жодного сумніву, — сказав професор Челленджер. — Їдучи річкою, щоб прилучитися до вас у Манаосі, я розпитував скрізь про Мепл-Вайта. У Парі не знали нічого. На щастя, я мав певний ключ, бо в його записнику був малюнок, де він снідає з якимось священиком у Розаріу. Священика я розшукав, і, хоч він ніяк не хотів зрозуміти користі, що її можуть мати для науки його свідчення, довідався дещо в нього. Мепл-Вайт був у Розаріу чотири роки тому, або за два роки до того, як я бачив його труп. У той час він був не сам, а з приятелем-американцем, Джеймсом Колвером. Колвер сидів у човні, тому зі священиком не снідав. На підставі всього цього я й гадаю, що ми дивимося тепер на останки Джеймса Колвера.

— Не може бути сумніву, — додав лорд Джон, — і щодо причини його смерті. Він упав — або його скинули — зі скелі й розбився. Як могло статись інакше, коли всі кістки в нього розтрощені, і між ними вже виросли двадцятифутові стеблини бамбуку?

Ми тихо стояли перед цими рештками і не могли не погодитись зі словами лорда Рокстона. Кам’яна брила зірвалася зі скелі й упала на галявинку. Впала вона чи її було скинуто? Може, то був просто нещасний випадок або... Прикрі й жахливі ризики поставали круг нас у цій невідомій країні.

Ми мовчки пішли далі вздовж пасма скель, прямовисних й гладких, як арктичні льодові поля, що їх мені доводилося бачити на малюнках. Ми здолали не менше як п’ять миль і не зустріли жодної розколини, жодного проходу. Аж ось у очі нам упало щось, що сповнило серця наші новою надією. Під прискалком, захищена від дощу, була намальована крейдою стріла, повернена вістрям до заходу.

— Знову Мепл-Вайт, — сказав професор Челленджер. — Він нібито передчував, що хтось слідуватиме за ним.

— Значить, у нього була крейда.

— Серед інших речей я знайшов у його торбі й кольорові крейдини. Пригадую, що біла з одного кінця була затуплена.

— Це, безперечно, добра ознака, — промовив Самерлі. — Нам лишається дотримуватися його вказівок та простувати на захід.

Ще за п’ять миль — нова біла стріла на скелі. У цьому місці стіна кряжу вперше трохи розійшлася. Всередині розколини — знову стріла, що вістрям дивилася просто вгору.

Місцина мала похмурий вигляд. Стіни кряжу були такі високі, а клапоть неба такий вузький, та ще й оточений двома шарами зелені, що на дні розколини панував присмерк. Ми давно вже не їли, страшенно втомилися від нерівної кам’янистої дороги, але були занадто збуджені, щоби спинятися. Звелівши індіанцям стати табором, ми вчотирьох із двома метисами заглибились у вузьку розколину.

Біля входу мала вона футів сорок завширшки, а далі звужувалась, завершуючись гострим кутом із прямовисними й наче вигладженими праскою стінами. Піднятися по них було неможливо, і, звичайно, наш дослідник хотів указати кудись в інше місце. Ми повертали назад — вся розколина мала не більше як чверть милі завдовжки, — коли гостре лордове око вгледіло те, що ми шукали. Високо над нашими головами, в темному сутінку, вирізнялася ще темніша кругла пляма. Безперечно, то міг бути тільки вхід до печери.

Коло підніжжя стіни лежали купки каміння, і ми з легкістю дісталися по ньому нагору. Усі наші сумніви, коли ми дісталися туди, миттєво зникли. То був не лише вхід до печери — на стіні було намальовано стрілу. Осьде Мепл-Вайт і його безталанний товариш вибралися на плато.

Ми були занадто схвильовані, щоб повертатись до табору, і вирішили зараз же дослідити печеру. В дорожній торбині лорда Джона був електричний ліхтар. Він мав освітлювати нам шлях. З цим ліхтарем у руці, кидаючи попереду себе маленьке кружало жовтавого світла, лорд рушив уперед, а ми вервечкою посунули за ним.

Печеру, вочевидь, вимила вода, бо стіни її були надзвичайно рівні, а долівку укривав грубий шар гальки. Щоб потрапити туди, нам довелося йти по черзі та низенько пригинатися. Ярдів із п’ятдесят печера наче заглиблювалась у скали, а потім почала підніматись угору під кутом десь у сорок п’ять градусів. Далі схил став ще стрімкіший, і нам довелося плазувати, обдираючи об гальку коліна та долоні. Раптом лорд Рокстон спинився й голосно крикнув:

— Обвал!

Добувшись до нього, ми в жовтому світлі ліхтарика побачили стіну з уламків базальту, що сягала стелі печери.

— Стеля обвалилася.

Даремно силувалися ми відтягти деякі камінці вбік. Унаслідок наших спроб більші брили залишилися майже без підпори й загрожували впасти та розчавити нас. Ясно, що зсунути цю перепону з місця нам не пощастить. Шляху, яким ішов Мепл-Вайт, більше не було.

Виснажені, не маючи сил розмовляти, ми виповзли з темного тунелю й попрямували до табору. Мушу відзначити ще один інцидент, що трапився з нами, коли ми виходили з розколини. Він пов’язаний із подальшими подіями.

Ми стояли вкупі на самому дні ущелини, футів на сорок нижче за печеру, коли зверху зірвався величезний камінь і зі страшенною силою впав коло нас. Ще трохи — і нам був би кінець. Ми не бачили, звідки скотився той камінь, а метиси, які тоді стояли біля входу до печери, запевняли, що він пролетів повз них, а значить, падав із плато. Глянувши вгору, ми не помітили в зелених хащах, що вкривали верхів’я скелі, жодного руху. А проте, безсумнівно, камінь той кинула людська істота, і до того ж — істота, ворожа нам.

Ми поквапилися вийти з розколини, стурбовані цими подіями, що могли прикро позначитися на наших планах. Становище було скрутне і до того, але тепер, коли до супротиву природи приєдналася ще й лиха людська воля, воно ставало вкрай безнадійним. І все ж таки, дивлячись на гарну смужку зелені в кількох сотнях футів над нами, ніхто з нас і думки не мав повернутися до Лондона, не дослідивши до кінця всіх тутешніх таємниць.

Обговоривши наші шанси, ми вирішили йти далі круг плато, сподіваючись знайти десь можливість видертися на нього. Гряда скель тим часом стала помітно нижчою й почала повертати із заходу на північ. Якщо вважати пройдений нами шлях за сектор кола, то все коло, мабуть, було не дуже великим. У найгіршому випадку ми могли через кілька днів повернутися до тієї точки, звідки почали обхід.

Цього дня ми пройшли біля двадцяти двох миль без жодного успіху. Наш барометр, треба зазначити, показував, що відтоді, як ми залишили човни, ми піднялися над рівнем моря принаймні на три тисячі футів. Звідси така зміна і температури, і характеру рослинності. Ми вже майже забули про деякі види комах, що були зазвичай справжнім лихом тропічних подорожей. Іще тут зустрічалися деякі види пальм і багато деревоподібної папороті, але характерні для Амазонки високі дерева лишилися позаду. А як любо було бачити серед негостинних скель берізку, пасифлору й бегонію, що нагадували мені батьківщину. Ось така сама червона бегонія стоїть у горщику на вікні однієї віли в Стритемі... Але я починаю вже заглиблюватися в особисті спогади.

Тієї ночі — я все ще маю на увазі першу добу нашої подорожі круг плато — на нас чекала ще одна значуща подія, після якої вже ніхто не сумнівався в тому, що дива десь близько.

Прочитавши подальші рядки, ви, містер Мак-Ардл, визнаєте, мабуть, уперше, що «Газетт» недарма відрядила мене і що у вас є матеріал для надзвичайно цікавої статті, якщо професор Челленджер зласкавиться дати на неї дозвіл. Я не наважився б друкувати її, доки ми не повернемося до Англії з речовими доказами в руках. Інакше мене прозвуть газетним Мюнхгаузеном. Безсумнівно, так само вважаєте і ви, тому не захочете ризикувати репутацію «Газетт», доки в нас не буде змоги стрінути неминучий хор скептиків і критиків із відповідною зброєю в руках. Нехай же мій лист, що міг би дати такий чудовий матеріал для передовиці, чекає слушної нагоди у вашій шухляді. Все це сталося в одну мить і залишило сліду глибинах нашої свідомості.

А сталося ось що. Лорд Джон підстрелив агуті — маленьку, схожу на свиню тварину. Половину її ми віддали індіанцям, а другу половину залишили собі й почали підсмажувати на багатті. Після заходу сонця повітря тут відразу холоднішає, і ми всі присунулися ближче до вогню. Ніч була безмісячна, але на небі світила купа зірок, і на невеличкій відстані все було видно. Зненацька в нічній темряві щось загуло, немов наближався аероплан. На мить усіх нас затінили перетинкові крила, і перед моїми очима майнула довга, витка, як гадюка, шия, злющі, невситимі, червоні очі та величезний роззявлений дзьоб, наповнений, на моє здивування, блискучими маленькими зубами. За секунду мара зникла, а разом із нею зник і наш обід. У повітря знялася велетенська чорна маса, футів двадцять завширшки. На мить чудовисько своїми крилами заступило зорі, а потім щезло над темним краєм гірського кряжу. Ми, остовпілі, мовчки сиділи круг багаття, наче герої Вергілія, на яких напали гарпії. Першим порушив мовчанку Самерлі.

— Професоре Челленджере, — урочисто промовив він, і голос його тремтів від хвилювання. — Мушу перепросити вас. Я був абсолютно неправий, сер, і прошу забути мої помилки.

Це було чудово сказано, і професори вперше потиснули один одному руки. Ось що дала нам поява нашого першого птеродактиля. Примирення двох таких людей варте було вкраденого обіду.

Якщо на плато і є передісторичні тварини, то їх у будь-якому разі небагато, бо протягом трьох наступних днів ми не зустріли жодної. Увесь цей час ми йшли по голій незатишній місцевості повз північну і західну стіни плато. Камениста пустеля чергувалася тут з огидними болотами, повними дичини. Це була буквально непролазна країна, і якби не вузенька стежка попід самими скелями, нам довелося б вертати назад.

Не один раз пірнали ми до попереку в багнистий ґрунт напівтропічного болота. Та гірше за все були яракаки — найотрутніші та найсміливіші гадюки в усій Південній Америці. Раз-у-раз, звиваючись і підстрибуючи зі смердючої твані, кидалися на нас ці жахливі створіння, і тільки рушниці, що їх ми тримали напоготові, допомагали боронитися від них. Я, напевне, ніколи не зможу забути одну воронкоподібну западину в трясовині, ясно-зелену через купу лишайників на ній. Там, здається, було саме кубло їх, і на кожному горбку аж кишіли ці гадюки, що сичали на нас, бо яракака тим і славиться, що завжди нападає перша. Зібралося їх стільки, що стріляти було б недоцільно. Ми визнали за краще кинутися навтіки і бігли з усіх сил, доки не забракло духу. Ніколи не забуду, як озиралися ми навсібіч, біжучи, і довго ще бачили серед очерету виткі тіла наших переслідувачів. На мапі, що її ми накреслили, багнище це назване Зміїним болотом.

Згодом гірський кряж утратив свій червонуватий колір і став брунатним. Рослинність на краї його була вже не такою буйною, а самі скелі, лишаючись, як і раніше, неприступними, знизились до трьохсот-чотирьохсот футів. Їхню цілковиту неприступність добре видно на зробленій мною світлині.

— Але має ж стікати кудись дощова вода, — сказав я, коли ми обговорювали наше становище. — Якісь рівчаки для неї десь мають існувати.

— У нашого юного друга бувають інколи моменти просвітлення, — зауважив професор Челленджер, плескаючи мене по плечу своєю лапою.

— Адже тут буває й дощ, — додав я.

— Ач, яке розумне! — схвалив Челленджер. — Єдина хиба в його роздумах полягає в тім, що ми на власні очі побачили відсутність будь-яких рівчаків на боках кряжу.

— Куди ж у такому разі щезає вода? — настоював я.

— Я думаю, що коли вода не виходить зовні, значить, вона збирається десь усередині.

— То там є озеро?

— Так мені здається.

— Більше ніж імовірно, що озеро розташовується в колишньому кратері, — мовив професор Самерлі. — Формація тут — суто вулканічного походження. Втім, хоч там як, я певний, що поверхня плато має ухил до середини, і там ми знайдемо чимале сточище, звідки вода якимось підземним каналом надходить у Зміїне болото.

— А може, рівновага досягається шляхом випаровування, — висловив думку Челленджер, і професори вдалися до вченої балаканини, що її я розумів не більше за китайську грамоту.

Шостого дня, зробивши коло навкруги плато, ми повернулися до нашого табору під самотньою скелею. Настрій у всіх був пригнічений, бо під час зробленого обходу ми не знайшли жодного місця, звідки звичайна людина могла би піднятися на гору. Дорога через печеру, якою користувався Мепл-Вайт, була тепер геть неприступна.

Що ж його робити? Запасів їжі, які ми поновлювали полюванням, поки що вистачало, але настане час, коли вони добіжать кінця. За два місяці розпочнеться дощова пора, і наш табір змиє водою. Скеля була тверда, як граніт, і на те, щоб рубати в ній сходи на таку височінь, ми зовсім не мали у своєму розпорядженні часу. Нічого дивного, що ми того вечора тільки похмуро перезирнулися і не обмінялися навіть словом, перш ніж розстелити постелі. Останнім, що я побачив, перед тим як заснути, був Челленджер. Скарлючившись, обхопивши голову руками й нагадуючи величезну жабу, сидів він коло багаття і так занурився в міркування, що навіть не почув мого «на добраніч».

Та коли ми віталися ранком, переді мною був зовсім інший Челленджер — від усієї його постаті віяло радістю і самозадоволенням. Сідаючи снідати, він дивився на нас з удаваною скромністю, та очі його, здавалося, хотіли сказати: «Я знаю, що заслуговую на найбільшу вдячність із вашого боку. Тільки, прошу, не примушуйте мене червоніти від вашої дяки!» Його борода стовбурчилася від вітру, груди випиналися, руку він засунув у кишеню куртки. Він, певно, уявляв себе на одному з п’єдесталів Трафальгар-скверу, й тому прибрав найвеличнішої пози.

— Еврика! — скрикнув він, виблискуючи білими зубами крізь свою чорну бороду. — Можете привітати мене, джентльмени; і також привітати один одного. Задачу розв’язано.

— Ви знайшли шлях на гору?

— Маю сміливість думати, що так.

— А де ж саме?

Замість відповіді Челленджер ткнув пальцем на самотню, з гострою, як спис, вершиною, скелю.

Обличчя наші — моє принаймні — витягнулися. У те, що на скелю можна видертися, ми вірили. Але між нею й кряжем лежала безодня.

— Ми ніколи не перейдемо через провалля, — зітхнув я.

— В усякому разі ми добудемося верхів’я скелі, — сказав Челленджер. — А там я розкажу вам про один засіб, що його винайшов мій допитливий розум.

Поснідавши, ми розгорнули тюк, де наш ватаг ховав своє альпіністське приладдя. Звідти він витягнув кружало цупкої, але легкої линви сто п’ятдесят футів завдовжки разом із залізними гачками, клямрами та іншим приладдям. Лорд Джон був відомий саме як альпініст, професор Самерлі відбув не одну гірську експедицію, і серед товариства я був єдиним новаком у цих справах. Проте моя міць і відвага мусили заступити брак досвіду.

Завдання я не назвав би занадто важким, хоч подеколи волосся на моїй голові ставало сторчма. Перша половина шляху видалася зовсім легкою, та опісля скеля ставала дедалі стрімкішою, і останні п’ятдесят футів ми дерлися нагору, чіпляючись руками за найменший виступ і найнепомітнішу щілину. Ні я, ні Самерлі ніколи не долізли б до вершини, якби Челленджер, діставшись туди першим, не кинув нам линви, обв’язавши її круг дерева, що росло на верхів’ї скелі. За допомогою линви ми швидко перелізли через зубчасту стінку й опинилися на невеличкому, вкритому травою майданчику.

Першим, що впало мені в око, коли я втамував подих й озирнувся навкруги, був незвичайний вигляд місцевості, якою ми нещодавно йшли. Здавалося, що під нами, зливаючись з обрієм, лежить уся бразильська рівнина. Найближче до нас був довгий схил, усіяний великими каменями та папоротниковими деревами. Далі, за горбовиною, я бачив жовто-зелені маси бамбукових хащ, що крізь них ми продерлися, а ще далі рослинність ставала буйнішою й перетворювалася на величезний ліс, який простягався скільки кинути оком.

Я, наче сп’янілий, милувався чарівним краєвидом, коли на моє плече лягла важка професорова правиця.

— Сюди, мій юний друже, — сказав він. — Vestigia nulla retrorsum. Рухайтесь уперед, до нашої славетної цілі.

Я повернувся. Переді мною лежало плато, і краєчок його, порослий зеленою торочкою хащ та поодинокими деревами, був на одному рівні з нами. Провалля, що відділяло скелю від плато, мало приблизно футів сорок завширшки, але для нас не було б різниці, якби воно мало й сорок миль. Я обхопив одною рукою стовбур дерева й нахилився над безоднею. Десь далеко внизу стояли й дивилися на нас маленькі фігурки — наші слуги.

— Це, безсумнівно, дуже цікаво, — почув я позаду себе різкий голос професора Самерлі.

Я обернувся й побачив, що він із великим інтересом розглядає дерево, за яке я тримався. Його рівна кора і невеличкі, жилкуваті листки нагадали мені щось знайоме.

— Та це ж бук! — скрикнув я.

— Правильно, — ствердив Самерлі. — Наш земляк у цій далекій країні.

— Не тільки земляк, дорогий мій сер, — сказав Челленджер, — ба навіть — дозвольте порадувати вас — наш спільник. Цей бук урятує нас.

— А! — здогадався лорд Джон. — Міст.

— Достеменна правда, друзі мої, — міст. Недурно ж минулої ночі я витратив цілу годину й карався нашим безпорадним становищем. Пригадую, я мав якось нагоду зауважити нашому юному другові, що старий Челленджер почувається найкраще, коли його припруть до стінки. А минулої ночі всіх нас загнали в тісний кут. Розум укупі з енергією завжди дає гарні наслідки. Через провалля треба перекинути міст. І ви маєте цей міст!

Ідея справді була блискуча. Дерево мало добрі шістдесят футів заввишки, і якби воно впало так, як нам хотілося, перейти через провалля було б неважко. Підіймаючись на скелю, Челленджер узяв із собою сокиру. Тепер він зняв її з плеча й передав мені.

— У нашого юного друга є і м’язи, і витривалість, — промовив він. — Думаю, в цій справі він буде корисний, як ніхто інший. Прошу лише обмежити ваші поривання й робити тільки те, що я вам казатиму.

За його вказівками я зробив на дереві кілька зарубок, щоб воно впало в бажаному нам напрямку. Верхів’я його від природи хилилося в бік плато, і це полегшувало нашу задачу. Після того ми з лордом Джоном по черзі ставали до роботи, і менше ніж за годину бук із глухим кректанням завалився й заховав своє гілля в хащах протилежного берега безодні. Відрубаний кінець стовбура покотився до краю майданчика, і одну жахливу мить ми думали, що все пропало. Проте він, трохи похитавшись, ліг на кілька дюймів від краю майданчика й спинився. Тож у нас був міст до невідомого.

Ми всі мовчки вклонилися професорові Челленджерові, що й собі скинув капелюха й віддав низький уклін кожному з нас.

— Я хочу перший ступити на незвідану землю, — сказав він. — Цікавий сюжет для якоїсь історичної картини в майбутньому.

І він наблизився до мосту, аж тут лорд Джон схопив його за комір.

— Любий товаришу, — рішуче заявив лорд, — цього я не можу дозволити.

— Не можете дозволити, сер? — голова професора відхилилася назад, а борода випнулася наперед.

— Коли йдеться про науку, я завжди корюся вам, бо ви — людина вчена. А ви, потрапивши до мого департаменту, мусите слухатися мене.

— Вашого департаменту, сер?

— У кожного з нас свій фах. Я тут — солдат. Ми піднімаємося завойовувати незвідану країну, де на кожному кроці нас може зустріти ворог. Кидатись туди наосліп тільки тому, що вам бракує розважливості й терпіння, як на мене, не слід.

Зауваження було занадто переконливим, тож знехтувати ним не мало сенсу. Челленджер похитав головою й знизав плечима.

— Гаразд, сер. Що ж ви пропонуєте?

— Мені здається, що там, у хащах, сидять людожери й чекають нас собі на сніданок, — сказав лорд Джон, вдивляючись у плато. — Перш ніж лізти в казан з окропом, краще вжити всіх запобіжних заходів. Сподіватимемося, що там ніякої небезпеки немає, а чинити будемо так, ніби вона є. Мелоун і я спустимося зараз униз, заберемо з собою чотири рушниці та візьмемо Гомеса й другого метиса. Тоді один із нас переходитиме міст, а решта охоронятиме його своїми рушницями, доки він не пересвідчиться, що й для решти там немає ніякої небезпеки.

Челленджер сидів на пні, аж порикуючи від нетерплячки, але ми з професором Самерлі погодилися, що в таких випадках керувати має лорд Джон. Тепер уздовж найбільш важкої частини шляху висіла линва, і спускатися було значно легше. За годину ми повернулися з гвинтівками й мисливськими рушницями. Метиси, за наказом лорда Джона, принесли ящик із провізією на випадок, якщо наша експедиція затягнеться. В кожного з нас у ладівниці[19] було повно патронів.

— Тепер, Челленджере, якщо ви неодмінно хочете бути першим, прошу, — сказав лорд Джон, коли всі приготування добігли кінця.

— Дуже дякую вам за дозвіл, — відповів сердитий професор, що не визнавав ніяких авторитетів. — Коли вже ви так люб’язно дозволите, я, звичайно, скористаюся нагодою бути першим, хто ступить до цієї країни.

Челленджер із сокирою за плечима сів верхи на стовбур і, пересуваючись по ньому, небавом опинився на протилежному боці. Звівшись на рівні ноги, він почав вимахувати зброєю.

— Нарешті! — гукав Челленджер. — Нарешті!

Я з тривогою дивився на професора і щохвилини чекав, що ворожа стріла влучить йому в спину. Але все було спокійно, і тільки якийсь дивний, багатобарвний птах знявся з-під його ніг і зник між деревами.

Другим був Самерлі. Просто вражаюче, скільки енергії в такому хирлявому тілі! Він наполіг, щоб на нього навісили дві рушниці, і коли переліз на той бік, обидва професори мали зброю. Слідом за Самерлі поліз я, уникаючи дивитись у жахливу безодню, що розкривала пащу під моїми ногами. Самерлі простяг мені приклад гвинтівки, і за секунду я вже міг схопити його за руку. Що ж до лорда Джона, то він пройшов по дереву — саме пройшов ногами, ні за що не тримаючись. У нього, певне, залізні нерви.

Нарешті ми опинилися в цій казковій країні, в незвіданому світі, в царстві Мепл-Вайта. Для нас то був момент найбільшого тріумфу. Хто би міг подумати, що він стане прелюдією до найжахливішого нещастя? Дозвольте коротенько розповісти, як усе сталося.

Ми відійшли відкраю плато і пройшли ярдів із п’ятдесят чагарниками, коли позаду нас почувся оглушливий хруск. Ми кинулися назад. Але міст зник.

Ген-ген унизу, коло підніжжя скелі, я побачив купу гілля та уламків потрощеного стовбура. То був наш бук. Може, край майданчика не витримав ваги й осипався просто піддеревом? Це перше, що спало нам всім на думку. Але тієї ж миті з-за виступу на скелі виткнулося смагляве обличчя — обличчя метиса Гомеса. Так, то був Гомес, та тільки не той Гомес, що завжди догідливо всміхався. Ми бачили перед собою пекучий погляд і обличчя, скривлене ненавистю та божевільною радістю від помсти.

— Лорде Рокстоне! — гукнув він. — Лорде Джоне Рокстоне!

— Ну? — обізвався наш компаньйон. — Я тут.

З того боку провалля до нас долинув вибух реготу.

— Авжеж, ти там, англійський собако. Там ти й залишишся. Я чекав, чекав довго, і нарешті час прийшов. Нелегко було тобі дертись угору — спускатись, побачиш, буде ще важче. А, кляті ви дурні, піймалися, ускочили таки всі до одного!

Від подиву ми не могли говорити. Ми лише стояли й очманіло дивилися на Гомеса. Великий переламаний сук на траві коло нього показував, звідки здобув він важіль, щоб скинути наш міст. Обличчя зникло, але за хвилину з’явилося знову, ще несамовитішим.

— Ми мало не вбили вас каменем тоді, в печері, — крикнув він, — але так буде краще. Повільніше і болючіше. Ваші кістки згниють тут, і ніхто не знатиме, де вони лежать, і не поховає їх. Коли ти здихатимеш, згадай про Лопеса, що його ти вбив п’ять років тому на річці Путцмайо. Я його брат, і хоч там як, але я помру тепер спокійно, бо помстився за нього. — Він грізно посварився на нас рукою й щез.

Якби метис задовольнився помстою й зник зараз же, все скінчилося би для нього добре. Але оте нерозумне, непереможне прагнення драматизму, властиве латинській расі, занапастило його. Рокстон, людина, яка в трьох республіках здобула собі славу Бича Господнього, не дозволяв безкарно глузувати з себе. Метис спускався по дальньому боку скелі, але, перш ніж він устиг добутися землі, лорд Джон підбіг із рушницею до урвища й уздрів свою жертву. Єдиний постріл — і ми почули зойк і шум від падіння тіла. Рокстон повернувся до нас зі скам’янілим обличчям.

— От я недотепа: дав себе піймати на гачок, — гірко промовив він. — Через мою дурість ми всі вскочили в халепу. Я мусив пам’ятати, що ці люди мстяться за родичів, і бути більш обачливим.

— А де ж другий? Адже, щоб скинути таке дерево, вони повинні були робити це вдвох.

— Я хотів убити і його, а потім передумав. Я гадаю, він тут ні до чого. Але, може, краще було б покінчити і з тим метисом, бо, як ви кажете, він, напевно, допомагав Гомесові.

Тепер, коли фінал драми був відомий, кожен згадав різні незрозумілі тоді нам вчинки метиса — його бажання знати всі наші плани; підслуховування під наметом, коли його спіймав на гарячому Замбо; хижі погляди, що їх подеколи він кидав на нас. Тим часом несподівана сцена на рівнині під нами привернула до себе всю нашу увагу, й розмови про Гомеса припинилися.

Якийсь чоловіку білому вбранні мчав так, ніби за ним гналася сама смерть. Слідом за ним, на відстані кількох ярдів, стрибала величезна чорна постать відданого нам Замбо. Невдовзі він наздогнав утікача й схопив його за шию. Обидва вони покотилися по землі. За хвилину Замбо звівся на ноги, глянув на розпластаного чоловіка і, переможно вимахуючи руками, побіг до нас. Нерухома біла фігура залишилася лежати серед широкої рівнини.

Обох зрадників було знищено, але лихо, що його вони вчинили, пережило їх. Ні в який спосіб не могли ми повернутися на скелю. Будучи колись жителями цілого світу, тепер ми стали мешканцями самого плато. І те, і те існувало окремо. Перед нами слалася рівнина — шлях до наших човнів. Там, за фіалковим тьмяним обрієм, текла річка, що вела до цивілізації. Та між нею й нами бракувало однієї ланки. Жоден мозок людський не міг би знайти спосіб збудувати міст через безодню, що лежала між нами й нашим минулим. За одну мить усі умови нашого існування змінилися.

Тільки тоді, у такий критичний момент, довідався я, з якого матеріалу зроблені мої товариші. Вони, щоправда, були серйозні й задумливі, але не втратили бадьорості. Тим часом нам лишалося тільки сісти серед чагарників та очікувати на Замбо. Нарешті його чорна постать виткнулася з-за каміння, а незабаром і вся його геркулесова фігура з’явилася на верхів’ї скелі.

— Що я робити зараз? — скрикнув він. — Ви кажіть, а я все робити.

Це питання легше було поставити, ніж на нього відповісти. Зрозуміло було тільки одне: він — єдина ланка між нами й навколишнім світом, і ми в жодному разі не можемо відпустити його.

— Ні, ні! — гукав він. — Я не залишаю вас. Хоч що буде, ви завжди знайти мене тут. Але мені несила затримати індіанці. Вони кажуть, тут живе курупурі, ходімо додому. Вас немає, а Замбо сам не може вмовити.

І дійсно, індіанці вже давно у різні способи натякали нам, що вони втомилися й хочуть повернутися. Замбо мав рацію: затримати індіанців не було жодної можливості.

— Нехай лиш дочекаються завтра, Замбо, — гукнув я. — Я хочу передати через них листа.

— Дуже добре, сер! Обіцяю, що до завтра вони будуть чекати. Але що я робити для вас тепер?

Роботи для нього була сила-силенна, і цей добрий хлопець сумлінно виконав її. Перш за все він, за нашими вказівками, відв’язав линву від пня й кинув нам один кінець. Вона не дуже груба, але надзвичайно цупка, і хоча не могла повною мірою служити мостом, зате могла стати у неабиякій пригоді, коли б нам довелося видиратися по скелях. До її другого кінця Замбо прив’язав принесений ним пакунок із продуктами, і ми в такий спосіб поповнили свої запаси. Тепер, навіть якби ми й не поновляли їх, харчів нам мало вистачити принаймні на тиждень. Потім Замбо спустився на землю, приніс ще два пакунки з патронами та різними речами, й ми перетягнули їх до себе за допомогою тієї ж таки линви. Був уже вечір, коли він зліз зі скелі, запевнивши нас, що затримає індіанців до ранку.

Першу ніч нашого життя на плато я перебув, складаючи вам цього листа при світлі свічки, що ледве блимала в ліхтарі.

Ми розташувалися на самому краї плато, повечеряли й угамували спрагу двома пляшками аполлінариса, що були в ящику з провізією. Нам конче потрібно було розшукати воду, але сьогоднішніх пригод було задосить навіть для лорда Джона, і ніхто з нас не хотів робити перший крок у невідоме. Ми вирішили не запалювати багаття і не видавати ані найменшого зайвого звуку.

Завтра (або, точніше, сьогодні, бо, коли я пишу ці рядки, вже починає сходити сонце) ми розпочинаємо дослідження цієї дивної країни. Коли спроможуся написати знову — якщо я взагалі ще колись писатиму — не знаю. Бачу, що індіанці ще на місці, і певний, що наш вірний Замбо дістанеться на скелю по листа. Хочу вірити, що ви його одержите.

Що більше я думаю, то безнадійнішим здається мені наше становище. Не уявляю собі, як ми можемо повернутися. Якби ще коло краю плато росло високе дерево, можна було би зробити з нього міст, але поблизу дерев немає. Тягти ж величезний стовбур здалеку ми не зможемо й усі разом. Линва ж занадто коротка, щоб спуститися по ній. Ні, наше становище — безнадійне, абсолютно безнадійне.

Розділ X

З нами трапилися найнезвичайніші речі

З нами трапилися й досі ще трапляються найнезвичайніші речі. Увесь мій запас паперу складається з п’ятьох записників і кількох блокнотів. Олівець у мене тільки один. Але поки руки мої можуть ворушитися, я записуватиму всі наші пригоди та враження. Ми ж бо єдині представники роду людського, яким судилося побачити такі речі, і тому я вважаю за потрібне занотувати їх, поки вони ще свіжі в моїй пам’яті і неминуча доля дає на це дозвіл. Чи пощастить мені передати листа Замбо; чи я сам спроможуся в якийсь дивний спосіб привезти їх із собою; чи потраплять вони до рук сміливого дослідника, що йтиме нашим слідом, маючи можливість користуватись літаком, я не знаю. У будь-якому разі передчуття каже мені, що мої нотатки обезсмертять наші найправдивіші авантюри.

Ранком другого дня по тому, як підлий Гомес ув’язнив нас на плато, розпочався новий етап наших пригод. Але перший же інцидент із цілої низки справив на мене не надто позитивне враження. Прокинувшись після недовгого сну, я випадково поглянув на свої штани. Одна холоша, задравшись трохи вгору, оголила на кілька пальців шкіру над краєм шкарпетки, і на шкірі було щось подібне до великої виноградини пурпурового кольору. Здивований, я нахилився вперед, щоб зняти її, і жахнувся, коли вона луснула між моїми пальцями, і звідти навсібіч пирснула кров. Я аж скрикнув від огиди й розбудив тим обох професорів, які спали поруч.

— Надзвичайно цікаво, — сказав Самерлі, розглядаючи мою ногу. — Величезний кліщ, і, наскільки мені відомо, він не належить до жодної класифікації.

— Перший плід наших дослідів, — повчально промовив Челленджер своїм низьким голосом. — Мусимо визначити його тільки як Ioxodes Maloni. На мою думку, мій юний друже, порівняно з тим, що ваше ім’я залишиться в невмирущих анналах зоології, укус кліща — то сута дрібничка. На нещастя, ви своїми пучками розчавили цей чудовий екземпляр саме тоді, коли він смоктав вашу кров.

— У, мерзенна гадина! — скрикнув я.

Професор Челленджер, протестуючи, здійняв свої товсті брови і, щоб заспокоїти мене, поклав мені на плече руку.

— Мусите виховувати в собі науковий погляд на природу й незалежний розум ученого, — сказав він. — Для людини з філософічною вдачею — як у мене, наприклад, — кліщ із його ланцетоподібним хоботком і шлунком, що розтягається, — такий самий досконалий витвір природи, як павич або північне сяйво. Мені просто боляче слухати, що ви так зневажливо говорите про бідну комашку. Проте я не маю сумніву, що, коли ми будемо уважними, ми знайдемо їх ще кілька штук.

— Який же тут може бути сумнів, — похмуро погодився Самерлі, — коли один кліщ оце тільки-но просмикнувся за комір вашої сорочки?

Челленджер заревів, як бик, схопився з місця й почав несамовито драти на собі комірчик і сорочку, аби якнайшвидше скинути їх. Самерлі і я реготали так, що ледве могли допомагати йому. Нарешті нам пощастило заголити його могутній тулуб (у грудях п’ятдесят чотири дюйми за міркою кравця). Все Челленджерове тіло було вкрите чорним густим волоссям, і ми витягли звідти кліща, перш ніж він устиг укусити професора. Але навкруги нас було повнісінько цих жахливих створінь, і ми мусили забиратися звідти.

Та насамперед треба було домовитись із нашим вірним негром, що вже стояв на скелі з бляшанками какао та бісквітами. З провізії, що була в таборі, ми звеліли йому залишити запаси на два місяці, а решту віддати індіанцям як винагороду за їхню роботу на нас і за доставку листа до Амазонки. За кільки годин ми бачили, як вони вервечкою йшли по рівнині, кожен із пакунком на голові. Замбо перейшов до нашого намету й залишився там — він був нашим єдиним зв’язком із навколишнім світом.

Тепер треба було вирішити, що робити далі. Свою стоянку серед усіяних кліщами кущів ми перенесли на невеличку галявину, облямовану високими деревами. Посередині її лежало кільки пласких каменів, неподалік була криниця з чудовою водою. Там ми й розташувалися, там і обговорювали плани перших наших дій у незвіданому краї. Серед листя над нами виспівували птахи — один із них якось дуже дивно стогнав, але крім їхніх співів інших ознак життя ніде не було видно.

Перш за все ми підрахували наші запаси, щоб знати, чи надовго їх стане. Того, що ми принесли з собою, разом із тим, що передав Замбо, цілком нам вистачало. Найголовніше — беручи до уваги ту небезпеку, що чатувала на нас, — ми мали чотири гвинтівки з тисячею трьомастами патронів до них, мисливську рушницю й близько ста п’ятдесяти патронів великого калібру. Їстівного вистачило б на кілька тижнів; був чималий запас тютюну та деяке наукове приладдя, як-от підзорна труба й добрий польовий бінокль. Усі ці речі ми поскладали на галявині, а потім сокирами та ножами позрубували багато колючих кущів і зробили з них огорожу ярдів на п’ятнадцять у діаметрі. Це мала бути наша тимчасова штаб-квартира, наш притулок на випадок якоїсь несподіваної небезпеки й сховище наших запасів. Назвали ми її «Форт Челленджера».

Закінчили ми свою роботу опівдні. На спеку скаржитися не доводилося — плато і щодо температури, і щодо характеру рослинності більше наближалося до помірного поясу. Що стосується дерев, то круг нас росли буки, дуби і навіть береза. Височенне гінкго, що було набагато вище за всі інші дерева, розкидало над нашим новозбудованим фортом свої крислаті гілки з віялоподібним листям. Сівши в холодку під ними, ми заходились обговорювати наші подальші кроки. Лорд Джон, що у вирішальний момент завжди брав на себе командування, почав викладати нам свою точку зору.

— Поки жодна людина й жодний звір не бачать або не чують нас, ми в безпеці, — сказав він. — Труднощі виникнуть тоді, коли вони довідаються про нашу присутність. До останнього часу в мене не було інформації відносно того, що вони викрили нас. Наша тактика мусить, по-перше, полягати в тім, щоб сидіти тихо й потроху знайомитись із місцевістю. Перш ніж знайомитись із нашими сусідами, ми мусимо добре вивчити їх.

— Але нам треба просуватися вперед, — зауважив я.

— Просунемось, не турбуйтеся про це, мій голубе. Тільки просуватися треба обачливо. Ніколи не відходьмо від нашого табору далеко, щоб у разі потреби можна було зараз же повернутись назад. І ще одне — не стріляймо; хіба що нам загрожуватиме смертельна небезпека.

— А проте, вчора ви таки вистрілили, — нагадав Самерлі.

— Вистрілив, бо не міг стримати себе. Та вчора був сильний вітер, і дув він від плато на рівнину. Навряд чи звук пострілу чути було далеко від провалля. А, до речі, як ми назвемо це плато? Адже ми мусимо якось його наректи.

Пропозицій більш-менш удалих було багато, але останнє слово залишилося за Челленджером.

— Воно може мати тільки одне ім’я, — промовив він. — Ім’я людини, яка відкрила його. Це — Країна Мепл-Вайта.

Так плато і стало Країною Мепл-Вайта, і цим ім’ям його позначено на мапі, що мені доручено її креслити. Гадаю, під такою назвою фігуруватиме воно і в майбутніх атласах.

Тепер перед нами стояло невідкладне завдання — тихо-мирно дістатися вглиб цієї країни. Ми переконалися на власні очі, що тут живуть якісь невідомі істоти, а до того ж у нас був альбом Мепл-Вайта, і малюнки в ньому провіщали появу ще жахливіших і ще небезпечніших потвор. Той факт, що там мешкають люди, і люди вельми злосливі, доводив кістяк, пронизаний бамбуковими стеблами. Він міг опинитися в такому становищі тільки через те, що хтось із силою скинув його згори. Отже, живучи на плато під загрозою постійної небезпеки і не маючи змоги втекти, ми мусили вживати всіх запобіжних заходів, які тільки міг підказати Рокстонові його досвід. Разом із тим, не могли ж ми спинитися тут, на порозі цього таємничого світу, коли ми палали бажанням якнайшвидше потрапити у самісіньке його серце!

Ми закрили вхід до нашої фортеці купою колючих кущів і, лишивши під її захистом своє таборище з усіма запасами в ньому, повільно і якомога обережніше рушили берегом струмка, що витікав із джерела на галявині і мав стати для нас провідною ниткою для повернення.

Із перших же кроків стало зрозуміло, що тут на нас чекають дива. Ми йшли корчастим лісом, де росли невідомі мені дерева, що з-поміж них Самерлі — найкращий ботанік у нашій експедиції — упізнав цикадеї та кілька хвойних порід, які вже давно не росли на планеті.

Подолавши кількасот ярдів, ми побачили, що струмок стає ширшим і врешті-решт утворює досить велику заводь. Перед нами височіли здоровезні очерети всуміш із папоротниками. Буйний вітер гойдав їхні верхівки. Раптом лорд Джон, що йшов попереду, спинився й підніс руку вгору.

— Дивіться! — скрикнув він. — Це ж, напевне, слід прабатька всіх птахів!

На в’язкій твані було добре видно величезні трипалі сліди. Вони вели через болото до лісу. Ми спинилися й з цікавістю почали розглядати величезний відбиток. Якщо це був птах — а хто ж іще міг залишити такий слід? — то нога його мала бути не меншою за страусину. Лорд Джон пильно озирнувся навкруги й зарядив свою крупнокаліберну рушницю двома патронами.

— Закладаюся, — сказав він, — що сліди зовсім свіжі. Тварина пройшла не більше як десять хвилин тому. Ви ж подивіться, як просотується вода ще й тепер у найглибшу ямку. Чорт забирай! Аж ось і слід дитинчати.

І справді, сліди меншого розміру, але такої самої форми, йшли поруч із більшими.

— Ну а ви що про це думаєте? — тріумфально вигукнув професор Самерлі, показуючи на відбиток п’ятипалої величезної людської руки.

— Вельд! — у захваті скрикнув Челленджер. — Я бачив такі самі у вельдських шарах. Ця тварина ходить випроставшись, на задніх трипалих ногах, і випадково торкнулася землі п’ятипалими передніми. Це не птах, любий мій Рокстоне, в жодному разі не птах.

— Звір?

— Ні, і не звір. Це плазун — динозавр. Тільки він і міг залишити такі сліди. Дев’яносто років тому такі самі сліди спантеличили вельми шанованого вченого з Суссексу, але хто б міг подумати, що нам випаде їх побачити?

Він перейшов на шепіт, а ми всі завмерли від подиву. Ідучи по слідах, ми вибралися вже з болота й опинилися в затишній місцині, порослій деревами й кущами. Перед нами лежала галявина, а на галявині тій було п’ять напрочуд дивовижних тварин. Розмістившись між кущами, ми змогли спокійно роздивитись їх.

Як я вже зазначив, їх там було п’ятеро — двоє дорослих і троє дитинчат. Їхні розміри неабияк нас уразили. Навіть діти були завбільшки не менші за слонів. Дорослі ж перевершували всіх тварин, що їх я коли-небудь бачив. Вони мали чорну шкіру, всю в лусках, наче в ящірки, що виблискувала проти сонця. Всі п’ятеро сиділи, похитуючись на своїх велетенських трипалих задніх лапах, а передніми — п’ятипалими — нахиляли додолу вершки дерев і общипували їх. Думаю, що найточніше уявлення про них ви матимете, коли подумки змалюєте кенгуру в двадцять футів заввишки з чорною, подібною до крокодилячої, шкірою.

Не знаю, як довго ми стояли і, мов зачаровані, нерухомо споглядали це казкове видовисько. Вітер дмухав на нас, і, перебуваючи у своїй схованці, ми могли не боятися, що нас викриють. Час від часу малеча починала надзвичайно незграбно скакати навкруги батьків, а ті й собі підстрибували й важко падали на землю. Сила батьків була, здавалося, безмежною: коли одному з них чомусь не пощастило дістати до листя на верхівці величезного дерева, він лапами обвив його стовбур і вирвав геть, наче то була лозинка. Така поведінка свідчила не лише про надзвичайну міць, а й про дуже обмежений розум: важке дерево всією масою впало на тварину і вдарило так, що та несамовито заскиглила від болю. Ця пригода, вочевидь, змусила її насторожитися й вирішити, що лишатися тут небезпечно, тож, полохливо озираючись навсібіч, вона подалася геть із лісу в супроводі всіх інших тварин. Ми довго ще бачили, як блищали між дерев їхні гаспидно-чорні шкіри і хиталися понад хащами їхні голови.

Я глянув на товаришів. Лорд Джон стояв, тримаючи пальця на спусковому гачку своєї рушниці, та із неприхованим завзяттям мисливця дивився їм услід. Він віддав би зараз будь-що, аби одна з цих голів висіла між двох схрещених весел на коминку в його кабінеті... Та розум стримував лорда, бо досліджувати таємниці незвіданого світу ми могли тільки за умови, що його мешканці не знатимуть про нашу присутність. Обидва професори перебували в мовчазному екстазі. У своєму захопленні вони, непомітно для самих себе, узялися за руки й стояли, наче діти перед якимось дивом. Щоки Челленджера розтягнулися в янгольську усмішку, а жовчне обличчя Самерлі набуло виразу зачудування й пошани.

— Nunc dimittis! — нарешті скрикнув він. — Що скажуть про це в Англії?

— Я багато їх бачив, тому з точністю можу повторити вам те, що вони скажуть, любий мій Самерлі, — промовив Челленджер. — Вони скажуть, що ви до біса брешете й що ви — шарлатан у науці. Достеменно так, як ви та інші казали про мене.

— А якщо показати світлини?

— Підробка, дорогий Самерлі. Невдала підробка.

— А якщо ми надамо речові докази?

— А, спершу їх треба мати. Інакше Мелоун із компанією попосміються над нами. 28 серпня — день, коли ми вперше бачили ігуанодонів на галявині в Країні Мепл-Вайта. Запишіть це у своєму щоденнику, мій юний друже, та надішліть його вашим жалюгідним газетярам.

— І начувайтеся — бо редактор на знак вдячності дасть вам добрячого штурхана, — додав лорд Джон. — Усі ці речі, голубе мій, виглядають зовсім інакше, коли дивитися на них із лондонських кабінетів. Багато хто ніколи не розповідає про свої пригоди, оскільки боїться, що йому не йнятимуть віри. Та чи можна ж дорікати їм? За місяць чи два після повернення нам самим усе це здаватиметься сном. Хто, кажете, вони були?

— Ігуанодони, — відповів Самерлі. — Відбитки їхніх ніг знаходять скрізь у гастингських піщаниках, у Кенті, Суссексі. Їх аж кишіло на півдні Англії, коли там було достатньо соковитого рослинного харчу для них. Умови змінилися, і тварини зникли. Тут, вочевидь, умови залишилися тими самими, і тварини вижили.

— Якщо нам пощастить повернутися колись додому, я мушу привезти з собою хоч одну їхню голову, — сказав лорд Джон. — Як візьмуть завидки декого з моїх африканських приятелів-мисливців, коли вони побачать її! Не знаю, як на вашу думку, хлопці, а мені здається, що ми весь час ризикуємо натрапити на якісь неприємності.

У мене було те саме почуття постійної небезпеки й таємниці, що оточувала нас. У сутінку між дерев раз-у-раз увижалась якась загроза, і невиразний жах стискував серце, коли доводилося дивитися на листя вгорі. Щоправда, чудовиська, яких ми до цього бачили, були спокійними, вайлуватими істотами. Вони навряд чи скривдили би когось. Та в цій країні див, напевно, мешкали й інші тварини, і хтозна, яке хиже страховисько могло кинутися на нас зі свого лігва поміж каміння або серед кущів. Я був погано обізнаний із передісторичним життям, але добре пригадую прочитану колись книгу, де йшлося про істот, які їли левів та тигрів так само, як кіт у нас їсть мишей. Що коли вони водяться й у лісах Країни Мепл-Вайта?

Так уже, певно, судилося, що того ж таки ранку — першого для нас у цій країні — з нами сталася ще одна дивна пригода. Від самої згадки про неї я ще й досі здригаюся. Коли галявина з ігуанодонами здаватиметься нам, як каже лорд Джон, сном, то болото птеродактилів назавжди залишиться нашим кошмаром. Дозвольте ж розповісти вам, що саме трапилося.

Ми повагом ішли лісом, чекаючи то на лорда Джона, що узяв на себе роль розвідника, то на наших професорів, які на кожному кроці спинялися й із вигуками захоплення милувалися квіткою або комахою, що, на їх думку, належала до нового, невідомого їм виду. Через три-чотири милі ми побачили, що дерева вздовж правого берега струмка порідшали, і перед нами постала ще одна галявина. Густа облямівка з кущів приховувала кам’яні глиби, які зустрічалися на плато повсюди. Ледве рухаючись серед каміння та хмизу, що подеколи сягав нам грудей, ми почули якісь дивні низькі звуки — чи то ґелґотання, чи то сичання, — що наповнювали повітря й лунали, видно, десь поблизу нас. Лорд Джон, піднісши руку, звелів нам спинитися, а сам обережно рушив до скель. Ми бачили, як він видряпався на прискалок і, глянувши всередину, зробив жест крайнього подиву. Потім він ніби забув про нас, вочевидь, захоплений побаченим, і нарешті поманив нас до себе, піднісши на знак перестороги одну руку. З його поведінки я зрозумів, що на нас чекало якесь цікаве й разом із тим небезпечне видовисько.

Ставши поруч із ним, ми й собі зазирнули поверх скелі. Перед нами був колодязь — імовірно, колишній кратер згаслого вже вулкана. Він мав форму чаші, і на дні його, в кількох сотнях ярдів під нами, стояли зеленкуваті калюжі, вкриті очеретом. Місцина сама по собі нагадувала відьомський табір, та сцена, що там відбувалася, взагалі наче була взята із Дантового «Пекла». То було лігво птеродактилів, їх тут були сотні. Навкруги озерець повзали малята. В очереті, на жовтуватих яйцях, сиділи бридкі самиці. З цього ворухливого кубла огидних птахоящерів і виходили сичання та свист, що привернули до себе нашу увагу, а на додачу — нудотний кислуватий сморід. Трохи вище, кожен на окремому камені, сиділи самці. Величезні, сірі, всі в зморшках, вони зовсім не рухалися, і їх можна було прийняти за статуї, якби не рухалися їхні червоні очі та не клацали подеколи їхні дзьоби, коли вони ловили летючих драконів, що проносилися повз. Велетенські перетинчасті крила вони згорнули на грудях і здаля скидалися на гігантських старих жінок, що куталися в мерзенні, кольору павутиння, шалі, звідки було видно самі їхні жахливі голови. Разом їх, великих і малих, у ямі перед нами було не менше як тисяча штук.

Наші професори радо простояли б там цілий день — так захопила їх можливість безпосередньо вивчати життя передісторичної доби. Вони показували на трупи птахів і риб між камінням — вочевидь, корм цих істот, — і я чув, як вони вітали один одного з тим, що нарешті знайдена відповідь на питання: чому кістки цих летючих ящерів у такій кількості зустрічаються в низці місць, як-от кембриджські піщаники. Тепер було зрозуміло, що птеродактилі, як і пінгвіни, жили групами й харчувалися м’ясом.

Нарешті Челленджер, силкуючись довести Самерлі якусь тезу, що її той заперечував, виткнув з-за скелі голову й мало не занапастив нас усіх. Найближчий до нас самець пронизливо верескнув і розгорнув свої двадцатифутові крила, немов збираючись злетіти. Самці й дитинчата згуртувалися біля води, а вартові, один по одному, злітали з прискалків. Дивно було бачити, як щонайменше сотня цих велетенських бридких істот, немов ті ластівки, кружляла над нами, але невдовзі ми зрозуміли, що залишатися тут заради цього не мало сенсу. Спершу нечупарні тварюки літали величезним колом, наче хотіли встановити масштаби небезпеки, що загрожувала їм. Далі вони почали спускатися нижче та звужувати коло, доки не опинилися зовсім над нашими головами, і несамовите ляпання їх крил нагадало нам дні змагань на Хендонському аеродромі.

— Біжіть до лісу й тримайтеся вкупі! — скрикнув Рокстон, хапаючи свою рушницю. — Вони щось задумали.

Щойно ми зібралися відступати, як коло самців наблизилося настільки, що тварюки майже торкалися наших облич своїми крилами. Ми били їх прикладами, та навряд чи вони це відчували. Раптом із гудючого кола довгих ший вистромилась одна, і хижий дзьоб ударив по нам. Ще раз і ще. Самерлі зойкнув і рукою затулив закривавлене обличчя. Мене штовхнули в потилицю, і я ледве не зомлів від того штовхана. Челленджер упав на землю, і коли я нахилився, щоб допомогти йому підвестися, другий потиличник кинув і мене просто на професора. Тієї ж таки миті я почув постріл мисливської рушниці лорда Джона і, глянувши вгору, побачив, як один із птеродактилів з перебитим крилом, широко роззявленим дзьобом і хижими червоними очима тріпається на землі, наче диявол на середньовічних малюнках. Несподіваний шум уразив його товаришів, і вони, знявшись угору, знову почали кружляти над нашими головами.

— Ну а тепер, — гукнув лорд Джон, — тікаймо, бо інакше загинемо.

Ми майнули навпростець серед кущів, та край самого лісу чудовиська наздогнали нас і повалили Самерлі на землю. Ми підняли його й кинулися піддерева. Тут ми були в безпеці, бо між гілок тварини не могли розгорнути свої велетенські крила. Пошарпані й понівечені, пошкутильгали ми до «Форту Челленджера», але довго ще бачили їх. Вони літали в далекій блакиті, нагадуючи лісових голубів, і, безперечно, стежили за нами. Тільки діставшись самої гущавини лісу, позбулися ми своїх переслідувачів.

— Надзвичайно цікавий і показовий випадок, — сказав Челленджер, коли ми нарешті спинилися і він водою зі струмка обливав напухле коліно. — Тепер, Самерлі, ми чудово обізнані з поведінкою озвірілих птеродактилів.

Самерлі тим часом змивав кров із рани на лобі, а я перев’язував поранену шию. У лорда Рокстона був відірваний рукав куртки, але зуби звіра лише торкнулися тіла.

— Варто відзначити, — вів далі професор, — що в нашого юного друга — колота рана, тоді як лордові відкусили рукав. Я дістав доброго стусана в голову, заподіяного крилом. Отже, бачимо щонайрізноманітніші способи захисту.

— Ми ледве-ледве врятувалися, — серйозним тоном промовив лорд Джон. — Не можу уявити собі кінця гіршого, ніж смерть від цього мерзенного гадюччя. Я не хотів стріляти, але, далебі, вибору не було.

— Якби не ви, ми загинули б, — упевнено сказав я.

— Думаю, проте, що нам це не пошкодить, — відповів Рокстон. — Тут, у лісі, нерідко валяться або розколюються дерева, і хрускіт їх дуже нагадує звук пострілу з рушниці. А тепер, як на мене, досить із нас на сьогодні всіх цих пригод. Ходімо краще до табору та пошукаймо в нашій аптеці карболки. Хтозна, яку отруту несуть у своїх дзьобах ці гади.

Напевне, від самого сотворіння світу ніхто не мав стільки пригод протягом одного дня. Та доля приготувала для нас іще одну несподіванку. Ідучи весь час берегом струмка й діставшись нарешті до «Форту Челленджера», ми побачили колючу барикаду неушкодженою й сподівалися, що наші митарства на сьогодні добігли кінця. Та відпочивати нам не довелося. Незважаючи на те, що ворота були незаймані, огорожа стояла неушкоджена, ми одразу відчули, що за нашої відсутності хтось навідався в табір. Слідів від ніг не лишилося ніяких, і тільки поламані гілки крислатого дерева гінкго вказували на дорогу, якою непроханий гість прийшов і повернувся назад. Про його міць та злосливість свідчив стан наших запасів. Усі вони безладно валялися на землі. Цинковий ящик із м’ясними консервами було потрощено на гамуз, а його вміст — знищено. Знову почуття невиразного жаху сповнило наші душі, і ми перелякало вдивлялися в тіні, що почали вже лягати круг нас. У кожній із них увижався нам якийсь страшний привид. Як приємно було почути голос Замбо і, підійшовши до краю плато, побачити на верхівці скелі його привітне обличчя!

— Все гаразд, містер Челленджере, все гаразд, — кричав він. — Я лишається тут. Не бояться. Ви завжди знайдете мене, коли захочете.

Споглядаючи чесного негра і безкраю рівнину, що простиралася мало не до приток Амазонки, ми згадали, що все ще перебуваємо на землі, живемо в двадцятому столітті, а не перенеслися на якусь чужу, молоду віком планету. Важко було уявити собі, що фіалкова лінія на далекому обрії межує з великою рікою, якою снують пароплави, і люди на них розмовляють про свої пусті буденні справи, тоді як ми, загублені серед істот давноминулої доби, можемо лише тоскно дивитись у той бік.

Ще один спогад лишився в мене від того дня, і ним я закінчу свій лист. Професори, роздратовані, безперечно, своїми поразками, із запалом сперечалися про те, чи належать наші напасники до роду птеродактилів або вони є диморфодонами, і пускали шпильки один до одного. Щоб не чути їх, я відійшов трохи вбік і, сівши на корч зваленого дерева, закурив сигару.

— Слухайте, Мелоун, — сказав лорд Джон, підсаджуючись до мене, — ви добре пригадуєте місцину, де сиділи тварини?

— Цілком виразно уявляю її собі.

— То було щось схоже на кратер вулкана. Чи не так?

— Я так думаю.

— А ви помітили, який там ґрунт?

— Скелі.

— А край води, де росте очерет?

— Якийсь голубуватий. Схоже на глину.

— Правильно. Кратер, заповнений синьою глиною.

— А в чім річ? — зацікавився я.

— Та ні в чім, — відповів Рокстон і пішов до вчених сперечальників. Їхній дует ще не завершив виконання: різкий голос Самерлі то стихав, то посилювався, а йому підспівував гучний бас Челленджера. Я не згадав би про зауваження лорда Джона, якби вночі не почув ще раз, як він бурмоче: «Синя глина... синя глина в кратері вулкана». То були останні слова, що я чув, перш ніж поринув у міцний сон.

Розділ XI

Цього разу я був героєм

Лорд Рокстон не помилився, сказавши, що укуси огидних створінь отруйні. Вранці другого дня ми з Самерлі були зовсім хворі: нас тіпала пропасниця й боліло все тіло. Коліно Челленджера набрякло так, що він ледве пересувався. Через це ми цілий день перебували в таборі, скільки ставало сили, допомагаючи лордові зміцнювати єдиний наш захист — колючий мур форту. Пригадую, мене цілий день гнітило почуття, що хтось — і дуже зблизька — стежить за кожним нашим рухом, але хто саме й звідки, я не знав.

Враження від цього було таке неприємне, що я поділився ним із Челленджером, але професор списав усе на мозкове збудження внаслідок пропасниці. Раз-у-раз я притьмом озирався навкруги, певний, що помічу щось, і завжди бачив тільки темну груду віття або врочистий морок листяного склепіння дерев над нашими головами. А втім, упевненість, що хтось злосливий десь тут, зовсім близько, у мене дедалі збільшувалась. Я згадав про курупурі — індіанське чудовисько, лукаве й жорстоке — і ладний був повірити, що то воно лякає зухвальців, які насмілилися відвідати його священну обитель.

Тієї ж ночі (третьої ночі нашого перебування в Країні Мепл-Вайта) ми пережили такий страх, який назавжди закарбувався в нашій пам’яті. Ми всі спали коло вогнища, що вже погасало, коли нас розбудили, або точніше — висмикнули з дрімоти, жахливі зойки та крики. Таких звуків мені ще ніколи не доводилося чути. Не знаю жодного звуку, з яким можна було би порівняти оглушливий лемент, що виходив із місця на відстані кількасот ярдів від нашого табору. Він різав вуха, наче свистіння паротяга. Втім, свисток паротяга видає чистий і рівний високий звук, а цей крик був значно нижчий і сповнений жаху й страшенних мук. Ми затулили вуха, аби не чути його. Я вкрився холодним потом, і серце стиснулося від жалю. В цьому страшному передсмертному крику наче поєдналися всі страждання життя й усі душевні муки. І цьому пронизливому лементу недоладно вторував переривчастий низький регіт, що виходив, вочевидь, із чиїхось потужних грудей і виявляв задоволення та радість. Страховинний дует тривав три-чотири хвилини і розбудив усе птаство, що спало серед листя на деревах. Раптом усе стихло так само несподівано, як і почалося. Перелякані, ми довгий час сиділи мовчки. Потім лорд Джон кинув у вогнище оберемок хмизу, й червоне полум’я осяяло збуджені обличчя моїх товаришів і замигтіло між суччям над нашими головами.

— Що воно таке? — прошепотів я.

— Довідаємося завтра вранці, — відповів лорд Джон. — В усякому разі, це було зовсім близько від нас. Не далі, як на галявині.

— Нам пощастило бути слухачами передісторичної трагедії, що відбулася серед очерету якогось юрського болота, де більше чудовисько знищило менше, — сказав Челленджер, і я ніколи не чув, щоб голос його звучав настільки урочисто. — Людина, безперечно, виграла, з’явившись на світ не за ранніх періодів творіння. За перших часів життя на землі існували такі страховиська, що їх вона не подолала б ні зброєю, ні своєю мужністю. Як можна протиставити пращу, ломаку чи стрілу такій силі, як, скажімо, та, що загинула сьогодні вночі? Та й сучасна рушниця була б ні до чого проти цієї потвори.

— Я охоче випробував би мою маленьку приятельку, — промовив лорд Джон, голублячи свою рушницю.

— Тихо! — засичав Самерлі й підніс угору руку. — Я чую щось.

У темряві глупої ночі гупали важкі розмірені кроки. То була хода якоїсь тварини, що обережно ставила свої м’які ноги на землю. Вона повільно обійшла круг нашого табору й спинилася коло входу. Чути було її низьке, свистюче дихання. Тільки мізерна загорожа відділяла нас від цієї нічної примари. Всі ми схопилися за свої рушниці, а лорд Джон, видравши невеличкий кущ, влаштував щось на кшталт стрільниці в стіні.

— Я, здається, бачу його, — шепнув він.

Я нахилився й поверх його плеча глянув у відтулину. Так, бачив і я. На темному стовбурі дерева виплямовувалася ще темніша тінь — чорний, невиразний обрис, повний дикої сили й загрози. Істота на зріст була не вища за коня, але, судячи за грузністю контурів, мала надзвичайну потужність. Її дихання, глибоке й рівномірне, як у машини, свідчило про велетенську міць організму. Одного разу, коли вона ворухнулася, мені здалося, що я побачив полиск двох хижих зеленуватих очей. До нас долинало якесь лопотіння, так ніби тварина поволі посувалася вперед.

— Я думаю, вона зараз стрибатиме, — сказав я, зводячи курок.

— Не стріляйте, не стріляйте! — пошепки застеріг лорд Джон. — У такій тиші постріл рушниці чути буде за кілька миль. Нехай уже це залишиться наостанок.

— Якщо вона переплигне через загорожу, ми пропали, — промовив Самерлі з нервовим сміхом.

— Ні, вона не повинна перескакувати, — скрикнув лорд Джон. — Не стріляйте тільки до останнього моменту. Може, мені пощастить зробити їй якусь неприємність. У будь-якому разі спробуємо.

То був найвідважніший вчинок з усіх, що я будь-коли бачив. Рокстон підійшов до багаття, витягнув звідти палаючу гілку і в одну мить вислизнув через велику щілину в загорожі. Звір із жахливим гарчанням сунув просто на нього. Лорд Джон, анітрохи не вагаючись, побіг йому назустріч і ткнув вогненну гілку в морду страховиська. На одну мить перед моїми очима майнула огидна, схожа на величезну жабу фігура з бородавчастою, як у хворих на лепру, шкірою і з роззявленою, закаляною свіжою кров’ю пащею. Ще мить — почувся хруск, і наш жахливий гість зник.

— Я так і думав, що він не встоїть проти вогню, — засміявся лорд Джон, повернувшись до нас і кинувши свою гілку в багаття.

— Ви не мали права ризикувати своїм життям і наражатися на таку небезпеку, — дорікали ми.

— Нічого іншого не залишалося. Якби він прослизнув до нас, ми могли б перестріляти один одного, намагаючись улучити в нього. Знову ж таки, стріляли б ми крізь щілину і не вбили б, а лише поранили тварину, і вона неминуче кинулась би на нас. Зрештою, я вважаю, що ми щасливо здихалися її, відбувшись самим переляком. Та хто ж він такий, той звір?

Наші вчені мужі перезирнулися з деяким замішанням.

— Я особисто не міг би з певністю визначити, до якого класу він належить, — сказав Самерлі, запалюючи свою люльку від жаринки з вогнища.

— Це доводить, що ви ставитеся до цієї серйозної справи з обережністю, яка личить науковому робітникові, — велично схвалив його Челленджер. — Навіть я поки що можу сказати тільки те, що цієї ночі ми зіткнулися з якимсь хижим динозавром. Якщо пригадуєте, я й раніше казав, що ми мусимо надибати тут щось подібне.

— Треба лише пам’ятати, — зауважив Самерлі, — що існувало багато давньоісторичних форм, які зовсім не лишили по собі сліду. Було б нерозважливо гадати, що ми зможемо класифікувати все, на що тут натрапимо.

— Цілком справедливо, — погодився Челленджер. — Тим часом доведеться задовольнитися грубою класифікацією. Завтра вдень ми роздивимося краще і, можливо, зможемо визначити його точніше. А тепер нам лишається тільки закінчити наш перерваний сон.

— Тільки хтось із нас мусить залишитися на варті, — рішучим тоном сказав лорд Джон. — У цій країні ніколи не почуваєшся в небезпеці. Надалі будемо вартувати, чергуючись щодві години.

— Тоді нехай першим буду я, — запропонував Самерлі. — Я саме встигну скурити свою люльку.

І відтоді ми ні на хвилину не лишалися без вартового.

Уранці встановити причину нічних криків виявилося неважко. На галявині, де ми бачили ігуанодонів, сталася жахлива різанина. Побачивши калюжі крови й розкидані скрізь величезні шматки скривавленого м’яса, ми спершу думали, що тут було вбито значну кількість тварин. Проте роздивившись пильніше, ми впевнилися, що жертвою бійки стало лише одне з цих вайлуватих створінь, пошматоване якимось, може, не більшим, але, безперечно, значно лютішим звіром.

Обидва професори сіли й заходилися розглядати шматок за шматком залишки ігуанодона з відбитками зубів чи слідами велетенських пазурів напасника.

— Остаточного висновку все ж таки зробити не можна, — сказав професор Челленджер, розпластавши на своїх колінах здоровезний шмат білуватого м’яса. — Дані, що їх ми маємо, свідчать нібито про шаблезубого тигра, кістки якого знаходять іноді в наших печерах; але бачена нами тварина, безсумнівно, була значно більшою і, ймовірно, належала до плазунів. Я особисто більше схиляюся до алозавра.

— Або мегалозавра, — додав Самерлі.

— Правильно. Одним словом, це якийсь м’ясоїдний динозавр. Саме серед них і знаходимо ми найбільших хижих представників тваринного царства, що прикрашають і вшановують своєю присутністю наші музеї. — І Челленджер оглушливо засміявся, бо хоч як мало розумівся він на жартах, але свої власні завжди здавалися йому дуже дотепними.

— Що менше ви будете здіймати галасу, то краще, — нечемно зауважив лорд Джон. — Ми не знаємо, хто або що може почути вас. Якщо той зух з’явиться сюди по сніданок і застане нас тут, навряд чи воно буде дуже смішно. До речі, що то за знак на шкірі ігуанодона?

На лускатій тьмяно-чорній шкірі, трохи понад плечем, була якась кругла чорна пляма, що скидалася за кольором на асфальтову. Ніхто з нас не знав, що воно таке, хоч Самерлі й казав, ніби щось подібне бачив на тілі одного з молодих ігуанодонів два дні тому. Челленджер мовчав, але мав такий пишний і гордовитий вигляд, немовби міг, якби хотів, роз’яснити нам цю загадку. Нарешті лорд Джон звернувся безпосередньо до нього.

— Якщо ваша ясновельможність ласкаво дозволить мені розкрити рота, я охоче висловлюся з цього питання, — відповів той, силкуючись надати саркастичної нотки своєму голосу. — Я не звик, щоб до мене зверталися в спосіб, до якого, вочевидь, звикла ваша ясновельможність. Мені й на думку не спадало, що, перш ніж сміятись, я мушу спитати у вас дозволу на це.

Наш вразливий друг почав заспокоюватися лише тоді, коли Рокстон кілька разів його перепросив. Вгамувавшись трохи, Челленджер сів на звалене дерево, трохи осторонь від нас, і, за своїм звичаєм, висловив свою думку так, наче промовляв до аудиторії принаймні з тисячі слухачів.

— Щодо плями на шкірі ігуанодона, — сказав він, — то я погодився б із моїм другом і колегою — професором Самерлі, який стверджує, що то асфальт. Характер цього плато суто вулканічний, асфальт же, як ви знаєте, належить до глибинних утворень, тож, я думаю, він мусить бути тут у рідкому стані, і тварина просто доторкнулася до нього. Значно важливішим є питання про існування тут хижих чудовиськ, одне з яких залишило сліди свого перебування на цій галявині. Ми більш-менш правильно можемо встановити розмір плато. Поверхня його дорівнює приблизно середньому англійському графству. На цій обмеженій площі незчисленні сторіччя живуть декілька видів тварин, більшість яких давно вже зникла на решті поверхні Землі. Я завжди думав, що м’ясоїдні тварини через відсутність людей розмножилися тут настільки, що їм забракло харчу, і вони мусили або померти від голоду, або знайти іншу їжу. Як ми бачимо, цього не сталося. Доводиться гадати, що природа сама створила якісь перепони для такого безмежного збільшення кількості хижаків. Отже, одна з найцікавіших задач, що стоять перед нами, — дослідити, що то за перепони і як саме вони впливають на життя тварини. Сподіваюся, ми матимемо ще нагоду вивчити їх на хижих динозаврах.

— А я хотів би, щоб у нас ніколи не було такої нагоди, — вихопилось у мене.

Професор лише підвів свої кущаві брови, як то робить шкільний учитель, коли зачує якесь недоречне зауваження пустуна-учня.

— Може, професор Самерлі має якісь заперечення? — сказав він, і обидва вчені занурилися в розріджену атмосферу чистої науки, де можливість зменшення плодючості як один із чинників боротьби за існування протиставлялася зменшенню запасів м’ясної їжі.

Того ранку ми дослідили лише невеличку частину плато, старанно уникаючи наближатися до болота птеродактилів і йдучи на схід, а не на захід від струмка. В цьому напрямку місцевість була ще більш лісиста, а земля вкрита хмизом настільки, що ми ледве посувалися вперед.

До цього часу я розповідав вам лише про страхи Країни Мепл-Байта, але був у неї й другий бік. Цілий ранок ми йшли між гарних квіток, здебільшого, білих і жовтих, бо, як кажуть наші професори, то первісні кольори забарвлення рослин. Часто-густо квітковий килим сягав нам колін, а міцні приємні пахощі п’янили наші голови. Звичайні англійські бджоли бриніли в золотому сонячному промінні. Віття багатьох дерев гнулося підвагою плодів, почасти відомих нам, почасти незнаних. Збираючи подзьобані птахами фрукти, ми уникали небезпеки отруїтися і вносили чарівну різномаїтість у свій раціон. У хащах, які ми перетинали, була купа стежок, проторованих звірами, а на болоті ми знайшли безліч слідів якоїсь дивної форми й чимало відтисків лап ігуанодона. В одній улоговині ми бачили, як паслося стадо цих велетенських тварин, і лорд Джон запевняв, ніби в підзорну трубу видно було, що в них шкіра забризкана асфальтом. Чим пояснити це дивне явище, ми так і не могли збагнути.

Чимало бачили ми й менших тварин — дикобраза, лускатого мурахоїда та рябого кабана з довгими кривими іклами. Одного разу крізь просвіт між деревами відкрився нам зелений схил пагорба, а на ньому — велика темна тварина, яка щодуху кудись мчала. Бігла вона так прудко, що ми не встигли розгледіти її як слід, але, коли це й був олень, як думав лорд Джон, то завбільшки він як ті гігантські лосі, кістяки яких ще й досі знаходять у болотах моєї рідної Ірландії.

Після візиту, зробленого у наш табір таємничими гостями, ми поверталися до «Форту Челленджера» з певною тривогою в душі. А втім, цього разу усе було гаразд. Увечері в нас відбулася палка суперечка з приводу нашого теперішнього становища та планів на майбутнє. Внаслідок її ми враз познайомилися з Країною Мепл-Вайта, і познайомились так докладно, немов досліджували її кілька тижнів. Зважаючи на це, дозвольте спинитися на ній на досить довгий час. Розмову завів Самерлі. Цілий день він перебував у дуже поганому гуморі, і запитання лорда Джона про те, що ми робитимемо завтра, остаточно розлютило його.

— Єдине, що ми маємо робити сьогодні, завтра і весь час — це шукати вихід із пастки, до якої ми потрапили. Ви не спали ночей, вигадуючи, як дістатися цієї країни. Тепер ми повинні вжити всіх зусиль, аби видобутися звідси.

— Мені дивно слухати, сер, — мотнув своєю величною бородою Челленджер, — що людина науки виявляє такі низькі почуття. Ви живете тепер у країні, що відкриває вам можливості, про які ніколи не насмілювався мріяти жоден натураліст, і хочете покинути її, познайомившись із нею тільки поверхово і не зробивши спроби поповнити свої знання. Я був кращої думки про вас, професоре Самерлі.

— Мусите взяти до уваги, — сказав Самерлі, — що у мене в Лондоні багато учнів, залишених напризволяще — на мого нікчемного заступника. Моє становище відмінне від вашого, професоре Челленджере, бо, наскільки мені відомо, на вас ніколи не покладали відповідальних обов’язків вихователя майбутніх учених.

— Цілком правильно, — відмовив Челленджер. — Я завжди вважав за зайву жертву перевантажувати якимись дрібницями мозок, здатний на більше. Ось чому я відхиляв усі пропозиції обійняти посаду викладача.

— Які, наприклад? — єхидно поцікавився Самерлі, та лорд Джон поквапився змінити тему розмови.

— Мушу зізнатись, — сказав він, — що я зовсім не хочу їхати до Лондона, доки не обізнаюся трохи більше з цією місцевістю.

— І я не міг би повернутися тепер до своєї редакції та подивитись у обличчя нашого старого Мак-Ардла, — підтримав і я лорда. (Ви, сподіваюся, не сердитиметеся на мене за надто вільне поводження з вашим ім’ям, сер.) — Він ніколи не пробачить, якщо я привезу такий незакінчений звіт. А до того ж нам нема чого й сперечатися, раз ми однаково видобутися звідси не можемо.

— Наш юний друг надолужує своє неуцтво просвітками примітивної здорової думки, — схвалив мене Челленджер. — Інтереси його жалюгідної професії нас не обходять, але він цілком розумно зауважує, що спуститись із плато нам несила. Значить, не варто й витрачати енергію на такі розмови.

— Я вважаю за витрату енергії всіляку іншу роботу, — пробурчав Самерлі з-за своєї люльки. — Дозвольте нагадати вам, що ми прибули сюди за спеціальним дорученням, виданим нам лондонським Зоологічним інститутом. Ми мали перевірити деякі твердження професора Челленджера. Ці твердження, мушу відверто визнати, ми тепер поділяємо. Своє безпосереднє завдання ми виконали. Щодо деталей, які слід було би з’ясувати ще на цьому плато, то вони незчисленні, і впоратись із цією роботою може тільки велика експедиція, спеціально устаткована та опоряджена. Якщо ми будемо силкуватися зробити щось самі, ми ризикуємо ніколи не повернутись, і ті важливі здобутки, що їх ми вже маємо, загинуть для людства назавжди. Професор Челленджер винайшов спосіб, що дозволив нам видертися на це плато. Думаю, тепер ми повинні просити його напружити всі свої здібності й допомогти нам зійти туди, звідки ми прийшли.

Мушу визнати, що міркування Самерлі здалися мені цілком резонними. Навіть Челленджера вразила думка, що в разі, коли ми не повернемось і не підтвердимо його розповіді, вороги його не будуть посоромлені.

— З першого погляду проблема спуску ввижається страшенно складною, — сказав він, — а проте я не припускаю, щоб розум людський не спромігся розв’язати її. Я ладний погодитись із нашим другом, що залишатися тут на довгий час тепер не слід і що, може, незабаром нам доведеться конкретно поставити питання про повернення. Але я рішуче відмовляюся залишати Країну Мепл-Вайта, доки ми, бодай поверхово, не дослідимо її і не складемо хоч якусь мапу.

Професор Самерлі незадоволено хмикнув.

— Ми згаяли вже два дні, — сказав він, — і знаємо географію плато не набагато краще, ніж перед нашим приходом сюди. Зрозуміло — все воно вкрите лісом, і для того, щоб пробитись крізь нього та уявити собі його топографію, потрібні місяці й місяці. Був би тут якийсь пік, питання ставилося б зовсім інакше. Та ми бачимо, що ніяких піків немає, а місцевість, скільки кинути оком, знижується в напрямі від нас. Щодалі ми посуватимемось, то меншатимуть наші шанси озирнути все плато відразу.

Цієї саме миті мене сповнило натхнення. Мій погляд випадково зупинився на величезному сукуватому стовбурі дерева гінкго, що розкидало над нами своє гілля. Судячи з його міцного стовбура, воно має бути вищим за інші дерева. Коли плато справді підіймається по краях, то чому б цьому гігантові не стати для нас спостережною вежею, звідки все плато буде видно як на долоні? Ще дитиною, живучи в Ірландії, я відзначався вмінням лазити по деревах. Мої товариші краще за мене лазили по горах, але між гілок не було мені рівних. Щойно мені пощастить поставити ногу на перший від землі сук, я, безперечно, знайду дорогу до самого верховіття. Ця ідея захопила моїх компаньйонів.

— Наш юний друг, — сказав Челленджер, роздмухуючи червоні яблука своїх щік, — здатний до акробатичних вправ, занадто важких для людини соліднішої статури. Я від усього серця вітаю його проект.

— Чорт забирай, ви влучили саме в точку, голубе мій, — промовив лорд Джон, ляснувши мене по плечу. — Просто не розумію, як така проста думка не прийшла нікому з нас у голову. До сутінок лишається ще десь із годину, але, взявши з собою записник, ви, безсумнівно, встигнете накидати бодай грубий план місцевості. Ми поставимо один на одний оці три ящики з патронами, а потім я підважу вас.

Ставши на ящики, він обережно підважував мене, коли до нас підскочив Челленджер і своєю потужною правицею підкинув мене в повітря. Схопившись обіруч за сук і вимахуючи ногами, я спершу наліг на нього тулубом, а далі сперся колінами. Три нижні гілки послужили мені справжніми сходинками, інші, більш тонкі, теж полегшили підйом, і я так швидко піднявся по них догори, що незабаром земля зовсім зникла у мене з очей. За хвилину я видряпався так високо, що перестав бачити землю й під ногами розглядав саме листя. Тут і там траплялися на моєму шляху перепони, одного разу я заплутався в стеблі якоїсь повзучої рослини, але взагалі посувався досить швидко, тож невдовзі ледве чув уже гримкий голос Челленджера. Та дерево було величезне, і, задираючи голову, я не бачив над собою ніякого просвітку. На одній із гілок мою увагу привернув кущуватий наростень, який здався мені чужорідним. Зазирнувши за нього, я з переляку та здивування трохи не звалився з дерева.

На мене — на відстані фута чи двох від моєї голови — дивилося обличчя. Власник його ховався позаду паразита і визирнув з-за нього водночас зо мною. То було людське обличчя, в усякому разі воно мало більше людського, ніж у будь-якої мавпи. Було воно довгасте, майже біле, засіяне бородавками, з плескатим носом, випнутою наперед масивною щелепою і зі смужкою цупкого волосся під підборіддям. З-під буйних насуплених брів по-звірячому блищали люті очі, а коли тварина, роззявивши рота, проричала нібито якесь закляття, в її роті я помітив криві, гострі, як у пса, зуби. Одну мить в її злісних очах я читав загрозу й ненависть, але вираз цей зараз же заступив інший — безкрайнього жаху. Хряснуло суччя, перед очима мені майнуло волохате, рожеве, наче в свині, тіло, і тварина зникла у вирі гілок та листя, що обсипало мене.

— У чім там річ? — гукнув знизу Рокстон. — З вами, сподіваюся, не трапилося нічого поганого?

— Бачили ви її? — скрикнув я, обхопивши обіруч гілку, і серце моє калатало, немов при пропасниці.

— Ми чули якийсь шум і думали, що ви послизнулися. А що там таке?

Поява цієї людини-мавпи так зворушила мене, що на хвилину я завагався й не знав, чи лізти далі, чи спуститися та розповісти товаришам про ту дивну подію. Та я сп’явся вже так високо, що мені стало соромно повертатися, не виконавши своєї задачі.

Перечекавши чималий час, віддихавшись й набравшись мужності, я знову подався вгору. Одного разу моя нога потрапила на трухлявий сук, він зламався, і я повиснув на руках, але зрештою лізти було неважко. Листя круг мене поволі рідшало, і з вітру, що дмухав мені в обличчя, я зрозумів, що перебуваю вже над верхівками решти дерев. Проте я вирішив не роздивлятися навколо, доки не добудуся найвищого, кінцевого пункту, і ліз, більше не спиняючись. Аж ось гілка, на яку я сперся, підігнулася під моєю вагою. Тоді я вмостився якнайзручніше у найближчій розвилині й замилувався чарівним краєвидом, що розстелився переді мною.

Сонце вже наблизилося до лінії горизонту, але повітря було надзвичайно чисте та прозоре, і я бачив усе плато. Воно, здавалося, мало овальну форму. Завширшки овал дорівнював приблизно двадцятьом, а завдовжки — тридцятьом милям. Контури поверхні нагадували неглибокий таріль. Боки його положисто спускалися до дна й утворювали в самому центрі плато озеро миль на десять в окружності. Береги озера зеленіли очеретом, а золота проти вечірнього сонця поверхня його рябіла жовтуватими плямами — піщаними мілинами та косами. На піску лежали якісь темні предмети, завеликі для алігаторів і задовгі для човнів. У підзорну трубу я ясно бачив, що то живі істоти, але які саме — зрозуміти не міг.

З того боку плато, де були ми, на п’ять-шість миль у напрямку до центрального озера, лежав ліс із кількома галявинами. Просто під ногами в мене лежала галявина ігуанодонів, а трохи далі впадало в око болото з птеродактилями. По той бік озера плато мало зовсім інший вигляд. На краю плато височіли базальтові скелі, не менші двохсот футів заввишки. Схили їх поросли лісом. Упродовж підніжжя цього червонуватого кряжу, на невеличкій відстані від землі, я в підзорну трубу вгледів якісь чорні дірки — на мою думку, входи до печер. Коло однієї з них блищало щось біле, але що саме, я не розібрав. Я сидів і замальовував місцевість, доки не стало так темно, що не видно було деталей. Тоді я спустився до своїх компаньйонів. Вони нетерпляче чекали на мене. Цього разу я був героєм дня. То була моя власна ідея. Я сам її здійснив і приніс їм план, що позбавляв нас багатомісячного блукання серед невідомої небезпеки. Кожен із них урочисто потиснув мені руку. Проте, перш ніж розпочати обговорення подробиць моєї мапи, я розповів їм про зустріч на дереві з людиною-мавпою.

— Вона весь час була там, — сказав я.

— Звідки ви це знаєте? — спитав лорд Джон.

— Мене ні на хвилину не полишало відчуття, що якась ворожа сила зорить на нас. Я навіть казав вам про це, професоре Челленджере.

— Наш юний друг справді говорив мені щось подібне, — ствердив той. — З-поміж нас він один завдяки своїй чулій кельтській вдачі має таку вразливість.

— Уся теорія телепатії... — почав був Самерлі, набиваючи свою люльку.

— ...занадто складна, щоб її тепер обговорювати, — рішучим тоном закінчив за нього Челленджер. — Скажіть мені, — з виглядом єпископа, що по неділях напучує в церкві свою паству, звернувся він до мене, — не помітили ви часом, чи може та тварина щільно притиснути свій великий палець до долоні?

— Звичайно, не помітив.

— А хвіст у неї є?

— Нема.

— А чи достатньо хапальні в неї задні кінцівки?

— Не думаю, щоб вона могла так швидко лазити по деревах, якби не чіплялася ногами так, як і руками.

— У Південній Америці налічують, якщо не помиляюся (залиште ваші зауваження на майбутнє, професоре Самерлі!), щось із тридцять шість видів мавп, але людиноподібних мавп там не знають. Тепер же зрозуміло, що є вони й у Південній Америці, хоч і не належать до виду горил, властивого лише Африці та Азії. (Глянувши на нього, я захотів сказати, що одного, дуже близького родича їх я бачив у Кенсингтоні.) У неї є борода; світлий колір тіла та обличчя — найточніший показник того, що тварина живе в сутінку дерев. Нам треба вирішити, до кого наближається більше цей тип — до мавпи чи до людини. В останньому випадку вона, імовірно, являє собою те, що ми звемо «відсутня ланка». Розв’язати цю проблему — наш безпосередній обов’язок...

— Нічого подібного, — роздратованим тоном заперечив Самерлі. — Тепер, коли, завдяки енергії та розумові містера Мелоуна (не можу не навести ці слова), ми маємо вже й мапу, єдиний наш безпосередній обов’язок — видобутися цілими й неушкодженими з цієї проклятущої країни.

— Казан цивілізації! — гримнув Челленджер.

— Каламар цивілізації, сер, — відповів Самерлі. — Мусимо зараз же повідомити світу про наші відкриття, і нехай собі подальші дослідження проводить хтось інший. Адже ви погодилися зі мною перед тим, як містер Мелоун поліз на дерево малювати мапу.

— Гаразд, — мовив Челленджер. — Я, зізнаюся, і сам буду спокійніший, коли лондонські приятелі знатимуть про наслідки нашої експедиції. Як виборсатися звідси, я ще собі не уявляю. Але не було ще жодної задачі, що її мій вигадливий мозок не спромігся би вирішити. Обіцяю, що від завтрашнього дня я всі свої розумові здібності віддам розв’язанню цієї проблеми.

На це ми пристали і, запаливши свічку, заходились обробляти накреслену мною мапу. Кожна деталь, що її я спостеріг із верхів’я дерев, знайшла собі місце на мапі.

— А як назвемо ми це? — олівець Челленджера спинився на великій білій плямі озера.

— Чого б оце вам не скористатись нагодою та не увічнити ваше ім’я? — з властивою йому уїдливістю спитав Самерлі.

— Запевняю вас, сер, що потомки пам’ятатимуть і шануватимуть мене з багатьох інших причин, — сухо відповів Челленджер. — Лише неукам потрібні ріки та гори, щоб було з чим зв’язати своє ім’я. Я таких пам’ятників не потребую.

Самерлі, двозначно посміхаючись, хотів був учинити новий напад, але лорд Джон поспішив втрутитись у їхню розмову.

— Це вам, мій голубе, належить право охрестити озеро, — сказав він. — Ви побачили його перший, і, чорт забирай, якби вам заманулося назвати його озером Мелоуна, ніхто з нас не заперечував би.

— В жодному разі, — ствердив Челленджер. — Нехай наш юний друг підбере йому назву сам.

— Тоді, — мушу зізнатись, я почервонів, — нехай то буде озеро Гледіс.

— Чи не здається вам, що «Центральне озеро» було б красномовнішим? — зауважив Самерлі.

— Я настоював би на озері Гледіс.

Челленджер співчутливо глянув на мене і глузливо похитав своєю великою головою.

— Молодь, молодь, — сказав він. — Нехай зветься озеро Гледіс.

Розділ XII

Пригоди посеред лісу

Я казав уже, а може, й не казав — останні дні пам’ять щось зраджує мене, — що аж розжеврівся від гордощів, коли троє таких людей, як мої супутники, подякували мені, коли не за спасіння експедиції, то принаймні за те, що я позбавив їх зайвого клопоту. Як наймолодший член нашої громади і щодо віку, і щодо досвідченості, і щодо знання, витривалості, одне слово, щодо всього, що робить із юнака чоловіка, я спершу лишався нібито в тіні. Тепер я взяв реванш й страшенно тішився самою думкою про це. Леле! Як часто слава передує падінню. Самозадоволення, а разом із ним і самовпевненість, тієї ж таки ночі спричинили найжахливіші події у моєму житті. Ще й нині, коли я згадую про них, волосся в мене стає сторчма.

Перебіг подій був приблизно такий. Те, що я бачив із дерева, вкрай схвилювало мене, і я ніяк не міг заснути. Самерлі вартував, сидячи коло вогнища з рушницею між колін. Він куняв, і його гостра козляча борідка кумедно трусилася кожного разу, як він ловив окунів. Лорд Джон, загорнувшись у південноамериканське пончо, спокійно спав, і тільки лунке хропіння Челленджера порушувало лісову тишу. Місяць уповні ясно світив на небі. У повітрі віяло нічною прохолодою. Чудова ніч для прогулянки! І раптом у мене майнула думка: а чому б ні? Уявіть собі, що я тихесенько виберуся з табору, добудуся до центрального озера, а вранці повернуся з якимись важливими новинами. Хіба ж це не примусить моїх товаришів поважати мене ще більше — як з усіх боків гідного їх компаньйона? А тоді, якщо Самерлі напосідатиме на Челленджера, щоб той винайшов спосіб спуститися звідси, і ми повернемося таки до Лондона, обізнані з таємницями центральної частини плато, я ж буду єдиною людиною в світі, що бачила їх на власні очі. Я згадав Ґледіс та її фразу: «Героєм можна бути скрізь». Мені здавалося, я чую її голос, коли вона промовляє це. Згадав я й про Мак-Ардда. Яку чудову статтю на три шпальти вмістить наша «Газетт»! Який блискучий початок кар’єри славетного журналіста! На найближчу війну нікого іншого, окрім мене, не відправлять у якості кореспондента. Я взяв рушницю, напхав у кишені патронів, розсунув колючі кущі й безгучно вислизнув за огорожу. Останній мій погляд був спрямований на Самерлі — абсолютно нікчемного вартового, що сидів перед багаттям і, наче лялька, механічно хитав головою.

Не здолавши й ста ярдів, я почав уже каятись, що занадто кваплюся. Десь у цих нотатках я казав уже, що в мене надмірно буйна уява, яка заважає мені бути дійсно відважною людиною. З другого боку, я занадто боюся здаватися боягузом. Цей страх саме й штовхав мене вперед. Я просто не міг би вже повернутися з порожніми руками. Якби навіть мої товариші й не кинулися мене шукати і ніколи не довідалися про мою легкодухість, я однаково соромився би сам себе. А втім, моє становище примушувало мене здригатися від жаху, і я радо віддав би все, що мав на той момент, аби справа закінчилася щасливо.

А в лісі було неспокійно, незатишно. Дерева росли так тісно, і листя на них було таке рясне, що я не бачив місяця, і лише подекуди крізь листяне мереживо поблискувало наді мною зоряне небо. Коли очі призвичаїлися до мороку, я почав відрізняти різні ступені темряви. Стовбури дерев ще можна було бачити, зате просвітки між них — чорні, як вугілля, — нагадували отвори печер, тож я раз-у-раз тремтів, проходячи повз них. Мені спали на думку розпачливі крики закатованого ігуанодона — жахливі крики, що минулої ночі розбудили нас. Я згадав освітлену ліхтарем лорда Джона роззявлену закривавлену пашу. Тепер я був саме в тих місцях, де полює жахливе невідоме страховисько. Щохвилини воно могло вихопитись із тіні й кинутися на мене. Я спинився, видобув із кишені патрон і хотів уже зарядити зброю. Раптом серце в мене обірвалося — я взяв із собою не гвинтівку, а мисливську рушницю.

Бажання повернутися знову прийшло до мене. Я, безперечно, мав підставу зректися свого плана, і кожен на моєму місці вчинив би так само. Але знову-таки дурне самолюбство взяло гору. Я не міг повернути назад! Зрештою, проти тих страхіть, що могли спіткати мене, мисливська рушниця так само беззахисна, як і гвинтівка. Якби я повернувся до табору перемінити зброю, моя поява і вихід не лишилися б непоміченими. Довелося б розкривати свої наміри, і тоді ініціатива перейшла би до інших рук. Після недовгого вагання я закликав усю свою мужність і з узятою марно рушницею під пахвою рушив далі.

Моторошно мені було в темряві лісу, а ще гірше почувався я, наблизившись до залитої місячним сяйвом галявини ігуанодонів. Заховавшись за кущами, я боязко глянув на неї. Жодної з велетенських тварин там не було. Може, трагічний кінець однієї з них примусив решту податися на пошуки іншого пасовища? У туманнім, сріблястім світлі ночі я не бачив на галяві жодної живої істоти. Набравшись сміливості, я прожогом перебіг прогалину й опинився на березі струмка — нашого постійного проводиря. Це був добрий товариш, що, з хлюпотом і дзюркотом, котив свій струмок поруч зі мною, немов люба річечка в рідному краї, де я дитиною ловив уночі форель. Ідучи за водою, я мав би дістатись озера, а простуючи проти води — повернувся би до нашого табору. Часто-густо струмок зникав із моїх очей, ховаючись серед кущів, але я весь час чув його привітне лопотіння й тихий плескіт.

Що нижче уходила рівнина, то рідшим ставав ліс, і кущі заступали дерева. Я швидко просувався вперед і, сам невидимий, бачив усе. Коли я проходив повз болото птеродактилів, одне з цих здоровезних створінь, сухо ляскаючи своїми перетинчастими крилами, знялося з місця десь зовсім близько від мене й полинуло в повітря. Воно пролетіло якраз між Місяцем і мною, і його крила, осяяні згори сліпучо-білим сяйвом Місяця, на тлі ясного тропічного неба здалися мені летючим кістяком. Я причаївся за кущами, знаючи з досвіду, що на один-єдиний крик цієї тварини до мене позлітаються сотні її огидних компаньйонів. Лише тоді, як птеродактиль сів на своє місце, наважився я рушити далі.

Ніч була надзвичайно тихою, але з кожним кроком я дедалі виразніше чув якийсь низький безперервний звук, що утворювався десь просто переді мною. Здавалося, щось кипіло в казані або шкварчало на великій пательні. Незабаром я знайшов причину шуму. Посередині невеличкої галявини було озеро, або точніше ставок, із чорною смолоподібною речовиною. Поверхня ставка бралася бульбашками, що набрякали і, прориваючись, оберталися на газ. Від ставка пашіло жаром, а ґрунт навколо нього був такий гарячий, що я ледве міг доторкнутися до нього рукою. Вочевидь, вулканічні процеси, що багато років тому створили це дивне плато, не вичерпали ще всіх своїх сил. Мені й раніше траплялися серед буйної рослинності чорні уламки й застигла лава, але цей асфальтовий ставок був першим доказом вулканічної діяльності на самому плато. Я не мав часу докладно вивчати це явище, бо мусив повернутись у табір до світанку.

То була сповнена жахіть прогулянка, і спогади про неї ніколи не залишать моєї пам’яті. На просторих, освітлюваних Місяцем прогалинах я крався по узліссю в тіні дерев. У хащах я повз рачки, спиняючись і затримуючи подих, коли чув хруск гілок під ногами якоїсь хижої тварини, що проходила неподалік. Час від часу переді мною з’являлися й зараз же зникали великі мовчазні тіні. Скільки разів збирався я повернути назад, але завжди гордість перемагала страх і штовхала мене до поставленої мети.

Нарешті (мій годинник показував тоді першу годину ночі) між хащ блиснула вода, а за десять хвилин я був уже на березі центрального озера. Мене долала спрага, і, нахилившись до холодної смачної води, я жадібно почав пити. Широка стежка, що привела мене до озера, була вкрита слідами. Вочевидь, я натрапив на місце водопою тварин. Коло самої води здималася велетенська хвиля застиглої лави. Я видерся на неї — звідти навсібіч відкривався чудовий вид на плато.

Перше, що я побачив, страшенно здивувало мене. Описуючи краєвид, який відкрився переді мною, коли я сидів на дереві, я зазначив, що мені впали в око темні дірки на найвіддаленіших скелях, які можна прийняти за входи до печер. Тепер, дивлячись на ті самі скелі, я побачив на них кружала світла; червонуваті, виразно окреслені плями, ніби ілюмінатори в каютах пароплава. Спочатку я думав, що то відблиски гарячої ще лави. Ні, не може бути! Лава мусила б застигати знизу, а не залишатися на стрімкій стіні скелі. Що ж це таке? Я міг дати собі дивну, але єдино можливу відповідь. Червонуваті плями — то відблиски вогнищ у печерах, і ті вогнища могли розкласти тільки людські руки. Значить, тут, на плато, є люди! Моя експедиція блискуче виправдала себе. Буде про що розповісти в Лондоні.

Довгий час я лежав і стежив за цими тремтячими цяточками світла. Від мене до них було зо десять миль, а втім, навіть на такій відстані я бачив, як вони іноді затьмарювались — хтось, проходячи перед вогнищем, затуляв його. Чого не дав би я, аби мати змогу піти туди, зазирнути всередину, а потім розказати своїм товаришам, який вигляд і звички має людська раса, що живе в такому дивовижному місці! Зараз це, безперечно, було неможливо, але не менш безперечне й те, що ми не можемо залишити плато, не вивчивши досконало цього питання.

Озеро Ґледіс — моє власне озеро — лежало коло моїх ніг, немов сповнене живого срібла, і місяць яскраво відбивався на самій середині його. Воно було мілке, і в багатьох місцях із води визирали піщані мілини. На тихій поверхні, там і тут, давалося взнаки життя — то на воді з’являлися кола, то в повітря вистрибувала якась сріблобока риба, то з-під води вигиналася гаспидно-чорна спина доісторичного чудовиська. Один раз на жовтій косі я вгледів тварину з довгою, як у лебедя, гнучкою шиєю. Тулуб її був у воді, і тільки ця шия та пласка голова звивалися в повітрі. Потім вона пірнула, і більше я її не бачив.

Невдовзі мою увагу привернуло до себе те, що відбувалося коло моїх ніг. Дві тварини, схожі на величезних броненосців, спустилися до водопою і почали пити, ляскаючи по воді своїми довгими, пружними язиками, що нагадували червоні стрічки. Велетенський олень із гіллястими рогами — розкішне, сповнене королівської величі створіння, — підійшов туди ж із своєю самицею та двома малятами. Таких оленів немає ніде в іншому місці, і найбільший із бачених мною американських оленів чи лосів не дістав би йому й до плеча. Раптом він застережно форкнув і разом з усією родиною зник в очереті. Броненосці й собі поквапились заховатися. Стежкою наближалася до води нова, найжахливіша на вигляд потвора.

Я, певне, бачив уже десь цю незграбну постать, цю горбату спину з зубчастою торочкою, цю пташину голову, нахилену до самої землі. А, пригадав! Та це — стегозавр, тварина, замальована в записнику Мепл-Вайта; перше, що привернуло до себе увагу Челленджера. Ось тут він, просто переді мною, і, може, це саме його зустрів американець. Земля тремтіла під його важкою ходою, а коли він ковтав воду, все навкруги аж гуло. Протягом п’яти хвилин він був так близько від мене, що я вільно міг торкнутися рукою огидних гребенів, які хилиталися на його спині. Нарешті він потупав назад і незабаром зник серед скель.

Коли я глянув на годинник, було вже о пів на третю. Треба було закінчувати свою експедицію. Знайти дорогу додому було зовсім нескладно, бо я весь час ішов берегом струмка, що впадав у озеро якраз між купи каменів, на одному з яких я примостився. Я пустився назад у чудовому настрої, відчуваючи, що зробив велике діло й повертаюся до товаришів із важливими новинами. Найважливішою з них були, безперечно, печери з вогнищами, заселені якимось плем’ям троглодитів. Також я міг розповісти ще про своє дослідження центрального озера. Я міг засвідчити, що в ньому повно дивовижних істот і що я на власні очі бачив багато наземних видів доісторичних тварин, яких ми до того часу не стрічали. Мені здавалося, що мало кому з людей доводилося пережити такі незвичайні події, і мало кому пощастило настільки збагатити скарбницю людських знань.

Занурившись у ці міркування, я здолав уже майже половину шляху до табору, коли якийсь дивний шум позаду повернув мене до сучасного мого становища. То було щось середнє між форканням і риками: низькі, приглушені, грізні звуки. Вочевидь, якась тварина; але я не бачив її і прискорив ходу. Через півмилі звук повторився. Він виходив десь зовсім зблизька, був іще голосніший і загрозливіший. Серце мені перестало тіпатись, коли я зрозумів, що звір, хоч би хто це був, іде за мною назирці. Я вкрився потом, а волосся на голові стало дибки. Те, що ці чудовиська шматують та нищать одне одного, було звичайним проявом боротьби за існування, але мені ніколи й на думку не спадало, що вони можуть кинутися на людину, ганяти й переслідувати господаря всього живого. Згадалася мені закривавлена морда, що її ми бачили при світлі смолоскипа лорда Джона, — жахливий привид із дантового «Пекла». Ноги мої підгиналися. Я спинився й перелякано глянув назад, на залиту місячним світлом стежку. Ніщо не порушувало тиші цього казкового світу. Сріблясті галявини та темні тіні кущів на них — більше я не вгледів нічого. Аж раптом тишу прорізав той самий низький горловий звук. Тільки був він іще голосніший, іще ближчий до мене. Сумнівів не могло бути ніяких. Хтось ішов моїм слідом і наздоганяв мене.

Я стояв, неначе паралізований, і розгублено дивився назад. Аж ось я побачив його. На дальньому кінці галявини, що її я тільки-но перейшов, зарухалися кущі. Велика чорна тінь висунулася з-за них і плигнула на галявину. Кажу «плигнула» свідомо, бо звір пересувався, як кенгуру, випроставшись на повен зріст, спираючись потужними задніми лапами на землю, а передні тримаючи перед собою. Розмірами й силою звір не поступився би слонові, тільки рухи його, незважаючи на статуру, були надзвичайно жваві. Глянувши на нього, я спершу подумав, що це миролюбний ігуанодон, але зараз же, хоч як мало знався на зоології, зрозумів, що то була зовсім інша тварина. Замість невеличкої, подібної по формі до лані голови великого трипалого травоїда звір мав широченну, квадратну, наче в жаби, морду — таку, як та, що налякала нас минулої ночі. Його люті крики та надприродна енергія переконали мене, що це — динозавр, одна з найкровожерніших тварин, що будь-коли ступали по землі. Кожні декілька десятків ярдів страховисько опускалося на передні лапи й обнюхувало ґрунт. Воно, ясна річ, шукало мене. Подеколи на хвильку воно помилялося, але зараз же виправляло свою помилку й знову знаходило мій слід.

Ще й тепер, при згадці про цей кошмар, мене беруть дрижаки. Що міг я зробити? У моїх руках був нікчемний дробовик. Яка користь мені з нього? Я в розпачі озирнувся навкруги, шукаючи очима якесь дерево або скелю. Круг мене лежала вкрита чагарником рівнина. Де-не-де між хащ росли молоді деревця, та я добре знав, що тварина викоренить перше-ліпше дерево так, ніби то був очерет. Єдине, що давало мені шанси врятуватися, — це втеча. Бігти грудкуватою галявиною і між камінням було нелегко, але, придивившись пильніше, я просто перед собою побачив стежку, вочевидь, проторовану тваринами. Під час нашої експедиції ми не раз зустрічали такі стежки. Ця доріжка могла врятувати мене, бо я уславився, як бігун, і саме тоді перебував у найкращій формі. Кинувши рушницю, я промчав півмилі з такою швидкістю, як ніколи. У мене боліло все тіло, сперло груди, забило дух; та по моїх слідах гнав звір, і я біг та біг. Нарешті, знесилений, ледве здатний ворухнутися, я спинився. На одну мить мені здалося, що я здихався свого переслідувача. Ззаду було тихо. Але раптом, велетенськими ногами нищачи все на своєму шляху й важко дихаючи, звір знову мене наздогнав. Я мусив загинути.

І чого це я, божевільний, так довго роздумував замість тікати знову? До того часу звір шукав мій слід самим нюхом і посувався вперед досить повільно й невпевнено. Тепер же він бачив, як я кинувся навтіки, і слідкував за мною очима, бо стежка вказувала йому мій шлях. Минувши кущі, тварина велетенськими стрибками наближалася до мене. Місячне сяйво відбивалося в її лютих очах, на численних зубах у роззявленій пащі, на пазурах його коротеньких, дужих передніх лап. Зойкнувши з остраху, я повернувся й побіг стежкою. Переривчасті, зі свистом подихи тварини ставали раз-у-раз голоснішими. Її важкі лапи гупали зовсім близько від мене. Щосекунди мені здавалося, що її гострі пазурі от-от упадуть мені на спину. І зненацька — хрусь! — я полинув у якусь безодню; в очах потемніло; я зомлів.

Опритомнівши — думаю, не менше як за десять хвилин, — я відчув якийсь жахливий, в’їдливий запах. Я простяг у темряві руку й натрапив на щось подібне до величезного шматка м’яса; друга рука моя торкалася великої кістки. Наді мною було кружало зоряного неба, і я побачив, що лежу на дні глибокої ями. Повільно звівся я на ноги й обмацав себе. Моє тіло від голови до п’ят страшенно боліло, але всі члени його вільно рухалися і суглоби згиналися. Пригадавши обставини падіння, я з острахом глянув угору, боячись на тлі блідуватого неба побачити тінь жахливої голови. Проте ніяких ознак присутності чудовиська я не виявив. Не чути було й жодного звуку. Тоді я почав обережно обходити круг притулку, куди так слушно провалився.

То була, як я казав, яма зі стрімкими стінами, на дні футів із двадцять у поперечнику. На цьому дні лежали купи м’яса, здебільшого в останній стадії гниття. Повітря в ямі було нестерпне й отрутне. Зашпортуючись через липкі рештки, я несподівано набрів на щось тверде. При ближчому дослідженні виявилося, що то — вбита посередині ями паля. Вся вона була ніби змащена чимось липким і така висока, що до горішнього кінця її моя рука не діставала.

Раптом я згадав про воскові сірники в кишені. Запаливши одного з них, я більше не сумнівався щодо характеру місця, де опинився. То була пастка на хижих звірів, зроблена людськими руками. Загострена на верхньому кінці паля посередині ями сягала дев’яти футів заввишки і була вся чорна від крові тварин, які настромлялися на неї. Шматки м’яса та кістки на дні були рештками жертв, яких витягли нагору, аби звільнити місце для нових. Я пригадав слова Челленджера, що на плато не може бути людей, бо їхня нікчемна зброя не врятувала б їх від тутешніх страховиськ. Тепер стало ясно, як вони захищалися. Печери з вузькими входами, крізь які були неспроможні протиснутися величезні хижаки, були їхнім житлом, їхній же мозок розвився настільки, що, влаштовуючи на шляхах, де завжди ходили хижі тварини, такі пастки, вони нищили ворога, незважаючи на його міць та енергію. Людина завжди перемагає.

Видобутись із ями для людини, яка вміє лазити, було неважко, але я довго вагався, боячись знову зустріти страшне створіння, що трохи не занапастило мене. Хіба ж не могло воно пантрувати за мною, сховавшись десь за кущем? Я насмілився вилізти тільки тоді, коли згадав розмови Челленджера та Самерлі з приводу властивостей великих плазунів. Обидва вони казали, що в їхніх черепних коробках майже нема місця для мозку, що вони зовсім дурні і що саме через це й зникли, не зумівши пристосуватись до мінливих обставин життя.

Якби тварина лежала та чекала на мене, це означало б наявність у неї певних розумових здібностей, зокрема здібності зв’язувати причини з наслідками. Більш імовірно, що дурне створіння, діючи виключно інстинктивно, припинить своє полювання, коли побачить, що мене вже нема, і подасться шукати нову здобич. Я видряпався на край ями й озирнувся. Зорі згасали, небо білішало, і приємний вранішній вітерець пестив моє обличчя. Я ніде не бачив і не чув свого ворога. Вилізши з ями, я сів коло неї, готовий зараз же плигнути туди знову, щойно з’явиться будь-яка небезпека. Заспокоєний абсолютною тишею і світанком, я набрався духу й попрямував до стежки, що нею я біг раніше. За деякий час я знайшов кинуту мною рушницю, а трохи згодом розшукав і свого проводиря — струмок. З острахом оглядаючись назад, я вже знайомою дорогою направився до табору.

І раптом на думку мені спали мої відсутні компаньйони. У чистому ранковому повітрі почувся лункий звук пострілу з рушниці. Я спинився й став прислухатися — нічого. На мить в моїй голові майнуло побоювання, чи не спіткало їх яке лихо. Але зараз же я знайшов і більш просте та природне пояснення. Був уже білий день. Мою відсутність, безперечно, помітили. Вони вирішили, що я заблукав у лісі, й стрельнули, щоб указати мені, де розташований наш форт. Щоправда, ми умовилися не стріляти без потреби, та, гадаючи, що я в небезпеці, вони не стали б вагатися. Отже, треба було поспішати, щоб заспокоїти їх.

Я був стомлений та виснажений і не міг іти так хутко, як хотів би. Нарешті переді мною постали добре знайомі місця. Ліворуч — болото птеродактилів; просто переді мною — галявина ігуанодонів. Тепер між мною й «Фортом Челленджера» лежала вузенька смужка лісу. Ніхто не вітає мене. Від цієї тиші стискається серце. Я прискорюю ходу й починаю бігти. Загорожа стоїть у такому стані, як я залишив її, відходячи, але ворота відчинені. Я кидаюся всередину. В очі мені в холодному вранішньому світлі впадає жахливе видовисько. Всі наші речі безладно валяються на землі, і моїх товаришів нема, а край згарища від згаслого багаття трава замащена чимось червоним: то огидна калюжа крові.

Несподіванка була надто велика, і деякий час я нічого не міг уторопати. Невиразно, немов уві сні, пригадую, як я бігав круг табору і в нестямі кликав товаришів. Ніхто не озвався в мовчазній сутіні лісу. Жахлива думка, що я ніколи вже не побачу їх, що, не маючи змоги спуститись із плато, я назавжди лишуся сам у цій країні й житиму серед цих потвор, доводила мене до розпачу. Я ладен був рвати на собі волосся, битися головою об землю. Тільки тепер зрозумів я, наскільки потрібні були мені мої компаньйони — самовпевнений Челленджер, насмішкуватий Самерлі, холодний Рокстон. Без них я був, мов дитина в темній кімнаті, — безпорадний і безсилий. Я не знав, куди йти і з чого почати.

Отямившись трохи, я спробував з’ясувати, яке лихо могло так несподівано спіткати моїх товаришів. Цілковите безладдя в таборі свідчило про те, що вони зазнали нападу, і постріл, безперечно, позначав перший момент атаки. Те, що я чув тільки один постріл, показує, що все відбулося протягом одної секунди. Рушниці лежали на землі, і в одній із них — лорда Джона — бракувало патрона. Ковдри Челленджера та Самерлі лежали коло вогню. Отже, їх застали, коли вони спали. Ящики зі зброєю та їстівним валялися скрізь уперемішку з нашими фотоапаратами й касетами. Але жодна з касет не зникла. З другого боку, зникла вся провізія, яку ми витягли з ящиків, а її, я пригадував, було чимало. Значить, напад учинили звірі, а не люди, бо інакше в таборі не залишилося б нічого.

А коли це тварини або якась одна самотня тварина, що ж тоді сталося з моїми товаришами? Лютий звір, напевно, розшарпав би їх, але тоді я знайшов би їхні рештки. Правда, тут була калюжа крові, яка ніби вказувала на кровопролиття. Чудовисько, що гнало мене вночі, вільно могло віднести свою жертву так само, як кіт відносить мишу. В такому разі решта побігла б навздогін. Тоді вони взяли б із собою рушниці. Що більше працював мій запаморочений втомлений мозок, то менше я розумів. Я обшукав поблизу ліс і не знайшов жодного сліду, що міг би дати мені хоч якесь пояснення того, що тут відбулося. Одного разу я навіть заблукав, і лише щасливий випадок допоміг мені знову дістатися табору.

Зненацька в мене майнула думка, що трохи заспокоїла мене. Адже я був не зовсім сам. Унизу, коло підніжжя скелі, сидить наш вірний Замбо, і мені достатньо лиш гукнути його. Я підійшов до краю плато й подивився вниз. Він загорнувся в ковдри й спав біля вогнища. На моє здивування, напроти нього сидів якийсь чоловік. Від радощів серце моє закалатало сильніше — я подумав був, що хтось із моїх компаньйонів спромігся спуститись із плато. Та другий погляд позбавив мене цієї надії. Проміння сонця, що сходило, осяяло обличчя незнайомця. То був індіанець. Я голосно крикнув і почав вимахувати хусточкою. Замбо зараз же підвів голову, махнув рукою й побіг до скелі. Невдовзі він стояв уже на одному рівні зо мною і, глибоко засмучений, слухав мою розповідь.

— Напевне, їх забрав диявол, містере Мелоун, — сказав він. — Ви потрапили до нечистого, і він забирає вас усіх. Слухайте поради, містере Мелоун, злазьте якнайшвидше, поки він не забрав і вас.

— Як я можу злізти, Замбо?

— Містере Мелоун, киньте сюди мотузки. Я прив’язати їх до пня, і вам є міст.

— Ми думали вже про це. Але тут немає мотузок, які витримали б нас.

— Пошліть по мотузки, містере Мелоун.

— Кого ж я пошлю й куди?

— Пошліть у село до індіанців. В індіанців багато мотузок. Там, унизу, є індіанець. Пошліть його.

— Хто він?

— Один із наших індіанців. У нього все відняли та побили. Він повернувся. Тепер він готовий узяти листа, принести мотузки — будь-що.

Узяти листа. Чом би й ні? Може, він приведе й допомогу; але в усякому разі з листа всі довідаються, що ми загинули не марно, і відомості про всі наші відкриття дійдуть до наших друзів там, удома. У мене є вже два завершені листи. Протягом дня я встигну дописати третій і довести історію наших пригод до сьогоднішнього дня. Індіанець може віднести його. Я загадав Замбо повернутися на скелю ввечері, а сам провів цей довгий день на самоті, описуючи свої власні пригоди минулої ночі. Я склав також цидулку, що її мали передати якомусь білому купцеві або капітанові пароплава. У ній я благав прислати нам линви і вказував, що від цього залежить наше життя. Все це, так само, як і мій гаманець із трьома фунтами стерлінгів, я кинув увечері Замбо. Гроші я просив передати індіанцеві й обіцяв йому вдвічі більшу суму, якщо він принесе линву.

Тепер вам зрозуміло, дорогий містере Мак-Ардл, якими шляхами дійшли до вас мої листи, а в разі якщо ви ніколи більше не почуєте про вашого кореспондента, знатимете і його долю. Я занадто втомлений і пригнічений, щоб складати зараз же якісь плани. Завтра подумаю, чи можу я залишатися в нашому таборі, і піду шукати сліди моїх безталанних компаньйонів.

Розділ XIII

Цієї картини я ніколи не забуду

На заході сонця на просторій рівнині піді мною з’явилася самотня постать індіанця — єдиної нашої надії на спасіння. Я стежив за ним очима, доки він не зник у забарвленому в рожевий колір вечірньому тумані, що прослався між далекою річкою і мною.

Уже зовсім поночі повернувся я до нашого сплюндрованого табору. Останнє, що я бачив, — червонуватий блиск вогнища Замбо. То була єдина світла точка в цілому світі внизу, так само, як і в моїй засмученій душі. Проте тепер я почувався краще. Мене заспокоювало те, що я спромігся надіслати листи. Хоч там що тепер із нами станеться, наші імена не загинуть разом із нашими тілами, а залишаться назавжди пов’язаними із наслідками нашої праці.

Моторошно було подумати про ночівлю в цьому бездольному таборі. Ще небезпечніше — спати серед хащ. Треба вибирати те або те. З одного боку, розважливість радила мені пильнувати, з другого — природа запевняла, що пильнувати я неспроможний. Я хотів був стеребкатися на дерево гінкго, та на його рівному стовбурі не було жодної вигідної гілки, і я, безперечно, впав би й скрутив собі шию, щойно почав би дрімати. Довелося злазити на землю й обмірковувати, що ж його робити. Нарешті, я затулив вхід до табору, запалив у трьох кутках його вогнища, хутко повечеряв і заснув міцним сном. Пробудження було незвичайним і вельми приємним для мене. Рано-вранці, коли тільки починало займатися на день, чиясь рука лягла мені на плече. Прокинувшись і простягнувши руку до рушниці, я скрикнув від радості — у холодному сірому світанку поряд із собою я побачив лорда Джона!

То був він, а разом із цим, то був і не він. Я залишав його спокійного, коректного, чепурно вдягненого. Тепер, блідий, з блискучими очима, він ледве зводив дух, як людина, що довго й прудко бігла. Його худорляве обличчя було подряпане й закривавлене; вбрання — пошматоване; капелюх — зник. Я здивовано дивився на нього, але він не дав мені часу поставити йому бодай одне запитання. Говорячи, він водночас нестямно перекидав усі наші пожитки.

— Мерщій, хлопче, мерщій, — гукав він. — Не можна гаяти й секунди. Беріть рушниці, обидві. Я візьму дві інші. Тепер — усі патрони, скільки поназбираєте. Напхайте повні кишені. Трохи їстівного. Вистачить і півдесятка бляшанок. Так. Не розпитуйте й не замислюйтесь. Рушаймо, або ми пропали.

Ще у півсні, нічого не розуміючи, я опинився в лісі, де, як навіжений, побіг слідом за ним. Під пахвами в мене були рушниці, а в руках — різні їстівні запаси. Він дерся крізь колючки та терен, аж доки не заглибився в саму гущавину хащ.

— Сюди, — промовив він, захекавшись. — Тут, я думаю, ми в безпеці. Вони, певно, прийдуть до табору. То буде їхня перша думка. Це мусить уразити їх.

— Що це таке? — спитав я, ледве зводячи дух. — Де наші професори? І на кого ви чекаєте?

— Людиномавпи! — скрикнув Рокстон. — Боже мій, що то за тварюки. Не говоріть голосно — у них довгі вуха й пильні очі, але, наскільки я можу судити, немає нюху. Через те, мені здається, вони нас і не викриють. Та де це ви були, мій голубе? Ви щасливо уникли нашої долі.

Кількома фразами я пошепки розповів про свої пригоди.

— Погано, — зауважив лорд, почувши про динозавра та про яму. — Для курорту тут місце негодяще. Та я, знаєте, доки ці чорти не схопили нас, і гадки не мав про тутешні можливості. Одного разу мене полонили людожери-папуаси, але проти цієї банди вони — справжні джентльмени.

— Як воно все трапилося? — спитав я.

— Це було зовсім рано-вранці. Наші вчені приятелі ще тільки потягалися і не вступали навіть у свої суперечки. Зненацька на нас кинувся дощ із мавп. Вони падали, мов яблука, з дерева. На мою думку, вони зібралися на дереві ще поночі. Я вистрілив і влучив одному з них у живіт, та не встигли ми отямитись, як опинилися на землі. Я назвав їх мавпами, але в їхніх руках були дрючки та каміння. Вони ґерґотали про щось поміж себе і нарешті зв’язали нам ліанами руки. Таких тварин, скільки я мандрую, мені ніколи не доводилося бачити. Людиномавпи — це ж якраз та ланка між людьми та мавпами, якої досі бракувало. Бодай би її бракувало завжди! Вони унесли кудись свого пораненого товариша — кров із нього юшила, як зі свині, — і посідали круг нас. На обличчях їхніх я бачив смерть. Вони здорові, з людину завбільшки, тільки значно сильніші. У них чудні, немов скляні, сірі очі під червоними кущастими бровами. Отак от сидять вони собі та ґерґочуть і ґерґочуть. Челленджер — не боягуз, а тут і він рознервувався. Він крутився й звивався, щоб звестися на ноги, гукав до них і вимагав, щоб вони кинули свої дурниці. Я думаю, він від несподіванки трохи з’їхав з глузду, бо лаявся і кляв їх, наче навіжений. Якби то було товариство його улюбленців-журналістів, навряд чи він мордувався би більше.

— Що ж зробили вони потім? — спитав я, захоплений дивною історією, яку Рокстон оповідав мені пошепки, раз-у-раз пильно роздивляючись навкруги і не пускаючи з рук рушниці.

— Я думав, що нам настав кінець. Але замість того все раптом змінилося. Вони поґерґотіли ще трохи, а тоді один із них підвівся й підійшов до Челленджера. Ви можете сміятись, мій голубе, але, слово честі, то були справжні близнюки. Я й сам не повірив би цьому, якби не бачив на власні очі. Людина-мавпа — їхній ватаг — була нашим Челленджером, тільки червоним. Вона мала усі зовнішні прикмети нашого друга, але всі вони були дещо перебільшені. Короткий тулуб, широчезні плечі, могутні груди, відсутність шиї, рудувато-червона хвиляста борода, кущасті брови, грізний погляд — одне слово, повний збіг! А коли людина-мавпа стала поруч із професором і поклала йому на плече свою лапу, схожість була просто разючою. Самерлі реготав, як божевільний, аж до сліз. Мавпи й собі реготали, якщо можна назвати так їхнє кудкудакання, а тоді схопили й потягли нас лісом. Вони не доторкнулися ні до рушниць, ні до патронів — певно, мали їх за щось дуже небезпечне, — зате забрали з собою все їстівне, що було на видноті. Ми з Самерлі подряпалися трохи дорогою, — бачите, які в мене одяг та шкіра? — вони ж бо тягли нас по прямій крізь кущі та хащі. Їм же, з їхньою ніби дубленою шкірою, усе це не страшне. Щодо Челленджера, то з ним було зовсім інакше. Четверо людей-мавп посадовили його собі на плечі, і він виступав, як римський імператор. А це що таке?

Десь неподалік щось цокало, неначе кастаньєти.

— Вони йдуть! — сказав мій компаньйон, заряджаючи свою гвинтівку. — Заряджайте й ви свої, мій голубе. Не думаєте ж ви, що ми живі віддамося їм до рук? Це — звук, що його вони завжди видають у збудженому стані. Ну, та вони збудяться ще більше, коли захочуть захопити нас. Чуєте ви їх тепер?

— Вони вже десь дуже далеко.

— Невеличкий загін — то ще нічого; але я боюся, що вони порозсилали своїх шукати нас по цілому лісі. Ну, та я не закінчив ще моєї сумної розповіді. Незабаром вони привели нас до свого міста біля самого обриву — десь із тисячу хатин із хмизу та листя. Звідси до них — милі чотири. Брудні тварини обмацали мене всього своїми брудними пальцями, і, мені здається, що я ніколи вже не буду чистий. Вони зв’язали нас не гірше за найкращого пакувальника, поклали рядком піддерево, ногами вгору, і настановили вартувати нас здоровезній звірюці з кийком у руці. Кажучи «ми» і «нас», я маю на увазі Самерлі й себе. Челленджер сидів собі на дереві та споживав горіхи та ананаси так, ніби ціле своє життя не робив нічого іншого. Мушу сказати, що він кидав їжу й нам, а потім своїми власними руками зняв нам пута. Шкода, ви не бачили, як він із своїм близнюком сидів на гілці й виспівував басом: «Дзвоніть, старі дзвони!» Музика, хоч яка б вона була, здається, викликає в них гарний настрій. Сміхота та й годі! Проте нам, ви самі розумієте, було недуже весело. Челленджер міг робити все, що йому заманеться, а щодо нас вони додержувались твердої лінії. Нас заспокоювало тільки те, що ви — вільні й не дасте загинути нашим архівам.

А тепер, мій голубе, ви здивуєтеся ще більше. Ви казали, що бачили сліди людей, вогнища, пастки й усе таке інше. Нехай! А ми бачили й самих людей. Миршавий народ, заляканий, затурканий. Здається, люди живуть на одній половині плато — там, де ви вгледіли печери; а людиномавпи займають оцю половину, і між ними справіку точиться кривава боротьба. Таке діло, наскільки я міг збагнути. Позавчора людиномавпи взяли в полон дванадцятьох тубільців і привели бранців до себе в місто. Ви, напевно, ніколи не чули такого ґвалту. Тубільці були маленькі, червоні, до того побиті й понівечені, що ледве пересували ноги. Двох із них людиномавпи вбили вранці у найжахливіший у світі спосіб: одному з них просто видрали з плеча руку. Але тубільці, як виявилося, молодці, і жоден з них навіть рота не розкрив. Ми до таких видовиськ не звикли, і нас трохи не знудило. Самерлі знепритомнів, а Челленджер ледве втримався на ногах... Їх нібито вже не чути. Як по-вашому?

Ми уважно прислухалися, але в лісі лунали самі пташині співи.

— Я думаю, вам неабияк пощастило, мій голубе, — вів Рокстон далі. — Гонитва за тубільцями захопила їх цілком, і вони забули про вас. Інакше вони неодмінно завітали б по вас до нашого табору і неодмінно впіймали б і вас. Безперечно, як ви й казали, вони пантрували за нами з дерева і знали, що повинен бути ще один. Проте у той час їх цікавили лише тубільці. Ось чому сьогодні вранці вас розбудив я, а не ціле військо мавп. Далі довелося нам бачити ще й не такі жахливі речі. То був якийсь кошмар. Пригадуєте ви кістяк американця, крізь який проріс бамбук? Він лежав саме під мавпячим містом, звідки вони скидають униз своїх бранців. Я думаю, якщо пошукати, то там знайдеться купа таких кістяків. У них на краєчку плато є щось на кшталт площі для парадів, і на ній відбувається справжня церемонія. Один по одному шугали бідні люди в повітря, а потім летіли вниз; хтось розбивався на смерть, а хтось настромлювався на бамбук. Мавпи страшенно цікавилися цим і щоразу нахилялись униз подивитись, в який саме спосіб загинув бідолаха. Чотирьох тубільців було скинуто, і бамбук проштрикнув їхні тіла, немов дротик — кружало масла. Не дивно, що між ребрами кістяка нещасного американця ріс бамбук. Видовисько було жахливе, але воно немов заворожило й нас. Ми всі й собі з цікавістю дивилися, як вони пірнають під скелю, хоч кожен із нас і розумів, що доведеться і йому плигати вниз.

Але цього не сталося. Вони залишили шістьох тубільців на сьогодні, а нас, наскільки я розумію, на заїдок. Челленджер, може, і викараскався б, але ми з Самерлі не мали жодних шансів. Їхня мова наполовину складається зі знаків, і зрозуміти її неважко. Я склав уже собі в голові маленький план. Для мене було ясно, що користі з Самерлі не може бути ніякої, та й із Челленджера не більше. Щойно професори сходилися докупи, вони починали сваритися через класифікацію отих червоних дияволів, що полонили нас. Один казав, що це — яванські дріопітеки, а другий доводив, що їх можна віднести тільки до пітекантропів. Як на мене, це — просто божевілля й підлота. Але я угледів дещо, чим ми могли скористатися. По-перше — людиномавпи на рівній поверхні не можуть бігати так швидко, як ми. У них занадто короткі та криві ноги і заважкі тулуби. Челленджер — і той міг би випередити найкращих їх бігунів, а ми з вами були б там чемпіонами. По-друге, вони не мали жодного уявлення про рушниці. Мені навіть здається, що вони не зрозуміли, в який спосіб я поранив їхнього товариша. Якби тільки ми спромоглися здобути наші рушниці!

Прокинувшись із цією думкою сьогодні вранці, я добряче стусанув у живіт нашого вартового, звалив його з ніг і кинувся до табору. Там, як ви знаєте, я знайшов і рушниці, і вас. Ось моя історія.

— А професори? — здивовано спитав я.

— Мусимо повернутись і визволити їх. Узяти їх із собою я не міг. Челленджер на той час сидів на дереві, а Самерлі був украй знесилений. Мені лишалося тільки бігти по рушниці, щоб згодом спробувати врятувати наших учених. Щоправда, мавпи, щоб помститись, могли зараз же їх знищити. Челленджера ще, може, вони й залишили б живим, а за Самерлі я не ручуся. Ну, та його вони однаково рано чи пізно знищать. У цьому я абсолютно певний. Значить, моя втеча не погіршила справи. Тепер ми повинні за будь-яку ціну визволити їх, а для початку — побачитись із ними. Набирайтеся ж духу, мій голубе, бо так чи інакше, але ще до вечора вам доведеться влізти в халепу.

Я хотів із точністю змалювати лорда Джона — його уривчасту мову, його коротенькі, образні речення, його напівгумористичний, напівбайдужий тон. Він народився ватагом. За часів небезпеки його енергійні манери ставали ще енергійнішими, мова — ще швидшою, очі випромінювали полум’я, а донкіхотові вуса тремтіли від задоволення. Його тягло до небезпеки — він смакував драматичність; у смертельній загрозі вбачав один із видів спорту — гру з долею та смертю, де за ставку було життя, — і все це робило його неоціненним компаньйоном у пригодах і скруті. Якби не природне хвилювання за наших друзів, то я відчував би радість, що беру участь у такій пригоді. Ми саме підводилися, збираючись вилізти з хащі, коли на плече мені лягла рука Рокстона.

— Ідуть! — прошепотів він.

З того місця, де ми лежали, видно було, як під зеленим склепінням дерев проходив цілий загін людей-мавп. Вони йшли вервечкою на своїх кривих ногах, згорбившись, подеколи торкаючись руками землі й увесь час крутячи головами навсібіч. Були вони на зріст футів п’ять або шість, мали довгі руки й широченні груди. Багато хто з них тримав у руках дрючки, і здаля вони скидалися на незграбних волохатих людей. Одну мить я бачив їх зовсім чітко, а потім вони зникли між дерев.

— Почекаймо ще! — сказав лорд Джон, що зібрався був уже стріляти. — Мусимо лежати спокійно, доки вони не кинуться на наші пошуки. Тоді ми спробуємо пробитися до їхнього міста й заскочити їх зненацька. Почекаймо ще годинку, а тоді й вирушимо.

Далі ми відкрили одну з наших бляшанок і підживилися сніданком. Лорд Джон від вчорашнього ранку з’їв лише кілька овочів і тому енергійно накинувся на консерви. Перш ніж відходити, ми, щоб позначити свій притулок і полегшити подальше повернення до «Форту Челленджера», зробили зарубки на деревах. Мовчки проплазувавши між кущами, ми дісталися нарешті краю плато, неподалік від того місця, де був наш перший табір. Тут ми спинилися, і Рокстон познайомив мене з подробицями свого плану.

— Поки ми в гущавині лісу, ці свині мають над нами перевагу, — казав він. — Вони можуть бачити нас, а ми їх бачити не можемо. На відкритому місці — зовсім інша річ. Там ми будемо пересуватися значно швидше за них. Отже, нам треба триматися відкритих місцин. По краю плато дерев менше, ніж деінде. Це й буде лінія нашого наступу. Не поспішайте, будьте уважні і тримайте рушницю напоготові. А головне — не здавайтесь, доки у вас лишатиметься хоч один патрон. Це — остання вам порада, мій голубе.

Доповзши до краю плато й глянувши вниз, я побачив нашого славного чорного Замбо, що сидів на камені й курив люльку. Багато віддав би я, щоб озвати його й розповісти про наше становище. Та цього не можна було робити — нас могли почути. В лісі, здавалося, кишіло людей-мавп — скрізь лунало їхнє ляскуче ґерґотання. Тоді ми ховалися в кущі й деякий час лежали тихо. Посувалися ми дуже повільно, і минуло не менше як дві години, поки лорд Джон знаком показав мені, що ми наблизилися до цілі. Так само знаками наказавши мені лишатися на місці, він поліз уперед сам і за хвилину повернувся. Обличчя його тіпалося від збудження.

— Ходімо! — гукнув він. — Ідіть мерщій. Сподіваюся, ми ще не запізнилися.

Я й сам тремтів від хвилювання, коли, проплазувавши слідом за ним, спинився й поверх його плеча визирнув із-за куща на галявину, що лежала перед нами.

Видовиська того я ніколи не забуду. Воно було таке химерне, таке неможливе! Я не знаю, чи спроможетеся ви уявити його собі, і гадаю, що за кілька років, якщо мені пощастить колись знову сидіти в клубі «Дикун» та дивитися на набережну, я й сам не йнятиму собі віри. Певний, що тоді все це й мені самому здаватиметься кошмаром, маренням хворого на пропасницю. Запишу ж його, поки воно свіже ще в моїй пам’яті і поки коло мене, на росяній траві, лежить людина, яка може засвідчити, що я не брешу.

Перед нами відкрилася широка простора галявина — кількасот ярдів завширшки, вкрита зеленою травою та низенькою папороттю й облямована півколом дерев. На гілках були нагромаджені купи листя, що скидалися на величезні гнізда або маленькі хатки. З отворів цих гнізд визирали і сиділи на гілках дерев безліч людей-мавп, судячи з їхнього розміру — самиці та дітлахи. Вони утворювали декорацію сцени, на яку всі з цікавістю дивилися і яка привернула до себе й нашу увагу.

На чистому місці, біля самого краю плато, юрмився натовп із кількох сотень цих потворних червоноголових створінь. Деякі відзначалися велетенськими розмірами, і на багатьох із них моторошно було дивитися. У них існувала певна дисципліна, бо ніхто не виходив із лав, якими вони вишикувались. Перед ними стояла невеличка купка тубільців — маленьких безволосих людей із червоною шкірою, що лиснилася, наче бронза, проти спекотного полуденного сонця. Поруч із ними стояв високий чоловік, худорлявий, білий, із скрученими назад руками. Він похнюпив голову, і вся фігура його виявляла жах і огиду, які він відчував. Помилитися тут було неможливо. То була незграбна постать Самерлі.

Жалюгідну групу бранців оточував загін людей-мавп, що унеможливлював утечу. Трохи осторонь, на самому краї плато, я побачив ще дві постаті — надзвичайно оригінальні й за інших обставин — кумедні. Однією з них був наш колега — професор Челленджер. Шмаття сорочки звисали в нього з плечей, але самої сорочки не було, і волохаті потужні груди вкривала тільки величезна борода. Він загубив свого капелюха, і волосся, що відросло за час наших мандрів, безладно звисало круг його голови. Здавалося, одного дня було досить, щоб обернути найдосконаліший виріб сучасної цивілізації на найвідсталішого дикуна з Південної Америки. Поряд із ним стояв його пан — король людей-мавп. Як і казав Рокстон, то була достеменна копія Челленджера з тією лише відміною, що він був червоний, а не чорний, як професор. Та сама присадкувата, широка постать, ті ж таки важкі, широкі плечі, ті самі довгі, звислі наперед руки, така точнісінько блискуча борода, що змішувалась із волоссям на волохатих грудях. І тільки низький спадистий лоб та плаский череп людини-мавпи різко контрастували із високим чолом і чудово розвиненим черепом європейця. З усіх інших боків мавпячий король був якоюсь недоречною пародією на нашого професора.

Опис усього цього забрав чимало часу, але тоді всю картину я охопив просто за одну мить і одразу ж переніс увагу на драму, свідками якої ми стали. Двоє людей-мавп витягли з купки одного тубільця й поволокли його до кручі. Король дав сигнал, піднісши руку. Вони схопили людину за руки та за ноги і, розгойдавши, з жахливою силою жбурнули бідолашного в повітря над самою безоднею. Коли тіло зникло з очей, вся юрба, за винятком сторожі, кинулася до урвища. Запала коротка мовчанка. Потім почувся оглушливий радісний крик. Тварини плигали й крутилися, несамовито вимахуючи своїми довгими волохатими руками і щось вигукуючи. Заспокоївшись, мавпи відійшли відкраю плато і знову вишикувались у лави, як і раніше, чекаючи на нову жертву.

Настала черга й Самерлі. Двоє вартових узяли його за руки й поволокли наперед. Він розпачливо пручався, наче курча, яке збираються різати. Челленджер повернувся до короля й немов у нападі божевілля почав вимахувати перед ним руками. Людина-мавпа брутально відштовхнула його і похитала головою. То був останній рух, який він зробив свідомо. Лорд Джон вистрілив, і король, наче червоний лантух, незграбно опустився на землю.

— Стріляйте в натовп, синку, стріляйте! — кричав мій компаньйон.

У душі кожної людини є якісь не знані ще безодні. Я від природи маю добре серце, і очі мої не раз зволожувалися від вигляду пораненого зайця. А тут мене пройняла жадоба крові. Я стріляв, заряджав рушницю, стріляв знову, і моя жорстокість завдавала мені великої втіхи та радості. З нашими чотирма рушницями ми вдвох із Рокстоном чинили жахливі спустошення. Обидва вартові, що тримали Самерлі за руки, вже лежали на землі, а він стояв, похитуючись, як п’яний, не усвідомивши ще як слід, що знову вільний. Налякані людиномавпи метушилися, не розуміючи, звідки береться та смертельна буря, що так безжально нищить їх. Вони ламали руки, жестикулювали, верещали й бігали, перечіпляючись за вбитих. Нарешті всі вони з галасом сховалися піддеревами, покинувши на галявині купу трупів. Там лишилися самі бранці.

Швидкий розум Челленджера відразу оцінив становище. Професор підхопив під руку Самерлі, і вони кинулися до нас. Двоє вартових хотіли було переслідувати втікачів, але впали під кулями лорда Джона. Ми побігли назустріч своїм приятелям і передали кожному з них по рушниці. Та Самерлі був такий знеможений, що насилу тягнув ноги. Незабаром людиномавпи отямилися. Ховаючись за кущами, вони загрожували заскочити нам дорогу. Ми з Челленджером підтримували Самерлі під лікті, а Рокстон прикривав наш відступ, улучаючи в кожну голову, яка з’являлась із-за кущів. Милю чи дві тварюки бігли за нами назирці, а потім кинули переслідування, вочевидь, пересвідчившись у нашій силі та не бажаючи більше наражатися на кулі. Добувшись нарешті до табору, ми озирнулися — за нами не було нікого.

Так нам здавалося, але то була помилка. Щойно ми встигли зачинити колючі ворота в огорожі і, стиснувши один одному руки, простягтися на березі нашого струмка, коли біля входу залунали притишені кроки й почулися жалібні крики. Рокстон із рушницею в руках підбіг до воріт і відчинив їх. Розпластавшись на землі ниць, коло воріт лежали чотири маленькі червоні постаті бранців. Вони тремтіли від жаху і, здавалося, благали захистити їх. Проречистим жестом один із них показав на ліс, маючи на увазі, що там на нас чекає небезпека. Далі, кинувшись уперед, він оповив руками ногу лорда Джона і притиснув до неї обличчя.

— Чорт забирай! — скрикнув Рокстон, нервово крутячи свої вуса. — Що в біса робитимемо ми з цим народом? Підводься, хлопче, та забирай голову від моєї ноги.

Самерлі сидів і набивав тютюном свою люльку.

— Ми врятували їх, — сказав він. — Ви видерли нас усіх із пазурів смерті. Слово честі, то була добра робота.

— Надзвичайна! — гаркнув Челленджер. — Надзвичайна! Не тільки ми особисто, а вся європейська наука в цілому завжди дякуватиме вам за те, що ви для нас зробили. Скажу без вагань, що смерть моя або професора Самерлі дуже прикро позначилася б на історії зоології. Ви й наш юний друг зробили велике діло.

Він по-батьківськи всміхнувся до нас, але європейська наука була б неабияк здивована, коли б побачила свого обранця, свою красу та надію з довгим скуйовдженим волоссям, голими грудьми і в цьому дранті. Він сидів на землі, тримаючи між колінами одну з наших бляшанок і виймаючи пальцями здоровезний кусень австралійського законсервованого м’яса. Червоношкірий чоловічок глянув на нього і ще щільніше притиснувся до ноги Рокстона.

— Не бійся, хлопчику, — пестячи маленьку кошлату голову, сказав Рокстон. — Він не може спокійно дивитися на вас, Челленджере. І, далебі, це не дивує мене. Та ні ж бо, братику, він тільки людина, така сама, як і ми всі.

— Серйозно, сер? — обурився професор.

— Це — ваше щастя, Челленджере, що ви трохи не подібні до інших. Якби ви не були так схожі на короля...

— Знаєте, лорде Джоне Рокстоне, ви забагато собі дозволяєте.

— Адже це — факт.

— Я попрошу вас змінити тему. Ваші зауваження — недоречні й безтямні. Маємо подумати тепер, що робити з цими індіанцями. На мою думку, якби знати, де їхній дім, їх треба було б відвести додому.

— Тут немає нічого складного, — вкинув я. — Вони живуть у печерах по той бік центрального озера.

— Наш юний друг знає навіть, де вони мешкають. Це, здається, неблизький світ?

— Миль із двадцять буде.

Самерлі застогнав.

— Щодо мене, то я туди, напевно, не доплентаюсь. Та й ті звірюки все ще не загубили наш слід. Я виразно чую, як вони квилять десь поблизу.

У темряві лісу і справді було чутно ляскання людей-мавп. Індіанці знову жахнулися.

— Мусимо тікати, і тікати якнайшвидше, — сказав лорд Джон. — Ви будете допомагати Самерлі, мій голубе. Індіанці понесуть наш багаж. Ходімо, поки вони ще не вгледіли нас.

Менше ніж за півгодини ми були вже в нашому притулку між кущами. Цілий день у напрямі нашого старого табору лунали збуджені голоси людей-мавп, але жодна з них не підходила близько, і потомлені втікачі — і червоні, і білі — мали змогу добре виспатись. Ввечері, коли я дрімав у солодкому півсні, хтось смикнув мене за рукав. Я розплющив очі й побачив Челленджера, що навколішках стояв коло мене.

— Ви ведете щоденник усіх цих подій, містере Мелоун, і, здається, думаєте його оприлюднити? — урочистим тоном спитав він.

— Я тут — тільки газетний репортер.

— О! Ви, може, чули невдалі дотепи лорда Джона щодо... щодо деякого... деякої схожості...

— Так, я чув.

— Зайве казати, що оголошення таких легковажних думок надзвичайно образило би мене.

— Я додержуватимуся самої правди.

— Лорд Джон часто висловлює химерні гадки. Він ладен абсолютно безглуздо витлумачити цілком зрозумілий факт пошани, яку нижчі раси завжди виявляють до тих, хто переважає їх силою або знанням. Ви стежите за ходом моєї думки?

— Уважно.

— Я покладаюся на ваш такт. А мавпячий король, — додав він після довгої паузи, — все ж таки цікаве створіння. У нього дуже оригінальне й тямуще обличчя. Ви помітили?

— Особа дійсно незвичайна, — погодився я.

І професор, заспокоївшись, знову ліг і заснув спокійним глибоким сном.

Розділ XIV

То була справжня перемога

Ми сподівалися, що людиномавпи й гадки не мають про наш притулок у кущах, але, як незабаром виявилося, ми дуже помилялися. В лісі було абсолютно тихо, на деревах — жодного руху, та ми вже встигли пересвідчитися, які то хитрющі тварини і як терпляче вони вміють чекати слушного часу. Я певний, що хоч яка доля судилася мені в майбутньому, але так близько до смерті, як того ранку, я не буду ніколи. Ні, треба розповісти усе по порядку.

Прокинулися ми, виснажені хвилюваннями та вбогою їжею вчорашнього дня. Самерлі був заслабий, він ледве тримався на ногах, але це не заважало йому будувати купу планів на майбутнє — такий він був сповнений енергії. Порадившись, ми вирішили перечекати годину-другу, поснідати, що було конче потрібне, а потім обійти навколо центрального озера й добутися до печер, де, за моїми спостереженнями, знаходилися житла тубільців. Нам здавалося, що, привівши з собою врятованих нами бранців, ми могли розраховувати на привітний прийом, а потім, виконавши дане нам доручення й розгадавши всі таємниці Країни Мепл-Вайта, зосередити всі наші розумові здібності на вкрай болючій проблемі повернення додому. Навіть Челленджер схилявся до думки, що ми зробили все, що могли, і тепер нашим першим обов’язком буде поділитися нашими відкриттями з цивілізованим світом.

Наразі ми мали нагоду пильніше придивитися до індіанців. То були маленькі на зріст, моторні, жилаві чоловічки, з гарною будовою тіла, рівним чорним волоссям, яке вони перев’язували ззаду ремінцем, і в шкіряних пов’язках на стегнах. Безволосі обличчя їх були досить гарні й лагідні. Вони жваво розмовляли між собою незрозумілою нам мовою та раз-у-раз вказували один на одного, повторюючи: «Аккала» — певно, назву свого племені. Іноді вони сплескували руками і з ненавистю та острахом позирали на ліс, вигукуючи: «Дода! Дода!» Це, вочевидь, було ім’я їхнього ворога.

— Що ви скажете про них, Челленджере? — спитав лорд Джон. — Мені ясно тільки одне: невеличкий чоловічок перед вами, з голеним лобом, — то їхній вождь.

І справді, цей чоловічок тримався якось осторонь, а інші, звертаючись до нього, виявляли глибоку пошану. Він був наймолодший серед них, але мав гордовитий вигляд. Коли Челленджер поклав йому на голову свою здоровезну руку, чоловічок блимнув очима й відскочив від професора. Потім, притиснувши до грудей руку, він поважно випростався і кілька разів повторив: «Я Маретас». Тоді професор, анітрохи не зніяковівши, вхопив за плече найближчого індіанця і, повертаючи його на всі боки, ніби манекен в аудиторії, почав читати лекцію.

— Цей народ, — гримів він, — скільки можна судити з форми їхнього черепа, лицевого кута й багатьох інших ознак, не можна віднести до нижчих людських рас. Навпаки — ми мусимо поставити їх значно вище багатьох південноамериканських племен, які можна згадати. Я твердо впевнений, що тут, на плато, виникнення і розвиток цього племені були б неможливі. Між ними, людьми-мавпами та первісними тваринами — мешканцями цього плато — занадто велика різниця. Тому гадаю, що розвитися з останніх перші, безперечно, не могли.

— Тоді звідки ж, у біса, вони взялися? — спитав лорд Джон.

— Це питання, безсумнівно, викликало б палкі дискусії в наукових колах Європи і Америки, — відповів професор. — Я особисто додержуюсь іншої думки, — тут він випнув свої величезні груди й переможно озирнувся. — Я вважаю, що еволюція хребетних через місцеві умови відбувалася на плато в своєрідний спосіб: давні представники хребетних живуть тут поруч із новітніми формами. Отже, ми знаходимо таких сучасних створінь, як тапір — тварина з досить довгим родоводом, велетенська лань та мурахоїд, а поряд із ними плазунів юрської доби. Це все зрозуміло. Але ми маємо ще людей-мавп і оцих індіанців. Як наука може пояснити їхню присутність на цьому плато? Я особисто припускаю тільки одне: вони прийшли сюди із зовнішнього світу. В Південній Америці, ймовірно, існували якісь людиноподібні мавпи, які з давніх-давен емігрували сюди і з плином часу розвинулися до виду, який ми з вами бачимо на власні очі. Деякі з них, — професор суворо глянув на мене, — поволі набули такої зовнішності й розмірів, що їм, за наявності в них трохи більшого розуму, могли б заздрити й люди. Щодо індіанців, то я певний, що вони з’явилися тут іще пізніше і прийшли знизу. Через голод, а може, якихось завойовників, вони почали шукати собі нового місця для осель. Зіткнувшись на плато з ніколи до того не баченими хижими тваринами, вони сховалися в печери, які описував наш юний друг. Але й там їм довелося витримувати напади диких тварин, зокрема людей-мавп, що вважали їх за чужинців і провадили проти них немилосердну, жорстоку боротьбу. Ось чим пояснюється їхня нечисленність. Ну, джентльмени, зрозуміли ви тепер чи потребуєте якихось ще додаткових пояснень?

Професор Самерлі був надто втомлений і замість суперечки завзято хитав головою — тільки так він міг показати, що не погоджується з жодним словом Челленджера. Лорд Джон скуйовдив свої кучері та сказав, що не бажає брати участі в дискусії, бо не належить ані до індіанців, ані до людей-мавп. Мені випало грати свою звичайну роль й повернути розмову на практичний і прозаїчний шлях, завваживши, що одного індіанця бракує.

— Він пішов по воду, — пояснив Рокстон. — Ми дали йому порожню бляшанку з-під консервів.

— Пішов до нашого старого таборища?

— Ні, до струмка. Це тут, поряд, під деревами. Не більше двох сотень ярдів. Чогось тільки він забарився...

— Піду пошукаю його, — сказав я, взяв рушницю й пішов до струмка, залишивши моїх компаньйонів за мізерним сніданком.

Ви, напевно, дивуєтеся, що, нехай і в таку близьку путь, я пішов сам. Але мусите пам’ятати, щодо мавпячого міста було багато миль, тому в своєму притулку ми вважали себе в безпеці, до того ж у руках я тримав рушницю. Тоді я не знав іще, наскільки лукаві та дужі ці тварюки.

Струмок дзюркотів коло мене, та через сутінь у лісі я його не міг бачити. Я відійшов настільки, що мої товариші вже не бачили мене, коли під одним із дерев угледів якусь червонувату масу. Наблизившись, я зрозумів, що це труп індіанця. Він лежав на боці, високо піднісши ноги, з головою, скрученою під таким кутом, що, здавалося, він дивився поверх власного плеча. Я скрикнув, аби попередити друзів про лиху пригоду, і, повертаючись, щоб бігти назад, перечепився об труп.

На щастя — чи то інстинктивно, чи то з переляку, а може, тому, що почув шарудіння серед листя, — я глянув угору. З буйної зелені над моєю головою повільно спускалися дві довгі мускулясті руки, вкриті червоним волоссям. Ще секунда — і вони схопили б мене за горло. Я відскочив, але хоч який швидкий був цей порух, та руки були ще швидші. Несподіваний швидкий рух врятував мене від гибелі, проте одна рука все ж таки схопила мене за шию, а друга затулила долонею обличчя. Захищаючи горло, я підніс угору обидві руки, але потужна лапа сковзнула з обличчя вниз і притиснула їх. Я поволі відділявся від землі й почував, що якась необорна сила скручує мені шийні хребці. Зомліваючи від нестерпного болю, я проте силкувався визволити свої руки. Згори на мене дивилося жахливе обличчя. Сині очі на ньому палали лютою злобою. В їхньому погляді було щось гіпнотичне. Змагатися більше я не міг. Тварина вишкірила свої ікла, ще дужче стиснула мені горло і ще енергійніше почала скручувати шию. Кружала туману замиготіли перед моїми очима, срібні дзвоники дзвеніли в моїх вухах. Десь здаля гримнув постріл. Тварина випустила мене. Не пам’ятаю, як я упав на землю й остаточно знепритомнів.

Оговтавшись, я побачив, що лежу на траві горілиць у нашому притулку. Хтось приніс зі струмка води. Лорд Джон змочував мені голову, а збентежені Челленджер і Самерлі стояли поруч. На хвилину на суворих обличчях науковців я побачив людські почуття. На щастя, мене тільки струсонуло від падіння, і за півгодини, незважаючи на страшний біль у голові та шиї, я уже міг сидіти й був готовий до нових пригод.

— Вам пощастило, мій голубе, — сказав лорд Джон. — Коли я, зачувши крик, підбіг до вас і побачив, як ви з напіввідірваною головою дригаєте ногами в повітрі, я подумав, що нас стане на одного менше. Я зробив постріл, на щастя, схибив, але він вас випустив із рук і сам дав драла. От якби в мене було п’ятдесят мисливців із рушницями! Я б одним махом вижив би з плато цю пекельну банду.

Тепер стало ясно, що людиномавпи знайшли наш притулок і уважно стежать за нами. Удень їх ще можна було не боятися, але вночі вони, імовірно, спробують атакувати нас. Що раніше ми заберемось подалі від них, то буде краще. З трьох боків нас оточував ліс, і там ми були б у пастці. З четвертого боку — то саме був схил до озера — росли тільки низенькі кущі, і лиш де-не-де височіли між ними невеличкі деревця. Цим шляхом два дні тому я подався у свою самотню мандрівку, і він привів би нас якраз до печер індіанців. Туди лежала й наша сьогоднішня путь.

Шкода було кидати «Форт Челленджера». Там залишалися наші запаси, а головне, ми втрачали зв’язок із Замбо — єдиною ланкою між нами й навколишнім світом. Проте у нас були рушниці й значний запас патронів. Ми думали, що на деякий час нам цього вистачить, а в подальшому сподівалися повернутися й знову встановити зв’язок із негром. Він урочисто обіцяв залишатися на місці, і ми не мали сумніву, що Замбо додержить своєї обіцянки.

Одразу ж після полудня ми вирушили в путь. Молодий вождь ішов попереду та вказував дорогу, але категорично відмовлявся будь-що нести. За ним ішли двоє індіанців з нашим убогим скарбом на спинах. Ми — четверо білих — з рушницями напоготові залишались в ар’єргарді[20]. Коли ми відходили, в гущавині лісу почулися голосні крики людей-мавп. Може, вони раділи нашому відходу, а може, глузували з нашої втечі. Озирнувшись, ми побачили лише густу завісу дерев, але оглушливе ґерґотання свідчило, що в цій гущавині чатує на нас сила-силенна ворогів. Але ніяких ознак переслідування ми не помічали, а невдовзі вийшли на відкриту місцину, поза межами їхньої влади.

Я йшов останнім і не міг стримати усмішки, коли поглядав на трьох своїх компаньйонів. Невже це був препишний лорд Джон, що одного вечора сидів зі мною в Олбені між перських килимів і картин під лампою з червоним абажуром? А це — показний професор, який біснувався колись за письмовим столом у своєму кабінеті в Енмор-Парку? І нарешті, невже ж це могла бути сувора, поважна фігура Самерлі, яку я бачив тоді на зборах у Зоологічному інституті? Хіба що найзлиденніші волоцюги на якійсь із англійських сільських доріг могли мати більш жалюгідний і пошарпаний вигляд. Ми, щоправда, прожили на плато тільки тиждень, але вся наша білизна й увесь одяг лишилися в таборі під скелею, а ці сім днів були важкенькі для нас усіх, дарма, що я менше за інших постраждав від знайомства з мавпами. Мої приятелі загубили свої капелюхи й пов’язали голови хустками, вбрання висіло на них лахміттям, а їхні неголені обличчя важко було впізнати. Самерлі та Челленджер кульгали, я ледве тягнув ноги після падіння. Не дивно, що наші індіанці озиралися на нас із таким подивом та навіть острахом.

Коли ми надвечір вийшли з кущів і перед нами відкрилася дзеркальна поверхня озера, наші індіанські приятелі видали пронизливий крик і почали радісно показувати пальцями перед собою. Видовисько і справді було незвичайне. Озером до берега, де ми стояли, пливла ціла флотилія пірог. Коли ми побачили їх уперше, нас розділяло кілька миль, але човни посувалися вперед із великою швидкістю і незабаром були вже так близько, що гребці помітили нашу групу. Зараз же на пірогах залунали оглушливі крики. Індіанці поспиналися на ноги й почали вимахувати веслами та списами. Потім, сівши знову, вони миттю доїхали до берега, повитягали на піщані коси свої човни, кинулися до нас і з криками радості розпростерлися ниць перед молодим ватажком. Далі з човна вийшов старий у намисті та браслетах із великих скляних бусин і зі шкірою якогось дивного звіра на плечах. Він підійшов до ватажка, ніжно обняв його і, глянувши на нас, про щось спитав. Отримавши відповідь, старий обняв кожного з нас, а весь народ за його наказом впав перед нами на коліна. Мені було ніяково бачити себе предметом такого влесливого поклоніння. Подібні почуття прочитав я й на обличчях лорда Джона та Самерлі, а Челленджер розквітнув, як троянда під промінням сонця.

— Може, вони й перебувають на нижчих щаблях розвитку, — мовив Челленджер, гладячи свою бороду і доброзичливо поглядаючи на індіанців, — але їхнє ставлення до людей могло би стати гідним прикладом для декого з найпоступовіших європейців. Просто дивно, які доцільні інстинкти має первісна людина.

Було очевидно, що тубільці вирядилися на війну. Кожен із них мав спис із довгого бамбуку з кістяним наконечником, лук зі стрілами і кам’яну сокиру на поясі. Похмурі, люті погляди, що їх вони кидали в напрямку лісу, і часто повторюване слово «дода» не залишали жодних сумнівів щодо їхніх намірів. Вочевидь, то був загін, що мав урятувати чи помститися напасникам за сина їхнього старого ватага. Всі вояки зібралися на нараду, а ми просто сиділи на базальтовій скелі й стежили за ними. Спершу виступили двоє чи троє воїнів, а потім велику промову виголосив наш молодий приятель. Він говорив із таким піднесенням і з такими зрозумілими жестами та мімікою, що ми зрозуміли її так, немов були обізнані з їхньою мовою.

— Який нам сенс повертатися? — казав він. — Рано чи пізно це має статися. Ваших товаришів замордовано. Що з того, що я повернувся живий? Ті, інші, загинули. Ми завжди перебуваємо під загрозою нового нападу. Тепер нас багато. Ці чудні люди, — він показав на нас, — нам друзі. Вони — великі воїни й ненавидять людей-мавп не менше за нас. Вони, — показав юнак на небо, — керують громом і блискавкою. Коли ще буде в нас така нагода? Вперед! Ми або помремо, або принаймні в майбутньому житимемо спокійно. Хіба ж не соромно буде повернутися до наших жінок, нічого не зробивши?

Маленькі червоні вояки уважно слухали промовця, а коли він скінчив, ухвально закричали, вимахуючи своєю примітивною зброєю. Старий ватаг підійшов до нас, показав на ліс і поставив кілька запитань. Лорд Джон знаком попросив його зачекати і звернувся до нас.

— Ну, яка ваша думка? — спитав він нас. — Я особисто хотів би повернути деякі борги тим мавпам. Думаю, що коли врешті-решт ми вичистимо від них землю, вона нічого не втратить. Я іду з нашими новими друзями і спробую допомогти їм. Що скажете ви, мій голубе?

— Я, звичайно, теж піду з вами.

— А ви, Челленджере?

— Я — ваш товариш.

— А ви, Самерлі?

— Ми, здається, дуже відхиляємося від первісної нашої задачі, лорде Джоне. Запевняю вас, що, покидаючи свою квартиру в Лондоні, я менш за все думав, що мені доведеться командувати загоном дикунів і воювати з ним проти людиноподібних мавп.

— Он як ми зледащіли, — усміхнувся Рокстон. — Та нічого не вдієш. Яким же буде ваше рішення?

— Справа нібито досить небезпечна, — озвучував Самерлі останні аргументи, — але коли ви всі йдете, то не можу ж я залишитися сам.

— Гаразд! — мовив лорд Джон і, повернувшись до ватага, кивнув на знак згоди й поплескав по своїй рушниці. Старий стиснув нам усім руки, а його військо вибухнуло криками радості. Було вже запізно, щоб вирушати того ж таки вечора, й індіанці отаборилися на березі. Скрізь запалали вогнища. Кілька чоловік пішли в хащі й повернулися, женучи перед собою молодого ігуанодона. Як і в решти його родичів, у тварини була асфальтова печатка на плечі. Один із тубільців із виглядом власника підійшов до ігуанодона і дав дозвіл на його вбивство. Тільки тоді ми зрозуміли, що ці величезні істоти вважалися тут худобою і що асфальтові плями, які так заінтригували нас, були просто тавром, спеціальною позначкою того або іншого хазяїна. Безпорадні, дурні травоїдні, з великим тілом і манюсіньким мозком, вони корилися навіть дитині. За кілька хвилин величезну тварину було вже порізано, і шматки її м’яса смажилися над багаттям разом із виловленими в озері великими рибами.

Самерлі ліг на пісок і зараз же заснув, а ми пішли блукати круг озера, щоб якнайближче познайомитися з цим дивним світом. Двічі ми бачили ями з синьою глиною, яку болоті птеродактилів. То були давні вулканічні кратери, що чомусь надзвичайно цікавили лорда Джона. Челленджерову увагу привернув грязьовий гейзер, що вирував і клекотів. На його поверхні раз-у-раз з’являлися й тріскалися бульбашки, що виділяли якийсь невідомий нам газ. Професор сунув у гейзер порожню всередині тростинку і, наче якийсь школяр, скрикнув у захваті, коли, піднісши запаленого сірника до її верхнього кінця, викликав маленький вибух і язичок блакитного полум’я. Та ще більше зрадів він, побачивши, як затулена клаптиком шкіри тростинка, наповнившись газом, злетіла вгору.

— Пальне, значно легше за повітря. Можу впевнено сказати, що в ньому є значна кількість вільного водню. Ресурси старого Челленджера, мій юний друже, зовсім не вичерпані. Я покажу вам згодом, як великий розум може підкорити всю природу.

Його, вочевидь, поривало поділитися з нами якоюсь таємницею, та він стримався.

На суходолі не було нічого цікавого, зате в озері ми бачили дивні речі. Сила люду й галас, що його ми зняли, наполохали все живе, і лише кілька птеродактилів шугали над нашими головами, виглядаючи поживу. Та рожеві води центрального озера жили своїм життям. Величезні гаспидно-сірі спини з високими зубчастими плавниками виринали з води і, майнувши сріблястим блиском, знову занурювались у озеро. На мілинах і косах аж кишіло чудернацькими істотами — чи то гігантськими черепахами, чи то ящірками. Але з-поміж них виділялося одне дивне створіння: пласке, немов шматок шкіри, воно посмикувалося всією поверхнею, відливаючи жирними відблисками, і повільно повзло по піску. Там і тут із-під води з’являлися виткі шиї, схожі на гадюк, якихось істот, котрі, граціозно звиваючись, пливли по озеру, наче з комірцем із піни й таким самим шлейфом. Коли одна з цих тварин виповзла на берег, то Челленджер із Самерлі, який приєднався до нас, побачили, що її довга шия переходить у циліндричний тулуб із величезними перетинчастими плавниками. Вони обидва не могли оговтатися від захоплення та подиву.

— Плезіозавр! Прісноводний плезіозавр! — репетував Самерлі. — Чи думав я колись, що побачу його? З усіх зоологів, любий Челленджере, лише нам судилося таке щастя.

Тільки з настанням ночі, коли в мороці жевріли самі вогнища індіанців, пощастило нам відтягти професорів від розкошів цього первісного озера. Але й на березі ми довго ще чули форкання тварин, які жили в ньому.

На світанку весь табір був уже на ногах, а ще за годину ми подались у нашу незабутню експедицію. Я завжди мріяв стати колись військовим кореспондентом. Чи міг я думати, що мені доведеться описувати таку дику кампанію? Ось вам перше моє донесення з місця бойових подій.

Уночі наша армія дістала підмогу. До неї приєднався свіжий загін тубільців із печер, і ми вирушили в кількості чотирьохсот або п’ятисот воїнів. Попереду йшли розвідники, а за ними тісною колоною сунули головні сили. Дійшовши до лісу, індіанці вишикувались у дві довгі лави списарів та лучників. Рокстон і Челленджер стали на правому крилі, ми з Самерлі — на лівому. То було військо кам’яної доби, і середнього опинилися ми зі своїми найсучаснішими рушницями.

Чекати на ворога довелося недовго. На узліссі почувся дикий крик, і цілий табун мавполюдей, із каменюками та ломаками, кинувся до центру бойової лінії індіанців. То був сміливий, але нерозважливий вчинок, бо клишоногі, вайлуваті мавпи перечіплялися та падали на рівній галявині, а їхні суперники були моторні, наче кішки. Жаско було дивитися, як люті тварини, запінюючись і виблискуючи очима, вимахували своїми ломаками. Але верткі індіанці вислизали з-під ударів і засипали ворога дощем стріл, що в’їдалися в грубу шкіру ворога. Повз мене, виючи від нестерпного болю, пробігла здоровезна мавпа. Між ребер і в грудях у неї стирчало більше як дванадцять стріл. Змилосердившись, я послав кулю їй у голову, і звірюка впала на землю. То був єдиний постріл, бо мавпи атакували лише центр бойової лінії, тобто індіанці не потребували нашої допомоги. Навряд чи хоч один із напасників урятувався.

Але ситуація погіршилася, щойно ми зайшли в ліс. Годину, а може, й більше, точилася запекла бійка, і часом нам було дуже скрутно. Зістрибуючи з дерев, мавпи своїми ломаками трощили черепи трьом-чотирьом індіанцям, перш ніж ті встигали піднести списа. Жахливі удари нищили все, на що потрапляли. Одна з мавп побила на друзки рушницю Самерлі і, напевно, розхряпала би йому голову, якби якийсь індіанець не ввігнав мавпі списа в саме серце. Інші мавпи, сидячи на дереві, жбурляли в нас камінням і величезними гілками. Був момент, коли індіанці почали програвати, і тільки завдяки нашим рушницям не кинулися навтьоки. Підбадьорені старим ватагом, вони знову з таким завзяттям атакували свого ворога, що мавпи не витримали й почали відступати. Самерлі був обеззброєний, зате я стріляв за двох. З правого флангу також доносилася безперестанна тріскотня рушниць наших друзів. Раптом у лавах мавп зчинилася паніка. Виючи та скиглячи, величезні створіння порснули врозтіч. Вони бігли крізь хащі, а наші спільники в хижому захваті гналися за ними. То була помста за образи, вчинені великій кількості поколінь, за всі жорстокості минулих часів, за всі переслідування й немилосердну поведінку. Людина нарешті перемогла й поставила звіра на своє місце. Хоч як швидко тікали мавпи, та їхні вороги були жвавіші. У темному лісі лунали розпачливі зойки, важко гупали на землю тіла тих, кого стягували з дерев, свистіли стріли.

Я збирався піти на пошуки своїх, коли вгледів лорда Джона з Челленджером, що наближалися до нас.

— Готово, — мовив Рокстон. — Я думаю, нехай уже вони завершують справу тепер самі. Мабуть, ми будемо краще спати, як менше побачимо.

Челленджерові очі сяяли захопленням.

— Ми мали щастя, — він набундючився, наче індик, — ми мали щастя бути свідками однієї з бійок, найвизначніших в історії людства; однієї з тих бійок, що на довгий час визначають долю цілого світу. І справді, друзі мої, що відбувається, коли один народ підкорить собі інший? Та нічого. Наслідків жодних. Але внаслідок тих бійок на смерть, що відбувалися між печерною людиною й слонами або тиграми, людина запанувала. То були справжні завоювання, справжні перемоги. Нам судилося бачити одну з таких бійок і навіть брати у ній вирішальну участь. Тепер на цьому плато майбутнє належить людині.

Проходячи лісом, ми скрізь бачили трупи мавп, простромлені списами або стрілами. Там і тут поодинокі купки мертвих індіанців показували на місця, де людиномавпа дорого заплатила за своє життя. Спереду лунали ще крики й голосіння, і за ними ми визначали напрямок переслідування. Людиномавпи відступили до свого міста, востаннє спробували чинити там опір, знову були розбиті, і ми приспіли саме на фінал. На той майданчик на краєчку плато, де два дні тому стояли мої друзі, виволокли біля ста мавп, які лишилися живі після бійки. Коли ми підходили, переможці зі списами оточили своїх бранців півколом, і за хвилину все було скінчено: тридцять чи сорок мавп убили тут же, решту скинули в прірву. Голосячи та лементуючи, полетіли вони вниз, як колись літали їхні бранці, і бамбук пронизав їхні тіла. Як казав Челленджер, у Країні Мепл-Вайта назавжди запанувала людина. Самців було знищено, мавпяче місто — зруйновано, самиць та малят узято в полон, а одвічному суперництву — покладено край.

Для нас ця перемога буда дуже корисна. Тепер ми могли відвідати свій табір і взяти наші запаси. Ми спромоглися знову встановити зв’язок із Замбо, наляканим кількістю мавпячих тіл, що летіла з плато.

— Тікайте звідти, тікайте! — гукав він, тремтячи від голови до ніг. — Нечистий, певно, забирає всіх, хто залишається там.

— Голос здорового глузду, — упевнено зауважив Самерлі. — Ми мали достатньо пригод, що зовсім не пасують ні до нашої вдачі, ні до нашого становища. Я нагадаю вам ваші власні слова, Челленджере. Віднині всі свої сили мусимо віддати, щоб викараскатись із цієї жахливої країни і повернутися до цивілізації.

Розділ XV

Наші очі бачили неймовірні дива

Розповідаючи щодня про всі наші пригоди, я сподіваюся закінчити цей лист звісткою про те, що нарешті і в наше віконце заглянуло сонце. Щоправда, ми не маємо ще плану, як звідси вибратися, і це нас дуже дратує. Але я й тепер уже можу уявити собі день, коли ми радітимемо, що провели деякий час у цьому незвичайному місці й бачили його дивовижних мешканців.

Перемога індіанців і знищення людиномавп стали поворотним пунктом у нашій долі. Відтоді ми стали справжніми володарями плато, бо тубільці, яким ми в дивний спосіб допомогли знищити їхнього спадкового ворога, дивилися на нас із острахом і вдячністю. Може, у своїх власних інтересах вони й бажали видаленню таких страшних і могутніх спільників, але досі ніхто з них не показав нам, як дістатися рівнини. Наскільки можна було зрозуміти з їхніх жестів, існував тунель, нижній кінець якого ми бачили вже під час обходу кам’яної гряди. Свого часу цим шляхом піднімалися на плато людиномавпи й індіанці. Скористався ним пізніше й Мепл-Вайт із своїм компаньйоном. Але рік тому тут стався величезний землетрус, і верхній хід до тунелю завалився. Індіанці лише знизували плечима та хитали головами, коли ми знаками пояснювали їм, що бажаємо спуститись. Мабуть, вони дійсно не знали, а може, не хотіли, щоб ми йшли звідси.

Після переможної баталії людиномавп, які лишилися живі, привели до печер і обернули на рабів. То було грубе, примітивне повторення полону ізраїльтян у Вавилоні або євреїв у Єгипті. Уночі під деревами чулися протяжні крики, що нагадували тужіння Єзекіїля за колишньою величчю та славою його царства. Тепер їм залишалося лише рубати дрова й тягати воду.

Через два дні після битви ми з нашими спільниками підійшли до печерного міста й отаборилися коло підніжжя скелі. Індіанці запрошували нас жити в печерах, та Рокстон на це не пристав, бо в разі виникнення між нами якихось непорозумінь ми могли опинитися під їхньою владою. Отже, ми зберегли свою незалежність і, незважаючи на приятельські стосунки, завжди тримали рушниці напоготові. Проте ми досить часто відвідували печери — вельми цікаві житла, хоч ніяк не могли зрозуміти, споруджені вони руками людськими чи самою природою. Всі вони були на один зразок і розмішувалися в шарі м’якої породи, де за стелю була базальтова скеля, а за долівку — твердий граніт.

Входи до печер знаходилися на висоті близько вісімдесяти футів над землею, і до них вели видовбані в камені сходи, такі вузькі, що велика тварина пройти ними не спромоглася б. Усередині було тепло і сухо. Сірі м’які стіні прикрашали зроблені з паличок чудові зображення різних тварин, які заселяли плато. Якби все живе тут колись і зникло, то майбутній дослідник знайшов би в печерах надзвичайно точні зразки місцевої фауни — динозавра, ігуанодона і риби-ящера, які нещодавно населяли цю землю.

Довідавшись про те, що величезні ігуанодони були для індіанців ручною худобою і являли собою, так би мовити, живі склади м’яса, ми вирішили, що людина, навіть із її примітивною зброєю, панує на плато. Та незабаром виявилося, що ми помиляємось і поки що панування людини тут тільки терплять. Трагічна подія відбулася на третій день після того, як ми влаштувалися під скелею з печерами. Челленджер і Самерлі подалися до озера в супроводі індіанців, що мали за допомогою гарпунів виловити для них кілька ящерів. Лорд Джон і я залишалися в нашому таборі, а круг нас, на вкритій зеленою травою рівнині, поралися, хто з чим, багато індіанців. Раптом із сотень грудей вихопилися крики: «Стоа! Стоа!» Звідусіль мчали чоловіки, жінки та діти і, штовхаючи одне одного, дерлися по кам’яних сходах до печер.

Глянувши вгору, ми побачили, що вони в розпачі вимахують руками, запрошуючи й нас сховатися в їхньому притулку. Обидва ми схопили рушниці й кинулися до озера подивитися, чи не сталося якого лиха з нашими товаришами. Зненацька з-за дерев вибігли десять-п’ятнадцять індіанців, яких переслідували два страховиська на кшталт того, що колись налякало нас у «Форті Челленджера», а потім гналося за мною під час моєї самотньої прогулянки. Вони пересувалися стрибками і були подібні до величезних і страхітливих жаб. До того часу ми бачили їх тільки вночі, і дійсно, це — нічні тварини, за винятком тих випадків, коли їх потурбують у лігві. Їхня чорна бородавчаста шкіра вилискувала, наче риб’яча луска, й вигравала проти сонця всіма барвами веселки.

Спостерігати нам довелося недовго, бо вони миттю наздогнали втікачів... І тут почалося найстрашніше, їхня система нападу була зовсім простою — тварина всією вагою навалювалася на жертву, розчавлювала її й не гаючи часу стрибала до другої. Нещасні індіанці верещали з розпачу, бо були безпорадні проти невтомної енергії та жахливої люті тварин. Один по одному падали вони на землю, і, перш ніж ми з Рокстоном встигли прибігти на допомогу, їх лишилося шестеро. А втім, наша допомога була некорисна і тільки наражала нас самих на небезпеку. На відстані якихось двохсот ярдів ми вистрелили, але наші кулі діяли на них так, ніби були з паперу. Величезні плазуни не звертали уваги на рани, а відсутність у них центрального мозкового апарату допомагала їм не боятися ніякої сучасної зброї. Єдиним наслідком нашого втручання було те, що чудовиська звернули увагу на вогонь і постріли, а тим часом і ми, й індіанці встигли дістатися сходів.

Але там, де розривні кулі двадцятого сторіччя не мали сили, дієвими виявились отруєні стріли індіанців, вимочені в настої строфанта, а потім устромлені в трупну отруту. Мисливцеві на ловах такі стріли не могли стати в пригоді, бо отрута при повільному кровообігу плазунів далася б взнаки вже після того, як звір знищив би стрільця.

Щойно страховиська підбігли до підніжжя сходів, з кожного отвору в скелі на них линув град стріл. За хвилину їхні тіла були вкриті ними. А тварини, не відчуваючи болю, в безсилому гніві тяглися до своїх жертв, незграбно злазили на кілька ярдів і знову падали вниз. Нарешті отрута почала діяти. Одна з тварин заричала й схилила до землі свою величезну квадратну голову. Друга, наповнюючи повітря пронизливим виттям, недовго крутилася в дикому танку навколо неї, поки не звалилася сама. З криками радості спустилися індіанці зі своїх печер і собі почали танцювати круг трупів, святкуючи нову перемогу — над двома потужними ворогами. Вночі вони порізали тіла — не на їжу, бо отрута була б шкідлива й для них, а щоб прибрати їх геть. Залишилися тільки серця плазунів — завбільшки із добру полушку. Вони довго ще скорочувалися й розширювалися, і лише третього дня припинилося це жахливе, самостійне, незалежне від цілого організму життя.

Коли-небудь — коли в мене буде стіл, кращий за бляшанку з-під консервів, і письмове приладдя, надійніше за недогризок олівця та останній засмальцьований записник, — я докладніше напишу про плем’я аккала, про наше життя серед них і про деякі спостереження, зроблені нами в дивовижній Країні Мепл-Вайта. Пам’ять ніколи не зрадить мене, бо всі враження того періоду, кожен наш крок там довічно лишатимуться в моїй голові свіжими, як перші враження дитинства. Жодне нове враження не зітре їх, так глибоко вони вирізані у моєму мозку. Свого часу я опишу чудову місячну ніч на озері, коли в індіанські сіті потрапив молодий іхтіозавр: напівтюлень-напівриба з двома прикритими кістками очима по боках писку і з третім — на тім’ї, який мало не перекинув нашого човна, поки його витягали на берег. Тієї ж таки ночі величезна водяна гадюка вислизнула з очерету і задушила у своїх кільцях стерничого з піроги Челленджера. Я розповім також про велику білу нічну тварину — мий досі не знаємо, ссавець це чи плазун, — яка жила в болотах на схід від озера й сяяла в темряві сліпучим фосфоричним блиском. Індіанці так жахаються її, що бояться наближатися до неї, і дарма що ми двічі виряжалися на пошуки, обидва рази бачили її, та не змогли підступитися через болото. Можу сказати тільки, що вона більша за корову і тхне мускусом. Я розповім і про велетенського нелетючого птаха, значно більшого за страуса, з шиєю, як у яструба, і з головою, що нагадувала череп. Він гнався за Челленджером і примусив його шукати притулку в печерах. Коли професор біг кам’яними сходами вгору, хижа істота встигла-таки дзьобнути його в підбор — і його знесло, наче бритвою відрізало. Цього разу сучасна зброя взяла гору, і птах — футів дванадцяти на зріст, фороракос, як казав захеканий, але страшенно вдоволений професор, — покотився під кулею Рокстона. Чи побачу я коли-небудь його плаский череп між трофеями в колекції лорда Джона? Нарешті розкажу я дещо й про токсодона — велетенську морську свинку зростом біля десяти футів, із гострими зубами, що виступали вперед, яку ми підстрелили якось на світанку біля водопою.

Про все це я згодом напишу докладно і не забуду з любов’ю змалювати чудову блакить неба та чарівні літні вечори, коли ми лежали в буйній траві на узліссі й споглядали дивних птахів, які кружляли над нами, та оригінальних невідомих нам створінь, що вилазили зі своїх сховищ і стежили за нами. Гілки дерев вигиналися від ваги соковитих овочів, а з трави визирали гарненькі дивні квіточки. Опишу я й ті довгі місячні ночі, коли ми виїздили на озеро та з острахом і цікавістю дивилися на кола, що розходилися по воді від сплесків якогось велетенського чудовиська, та на зеленуваті вогники на дні озера.

Але, спитаєте ви, навіщо ж ми так довго займалися усіма цими дослідженнями замість шукати виходу звідти? Я відповім, що це питання не давало спокою нам усім, та всі зусилля наші були марні. Невдовзі ми встановили один безперечний факт — індіанці не зроблять нічого, щоб допомогти нам. З усіх інших боків то були наші щирі друзі, навіть — віддані раби, а щойно ми торкалися теми про побудову мосту через прірву чи то з дерев, чи то з ліан, як стикалися зі стриманою, але категоричною відмовою. Вони починали всміхатися, підморгувати, хитати головами, і на цьому розмові був кінець. Навіть старий ватаг ставився недоброзичливо до наших планів, і лише його син, урятований нами Маретас, жестами показував, що охоче задовольнив би наші бажання. Після блискучої перемоги над людиномавпами вони вбачали в нас істот вищого порядку, які носили перемогу у своїх рушницях, і думали, що поки ми з ними — їхня щаслива доля забезпечена. Якби ми погодилися забути свою батьківщину й залишилися назавжди на плато, кожному з нас дали б по окремій печері й по маленькій червоношкірій дружині. Та хоч які приятельські були в нас із ними стосунки, ми знали, що з нашими планами треба від них ховатися, бо в останню мить нас могли затримати силоміць.

Незважаючи на загрозу зустрітися з динозавром, я протягом трьох тижнів двічі відвідував наше старе таборище, щоб побачитись із негром, який ще й досі вартував під скелею. Мої очі жадібно вдивлялися вдалечінь, сподіваючись побачити хоч якусь ознаку допомоги, яку нам надіслали. Та переді мною, як і раніше, слалася лише широка, поросла кактусами пустельна рівнина, оторочена на далекому обрії смугою очерету.

— Вони невдовзі прийдуть, містере Мелоун. Перш ніж скінчиться другий тиждень, індіанці прийдуть назад, принесуть линви і спустять вас униз, — підбадьорливо казав мені славний Замбо.

Повертаючись уранці після другого візиту, що тривав цілий день і ніч, я мав несподівану зустріч. Я йшов добре знаною дорогою й був уже на відстані якоїсь милі від болота птеродактилів, коли в око мені впав дивний на вигляд предмет, що наближався до мене. Невдовзі я побачив, що це чоловік у клітці з очерету, яка вкривала його зусібіч. Наблизившись до нього, я здивувався ще більше, бо впізнав у тій постаті лорда Джона Рокстона. Коли Рокстон побачив мене, він виліз зі своєї оригінальної фортеці й весело, але вимушено засміявся.

— Не думав я, що стрінуся з вами, мій голубе, — сказав він.

— Що ви тут робите? — здивувався я.

— Гостював у своїх приятелів-птеродактилів.

— Навіщо?

— Цікаві тваринки, погодьтеся. Тільки надзвичайно некомпанійські. З відвідувачами, як ви бачили, поводяться дуже негостинно. От я й убрався в цю штукенцію, щоб захиститися від їхніх люб’язностей.

— Та чого ви шукаєте у болоті?

Рокстон кинув на мене допитливий погляд. Я бачив, що він вагається.

— А ви думаєте, цікавитися різними речами не може ніхто, окрім професорів? — нарешті спитав він. — Я так само вивчаю дещо. Вас це задовольняє?

— Не ображайтеся, прошу, на мене, — замість відповіді промовив я.

Гарний настрій повернувся до лорда, він засміявся.

— Ніяких образ, мій голубе. Я хочу подарувати Челленджерові маленьке курча. Хочу зробити йому приємність. Ні, я не потребую вашої допомоги. У цій клітці я в безпеці, а вас ніщо не захищає. Бувайте! Надвечір я буду вдома.

Він повернувся й подався лісом у своїй чудернацькій клітці.

Та коли поведінку лорда Джона можна було назвати дивною, то що ж казати про Челленджера? Мушу зазначити, що він мав надзвичайний успіху індіанських жінок і завжди носив із собою лапату пальмову гілку, щоб, наче від мух, відмахуватися від них, коли вони занадто надокучали йому. Щодо Самерлі, то цей професор заглибився удослідження комашиного та тваринного світу на плато і весь час, вільний від суперечок із Челленджером, витрачав на препарування здобутих екземплярів.

Щоранку Челленджер кудись уходив і повертався з виглядом величної врочистості, як людина, що несе на своїх плечах увесь тягар відповідальності за важливу експедицію. Однієї гарної днини, з пальмовою гілкою в руці та з почтом з індіанок, він повів нас до своєї секретної лабораторії й поділився планами.

«Лабораторія» розміщувалася на невеличкій галявині в пальмовому гаї. Тут був один із киплячих гейзерів, про які я вже згадував. Круг гейзера лежали розкидані ремінці зі шкіри ігуанодона й велика поморщена плівка; як виявилося потім — висушений шлунок одного з озерних ящерів. З одного боку пухир був старанно зашитий, а на другому я помітив маленьку дірочку. У цю дірку Челленджер встромив кілька стеблин бамбуку, а другий кінець їх занурив у конусоподібні ямки, крізь які з гейзера виходили гази. Невдовзі пухир почав надиматися і так прагнув злетіти вверх, що Челленджерові довелося прив’язати його мотузками до стовбурів пальм. За півгодини він перетворився на справжню повітряну кулю, і, судячи з того, як ця куля натягувала ремені та рвалася вгору, підйомна сила її була велика. Челленджер усміхався, наче батько, що дивиться на свого первістка, погладжував бороду і самозадоволено поглядав на цей витвір свого мозку. Самерлі перший порушив мовчанку.

— Ви ж не збираєтеся запропонувати нам піднятись на цьому, Челленджере? — уїдливим тоном спитав він.

— Я продемонструю вам його силу, любий Самерлі, і певний, що, побачивши її, ви не вагаючись погодитеся.

— Прив’яжіть його до своєї голови хоч зараз, — рішуче відповів Самерлі. — Ніщо в світі не зможе спонукати мене зробити таку дурницю. Сподіваюся, лорде Джоне, що й ви не зважитеся на цей божевільний вчинок?

— До біса цікава штука, — сказав той. — Хотів би я бачити, як вона літає.

— І побачите, — відповів Челленджер. — Вже кілька днів я сушу собі мозок думками про те, як нам вибратися звідси. Ми переконалися вже, що по скелях злізти не можна і що тунелю тепер нема. Не можемо ми й перекинути міст на ту пірамідальну скелю, по якій залізли сюди. Де ж його шукати способу? Кілька днів тому я звернув увагу нашого молодого друга на те, що в гейзерах має бути водень у вільному стані. Звідси в мене виникла ідея про повітряну кулю. Спершу, мушу зізнатись, я зупинився перед труднощами — де дістати підходящу оболонку для газу, але нарешті розв’язав цю проблему, щойно побачив тельбухи вбитих індіанцями двох здоровезних тварин. І от вам наслідки моєї праці.

Одну руку він притиснув до свого пошматованого піджака, а другою гордовито показав на імпровізовану кулю зі шлунку, що тим часом став зовсім круглим і з силою рвався вгору.

— Абсолютна нісенітниця! — чмихнув Самерлі.

Лорд Джон був у захваті.

— Ну й розумна ж голова! — шепнув він мені. — А як бути із кошиком? — звернувся Рокстон до Челленджера.

— Про кошик я подбаю найближчим часом. У мене є вже деякі думки, як його зробити та прилагодити до кулі. А тепер я вам доведу, що мій апарат витримає вагу кожного з нас.

— Всіх нас — ви хочете сказати?

— Ну. Я думаю, що кожен із нас по черзі спуститься на цьому, як на парашуті, а потім він повертатиметься назад у спосіб, який мені доведеться ще винайти. То вже буде легко. Якщо куля витримає нашу вагу і дасть нам змогу повільно спуститися на землю, мені більше нічого й не треба. Сьогодні ми спробуємо його лише з цього боку.

Челленджер приніс великий уламок базальту такої форми, що до середини його можна було легко прив’язати линву, за допомогою якою ми злазили на пірамідальну скелю. Линва мала коло ста футів завдовжки і, дарма що тонка, була дуже міцна. Зі шкіри він зробив щось на кшталт коміра, з якого звисала низка стропів. Челленджер поклав комір на горішню частину повітряної кулі, а стропи зв’язав унизу і почепив на них базальтовий уламок. Отже, вага вантажу рівномірно розподілялася по всій поверхні кулі. До брили ж таки він прив’язав і линву, тричі обмотавши її другим кінцем свою правицю.

— Тепер я покажу вам підйомну силу кулі, — із задоволеною усмішкою промовив Челленджер і повідрізував мотузки, що стримували його винахід.

Ніколи ще наша експедиція настільки не наближалася до цілковитої загибелі, як тоді. Наповнена газом оболонка з жахливою швидкістю рвонула вгору. В одну мить Челленджер відірвався від землі й полетів слідом за нею. Я ледве встиг обхопити його за поперек, але й сам полинув угору. Лорд Джон учепився за мої ноги, і я відчував, що й він летить за мною. Певний час я бачив, як троє мандрівників, наче в’язка сосисок, метлялися над країною, що її вони заповзялися досліджувати. На щастя, линва могла витримувати лише обмежену вагу, чого, здається, не можна було сказати про ту пекельну машину. Почувся хруск, і всі ми опинилися на землі з кружалом линви поверх нас. Підвівшись, ми вгледіли в блакитному небі маленьку чорну точку — то летів наш базальтовий уламок.

— Чудово! — скрикнув Челленджер, потираючи забиту руку. — Цілком задовільна й вичерпна спроба. Я навіть і не сподівався на такий успіх. Обіцяю вам, джентльмени, зробити за тиждень нову кулю і ручаюся, що перший етап нашої зворотної подорожі ви відбудете цілі й неушкоджені.

Ось вам точний опис останніх подій. Завершую свою оповідь у нашому старому таборі, де так довго чекав на нас вірний Замбо. Всі страхи та небезпеки залишилися в минулому, наче страшний сон. Червонувата кам’яна стіна височіє тепер над нами. Ми спустилися з плато цілі та неушкоджені і в найбільш несподіваний спосіб. За шість тижнів або за два місяці ми будемо вже в Лондоні, і навряд чи цей лист набагато випередить мене.

Радикальна зміна в нашому становищі сталася ввечері того дня, коли було випробувано кулю Челленджера. Я казав уже, що єдиною особою, яка нібито співчувала нам у прагненні покинути плато, був урятований нами молодий ватажок. Тільки він один не виявляв бажання затримувати нас у цій дивній країні. Про це ми довідалися з його промовистих жестів. Того вечора, вже поночі, він прийшов до нас, передав мені згорнутий шматок кори, потім урочисто показав на отвори печер над нашими головами і, приклавши до губ пальця, повернувся до своїх.

Ми присунули цей шматок кори ближче до вогнища й заходилися розглядати його. Із внутрішнього білого боку цього квадратного шматка деревної кори розміром фут на фут були вугіллям намальовані палички, які нагадували примітивний нотний запис, що його я тут відтворюю:

Написані вугіллям, вони виразно виокремлювалися на білій поверхні кори і спершу здалися мені якимись музичними знаками.

— Що б то не було, можу заприсягтись, що для нас воно має величезне значення, — сказав я. — Це видно було з його обличчя.

— Якщо то не який-небудь дикунський жарт, — висловив сумнів Самерлі, — що їх так полюбляють усі люди.

— Це, безперечно, — умовне письмо, — промовив Челленджер.

— Скидається на ребус, — зауважив лорд Джон, нахиляючись, щоб краще бачити. Раптом він простягнув руку й схопив загадковий документ.

— Свідчуся небом, — скрикнув він, — я, здається, розгадав. Хлопець правильно каже. Дивіться сюди. Скільки знаків на цій корі? Вісімнадцять. Ну а над нами вісімнадцять печер.

— Він саме й показував на печери, коли передав це мені, — нагадав я.

— Ось вам і розгадка. Це — мапа печер. Вісімнадцять печер у ряд, деякі короткі, деякі довгі, а деякі роздвоєні. На мапі стоїть хрест. Навіщо він? Він позначає найглибшу печеру.

— Наскрізну! — скрикнув я.

— Думаю, що наш юний друг угадав, — погодився Челленджер. — Не розумію, який сенс був молодому індіанцю звертати нашу увагу на печеру, якби вона не вела на рівнину. А коли це так і коли на відповідному місці в скелі є вихід, то нам довелося б спускатися не більше як на сто футів.

— Сто футів! — незадоволено пробурчав Самерлі.

— Чого там! Наша линва має більше як сто футів завдовжки, — згукнув я, — і ми легко спустимось.

— А що ви думаєте про індіанців у їхніх печерах? — спитав Самерлі.

— У печерах над нашими головами індіанці не живуть, — відповів я. — Їх використовують, як склепи. Чому б нам не піднятись туди зараз же і не роздивитись як слід?

На плато росте велике смолисте дерево — різновид араукарії, за словами нашого ботаніка, — гілля якого індіанці використовують для виготовлення смолоскипів. Узявши кожен по оберемку гілок, ми нишком стали крастися до печери, відзначеної на малюнку. Вона була порожня, якщо не враховувати величезних кажанів, які кружляли над нами. Аби індіанці не помітили нас, ми досить довго йшли в темряві й запалили наші смолоскипи лише тоді, коли минули багато поворотів та сліпих кутів. Ми опинилися в сухому тунелі з м’якими сірими стінами, вкритими різними символічними знаками. Над нашими головами нависав склепінний дах, під ногами рипів блискучий білий пісок. Ми похапцем просувалися вперед, доки не зупинилися перед кам’яною стіною, де не було навіть шпарки, куди пролізла б миша.

Засмучені, стояли ми перед несподіваною перепоною.

Це був зовсім не завал, як у тому тунелі, яким ми намагалися піднятися на плато. Стіна перед нами нічим не відрізнялася від стін по боках. То був глухий кут.

— Не журіться, друзі, — мовив невгамовний Челленджер. — Маєте ще кулю, яку я обіцяв вам зробити.

— Може, ми потрапили не в ту печеру? — висловив я гадку.

— Ні, — сказав лорд Джон і показав пальцем на мапу. — Сімнадцята печера з правого боку, вона ж друга — з лівого. Печера, безсумнівно, — та сама.

Я глянув на мапу й радісно скрикнув.

— Думаю, що я вгадав. Ідіть за мною, ідіть!

Я біг назад, освітлюючи дорогу.

— О! — вигукнув я, вказуючи на кілька сірників на долівці. — Тут ми запалили смолоскипи.

— Правильно.

— На мапі ця печера має розгалуження. У темряві ми проминули його. Ходімо праворуч — і знайдемо його!

Я не помилився. Ми не пройшли навіть тридцяти ярдів, коли перед нами в стіні відкрилася чорна пляма отвору. Цей коридор був значно довший. Ми бігла ним кількасот ярдів і нарешті, здивовані, зупинилися — перед нами мерехтіло червоне світло. Смуга полум’я, здавалося, перетинала нам шлях. Але підійшовши до неї, ми не почули ні звуку, ні шурхоту. Перед нами ніби висіла велика вогняна завіса, що заливала мідним вогнем усю печеру й обертала пісок на блискучі алмази. Підійшовши ще ближче, ми побачили круглу відтулину.

— Місяць! — скрикнув лорд Джон. — Ми врятовані, хлопці! Ми врятовані!

І справді, крізь отвір у скелі світив Місяць. Отвір той був невеликий, завбільшки як звичайне вікно, але ми й не потребували іншого. Виткнувшись із нього, ми побачили, що спускатися буде не дуже важко і що до землі не надто далеко. Не дивно, що знизу ми не помітили отвору — якраз над ним звисав прискалок, та й стрімкий схил не надихав на більш близьке знайомство. Ми переконалися, що за допомогою линви зможемо спуститись, і радісно повернулися готуватись до завтрашнього вечора.

Усе доводилося робити потай і нишком, щоб в останній момент індіанці не затримали нас. Запаси ми залишали на плато, а брали самі рушниці та патрони. Тільки в Челленджера був якийсь незграбний ящик та пакунок, що їх він неодмінно хотів узяти з собою. День минав надзвичайно повільно, і коли посутеніло, ми були цілком готові. Через силу втягнувши наш багаж по сходах, ми востаннє глянули на цей дивний світ. Незабаром, боюся, він стане здобиччю мисливців та шукачів золота, але для кожного з нас то був край романтики та чарування. Край, де ми ризикували життям, страждали й багато чого навчилися; наш край, як, певно, кожен із нас із любов’ю називатиме його. Ліворуч від нас привітно мерехтіли вогнища в печерах. Під нами, коло підніжжя скелі, сміялися та співали індіанці. Десь далеко маячила темна смуга лісу, а ближче вилискувало в тумані велике озеро, заселене дивними істотами. Ось у мороці почувся пронизливий крик якогось невідомого страховиська. То був голос Країни Мепл-Вайта, що прощалася з нами. Ми повернулися й попрямували в печеру, що мусила привести нас додому.

За дві години ми самі й усі наші речі були вже на рівнині. Якби не багаж Челленджера, ми не мали б із тим спусканням ніякого клопоту. Залишивши багаж на місці, ми подалися до табору Замбо й вранці підійшли до нього. На наш подив, там горіло не одне вогнище, а щонайменше дванадцять. То прибув рятувальний загін — двадцять індіанців з-понад Амазонки: з палями, линвами й усяким знаряддям, потрібним, щоб перекинути міст через провалля. Тепер нам неважко буде транспортувати наш багаж, коли завтра ми прямуватимемо до Амазонки.

Завершую свій звіту прегарному настрої. Очі наші бачили великі дива, а страждання очистили наші душі. Кожен із нас став кращим і співчутливішим. У Парі ми, я думаю, спинимося та екіпіруємось, і тоді цей лист трохи випередить мене. Або ж пошта прибуде до Лондона водночас зі мною. Так чи інакше, а незабаром я матиму приємність потиснути вам руку, дорогий містере Мак-Ардл.

Розділ XVI

Дорогу! Дорогу!

Я хотів би висловити тут подяку всім нашим амазонським друзям за гостинність і великі послуги, зроблені нам, коли ми поверталися додому. Зокрема згадаю я сеньйора Пеналоса та інших службовців бразильського уряду, а також сеньйора Перейру з Парі. Завдяки останньому ми спромоглися набути пристойного вигляду і з’явитися в цивілізованому світі, що нетерпляче чекав на нас, цілком одягненими. Недуже чемно було з нашого боку не задовольнити цікавості люб’язних хазяїв, але за даних обставин іншого виходу не було. Я відверто сказав, що вони тільки згають час і дурно витратять гроші, коли спробують піти нашим слідом. У звіті бо змінено все — навіть імена, і я певний, що й найпильніше студіювання моїх нотаток не наблизить нікого до відкритої нами країни.

Ми думали, що збудження усіх зустрічних, яке ми спостерігали, їдучи Південною Америкою, суто місцевого характеру. Можу запевнити всіх моїх англійських приятелів, ми й гадки не мали про розголос, який чутки про наші пригоди викликали в Європі. До Саутгемптону лишалося ще не менше як миль п’ятсот, а бездротовий телеграф на «Іберії» прийняв уже купу депеш на наше ім’я. Пропозиції різних газет і телеграфних агентств заплатити величезну суму бодай за коротенькі відомості про наслідки експедиції свідчили про інтерес до нас не лише з боку вчених, а й широкої публіки. Проте ми умовились нічого не казати представникам преси, доки не складемо звіт членам Зоологічного інституту. Вони дали нам доручення; тому їм — і перша інформація. Так ми й відповіли армії журналістів, що атакувала нас у Саутгемптоні. Не дивно, що всю увагу населення привернули до себе збори членів Зоологічного інституту, призначені на вечір 7-го листопада. Залу інституту, де відбувалися перші збори, визнали замалою, і засідання перенесли до Квінс-Холу на Ріджент-стріт. Згодом з’ясувалося, що всіх охочих послухати нас не вмістив би й Альберт-Хол.

Збори відбулися другого дня після нашого приїзду. Перший день, ясна річ, ми віддали нашим особистим справам. Про свої я тим часом не говоритиму. Може, згодом я заспокоюся і буду згадувати про них із меншим зворушенням, ніж тепер. Із першої частини моєї оповіді читач знає, що спонукало мене до цієї подорожі. Доцільніше буде, якщо я спершу ознайомлю його з результатами нашої експедиції. Можливо, настане день, коли я навіть радітиму, що сталося саме так, а не інакше. В будь-якому разі мушу дякувати тим силам, що примусили мене брати участь у цих фантастичних пригодах.

Отже, поки що повертаюся до останнього, сповненого подій моменту нашої подорожі. Я сушив собі голову думками про те, як найкраще описати його, коли в око мені впав номер нашої «Газетт» від 8 листопада з докладним і прекрасно написаним звітом про засідання, що належав перу мого друга — репортера Мекдона. Краще за все буде навести тут від слова до слова всю його статтю, починаючи з заголовка. Щоправда, «Газетт» перебільшує свою роль у справі відрядження власного кореспондента і взагалі занадто вже вихваляє всіх нас, та на це не менше хибують й інші друковані засоби інформації. Отже, ось що пише любий Мек у своєму звіті:

«НОВИЙ СВІТ

ЗНАМЕНИТІ ЗБОРИ В КВІНС-ХОЛІ

ЗВОРУШЛИВІ СЦЕНИ

НЕЗВИЧАЙНИЙ ІНЦИДЕНТ

ЩО ВОНО ТАКЕ?

Нічна демонстрація на РІДЖЕНТ-СТРІТ

(Від нашого спеціального кореспондента)

Минулого вечора в Квінс-Холі відбулися загальні збори членів Зоологічного інституту. Їх скликали, щоб заслухати звіт контрольної комісії, відрядженої до Південної Америки з метою перевірки тверджень професора Челленджера про існування там представників передісторичного життя. Сміливо можна сказати, що засідання це буде вписане в історію науки, бо воно мало сенсаційний характер і ніхто з присутніх ніколи його не забуде. (О, брате Мекдоне, що то за високий стиль!) Квитки розподілялися тільки між членами інституту та їхніми приятелями, але „приятелі“ — поняття дуже широке, і задовго до восьмої години (початок засідання) у найбільшій залі Квінс-Холу було повним-повнісінько люду. Широка публіка, маючи за образу, що її не пускають до зали, за чверть на восьму штурмувала парадні двері й після довгої бійки вдерлася таки в залу. Під час колотнечі було поранено багатьох осіб, зокрема поліцейського інспектора Скоба, якому переламано ногу. Публіка не тільки заповнила всі проходи, ба навіть утиснулася на місця, призначені спеціально для преси. Після цієї навали аудиторія, що чекала на прибуття наших мандрівників, складалася щонайменше з п’яти тисяч осіб. Мандрівники зійшли на поміст, де сиділи вже всі найвидатніші вчені не лише Англії, а й гості з Франції та Німеччини. Швецію репрезентував професор Сергіус, відомий зоолог з Упсальського університету. Поява чотирьох героїв спричинила величезну овацію. Всі підвелися й кілька хвилин плескали в долоні. Спостережлива людина почула б, проте, серед оплесків і деякі знаки протесту. Можна було передбачати, що засідання буде, скоріше, галасливе, ніж гармонійне, але нікому й на думку не спадало, що все буде саме так.

Світлини всіх чотирьох мандрівників відомі всім із газет, і тому про зовнішній вигляд їх нема чого розводитись. Дивлячись на них, навіть не скажеш, що вони перетерпіли стільки. Хіба що борода професора Челленджера стала ще кошлатішою, постать професора Самерлі — ще аскетичнішою, а обличчя лорда Рокстона — ще худорлявішим. Всі троє зробилися трохи смаглявішими й мають здоровий, бадьорий вигляд. Щодо нашого представника — відомого атлета й футболіста Е. Д. Мелоуна, — то він не змінився, і щира, добра усмішка прикрашала його чесну, але простецьку фізіономію. (Ну, погуляй, Мек, ми з тобою побалакаємо ще віч-на-віч.)

Коли порядок відновився і присутні, влаштувавши мандрівникам овацію, посідали на свої місця, голова, герцог Даргемський, звернувся до зборів із промовою. Він одразу заявив, що не буде більше як на хвилиночку ставати між велелюдною аудиторією і мандрівниками. Він не збирається попереджати те, що казатиме професор Самерлі, як доповідач комісії, але вважає за свій обов’язок відзначити, що комісію, як усі кажуть, спіткав надзвичайний успіх. (Оплески.) Вочевидь, доба романтичних пригод ще не минула, і буйна фантазія поета все ще може спиратися на твердий науковий ґрунт. Перш ніж завершити, він хоче тільки висловити свою радість — певно, і радість усіх присутніх, — що ці джентльмени повернулися з небезпечної подорожі цілі та неушкоджені. На його думку, якби експедиція зазнала катастрофи, то сталася б катастрофа й для всієї зоології. (Гучні оплески, до яких приєднується і професор Челленджер.)

Поява на трибуні професора Самерлі стала сигналом для нового вибуху ентузіазму, що раз-у-раз перепиняв і його промову. Ми не подаємо її тут зі стенографічною точністю, бо докладний звіт про експедицію нашого спеціального кореспондента надруковано в додатку до „Газетт“. Вдовольнімося коротеньким викладом його доповіді. Професор Самерлі згадав про обставини, за яких було споряджено експедицію, віддав належне своєму другу, професорові Челленджеру, й перепросив за недовіру, з якою спершу сприйняв його твердження. Оповідаючи далі про всі подробиці їхньої подорожі, промовець старанно уникав будь-якої інформації, що могла б навести на думку про місцезнаходження плато.

Змалювавши для аудиторії труднощі, з якими вони дісталися плато, і схвилювавши слухачів оповіданням про падіння в безодню їхнього мосту, професор почав оповідати про страхи та привабливі сторони цього незвіданого світу. Особистих пригод він майже не торкався, зупинившись виключно на здобутках науки в галузі вивчення дивовижних звірів, птахів, комах та рослинного царства на плато. Протягом небагатьох тижнів виявлено сорок шість нових видів твердокрилих та дев’яносто чотири — лускокрилих. Проте інтерес публіки, звичайно, зосередився на більших істотах, а надто на великих тваринах, що, як думали раніше, давно вже вимерли. Професор міг би подати цілий перелік їх і не має сумніву, що в майбутньому, коли плато буде досліджено пильніше, перелік цей значно збільшиться. Він зі своїми компаньйонами бачив щонайменше дванадцять різних істот, подібних до яких не знає сучасна наука. З плином часу, сподівається промовець, їх усіх вивчать і класифікують. Для прикладу він назвав гадюку темно-пурпурового кольору, у п’ятдесят один фут завдовжки. Згадав про якусь білу тварину, імовірно ссавця, що в темряві світилася фосфоричним блиском, і про чорного вечірнього метелика, укус якого індіанці вважають за смертельний. Окрім цих абсолютно нових форм на плато живе купа відомих науці передісторичних істот, здебільшого юрської доби. З-поміж них професор визначив потворного велетня — стегозавра, якого містер Мелоун бачив одного разу коло водопою, а нещасний американець, який першим побував у цьому незвіданому світі, замалював у своєму записнику. Він описав також ігуанодона та птеродактиля — перших чудовиськ, яких вони там зустріли. Аудиторія здригалася, слухаючи його оповідання про жахливого хижака-динозавра — найбільше та найнебезпечніше страховисько з-поміж тих, яких їм довелося бачити. Потім він перейшов до гігантського лютого птаха — фороракоса, дійшов і до величезного оленя, що й досі ще живе на плато. Але найбільше захопив професор своїх слухачів тоді, коли почав розповідати про широке, сповнене таємниць центральне озеро. Хотілося вщипнути себе за вухо, настільки неймовірними здавалися слова доповідача про химерних триоких ящерів-риб і велетенських водяних змій — мешканців того озера. Далі він розповів про тубільців і про людиномавп, які, на його думку, стоять вище за яванського пітекантропа і більше, ніж будь-яка відома нам сьогодні форма, наближаються до уявної, проміжної між людиною й мавпою, ланки. Нарешті він потішив аудиторію, згадавши про спроби професора Челленджера створити повітряну кулю, й закінчив свою промову цікавим оповіданням про спосіб, у який їм пощастило повернутися до цивілізованого світу.

Передбачалося, що на тому збори завершаться і що запропонована професором Сергіусом резолюція з висловленням подяки членам комісії розслідування буде належним чином прийнята. Аж тут незабаром з’ясувалося, що перебіг подій зовсім не буде такий тихомирний. Деякі ознаки опозиції спостерігалися протягом цілого вечора, а тепер підвівся зі свого місця доктор Джеймс Ілінґворт з Единбургу й попросив дозволити йому внести кільки поправок ще до того, як відбудеться голосування.

Голова. Прошу, сер, якщо це дійсно поправки.

Д-р Ілінґворт. Поправки, які конче потрібні, ваша світлосте.

Голова. Тоді прошу, тільки мерщій.

Професор Самерлі. Дозвольте сказати, ваша світлість, що ця людина — мій особистий ворог ще від часу нашої суперечки на сторінках „Наукового огляду“.

Голова. Я не можу вважати на непорозуміння особистого характеру. Прошу, сер.

Через галас у залі, що його здіймали прихильники мандрівників, частину промови доктора Ілінґворта було чути погано. Були спроби стягти його з кафедри. Проте, будучи людиною надзвичайно дужою й маючи навдивовижу гримкий голос, він успішно опирався опозиції й спромігся таки закінчити своє слово. І щойно він звівся на ноги, стало ясно, що й у нього в залі є чимало прихильників. Однак їх була меншість. Позицію ж більшості публіки треба схарактеризувати як очікувально-нейтральну.

Доктор Ілінґворт почав свою промову з того, що привселюдно визнав наукові заслуги обох професорів — і Челленджера, і Самерлі. Він дуже шкодує, що його виступ тлумачиться як особиста неприязнь, тоді як він продиктований лише бажанням установити істину. Справді ж бо його позиція сьогодні — така точнісінько, як та, що на ній минулого разу стояв професор Самерлі. Тоді професор Челленджер висунув деякі твердження, а його колега взяв їх під сумнів. Тепер той самий колега повертається, стверджує слова свого колишнього опонента і думає, що проти них не можна заперечувати. Хіба ж це логічно? (Крики „Так“, „Ні“. Затяжний галас. Чути голос професора Челленджера, який просить голову дозволити йому викинути промовця на вулицю). Рік тому одна людина розказувала дивні речі. Тепер четверо людей оповідають нам ще більшу дивину. Невже ж це можна вважати за остаточний доказ найнеймовірніших і найреволюційніших тверджень? Ми знаємо приклади, коли мандрівникам, що поверталися з невідомих країн, занадто легко вірили. Хіба ж так само має чинити й Зоологічний інститут? Він не заперечує, що учасники експедиції — люди твердої вдачі. Та натура людська — дуже складна штука. Прагнення слави може спокусити навіть професора. Як вечірні метелики, ми всі тягнемося до світла. Мисливець хоче перевершити всіх інших мисливців, журналіст прагне доповнити факти сенсаційними вигадками. Кожен із членів експедиції мав свої власні мотиви, щоб прикрасити результати подорожі. (Ганьба! Ганьба!) Він зовсім не хоче ображати будь-кого. (Ви вже образили!) Всі ці дивовижні розповіді супроводжуються дуже непевними речовими доказами. До чого ж вони зводяться? До кількох світлин. Невже ж тепер, коли мистецтво фотографії отримало такий розвиток, фотографії не можуть бути підробкою? Що ж іще? Нам розказують історію про занадто стрімкі схили, мотузки та линви, що унеможливлює спускання з плато великих тварин. Це — досить вигадливо, але зовсім не переконливо. Переказують, що лорд Джон Рокстон має в себе череп фороракоса. Він — доктор Ілінґворт — дуже хотів би побачити той череп.

Лорд Джон Рокстон. Цей чолов’яга називає мене брехуном. (Шум у залі.)

Голова. Тихо, тихо! Я прошу доктора Ілінґворта закінчити промову і внести поправки, про які він говорив.

Доктор Ілінґворт. Я міг би сказати ще багато, ваша світлосте, та скоряюся вашому розпорядженню. Пропоную, висловивши подяку професорові Самерлі за цікаву доповідь, вважати тези її недоведеними й обрати нову контрольну комісію в ширшому складі.

Важко описати сум’яття, що його викликала ця поправка. Значна частина слухачів висловлювала своє обурення вигуками: „Не голосуйте!“, „Геть його!“, „Женіть його!“ З другого боку, незадоволені — а їх теж було чимало — вітали поправку гучними закликами: „До порядку!“, „Голова, спиніть їх!“, „Правильно!“ На задніх лавах зчинилася сварка. Студенти-медики почали місити один одного кулаками. Тільки присутність у залі великої кількості дам стримала аудиторію від справжньої бійки. Раптом у залі запанувала цілковита тиша. Професор Челленджер звівся на рівні ноги. Його вигляді владна манера вести себе заспокоїли публіку, і коли він підніс угору руку, всі сіли на свої місця й приготувалися слухати.

— Багато хто з присутніх, — сказав професор Челленджер, — пам’ятає подібні дурні й непристойні сцени, що мали місце на останніх зборах під час мого виступу. Головним моїм кривдником був тоді професор Самерлі, і дарма, що тепер він відверто визнав свою помилку, я цього забути не можу. Сьогодні від особи, яка тільки-но залишила трибуну, я чув іще образливіші фрази, і хоч то буде самозречення з мого боку, я хочу спуститися до розумового рівня попереднього промовця, аби ні в кого не залишалося жодного сумніву. (Сміх, шум). Не буду нагадувати зборам, що професор Самерлі — тільки номінальний керівник експедиції. Всіма ж своїми успіхами вона завдячує мені, бо головною дієвою особою був усе ж таки я. Це я провів трьох присутніх тут джентльменів до плато і, як ви чули, переконав їх у правдивості своїх свідчень. Ми сподівалися, що, повернувшись, не зустрінемо нікого, хто дозволив би собі не йняти нам віри. Пам’ятаючи, проте, свій попередній виступ, я привіз із собою деякі докази, що мусять переконати кожну розумну людину. Як казав уже вам доповідач, людиномавпи сплюндрували наш табір і між іншим побили наші негативи. (Сміх, жарти, вигуки з задніх лав: „Розказуйте комусь іншому!“) До речі, стосовно людиномавп мушу сказати, що деякі звуки, які я чую тепер, нагадують мені про цих цікавих створінь. (Сміх). Незважаючи на знищення неоціненних негативів, у нашому багажі залишилося ще достатньо переконливих світлин, які відображають умови життя на плато. Може, ви скажете, що ці світлини підроблено? (Голос: „Такі“ — і жвава суперечка, внаслідок якої кількох чоловіків виводять із зали). Негативи показали експертам. Які інші речові докази могли привезти члени експедиції? Нам довелося залишати плато за таких умов, коли брати з собою багато багажу було неможливо. А втім, у професора Самерлі є колекція метеликів і жуків, де ви побачите купу нових, невідомих ще видів. Це вам не доказ? (Багато голосів: „Ні!“) Хто сказав ні?

Доктор Ілінґворт. Ми кажемо, що таку колекцію можна було зібрати і в іншій місцевості, а не тільки на доісторичному плато. (Оплески).

Професор Челленджер. Що ж поробиш, сер? Доводиться схилитися перед вашим науковим авторитетом, дарма, що ваше наукове ім’я мені, мушу зізнатись, невідоме. Залишимо тоді світлини та колекції. Я переходжу до різноманітних і точних відомостей, які ми маємо в питаннях, ніколи ще досі не висвітлюваних. Наприклад, про хатній побут птеродактилів. (Голос: „Нісенітниця!“ і шум.) Я кажу, що з хатнім побутом птеродактилів ми обізнані дуже добре. Можу показати вам один зроблений із натури малюнок, який мусить довести вам...

Доктор Ілінґворт. Жоден малюнок не може нам довести нічого.

Професор Челленджер. Ви хотіли би побачити саму натуру?

Доктор Ілінґворт. Безсумнівно.

Професор Челленджер. І ви згодилися би на це?

Доктор Ілінґворт. Безперечно.

Саме тієї миті і відбулася сенсаційна сцена, драматичнішої за яку не знає історія науки. Професор Челленджер зробив знак, і містер Мелоун підвівся й пішов за поміст. За хвилину він з’явився знову в супроводі велетенського негра. Вони несли якийсь великий ящик, вочевидь, важкий, і поставили його перед професором. Всі завмерли й захоплено чекали. Професор Челленджер відкрив кришку, що відчинялася, як віко скрині, нахилився над ящиком, зазирнув туди і, хляскаючи пальцями, кілька разів ласкаво промовив:

— Ну ж бо, виходь, голубчику!

Почувся якийсь хруск, і з ящика визирнуло, а потім вилізло й сіло на край страшне, огидне створіння. Герцог Даргемський покотився в місце для оркестру, але численна аудиторія ніби й не помітила цього.

Голова потвори нагадувала найжахливіших чудовиськ, створених хворобливою фантазією Середньовіччя. Вона була люта, злісна, з двома маленькими червоними очима, що горіли, наче жаринки. В довгому хижому дзьобі блищали два ряди гострих зубів. Плечі її були стулені й ніби вкриті якоюсь сірою шаллю. То було втілення дракона, про якого нам розповідали в дитинстві. Публіка заметушилася — хтось кричав, дві дами в першому ряді знепритомніли і впали з крісел, на помості всі посунули назад, немов збираючись, за прикладом голови, плигнути в оркестрову яму. Одну мить можна було боятись загальної паніки. Бажаючи заспокоїти аудиторію, професор Челленджер підніс угору обидві руки, але цей рух налякав тварину. Її дивовижна шаль зненацька розгорнулася, виявившись двома перетинчастими крилами. Хазяїн ухопив її за ноги, та було пізно. Страховисько знялося з ящика й почало кружляти по залі, витріскуючи своїми десятифутовими крилами й наповнюючи приміщення важким смердючим духом. Вереск натовпу на галереї, що із жахом дивився, як наближаються ці палаючі очі, остаточно роздратував звіра. Він літав дедалі швидше, стукаючись об стіни та люстри.

— Вікно! Заради Бога, зачиніть вікно! — гукав із помосту професор Челленджер, витанцьовуючи та ламаючи в розпачі свої руки. На жаль, було запізно. Тварина підлетіла до вікна, протиснулася крізь нього і зникла. Професор Челленджер, затуливши руками обличчя, упав у крісло, а публіка з полегшенням зітхнула.

Тоді... о, як описати те, що тоді сталося? Захват більшості й цілковите каяття меншості з’єдналися в одну хвилю ентузіазму, що перекотилася залою, перехопилася через місця для оркестру, затопила поміст і піднесла чотирьох героїв. (Ловко, Мак, ловко!). Аудиторія спокутувала свою несправедливість. Всі були на ногах. Галаслива юрба оточила наших мандрівників і запально вітала їх.

— Понесімо їх! Понесімо! — кричали сотні голосів.

В одну мить над головами натовпу піднеслися чотири постаті. Даремно силкувалися вони звільнитися. Їх міцно тримали. Та й навряд чи їм пощастило би стати на землю — так багато було людей.

— На вулицю! На вулицю! — гукали голоси. Натовп розступився, і герої на плечах своїх найпалкіших прихильників повільно попливли до виходу. На вулиці творилося щось надзвичайне. Біля Квінс-Холу чекала не менше як стотисячна юрба. Вибухом оплесків привітали чотирьох героїв, коли вони з’явилися над головами натовпу, залиті світлом електричних ліхтарів.

— Дорогу! Дорогу! — вимагала юрба. І, притулившись плечима одне до одного, люди сунули вперед по Ріджент-стріт через Пел-Мел, а потім через Сент-Джеймс-стріт до Пікаділі. Руху центральній частині Лондона припинився. Зареєстровано багато сутичок між демонстрантами з одного боку й поліцією та шоферами таксі — з другого. Тільки близько опівночі, доставивши мандрівників у квартиру лорда Рокстона в Олбені й проспівавши патріотичних пісень, юрба розійшлася по домівках. Так скінчився один із найбільш видатних вечорів, що були в Лондоні протягом останнього часу».

Ось що писав мій друг Мекдон, і його звіт, хоч і трохи прикрашений, треба визнати дуже точним. Щодо інциденту з птеродактилем, то він був несподіванкою для публіки, а не для мене. Читач пригадує мою зустріч із лордом Рокстоном у його захисному вбранні. Тоді він ішов за «празьким курчам», як називав він птеродактилів, для професора. Я не розповідав також про клопіт, якого завдав нам професорів багаж, коли ми залишали плато. А якби я описав нашу зворотню подорож, то неодмінно відзначив би мороку, яку ми мали, здобуваючи зогнилу рибу для нашого неохайного компаньйона. Мовчав же я про нього досі тому, що професор Челленджер уникав розголошувати відомості про безперечний аргумент, яким він мріяв в останній момент уразити своїх ворогів.

Ще одне слово про долю лондонського птеродактиля. Нічого певного сказати про нього не можна. Дві жінки розповідають, ніби бачили, як він протягом кількох годин сидів на даху Квінс-Холу, немов диявольська статуя. Наступного дня у вечірніх газетах було розміщено повідомлення про те, що гвардієць Прайвет Майлс залишив без дозволу свій пост коло Мальборо-Хауз і був притягнений за це до військового суду. Він свідчив, що кинув рушницю й тікав світ за очі, бо несподівано між місяцем і собою вздрів диявола. Це пояснення, на яке судне зважив, безпосередньо пов’язане із нашим дивовижним компаньйоном. Маємо іще одне свідчення, передане бездротовим телеграфом із пароплава американсько-голландської лінії «Фрісланд». Коли вони були милях у десяти від виходу з порту, над ними у південно-західному напрямку з надзвичайною швидкістю пролетіло якесь дивне створіння — щось середнє між летючим цапом і кажаном. Якщо інстинкт і підказав йому дорогу додому, то не може бути сумніву, що десь у просторах Атлантики останній європейський птеродактиль знайшов собі могилу.

А що ж Гледіс? Моя Гледіс, ім’ям якої було назване містичне озеро, що воно тепер буде перейменоване на Центральне, бо мені нема чого перетворювати її ім’я на безсмертне... Хіба я не помічав і раніше деякої суворості в її ставленні до мене? Невже ж тоді, коли мені приємно було коритися її примхам, невже ж, кажу, я не відчув, що справжнє кохання не може відправити на смерть чи на небезпеку? Невже поза вродою обличчя не бачив я себелюбства та легковажності? Чи не любила вона геройство заради нього самого або заради слави, що без жодних жертв з її боку засяяла б і над її головою? А може, всі ці думки — та даремна мудрість, що завжди приходить запізно? Удар був важкий. На мить я став цинічний. Тепер, коли я пишу це, а відтоді минув уже цілий тиждень, я мав коротеньку розмову з лордом Джоном і... Що ж? Зрештою, могло бути й гірше.

Розповім коротко про все. У Саутгемптоні я не одержав ані листа, ані телеграми, і близько десятої вечора, схвильований, наближався до маленької вілли в Стрітемі. Була вона жива чи померла? Де мої мрії про обійми, про радісне обличчя, про похвальні слова людині, що ризикувала своїм життям, аби задовольнити її забаганки? Я упав уже з небес і обома ногами стояв на землі. Але були обставини, що знову піднесли мене понад хмарами. Я перебіг через садок, постукав молотком у двері, почув голос Гледіс, відштовхнув здивовану покоївку і вдерся до вітальні. Вона на низенькому диванчику сиділа коло рояля, затінена високою лампою. За три скоки я здолав кімнату й схопив обидві її руки.

— Гледіс! — скрикнув я. — Гледіс!

Вона здивовано дивилася на мене. З нею сталася якась майже непомітна зміна. Вираз очей, бундючний погляд, щільно стулені губи — все це було новиною для мене. Вона випручила свої руки з моїх.

— Що це означає? — спитала Гледіс.

— Гледіс! — зойкнув я. — У чім річ, Гледіс? Хіба ж ви не моя Гледіс, моя маленька Гледіс Хангертон?

— Ні, — відповіла вона, — я Гледіс Поте. Дозвольте відрекомендувати вас моєму чоловікові.

Дивна штука — життя. Я меланхолійно вклонився й поручкався з маленьким рудуватим чоловічком, що сидів у кріслі, яке зовсім нещодавно було виключно до моїх послуг. Ми привіталися й скривили досить кислі міни.

— Батько дозволив нам тимчасово пожити в нього. Наше помешкання ще не готове, — пояснила Гледіс.

— О, звичайно, — не заперечував я.

— Ви, значить, не дістали мого листа в Парі?

— Ні, я ніде не мав листа від вас.

— Шкода. Він мав з’ясувати вам усе.

— Для мене все вже ясно, — заспокоїв я її.

— Я розповіла Вільямові все, — мовила Ґледіс. — У нас із ним немає секретів. Дуже шкодую, що так сталося. Але, ви ж розумієте, ваші почуття не могли бути глибокими, якщо ви поїхали, залишивши мене саму. Ви не сердитеся?

— О ні. Зовсім не серджусь. А тепер мені, здається, час прощатися.

— Може, повечеряєте? — запропонував чоловічок і конфіденційним тоном додав: — Адже таке буває завяоди. І має бути, оскільки в нас немає багатоженства. Правда? — Він дурнувато розсміявся.

Я був уже біля дверей, коли мені сяйнула химерна думка. Я повернувся й підійшов до свого щасливого суперника. Той перелякано глянув на кнопку електричного дзвінка.

— Чи не відповісте ви мені на одне питання? — сказав я.

— Чому ні?

— Як ви цього досягли? Ви шукали заховані скарби, чи відкрили Північний полюс, може, вбили якогось пірата або перепливли Ла-Манш? Де тут сяйво романтики? Як вам пощастило добутися цього?

Чоловічок здивовано дивився на мене. На його добродушному банальному обличчі лежав вираз безнадійного нерозуміння.

— Вам не здається, що ви ставите занадто інтимні питання? — пробелькотів він.

— Ну, тоді ще одне питання. Хто ви такий? Хто ви за фахом?

— Я — клерк у конторі адвокатів Джонсон і Мерісон, Чансері Лейн, сорок перший номер. Друга після патронів особа.

— На добраніч! — сказав я і зник у мороці, як і личить невтішному героєві з розбитим серцем. Гнів, безсила злість і сміх кипіли в мені, наче окріп у казані.

Ще одна сцена, і я завершую. Учора ввечері ми були в лорда Джона — повечеряли й, запаливши сигари, у дружній розмові обмінювалися спогадами про недавні наші пригоди. Якось дивно було бачити всі ці добре знані обличчя в зовсім інших обставинах. Челленджер із поблажливою усмішкою, з набряклими повіками, зі своїми задерикуватими очима і з пишною бородою сидів, випнувши могутні груди, і про щось сперечався з Самерлі. Самерлі зі своєю вічною люлькою між тонкими вусами й козлячою бородою гостро заперечував кожне Челленджерове твердження. Нарешті, там же був і господар. Як завжди, спокійний, він дивився на нас холодними блакитними очима, що в глибині їх грав вогник лукавої усмішки.

Ось у цій самій кімнаті, святині лорда Джона, — під червонуватим світлом ламп і серед незліченних трофеїв, — Рокстон заявив, що має нам щось сказати. З шухляди він видобув скриньку з-під сигар і поставив її на столі перед собою.

— Може, мені слід було б поділитися з вами раніше, — промовив він, — але я хотів спершу сам розібратися в цій справі. Недоцільно збуджувати надії з тим, щоб потім їх утрачати. Та тепер це вже не надії, а факт. Пригадуєте день, коли ми з вами вперше знайшли лігво птеродактилів на болоті? Тоді ж таки я звернув увагу на особливий характер його ґрунту. Мабуть, вам ці особливості й не впали в око, а я помітив. То була вулканічна воронка з синьою глиною.

Професори кивнули головами.

— В цілому світі я бачив тільки одну таку воронку з синьою глиною. Це сталося в діамантових копальнях у Кімберлі. Відтоді я ніяк не міг заспокоїтись і, захистивши себе від птеродактилів кліткою, порпався там цілий день із заступом. І ось що я знайшов.

Рокстон відкрив ящик і витяг звідти тридцять чи сорок нешліфованих камінців розміром від горошинки до каштана.

— Може, ви думаєте, що я тоді ж таки мусив був сказати вам про них? Та я знав, що якість діаманту залежить не тільки від його розмірів, а й від структури, кольору та чистоти води. Отже, я привіз їх сюди і першого ж дня по приїзді відніс один Спінку й попросив відшліфувати та визначити йому ціну.

Він видобув із кишені коробочку для пігулок, де всіма барвами вигравав найкращий діамант, який я будь-коли бачив:

— Ось результати, — додав Рокстон. — Ціна йому — мінімум двісті тисяч фунтів. Річ ясна, гроші за нього ми поділимо поміж усіма. Інших пропозицій я й слухати не хочу. Ну, Челленджере, що ви зробите з вашою півсотнею тисяч?

— Якщо ви наполягаєте на своєму, — відповів професор, — я влаштую приватний музей, про який мріяв завжди.

— А ви, Самерлі?

— Я кину свої лекції та присвячу час класифікації крейдяних копалин.

— А я, — сказав лорд Джон, — організую експедицію та поїду знайомитися ближче з нашим симпатичним плато. А ви, мій голубе, безперечно, одружитесь?

— Тільки не зараз, — відповів я з удаваною усмішкою. — Якби ви взяли мене, я охоче поїхав би з вами.

Лорд Джон не сказав нічого — він лише простягнув мені свою смагляву руку.

Артур Конан Дойл — знаменитий британський письменник, автор детективних історій про Шерлока Холмса і науково-фантастичних торів про професора Челленджера, якими донині зачитується увесь світ. Писав також історичні романи, п’єси, вірші. Його книги мають безліч екранізацій, які отримали мільйони шанувальників у різних країнах.

Ірландський журналіст Едуард Мелоун, прагнучи звернути на себе увагу молодої красуні Гледіс, просить свого редактора довірити йому незвичайне завдання. Керівництво відправляє репортера на інтерв’ю до дивакуватого вченого Джорджа Челенджера, який ненавидить журналістів. Спілкування закінчується бійкою, але Мелоун завойовує прихильність професора і не заявляє на нього в поліцію. Журналіст дізнається, що Челенджер зробив надзвичайне відкриття: він стверджує, що існує інший, дивовижний світ, населений ледь не казковими істотами. Професору ніхто не вірить і згодом він, його скептично налаштований колега Самерлі, лорд Джон Рокстон і репортер Мелоун відправляються в експедицію у Південну Америку, аби знайти підтвердження доводам Челенджера. На скелястому плато вони натрапляють на дивовижний світ із динозаврами, людиномавпами і дивними туземцями. Тепер переконання професора підкріплені фактами, але у них ще багато роботи і на шляху до відкриттів експедицію чекає купа випробувань. Небезпека й підступність — повсюди...

Примітки

1

Біметалізм — використання двох благородних металів (найчастіше це срібло та золото) для чеканки монет, що використовуються як гроші. (Тут і далі прим, ред.)

2

Рупія — в Індії та деяких інших країнах — назва грошової одиниці, а також срібна і золота монета відповідної вартості.

3

Миля — міра довжини, не однакова в різних країнах.

4

Кембервел — назва району в Лондоні.

5

Петит — дрібний друкарський шрифт, розмір якого дорівнює восьми пунктам.

6

Кенсінгтон — назва району в Лондоні.

7

Балясина — виточений фігурний стовпчик під поруччя балкону, піддашку, сходів тощо.

8

Арніка — ліки, виготовлені з квітів цієї трави; допомагають у короткий термін позбутися синців, ударів і гематом.

9

Портик — розміщена перед входом у будинок відкрита галерея, утворена колонами або стовпами, що підтримують перекриття.

10

Телегонія — це явище впливу попереднього самця на спадкові ознаки всього подальшого потомства.

11

Брахіцефал — короткоголовий.

12

Формація — сукупність геологічних відкладень, гірських порід одного часу й однакового способу утворення.

13

Канчук — нагайка з переплетених ремінців.

14

Одіозна — яка викликає негативне ставлення до себе; небажана, неприйнятна.

15

Диморфодон — рід птерозаврів середнього розміру із раннього юрського періоду.

16

Пірога — вузький довгий човен, обтягнутий корою, шкірою, або видовбаний чи випалений зі стовбура дерева.

17

Алламанда — це вічнозелений чагарник, ліана із здерев’янілим стеблом завдовжки близько восьми метрів.

18

Маніок — тропічна чагарникова вічнозелена рослина родини молочаєвих, із бульбоподібного коріння якої виготовляють поживне борошно.

19

Ладівниця — те саме, що патронташ.

20

Ар’єргард — частина війська або флоту, яка під час походу йде позаду головних сил із метою охорони їх від нападу.

Content

Артур Конан Дойл
Незвіданий світ

Розділ I Людина сама творить собі славу

Розділ II Спробуйте щастя в професора Челленджера

Розділ III Він — цілковито неможлива особа

Розділ IV Це і справді найнезвичайніша річ у світі

Розділ V Стосовно цього можна те сперечатися

Розділ VI Мене звали Бичем Господнім

Розділ VII Завтра ми занурюємось у невідоме

Розділ VIII Вісники нового cвimy

Розділ IX Хто міг це перередбачити?

Розділ X З нами трапилися найнезвичайніші речі

Розділ XI Цього разу я був героєм

Розділ XII Пригоди посеред лісу

Розділ XIII Цієї картини я ніколи не забуду

Розділ XIV То була справжня перемога

Розділ XV Наші очі бачили неймовірні дива

Розділ XVI Дорогу! Дорогу!

Примітки