Андахази Федерико

Конкістадор

Федеріко Андахазі

Конкістадор

Присвячується Бласу, котрий навчив мене, що епос — не лише літературний жанр, а й спосіб зазирнути у вічі страхіттям повсякденності, боротися з ними витончено та з гідністю.

Присвячується лікареві Карлосу Фустіньяні й у його особі — всім лікарям та медсестрам відділення для немовлят Італійського шпиталю

Той, що випередив

Він обчислив точний час, за який Земля обертається навколо Сонця, та накреслив правильні мапи зоряного неба задовго до Коперника. Першим склавши мапу світу, він випередив Тосканеллі. Державці дослухалися до його мудрих думок, але коли його думка йшла усупереч непорушним догмам, його примушували відступатися силою — достоту як за два століття вчинять з Галілео Галілеєм. У час розквіту імперій він проектував храми, палаци й навіть цілі міста. Саме йому належала ідея монумента, який увінчав найвеличніший у світі собор. Випередивши на чимало років Леонардо да Вінчі, він міркував про механізми, які у його епоху видавалися безглуздими й неймовірними; утім, його правота була доведена часом. Він раніше за Христофора Колумба збагнув, що Земля є кулею й що, пливучи на Схід, можна дістатися Заходу, й навпаки. Та на відміну від мореплавця з Генуї, він ніколи не вважав західні землі східними. Він був певен, що на тому боці океану простягається новий, недосліджений світ, наділений власного цивілізацією. Він особисто довів своє припущення, разом із купкою людей подавшись у подорож через океан. Йому довелося стати корабелом, і він збудував судно, що не мало подібних, і перетнув на ньому Атлантичний океан. Діставшись інших земель, він налагодив стосунки з місцевими мешканцями. Але лише тому, що не мав змоги кинутися у бій через обставини, що склалися. Він побачив, що Новий Світ знекровлений війнами, убивствами, мракобіссям і нещадною боротьбою між прихильниками різних культур. Збагнув, що державці на цих землях — достоту такі ж деспоти, як і на його батьківщині, а люди так само безправні, як і його власний народ. По собі він залишив прекрасні хроніки своїх подорожей, хоч вони здавалися так само безглуздими і неймовірними, як і хроніки Марко Поло. Він знав, що два світи неминуче зіткнуться, й остерігався, що при цьому проллється багато крові. Й він мав рацію. Він склав план, за яким кровопролиття вдалося уникнути. Він повернувся на батьківщину, здійснивши навколосвітню подорож, задовго до того, як така думка сяйнула Магелланові. Повернувшись додому, він розповів про неминучу трагедію своєму государю.

Якби його слова було почуто, історія людства стала б геть іншою. Утім, йому так і не дали ані флоту, ані армії, щоб розпочати конкісту. Він першим збагнув, що жодна імперія, якою б великою, сповненою чеснот і безкрайньою вона не була, не стерпить свавілля власного монарха. Однак його не почули. Згодом, назвавши божевільним, прирекли на вигнання, він передбачив загибель своєї імперії та руйнування міста, яке він допомагав зводити.

Він набагато раніше від інших усвідомив, що його цивілізація може уникнути загибелі лише в один спосіб: прийнявши найвеличніший в історії людства виклик, кинутися на завоювання Куаутольотлану — саме так він назвав материк, який відкрив, котрий дикуни, що мешкали там, називали Європою. Він був найобдарованішим сином Теночтитлана. Ймення його, Кетца, мало б засяяти у віках. Натомість згадка про нього збереглася лише у кількох хроніках; незабаром його ім’я пішло у небуття. Однак його прагнення поєднати світи було не тільки стратегічною необхідністю: на тому боці океану він залишив жінку, яку кохав.

Усе, що описано нижче, — це хроніка часу, коли світ мав один-єдиний шанс, щоб стати іншим. І тоді, можливо, неуцтво, жорстокість, приниження та убивство не запанували б у нашому світі. Або ж — хто знає? — переможці та переможені лише б помінялися ролями. Якщо лишень пророцтва Кетци, першовідкривача Європи, не втратили своєї сили й війна, яку чимало хто вважає завершеною, не триває донині.

Досі пророцтва Кетци ніколи не були хибними.

Частина перша

Цей мексиканський народ важко оцінити гідно, адже так побито та зруйновано їх самих та їхні домівки, що тепер уже від минувшини нічого не лишилось. Тож вважають їх варварами, людьми ницої вартості, але, відверто кажучи, вони за державним устроєм перевершували чимало народів…

Фрай Бернардіно де Саагун

1

Плавучі сади

З озера дмухав свіжий вітерець, приносячи з собою пахощі квітів, що росли на чинампах — штучних острівцях, завдяки яким ці болотяні землі перетворились на велике плавуче місто. Сонце ще не зійшло — лише з’явилося червоне сяйво за горами, — але головне місто імперії вже прокинулось після нічного сну. Повсюдно снували каное, оздоблені малюнками яскраво-червоних, зелених чи жовтих птахів та змій, важко навантажені маїсом, фруктами та овочами. Ковдра оброблених земель ховала справжню будову цих острівців: стовбури дерев, скріплені тванню та глеєм, були прив’язані до багнистого дна якорями з густих коренів білої верби.

Ринкова площа, оточена мережею каналів, поволі залюднювалася — прибувало чимраз більше човнів із вантажем. Тут було саме осердя імперії мешиків, центр метрополії, куди з’їжджалися торговці з найвіддаленіших міст. На площі виставляли на продаж найдивовижніший крам, торгувалися багатьма мовами, і можна було побачити одяг з будь-яких областей імперії. Різноголосся купців, котрі один з-поперед одного вихваляли свій крам, змішувалося з ритуальною музикою, що линула з храмів. Флейти та барабани сповіщали, що невдовзі почнеться церемонія, котру одні нетерпляче чекали, а інші — ненавиділи усім серцем. Це був надзвичайний день, утім, ніщо не могло завадити місту жити у звичному ритмі.

Зграя стерв’ятників аура, що замешкала на верхівці Скелястого пагорба, зачаровано прислухалася до гуркотіння барабанів — птахи мали поважні причини, аби пильнувати. Аури знали, що вони на цій церемонії є головними гостями. Стерв’ятники чекали, поки нарешті заграють атекоколлі — труби з видовбаних мушель, що сповістять про початок обряду. Цього дня жертвою мали стати троє юнаків та немовля. Пожирачі падла ніби відчували, що вони у цьому обряді є посередниками між людьми та богами, тож чекали на мить, коли жерці жбурнуть їм ще теплі серця вбитих. Зжерши тельбухи, вони здіймуться у небо — саме так, наповнивши свої черева, вони доправлять підношення богові війни.

Й ось, нарешті, засурмили у мушлі. Лише дочекавшись такого сигналу, аури здійнялися з верхівки пагорба. Щоб дістатися міста, позолоченого острова посеред обрамленого горами озера, грифи мали подолати над водою величезну відстань. Вони пролетіли над широкими мурами, які захищали місто від повені. Звідси відкривався чудовий краєвид на міста-близнюки: Тлателолько, а за ним — Теночтитлан. Знесилені, але заохочені близькою здобиччю, стерв’ятники летіли над широким шляхом Тепеяк. Проминувши підйомні мости, що поєднували величні будівлі, котрі були зведені посеред озерного плеса, тепер вони милувалися краєвидом міста у повній красі: гори, що височіли навколо озера, видавалися дрібними та недосконалими порівняно з подвійною пірамідою Уей-Теокаллі, головного храму. Біля підніжжя Великої піраміди стерв’ятники зауважили жерців, що гострили об жертовний камінь обсидіанові ножі. Ніби їх було посвячено в обряд, птахи зайняли місця на верхівці піраміди, просто над троном государя — тлатоані.

У той час монархом був Ашаякатль. Більшість підданих вважали його за справедливого правителя, порівняно з його попередником, котрий зазнав слави через немилосердне збільшення податків. Ашаякатль справді полегшив податковий тягар, але ж якою ціною: влада в імперії стала ще жорстокішою, народам по сусідству стало геть сутужно. З іншого боку, імператор завжди знаходив привід, щоб влаштувати жертвоприношення. Вигравши бій, він віддавав полонених богові війни, якщо приходила посуха — жертвував дітей богові дощу, а якщо, навпаки, без упину лився дощ — жертву діставав бог Сонця. Сини Теночтитлана до жертвоприношень мали різне ставлення. Це був войовничий народ, тому більшість усе-таки схвалювала їх. Однак чимало було й таких, що потай вважали убивство людей гидкою справою і відмовлялися пити кров своїх братів. Таке розмежування корінилося у далекому минулому: ще їхні пращури-тольтеки у подібний спосіб різнилися між собою. Частина тольтеків поклонялася Тецкатліпоку, інші шанували Кетцалькоатля, вважаючи його верховним божеством, що протистоїть смерті та руйнуванню.

Антагонізм між цими двома богами й зробив їх творцями всесвіту: вони були нерозлучним дуетом, єдиним божеством, що містило в собі життя та руйнування, війну та мир, ніч та день. Але люди, стаючи на бік тієї чи іншої іпостасі божества, таким чином порушували його двоєдність, тому, врешті, з’явилися два бога, що були несхожі між собою і протиставлялися один одному. Тольтеки були втягнуті у міжусобиці: перемогли прихильники похмурого бога. Переможених прогнали з міста Тула, вони знайшли прихист у таємничому на той час місті Теотіуакані. Звісно, у того, кому неприйнятна сама думка про війну, кому за зброю править слово та переконання проти списа та стріли, обмаль шансів перемогти у війні.

Ось із якого племені походив Тепек, у той час — уже поважний стариган, що посів місце у Раді мудреців за особисті заслуги. Попри те, що його думка рідко збігалася з примхами чергового монарха, зазвичай до його голосу дослухалися. Тепек ніколи не схиляв колін заради вигідної посади й не казав того, що прагнули від нього почути можновладці. Коротше кажучи, він посів своє місце у Раді не просто тому, що дожив до похилого віку, — як траплялося з більшістю наймудріших. Тепек був мудрець не за званням: саме він винайшов мережу гребель, які захищали острів від повені. Саме він вигадав розділити пагорб Чапультепек, з’єднавши його частини мережею підземних тунелів, щоб унеможливити проникнення ворога чи відрізати шляхи відступу, коли він опиниться всередині. Тепек був справжнім нащадком Анауака, «людини води», одержимий ідеєю сприяння гармонійному існуванню озера та міста.

Утім, зовнішність Тепека, чиє ім’я означало «підгорок», геть не відповідала такому йменню. Він був украй худорляво-струнким чоловіком. Зате ніс мав приголомшливо великий: продовгуватий, горбатий, з великими ніздрями, — такий ніс надавав йому величного вигляду й свідчив про древній тольтекський родовід, що викликало у всіх пошану. Волосся у Тепека було сріблясто-сиве, пряме-прямісіньке й до того довге, що старий міг би вкрити ним груди та спину цілком. Зазвичай він вплітав у волосся стрічку. Незважаючи на своє становище у суспільстві, Тепек одягався невибагливо: лише шкіряна пов’язка на стегнах, сандалі з воронячої шкіри та намисто на грудях. Свій мідний нагрудник та високий головний убір з різнобарвного пір’я він добував лише тоді, як мав намір іти на Раду мудреців.

Старий Тепек не був прихильником людських офір, хоча й не міг показати цього на людях. Ось і зараз, спостерігаючи, як чотирьох вибраних ведуть до ритуального каменя, член Ради ніяк не міг утамувати свій жаль — надто прикро було за хворобливого на вигляд хлопчика, якому ще й двох рочків не виповнилося. Тепек завжди намагався зробити все, що міг, аби зберегти життя наймолодшим, але цього разу жодної поблажливості від жерців годі було сподіватися. Він побалакав з кожним з них, та вони були непохитними: настав час посухи, а бог дощу вимагає, щоб жертвували малюків.

Хлопчина дріботів бруківкою у супроводі жерця, що тримав його за руку. Він ішов непевною ходою, як і решта дітлахів його віку, але поза тим малюк був явно хворий — про це свідчило роздуте черевце й вираз болю на обличчі. Малюк щойно навчився ходити, але його перші кроки стануть й останніми. Слідом за жерцем та хлопчиком крокували холості парубки — таж вони жертвують себе богам самохіть. Цілісінький рік вони насолоджувались вишуканими частуваннями, бенкетами й дарунками, цілий рік провели в оргіях з незайманими дівчатами й тепер мали покласти життя як розплату за відпущені їм насолоди. Утім, їхнє становище годі було зрівняти із долею дитини, котра не мала змоги обирати власну долю. Хлопчик, прикрашений пір’ям і вдягнений у барвистий одяг, ішов дорогою, приголомшено роззираючись, гадки не маючи, що чекає на нього за кілька кроків.

Жерці закружляли в обрядовім танку перед натовпом, що гуртувався навколо жертовного каменя, одноголосно вигукуючи ім’я бога війни. І нарешті хлопчика поклали на вилощену кам’яну поверхню, й один із жерців здійняв над ним руку, що тримала гострий ніж.

Стерв’ятники, наче сп’янілі, достоту як і люди на площі, хиталися з боку в бік. Імператор, що сидів на кам’янім троні, вже замірився дати сигнал до початку жертвоприношення.

2

Вибраний

Тієї миті, коли мали встромити ножа у плоть дитини, старий Тепек, зістрибнувши з помосту, де мали перебувати лише члени Ради мудреців, здійнявши жезл, вибіг на середину храму й, з невластивим для його віку завзяттям збігши сходами піраміди, схилився усупереч усім правилам церемонії до ніг імператора. Юрба завмерла. Вартові стояли непорушно, чекаючи наказу: ще ніхто й ніколи не наважувався на таке нахабство. Старий, шанобливо схилившись і не дивлячись імператорові у вічі — це було підданим суворо заборонено, — звернувся до нього твердим голосом. Вказавши на дитину, Тепек заявив, що це знесилене пузате опудало — замала офіра для богів, що цей пожертвуваний малюк, можливо, розлютить Уїцилопочтлі, бога війни, і що він виплюне його знову на місто у вигляді виразок, напастей та повеней.

— Він принесе Теночтитлану лише нещастя, — насамкінець мовив старий.

Якби такі слова злетіли з вуст когось іншого, Ашаякатль негайно наказав би покарати нахабу. Але коли таке промовляє чоловік, якому імперія так багато чим зобов’язана, — мимохіть доводиться замислитись. Жрець із ножем у руках закликав імператора не зважати на слова старого. Він уже був ладен прошити ножем крихітні груди, серце в яких калатало часто-часто. Натовп у відповідь на слова жерця відгукнувся одноголосно. Ніж уже був за два пальці від запаленого черевця, коли Ашаякатль наказав жерцеві зупинитись. Стерв’ятники розпачливо спостерігали, обурено клекочучи. Жрець, підійшовши до імператора, намагався переконати його, що хай який шанований є смертний, що просить про милосердя, його прохання виконати неможливо.

— Я прошу не через співчуття, — заперечив старий. — Навпаки, було б невиправним блюзнірством жертвувати богам дитину, яка цілком очевидно нездужає.

Жерця звали Тапацоллі, що означає «пташине гніздо». Це була людина з жорстоким обличчям і славою безжального ката, адже у його руках смерть оберталася на тривалу агонію. На відміну від більшості жерців, що правили жертвування швидкою рукою, вирізаючи серце кількома рухами, цей правив обряд з такою ретельністю, ніби отримував насолоду від страждань жертви. Тапацоллі, достоту як і Тепек, походив з давнього роду тольтеків, утім, на відміну від члена Ради мудреців, він успадкував заповідання тих, що поклонялися Тецкатліпоку — втіленню бога Уїцилопочтлі, але ж офіра присвячувалася саме йому, й правити її він мав намір за всіма правилами, щойно — врешті-решт — йому це дозволять.

Тапацоллі заперечив на те, що дитину у будь-якому випадку варто умертвити, адже сирота, безсумнівно, хворий, тому так чи інак, але він все одно помре.

— Отже, це ти закликаєш бути милосердними, — відказав імператор жерцю.

Віддати перевагу людському жалю перед велінням богів було неприпустимим. Жертвувати варто найкращих, а не смертельно хворих. Ашаякатль наказав звільнити хлопчика. Жрець схилив голову і — достоту як юрба, що згуртувалася біля підніжжя піраміди, — не прохопився ані словом. Тапацоллі ніколи не забуде привселюдного приниження, якого зазнав. Коли настане його час, він явиться, щоб віддати борги.

Це вже не вперше старий Тепек спромігся врятувати чиєсь життя, та зазвичай він змінював думку жерців усілякими хитрощами. Але ніколи раніше йому не доводилось звертатися по допомогу до імператора особисто, щоб повернути сина батькам. Щоправда, цього разу дитя повертати було нікому, бо хлопчик був повного сиротою. Тож імператор, зваживши на незвичні обставини, покликав старого до себе й сказав таке:

— Твоя правда, це замалий дарунок для богів. Утім, те, чого замало для богів, може бути забагато для людей. Але ж упертий стариган… — процідив крізь зуби володар.

Тепек у відповідь на жартівливу лайку імператора лише посміхнувся. Але та усмішка миттю обернулася на вираз жаху, коли Ашаякатль доказав речення:

— …віднині за дитину відповідаєш ти.

З

Вулиця Травників

Старий Тепек кляв свою гірку долю. Сівши у крісло, він дивився на хлопчину, котрий без угаву кричав і качався по долівці. Тепек не міг утямити, як йому спало на думку залишити хлопчика у себе. Він досяг віку, коли треба мріяти лише про спокій, — і ось тепер треба починати все спочатку. Тепек уже колись виростив двох синів, і йому зовсім не хотілося пройти цей шлях знову. Наразі він прагнув лише одного — щоб малий припинив верещати. Старий узяв хлопчика на руки й підніс до грудей — хай бавиться намистом. Безліч намистинок, з котрими малий бавився як з брязкальцями, свідчили, що Тепек належить до вищої касти і є чиновником на посаді міністра. Брязкотіння коштовного каміння та золотих ниток ненадовго вгамувало хлопчика. Та час від часу він увесь згинався й жахливо кричав, що, до речі, старий мав за добрий знак: принаймні легені у стражденного здорові. А ось роздуте черево та страшенно худорляве тіло викликали неабиякі побоювання. Під запаленою шкірою можна було розгледіти кожну кістку. Тепек помацав гаряче роздуте черевце й збагнув, що шлунок хлопчика кишить паразитами. Старий гидливо загорнув малого у конопляну сітку, повісив згорток на груди і вийшов з хати. Якщо поквапитись, то він встигне знайти хоч якісь ліки до темноти.

Член Ради мудреців мешкав у кварталі Мольонко-Ітлільян, на південному заході від Головного храму. У цьому кальпуллі мешкала найвища мешикська знать — здебільшого у маєтках, які ніби виростали з каналів та квітучих садів, що сповнювали повітря пахощами. Тепек мав просторий та міцний будинок, зведений з каменю та дерева: п’ять кімнат та великий плавучий сад на каналі, з пристанню, біля якої було прив’язано кілька каное. Тепеку прислужували сім рабів: троє чоловіків та чотири жінки — всі майже такі ж старі, як і хазяїн, зрештою — це була його родина. Протягом тривалого життя Тепек поміняв двох дружин та близько сорока наложниць, але зараз жінки він не мав. Старий двічі ставав удівцем, обидві дружини народили йому синів, утім, він волів не згадувати про цей відтинок свого життя — обидва його сини загинули.

Тепек уже чимало років не носив дітей на руках, спершу він майже запанікував, ніби боявся, що малюк зламається чи вислизне з його обіймів. Але коли він влаштував хлопчика на своїх грудях і відчув, як б’ється маленьке сердечко, в його власному серці сколихнулася ніжність. Старий не бажав ні про що згадувати, але було запізно. У горлі вже стала грудка.

Тепек міг би попрямувати від домівки до ринку головною вулицею, але, щоб встигнути вчасно, ліпше було взяти каное. Тепека знали всі. Він був справжньою знаменитістю. Звістка про те, що старий не втримав язика за зубами, коли варто було змовчати, і йому довелося взяти під опіку дитину, миттєво рознеслася містом. Через його становище у суспільстві перехожі мали схиляти перед ним голову, не зазираючи йому у вічі. Утім, поки член Ради плив каналом, по-материнському притискаючи до грудей згорток з дитиною, чимало хто посміювався з нього. Тепек чув кпини, але продовжував плисти, удаючи, що нічого не відбувається. Зрештою, прив’язавши каное біля одного з численних причалів поряд з ринком, він поквапом пішов у бік вулиці Травників.

На ринку ніщо не розташовувалося абияк: кожному краму була своя вулиця. Незважаючи на величезний майдан, яким щодня ходили туди-сюди десятки тисяч люду, тут годі було заблукати. Будь-який крам, навіть найдивовижніший, можна було віднайти негайно. Тепек, вилізши з каное, проминув вулицю Цирульників, на якій чоловіки мили голову, голилися й замовляли цирульникам непрості зачіски. Слідом простягалася вулиця з довгим рядом шинків, де продавали страви на будь-який смак: холодне, гаряче, м’ясо, рибу. Люди у цю пізню годину гуртувалися тут ще й для того, щоб випити, адже алкоголь був заборонений, тож торгували ним більш-менш підпільно. Старий Тепек поквапним кроком проминув вулицю Ткачів та Гончарів, потім галасливу вулицю, де торгували птицею, й нарешті дістався вулиці Травників. З одного боку стояли ятки, у яких продавали листя, стебла та корінці, а напроти торгували вже готовими ліками: мазями, бальзамами, пластирами, відварами. Тепек увійшов до однієї з яток з готовими зіллями, шанобливо привітавшись з майже сліпим хазяїном, про сліпоту якого годі було здогадатись, адже рухався він дуже впевнено. Незрячий травник помацав тіло хлопчика: коли дістався черевця, на обличчі з’явилася тривога. Травник обмацав кожну п’ядь запаленого черевця, а потім рвучко перевернув малого, та так, що з рота хлопчика полилася жовта рідина. Сліпий ретельно обнюхав липку смердючу речовину й нарешті оголосив свій вирок.

— Сумніваюся, що він виживе, — мовив він рішуче.

Тепек заперечив з непорушним виглядом:

— Але ж має бути якийсь засіб!

Травник надовго замовк, а потім таки простягнув давньому клієнтові продовгувату посудину з якимсь зіллям та жмут вербових галузок. Сліпець пояснив, як треба споживати ліки. Тепек збагнув, що протягом найближчих трьох діб спати йому не випадає: мусить підпалювати галузку за галузкою й обкурювати кімнату, коли прутик догорить, — дати малому ковток відвару, враз знову запаливши галузку, повторити все спочатку, коли вона догорить до кінця. Так треба робити три дні й три ночі. Старий поцікавився, чи має власне дим від галузок який-небудь лікувальний вплив, чи потрібен лише для того, щоб показувати тривалість та частоту споживання відвару. Хай там як, а щодоби доводилось спалювати десь зо двадцять чотири галузки. Тепек розрахувався торбинкою, наповненою золотим піском, а також пообіцяв наступного дня прислати три суми какао.

Але перш ніж член Ради мудреців з дитиною покинули ятку, травник повторив свою думку:

— Сумніваюся, що він виживе.

Тепек втратив уже двох синів і не мав наміру розпрощатися зі своєю останньою несподіваною можливістю продовжити рід. Узявши знесилене маля на руки, він обійняв його так, наче то була найбільша надія його життя.

4

Осінь по весні

Тепек мав удосталь підстав, щоб відмовитись поклонятися богові війни та жертвувань. Багато років тому його сини разом з численним військом мешиків відбули на південь, щоб завоювати землі виштотів. Уже чимало народів підкорялося імперії, і здавалося, що на мешиків чекає чергова військова кампанія й блискуча перемога над ворогом. Та минав день за днем, а від війська жодних звісток не було.

Тепек виховував своїх синів за правилами давніх предків, тольтеків, — ба навіть саме слово означає «мудра людина». Саме так Тепек ставився до своїх пращурів, допоки не взяла гору молода партія воїнів. На думку старого Тепека, війна змусила тольтеків не лише не стати мудрішими, а й узагалі — перестати існувати. Тепек ніяк не міг стати на заваді рішенню синів піти у військовий похід. Навпаки, оскільки він був державним службовцем, він був зобов’язаний послати синів служити в імператорську армію. Того дня, коли прощався з синами, Тепек гірко жалкував, що навчав синів науки, поезії і пізнання істини, бо натомість мав би загартовувати їхні тіла в боротьбі та військовому мистецтві. У ті часи здавалося, що війна — то єдина доля, яка чекає на молодика.

Ось про що розмірковував старий, підпалюючи чергову галузку, жертвуючи власним сном задля видужання малюка, котрий лежав у тривожній нетямі між двома нападами болю.

Й що довше він спостерігав за хлоп’ям, то більш невідступними ставали його спогади про синів. Скільки безсонних ночей просидів він біля їхніх ліжок, коли вони хворіли! Й ось тепер, в осінній порі свого життя, міркував Тепек, йому доводиться починати все спочатку. Він зовсім не замислювався над тим, як важко виховувати дитину — він лише намагався захистити хлопчика від страждань. З іншого боку, старий розумів, що йому самому небагато відміряно й що насправді він прирікає малого приблуду знову пізнати сирітську долю. Кімната сповнювалася димом від спалених галузок, і водночас наповнювалася споминами пам’ять Тепека. Годі йому забути той день, коли він отримав трагічну звістку. Проминуло кілька місяців, ніхто нічого не знав, аж допоки прилетіла чутка: з гір спускається військо. Люди виходили на вулиці, залишаючи вдома свою роботу, щоб привітати героїчних воїнів Теночтитлана. Звісно, в юрбі бігли й Тепек разом з двома дружинами. Й ось побачили вони, що до міста підходить не переможне військо, а гурт людей, знесилених втомою та соромом. Їх розбили вщент. Вижила лише купка солдат. Вони несли з собою зламану зброю, замість одягу — ганчір’я та найгірші новини. Від них Тепек дізнався, що в одного з його синів, старшого, поцілила ворожа стріла, тож він помер, не страждаючи. А молодший, котрому заледве виповнилося тринадцять років, потрапив у полон, і його серце віддали богові війни. Тому ж немилостивому богові, якому правив офіри його власний народ. Два народи винищували один одного іменем одного й того ж божества. Якщо й існує у світі більш мерзенний бог, що вимагає жертвувати життями своїх та чужих, синів обох народів, тоді головний ворог — саме цей бог. Так міркував старий.

Тепеку здавалося, що він буде не в змозі носити такий біль у серці. Утім, він пережив не лише втрату синів, а й смерть обох дружин. Такий уже тягар довголіття. Пригорнувши дитину до грудей, старий ревно стежив за галузкою, що диміла, аби малюк вчасно отримав ліки.

Три дні й три ночі Тепек боровся зі сном. Три дні й три ночі він жодного разу не запізнився напоїти малого. Три дні й три ночі він буквально очей не зімкнув, щоб галузки безугавно диміли. Три дні й три ночі він втішав дитину, коли хлопчик починав хлипати. Усупереч сподіванням та переконанням жерців, хлопчик цілком одужав. Старий Тепек спромігся вирвати його спочатку з кривавих пазурів бога війни, а потому — з гидких лап хвороби. Коли сплинули три дні й три ночі, Тепек побачив, що новий син, якого подарував йому Кетцалькоатль, бог життя, спить на його руках здоровим дитячим сном. Й ось цими вузлуватими, кістлявими, зморщеними руками Тепек здійняв хлопчика високо у світанкове небо й нарік його ім’ям Кетца, що означає «воскреслий».

5

Голоси Долини

На відміну від більшості батьків з Теночтитлана, котрі вважали дітей даром богів, Тепек вважав, що саме від богів дітей варто оберігати — щоб не відібрали їх заради воєн та жертвоприношень. Протягом перших рочків життя, поки ще не настав час Тельпочкаллі чи Кальмекака — двох початків мешикської освіти, — дітей слід було виховувати у родинному колі: жінки навчали доньок, а чоловіки — синів.

Можливо, тому, що за віком Тепек уже давно здався б дідусем, а можливо, через те, що втратив обох синів, серце його, і без того ласкаве, пом’якшало, тож Тепек виховував Кетцу в атмосфері ніжності та співчуття, а не суворості, що було властиве мешикському вихованню. Удома до дітей ставилися вельми суворо, немилосердно караючи: сікли зеленими тростинами, кололи шипами агави чи обкурювали димом їдкого перцю, через який пеком пекли очі та ніс. Дівчаток виховували не так суворо щодо тілесних покарань, але завдаючи жорстокого душевного приниження. Якщо йшлося не про дочок повій-йхуяні, котрі мали намір іти шляхом матерів, за дівчатами суворо наглядали. Ті, хто поводився не те щоб розпусно, а навіть кокетливо, змушували ночами підмітати вулиці, й така привселюдна кара була набагато ганебнішою, ніж пороття.

Дітям годилося ставати до праці з чотирирічного віку: спочатку завдання були простими, але як дитина зростала, робота ставала щораз важчою та складнішою. Найчастіше хлопчики наслідували батьківське ремесло, а дівчата — господарювали.

Кетца мав щасливе дитинство. Єдиною важкою працею у Тепекового сина була праця інтелектуальна. Щоб передавати знання від батьків дітям, послуговувались уеуетлатоллі — Словами мудреців. Зазвичай це була добірка афоризмів, приказок та висловів, що містили основні заповіді культури мешиків. Ці постулати, що пройшли крізь покоління, охоплювали всі царини життя. Вітаючи тих, хто прийшов, і проводжаючи тих, хто покидав цей світ, промовляли молитви. Сини довірливо дослухалися батьківських порад щодо ремесла, військової справи та покори богам. Матері давали дочкам настанови щодо майбутнього подружнього життя й виховання дітей.

Вважали, що більшу частину уеуетлатоллі склали засновники Теночтитлана; утім, Тепек, вірний своєму давньому роду, переказував Кетцові старовинні вислови тольтеків. Хлопчина ще не вмів розмовляти, а старий уже, взявши дитину на руки, промовляв слова, які слід казати сиротам, що знайшли нову родину:

Слухай мене, реп’яхове сім’я, забавка вітру без вогнища, без крову! Ти — пилок з квітки, що зів’яла, ти, маленький, за вітром летиш, а я тепер — грунт, у який ти пустиш коріння, до неба здіймеш зелене віття. Я — твоя земля, опустись на мене, обіприся на мене. Тепер я тобі батько, пташка колібрі, що зняла пилок із зів’ялої квітки, щоб ти виріс квіткою сам і не був самотній. Тепер, дитино, я твій батько, я твоя домівка, з дахом, водою і вогнищем. Я даю тобі гніздо, маленька пташко-кетцаль, і хай обмине мене самота.

Отак і засинали старий і малюк на його грудях, котрі хоч і були жорсткі та кістляві, та для Кетци — так само ніжні, як пухова постіль.

У Кетці текла кров поневоленого народу акоуа. Його батько потрапив у полон під час завойовного походу, його віддали у жертву богові війни. Мати померла, заступаючи власним тілом трійко дітей від дощу зі списів та стріл. Для мешиків війна була не лише засобом захоплення нових територій і розширення меж імперії. Війна головно була джерелом нових життів, які подарують богам; під час кожного бою переможці прагнули захопити якомога більше полонених, щоб послати їх на обрядове жертвоприношення. Така доля спіткала не лише батька Кетци, а й двох його братів. Чи через те, що хлоп’я рано вирвали з материнських обіймів, чи то через те, що він на власні очі бачив її криваву загибель, але він конче потребував упевненості в тому, що його більше ніколи не буде покинуто. Хлопчик завжди прагнув бути поруч з Тепеком, і навіть коли старому доводилось ненадовго відійти, Кетца так лякався, що геть заклякав, не в змозі навіть заплакати. Розуміючи потребу зміцнити боязливе хлопчикове серце, старий мудрець обрав для нього такі уеуетлатоллі зі спадку своїх предків тольтеків, у яких ідеться не про всевладдя смерті та страху, а навпаки — про спокій перед лицем таємниці буття й про безстрашність перед потребою змиритися з неминучим.

Слухай-но, малеча, не варто боятися тіні, адже вона — то завжди тінь від світла. Раз і назавжди збагни, мій кетцалю, що смерті боятись не слід, бо вона ніколи нас не потривожить. Допоки всередині нас є життя, смерть до нас не прийде. А коли вона прийде, ми її вже не помітимо.

Хлопчик зростав, дослухаючись до цих слів, і вони сповнювали його кров і плоть, загартовуючи поволі його серце. Достоту як його предки, Тепек вірив, що єдиний ворог людини — це страх, син незнання, й що страх є найкращим засобом поневолити.

Споглядай, прислухайся, розумій — як влаштоване життя на землі. Не живи абияк, не йди, куди проляже шлях. Як жити, куди йти? Казатимуть тобі, малюче, пташко-кетцаль, сину мій, що земля — місце суворе, страшенно суворе. Але це правда лише для тих, хто блукає землею в сутінках, навпомацки. Якщо довіришся Кетцалькоатлю, богові світла, то тобі немає чого боятися. Пізнання, сину мій, то не потьмарення світла, як вважають багато хто, а рух уперед зі смолоскипом розуму в руці. Бояться того, чого не збагнуть; прагнення до пізнання — наче світло смолоскипа, й там, де засяє цей вогонь, згоряє страх, будь-який страх — раз і назавжди.

Кетца перетворився на невисокого кремезного хлопця. У нього була білозуба посмішка й тямущий погляд; його очі не просто дивились — вони запитували. Ані у його тілі, ані в душі не лишилося й сліду колишньої хвороби. Тепек ніколи не приховував від хлопчика, як трагічно починалось його життя. Кетца був свідомий того, яка доля спіткала його кревних батьків та братів. У дитинстві він був сором’язливий, але тепер зміцнів духом, утім, серце його не змилостивилось. Кетца, хоч і знав, що він не мешик і що саме вони позбавили його рідного роду та свого народу, ніколи не почувався так, наче живе серед ворогів. Тепек виховував його з переконанням, що всі народи, які населяли Долину й розмовляли мовою науатль, колись були єдиним народом і що колись вони обов’язково возз’єднаються, що жорстокі убивства колись закінчаться, що боротьба за молоді серця потурає лише зажерливості кривавого бога війни. З іншого боку, Кетца не міг не помічати, що всі сусіди поводяться з ним так, наче він чимось від них різниться. Насправді ж у цій частині міста, де оселилась мешикська знать, будь-яка людина, що не належала до піпільтин, вважалася байстрюком. А надто це стосувалося тих, хто мешкав на берегах озера — і байдуже, що ці народи вже давно платили данину Теночтитлану. Тепек, звісно, був усіма шанованою людиною, але всі добре знали, що його усиновлений син — з народу акоуа, а отже, у його жилах не тече шляхетна кров Теноча. Кетца помітив, що сусідські хлопчаки обминають його, й не міг не тривожитися через це. Зате діти рабів поводилися зовсім інакше: вони ставилися до хлопчика так, наче він їм рівня. Тепек часто збирав дітей рабів у своїй оселі й, розсадовивши навколо себе, читав уеуетлатоллі.

Найближчих друзів Кетца звали Уатекі та Ішоя. Це були діти прислуги у будинку Тепека. Ім’я Уатекі означає «стукати по дереву»: коли він був малим, єдиним способом заспокоїти його було дати йому дві палички, щоб він стукав ними одна об одну. Хлопчина був цілковитою протилежністю Кетци: високий, худорлявий і якийсь незграбний. Ішоя була дівчиною неабиякої краси. Як і годиться володарці такого ймення — мала світло-сірі очі, ніби хмари після бурі. Ішоя не зважала на свою красу, ніби то було щось неістотне. Кетца та Уатекі міцно товаришували, однак присутність Ішої все-таки додавала їхній дружбі духу суперництва. Часом, навіть самі того не розуміючи, вони боролися за увагу красуні. Заради погляду тих сірих очей вони були ладні на будь-що: злізти на верхівку дерева й утримувати рівновагу чи стрімголов кинутися у крижану воду озера.

Кетца бачився з друзями у плавучих садах кварталу, й вони, допоки не спадала темрява, грали у тлачтлі. Суворо кажучи, то був лише дитячий різновид ритуальної гри, брати участь у якій дозволялося лише дорослим. У справжні тлачтлі грали на полі між Головним храмом та святилищем лицарів Орла. Замість високого кам’яного кільця, вмурованого в стіну піраміди, діти послуговувалися кошиком, який вішали на гілку. А м’яч били не лише стегнами, грудьми, ногами й ліктями, як годилося за правилами дорослої гри, а ще й допомагали собі руками. Тепек часто, сівши скраю імпровізованого ігрового поля, довго спостерігав за грою. Часом втручався, вимагаючи не послуговуватись руками й дотримувати усіх правил дорослої гри. Це була лише дитяча забавка, але старий навчав дітей тактичних схем та вміння планувати ситуацію стратегічно. Замолоду Тепек також грав у цю гру, тож, мабуть, саме тому він прагнув, щоб — коли Кетці доведеться вийти на поле у справжній дорослій грі — його син був добре озброєний. Адже переможена команда розплачувалася за поразку життями гравців. І справді, він бився так, наче у кожній партії на кону стоїть його життя.

І ще грали у бій лицарів Орла з лицарями Ягуара. Це також було дитяче наслідування дорослого ритуалу, що підіймав бойовий дух народу. Гра скидалася на зіткнення двох бойових кланів: хлопці одягали маски, котрі вирізьблювали власноруч, загортались у розфарбовані відрізи сукна, що за забарвленням нагадували пір’я орла та плямисту шкуру ягуара. Убравшись у бойовий одяг й озброївшись затупленими дерев’яними мечами, Кетца та Уатекі сходилися у двобої — треба було вколоти суперника у будь-яку частину тіла. Ішоя була присутня на цих поєдинках як спостерігач, і це, звісно, заохочувало суперників. Але якщо дитяча гра часом ставала жорстокою, то її дорослий прототип був справді жаским: у поєдинку завжди брали участь троє — лицар Орла, лицар Ягуара й полонений, що належав до іншого народу, зазвичай з тіашкальтеків, одвічних суперників мешиків. Перші двоє мали мечі з обсидіану, котрі при точному ударі могли зняти голову з пліч, а у полоненого — лише тупий дерев’яний меч. Після ритуального танку, що імітував політ орла та стрибок ягуара, двоє лицарів кидалися на майже беззбройного воїна, який щосили відбивався. Глядачі заздалегідь робили ставки на представників двох кланів — переможцем вважали того, хто завдавав смертельного удару. Саме тому над полем стояв оглушливий рев. Тепек усім серцем ненавидів цю гру, але з дитячим варіантом мав змиритися, адже він дійсно готував хлопців до бою не на життя, а на смерть. Старий тепер прагнув, щоб, коли його синові доведеться йти на війну, він був готовий до всього.

Вже дитиною Кетца знайшов своє покликання, котрому судилося визначити все його життя.

6

Плавуче дерево

З раннього дитинства Кетца виказав чималий хист у проектуванні й будівництві човнів. Спочатку він майстрував іграшкові каное, видлубуючи стовбури тростяних дерев обсидіановим наконечником. Ці витвори разюче скидалися на справжні човни: якщо не зважати на розміри, то різниці було не помітно. Малюк годинами міг просиджувати на березі каналу, спостерігаючи, як його човники долають небезпеку, яку він сам же й влаштовує: плескання двома долонями по воді — ось тобі й буря. Вивчаючи обставини, за яких його витвори йшли на дно, він удосконалював свої човни, тож незабаром вони могли встояти за будь-яких штормів. Невдовзі моделювання каное поступилося місцем складнішій техніці — поєднанню глиняних черепків та переплетених стебел.

Кетца полюбляв ходити на базар, щоб годину за годиною спостерігати за тим, як майстри будують човни. З плином часу він потоваришував з одним із них — чоловіком, якого зістарило радше горе, ніж роки. Майстер скидався на старого шкарбуна, але мав молоді й вправні руки, коли справа стосувалася длубання дерев чи перев’язування сухих стебел. Кликали його Мачаною, що означає «латати тростину». Дружба та була мовчазною. Дитина та старий майже не розмовляли. Мачана доручав хлопцю неважку роботу: пошукати трави для перев’язування очерету чи виставити на берег уже готове каное. Невдовзі малий став учнем у майстра й надвечір отримував жмут пречудових тростин, які ідеально годилися для побудови маленьких човнів. Кетца мав до свого наставника чудне почуття захоплення та мовчазного співчуття: хлопчина не міг збагнути, чому майстер особисто не прагне вирушити у путь на чудових каное, які власно збудував, а цілий день сидить, скорчившись, на одному місці. Творець тисячі човнів жодного разу не перетнув озера; навіть казали, що він ніколи не полишав острова. Ба більше: старий мешкав по сусідству зі своєю майстернею, тому взагалі не мав власного човна. Якось Кетца сором’язливо зауважив майстру на таку суперечність й у відповідь почув таке:

— У тому ти живеш, що збудував.

З цього мудрого вислову Кетца зробив висновок, що майстер спроможний об’їхати озеро, побувати на всіх річках, які мають з нього витоки, на усіх морях, куди ці річки впадають, ніколи не покидаючи меж базару.

Мачана вчив свого учня: що більше праці він вкладе у побудову човна, то далі зможе дістатися. А хлопчик дійсно прагнув дістатися якнайдалі. Він мріяв не лише про те, щоб переплисти озеро й побачити на власні очі найближчі річки — аж ніяк, він мріяв доплисти до моря й, наче цього замало, — поглянути, що є там, на іншому березі. Й щоб здійснити цей задум, він мав побудувати човен, спроможний витримати припливи й відпливи, вітри та бурі.

Одного разу, прийшовши на базар, Кетца зауважив, що Мачана чекає на нього, сидячи на колодах, і має якийсь незвичний вигляд. Старий повідомив, що настала визначна мить: як плату за допомогу хлопчика протягом усього цього часу він вирішив подарувати Кетці своє найкраще каное.

— Ось воно.

Кетца роззирнувся, але нічого не побачив. Поглянувши на причал, не зауважив там жодних нових акальї. Радість, що попервах сповнила хлопчика, почала стрімко танути, тому старий поквапився пояснити:

— Найперше, чого має навчитися будівничий човнів, — це навчитися бачити. Твоє каное — просто перед тобою.

Лише після цих слів Кетца зауважив колоду. Це був кривий кострубатий стовбур якогось темного дерева. Відчувши, як розчарувався Кетца, Мачана суворо застеріг, що справжній будівничий човнів найперше бачить не колоду, а каное, котре в ній приховане. Утім, окрім кривої і чудної форми, хлопчик не помітив у колоді нічого потужного. Він щодня мав справу з набагато гарнішою деревиною. Тоді майстер додав, що будівничий кораблів, перш, ніж побачити каное у стовбурі, має бачити під корою деревину.

Звівшись на ноги, Мачана відколупнув шматок чорної зів’ялої кори, ніби відкриваючи кришку скарбниці: перед очима хлопця з’явилося золотаве ніжне дерево з такою ж гладкою поверхнею, як озерне плесо.

— Це какаяктлі, воно цінніше за золото. Жодне інше не може зрівнятися з ним у будівництві каное. Й це дерево — твоє, — промовив майстер, простягаючи хлопцеві обсидіановий різак. — Я хочу, аби ти показав мені човен, що прихований у цім стовбурі.

Це були сорок днів напруженої праці: Кетца з ранку до ночі довбав, витесував, вилощував, вимірював. Коли приходила ніч, хлопчик, виснажений, зі змозоленими руками, засинав, розмірковуючи про своє каное, бачив його уві сні й прокидався вдосвіта, щоб знову стати до праці. Він працював на самотині, у хатинці, в котрій Мачана складав стовбури, щоб сушилися. Хлопчина ревно стежив, щоб ніхто не побачив його човен раніше, ніж роботу буде завершено.

Спливли сорок днів, і Кетца нарешті вибрався із хатинки. Спітнілий і збуджений, він покликав Мачану, запрошуючи поглянути на його витвір. Старий мовчки обійшов човна, проводячи рукою по його поверхні. Старий майстер, безсумнівно, був задоволений. Ніхто раніше не будував нічого подібного до цього човна: позолочений вилощений кіль човна був твердий, мов камінь. Над корпусом височіла каюта з переплетеного очерету, а під нею розташовувалася комора для зберігання продуктів. Весла прикріплялися до корпусу за допомогою системи канатів, тож гребці не мусили високо здіймати руки. Утім, остаточного присуду Мачана винести не міг, не випробувавши човен на плаву. Спустивши каное, міцне й водночас легке, на воду озера, вони зійшли на нього й відчули, який стійкий човен, відчули його надійність та гостинність. Старий разом з хлопчиком почали веслувати й побачили, що човен — стрімкий та покірний. Обминувши, веслуючи, увесь острів — вони ніби летіли повітрям, а не плили водою, — учень та вчитель, зійшовши на берег, так і стояли на пристані, споглядаючи творіння Кетци, не промовляючи ані слова. Хлопчик збагнув, що вчителеве безслів’я — то найкраща оцінка, на яку він лишень міг сподіватися. І потім, не прохопившись ані словом, Кетца, прив’язавши каное до причалу, розвернувся й пішов геть. Тепер він навчився всього, що хотів знати.

Мачана теж не порушував мовчання, і Кетца, сховавшись у гущавині листя, уже збагнув, що вчитель прийняв його дарунок. Йому вже давно слід мати власне каное. А у його учня попереду вдосталь часу, щоб побудувати свій човен.

Ціле життя.

7

Той, що випередив зірки

Коли Кетці виповнилося п’ятнадцять, це був чоловік з дужим і збитим тілом. Він не вирізнявся ані високим зростом, ані іншими фізичними особливостями. Водночас його сповнені цікавості розкосі чорні очі дивилися на світ з розумом та жвавістю. Він мав широку посмішку, ось тільки ніс так і залишився маленьким, не шляхетним. Юнак журився, що його не наділено видатним носом з великими ніздрями й широкими крилами, адже це так до вподоби жінкам! Кетца вважав, що Ішоя саме з цієї причини завжди бачила у ньому лише найближчого друга. Здавалося, що давнє дитяче суперництво з Уатекі з плином часу розсіялось, утім, то лише так здавалося. Тепер, коли подорослішали, вони не влаштовували битви й не грали безугавно в м’яча, натомість — сперечалися, хто з них справжній чоловік. Уатекі мав вигляд справжнього воїна: високий, худорлявий, обличчя ніби виточене з цупкої деревини. Ніс, величезний, як верхів’я Тенанкаліну, надавав йому мужнього й кремезного вигляду. Кетца нерідко перехоплював погляд, яким дівчина дивилася на виточений профіль та мускулястий живіт його друга, коли той вправлявся у стрільбі з лука. З іншого боку, Уатекі теж міг заприсягтися, що сірі очі Ішої оповивало поволокою щоразу, як вона слухала розмови Кетци про небо, Землю та моря. Жоден з трьох не бачив моря; сама тільки думка про море навіювала трепет та подив у більшості мешканців Теночтитлана, які звикли жити під надійним захистом озера та гір. Море було лише туманним поняттям, незбагненним, наче думка про безкінечність, і страхало так само, як бог усіх богів, володар творіння та руйнування. А ось Кетца стверджував, що море — то єдиний місток між минулим та майбуттям, ланка, що поєднує різні світи. Щоразу, як Кетца зачинав вести мову про море, Ішоя широко розплющувала свої сірі очі й зачаровано прислухалася до слів свого невисокого друга. Уатекі знав, що дівчина небайдужа до його войовничої зовнішності, до прекрасного носа, до дужих рук, так само, як син Тепека усвідомлював, як сильно збурюють дівчину його слова. Загалом, усі троє все про себе чудово знали. Якби один чоловік покохав двох жінок — то річ природна, він би одружився з обома, аби тільки родини між собою дійшли згоди. А якщо чоловік належав до вищої шляхти, то, окрім дружин, мав право мати стількох наложниць, скількох був спроможний утримувати. Але зворотний варіант був геть неймовірним. Якщо жінку заскочать на перелюбстві, на неї чекає смертна кара. Саме тому дружба трьох дітлахів, які подорослішали, загрожувала обернутися нещастям.

Коли був молодий місяць, коли всі навколо спали, Кетца та Ішоя часто тікали з дому. Потай сівши у каное, вони допливали до Головного храму й, намагаючись не здіймати галасу, сходили на самісіньку верхівку піраміди. Чорне небо, яке у безмісячну ніч було всипане зірками, над містом, що здіймалося з вод, піраміди, які кидали виклик горам, — таке видовище вражало й пригнічувало водночас. Кетца вважав небо відображенням землі. З раннього дитинства хлопчик споглядав небо із зачаруванням і занепокоєнням. Поглядом він шукав на небосхилі пояснення всьому на світі. Ще дитиною він міг з голови намалювати всі сузір’я і позначити найяскравіші зірки. Кетца здогадувався, що, збагнувши небесний рух, він знайде сенс усіх земних подій. Юнак та дівчина лягали на верхівці піраміди Головного храму, розвівши руки, й Кетца ділився з Ішоєю плодами своїх міркувань. Цілком очевидно, що всі небесні тіла, — казав він, — не округлі й пласкі, а мають кулеподібну форму. Щоб довести це, варто лишень поспостерігати за зростанням і надщербленням Місяця. Диск просто нездатний відкидати сам на себе напівкруглу й неповну тінь, так трапляється лише з кулеподібними тілами! З іншого боку, так само очевидним є те, що Сонце — це сфера, адже помітно, що Сонце змінює свою орбіту залежно від пори року. У літні місяці воно дістається зеніту, — пояснював Ішої син мудреця, пальцем накреслюючи на небосхилі півколо. А от узимку воно рухається ближче до обрію, перебуваючи на небі значно менше часу. Якби Сонце було пласким, ми б у цей час бачили його у вигляді овала — саме таку форму має будь-яка монетка, якщо дивитися на неї збоку. Утім Сонце, хай де перебуває, завжди має обриси викінченого кола. Отже, якщо Місяць та Сонце — кулі, тоді кулею має бути й Кемтлальтипак — Земля. Про це свідчать затемнення — нечасті випадки, коли люди можуть бачити тінь Землі на поверхні Місяця.

За переконанням мешиків, світ мав дві межі — небо та море. Так само, як небо було невизначеною межею між Землею та світилами, що світять на небосхилі, так і море було абсолютним рубежем, за яким нічого не видно. А Кетца, лежачи на спині поряд з Ішоєю, розповідав їй про те, що Земля нічим не різниться від світів, які вони споглядають на нічному небі. Треба лише глянути вгору, щоб переконатися, що небо просто-таки пересипане іншими світами. Так само незаперечно й те, що за морем приховано інші береги, а те, що їх, на відміну від зірок, не видно, так це тому, що Земля є сферою. Кетца був переконаний, що коли хтось наважиться вийти у відкрите море, то вже за кілька днів натрапить на інший світ. Він достеменно не знав, чи мешкає хтось на тому боці моря, але він чув розповіді про те, що землі ці залюднені. Кетца гадки не мав, чи правдиві оповідки про бороданів з червоними обличчями, яких буцімто бачили на берегах моря, на човнах з безміром весел, але ці оповідки збігалися у всіх подробицях. Він міркував так, що море — це зв’язок між теперішнім, минулим і майбутнім. Коли Кетца починав розповідати, Ішоя часом заплющувала очі, намагаючись уявити — які вони, землі на тому боці моря, і який вигляд може бути у тих бородатих людей. І тоді, не припиняючи говорити, Кетца звертав погляд на обличчя своєї подруги, на її високе чоло, на чорні важкі довгі коси, які увінчувало синє пір’я алотля; поки дівчина лежала, заплющивши свої великі сірі очі, Кетца милувався її ніжною красою, її довгою шиєю і виточеними плечима. Й допоки Кетца лишався тим, хто дарує мрію, поки нарікав іменами невідомі землі, він міг дивитися на червоні вуста Ішої, переборюючи у собі бажання поцілувати дівчину. Він багато разів уже ладен був поцілувати її, але щоразу себе зупиняв — щоб усе, що він створив, не зруйнувалося водномить. Кетца знав, що єдиний спосіб продовжувати їхні зустрічі — це підтримувати вогнище, яке живиться палкими дровами його оповідок. Утім, хай там як, Ішоя та Кетца не намагалися приховати правду від самих себе, чудово розуміючи, що на них чекає тривала розлука.

Дитинство Кетци поряд з мудрецем Тепеком та ліпшими друзями, Ішоєю та Уатекі, було лише проблиском щастя між трагедією, яка позначила перші дні його існування, і миттю, коли йому довелося покинути домівку. Вступ до школи Кальмекак став для Кетци незаслуженою карою.

8

Білий, червоний, чорний

Тепек прагнув уникнути помилок, яких припустився, виховуючи своїх синів. Обох він відправив учитися у школу Тельпочкаллі — для дітей, які не належали до вищої знаті. Там хлопчики отримували сувору освіту, військову та релігійну, але школа не випускала майбутніх генералів та священнослужителів, а лише простих солдат, якими поповнювали лави війська. Тепек не бажав, щоб його сини стали військовими чи жерцями, але натомість здобувся лише того, що вони потрапили у лави тих, у кого поцілило найбільше ворожих стріл. Старий з гіркотою звинувачував себе за таку нерозважливість. Тому, щоб уникнути такої долі для Кетци, він відправив хлопця навчатися в Кальмекак, школу для шляхетних дітей, для піпільтин. Ця школа виховувала для імперії майбутніх правителів, воєначальників та жерців.

Тож коли Кетці виповнилося п’ятнадцять, йому довелося залишити рідну домівку й відбути вчитися у школу Кальмекак. По-перше, юнакові важко було розлучитися з Тепеком, а по-друге, він не міг збагнути, чому йому не можна піти у Тельпочкаллі разом зі своїми друзями. Уатекі, який став йому майже за брата, й решта хлоп’ят, які зростали разом з ним, усі належали до масеуате — дітей рабів, а тому мусили навчатися у Тельпочкаллі. Хоч як благав Кетца батька, той залишався непохитним. Рішення було прийняте: Тепек волів, щоб його син отримав гідну військову освіту і його не спіткала доля двох старших братів. А от дівчатам не годилося мати іншої освіти, окрім домашньої, хіба що в них виявляли хист до співу, й тоді їх записували до куїкаллі — Будинку музик. Одна лишень думка про те, що вони з Ішоєю не бачитимуться, була для Кетци нестерпною.

Тепек, як годиться за давнім звичаєм, провів Кетцу першого дня до школи Кальмекак. Зодягшись в обрядовий одяг, батько та син пливли на каное до Головного храму. Це було величне видовище: плавучі палаци були вкриті білими квітами, такими ж білими, як сніг на вершинах гір навколо озера, як вбрання на старому: обрядовий плащ, намисто зі срібла з білим золотом, головний убір з лебединого пір’я, що вкривав голову й спину Тепекові. Й що далі відпливали вони каналом, то глибше, ніби весло у воду, поринало у смуток серце Кетци. У Тепековій душі смуток змішувався з гордістю: старий журився, усвідомлюючи, що тепер довго не побачить сина, утім, дивлячись на змужнілого юнака, якого підготовили до обряду ініціації, він не міг ним не милуватися. Тепек, опускаючи погляд від нової білої синової сорочки на сандалі з оленячої шкіри, на убір з білого пір’я, згадував, як тринадцять років тому, у цьому ж таки каное, віз дитину на божій дорозі, щоб добути їй ліків і зберегти життя. Тепек веслував, милуючись сином мовчки, казав собі, що його місію у цьому світі виконано.

Нарешті вони дісталися святилища. А коли батько та син вийшли з каное на площу, перед їхніми очима постало дивовижне видовище: тисячі юнаків стояли біля підніжжя величної піраміди, ущерть залюднюючи площу, — і всі з ніг до голови вдягнені в біле. Зазвучали сурми й забили барабани: зараз ця площа нічим не нагадувала місце для жертвоприношення. Наскільки інакшими видаються зараз сини Теночтитлана: вони ладнаються до обряду посвяти у життя й у знання, а не гуртуються у жадаючий крові натовп, який б’ється за шмат людської плоті, щоб зжерти його, наче дикий звір, — так міркував зараз Тепек. Здавалось, що це геть інша площа. Здавалось, ніби це геть інший народ. Нарешті настав час, коли Тепек та Кетца мусили розлучитись; обійми їхні були довгими та міцними, але обидва втримали сльози. Кетца, рвучко розвернувшись, попростував туди, де гуртувались його майбутні товариші, так і не наважившись озирнутися. Немов на засніжену рівнину впала чергова сніжинка — так Кетца змішався з юрбою учнів.

Майбутніх учнів наставляли жерці. Вони давали чіткі настанови, щоб хід обряду ніяк не було порушено. Хлопців шикували за зростом: найвищі мали першими йти центральними сходами на верхівку піраміди. Черга до Кетци дійшла наприкінці. І ось, якоїсь миті вся величезна піраміда зробилася білою, вкрившись вбраннями тисяч молодиків, які крокували крок у крок один за одним. Людей, які зібралися на площі, вразило таке видовище. Іноземець, безсумнівно, через таке видовище сповнився б страху: отаке це було місто — потужне, чудове, з народом, якого годі було перевершити ані в кількості, ані в дисципліні. Потім жерці, на воєнний манер вишикувавши юнаків, відвели їх у святилище на самісінькій верхівці піраміди. Кетца, зніяковівши й засоромившись, крокував слідом за одним з розпорядників церемонії. Саме цієї миті він уповні усвідомив, що зі своїми близькими побачиться тепер уже дуже нескоро.

Якщо ззовні храму все було білим-білим, то всередині обернулося на червоне й чорне, тінь та напівморок. Поволі, коли очі юнаків призвичаювалися до темряви, вони почали зауважувати висічені з каменю жаскі боввани демонів, які боронили святилище, вишкіривши повні зубів пащі. Серце у Кетци калатало швидко й стривожено; вдивляючись в обличчя своїх найближчих товаришів, він зауважив такий самий страх. Жерці вигукнули наказ зняти одяг. Коли хлопці роздягнулися, їхні обличчя та тіла змастили чорною фарбою. Жерці були безжальними: ляскали по голих тілах чорними долонями, хапаючи за потилиці, занурювали у чани з матовою в’язкою рідиною, допоки бідолахи не починали задихатися. А тих, кому спадало на думку опиратися чи нарікати, били у сонячне сплетіння чи у пах, щоб змусити нахилитися. Хлопці, що заблукали у темряві, наскакували один на одного, намагаючись іти далі. Вони могли упізнати своїх лише за блиском очей та білими зубами, а ще за жалісними схлипуваннями від болю та переляку. Все навколо зробилося похмурим, зловісним: здавалося, ніби то хода примар. Поволі учні віддавалися на волю старших, і тоді, після усіх знущань, один із жерців гладив кожного з них по голові й вішав на шию намисто з коштовних камінців. Здавалося, ніби муки минулися, однак інший жрець, схопивши зненацька, закидав їм руки за шию, а помічник різко проколював мочку вуха шипом, юнаки лякалися ще більше, бачачи, як кров з ран струменить по бовванах демонів. «Якби хоч Уатекі йшов поруч зі мною, — міркував Кетца, — разом ми б стали хоробрішими!» Але навколо всі були чужинці: не лише жерці, розпорядники та їхні помічники, а й навіть брати по знущанню. І ось Кетца, голий, обмазаний чорною фарбою, жалюгідний і самотній між такими самими, як і він, сунеться уперед, не відаючи, що ще чекає його попереду. Найпевніше, від школи Кальмекак і надалі не варто чекати нічого доброго: хлопчиків групами заводили до наступної кімнати, в одвірку стояв ще один жрець, який невблаганно провіщав кожному, хто заходив:

— Забудь, що ти виріс у достатку й щасті.

Сонце вже сіло, й хлопці мали зібратися на великому загородженому дворищі — чорні від фарби, тремтячи від холоду, зобов’язані мовчати. Варто було комусь із жерців почути хоч найменше шепотіння, провинного він ураз виводив з юрби й до нестями бив жезлом з агави. Багацько дітей, виснажившись, опускалися навколішки. Коли Кетца вже був ладен сам упасти навколішки, він зауважив, що на вимощений дошками поміст сходить верховний жрець — він мав намір виголосити промову. Дотримавши тривалої паузи, щоб не змарнувати жодного слова, священнослужитель заговорив:

Ти був народжений із черева своєї вельмишановної матері завдяки сімені твого батька. Але тепер тобі доведеться забути, що маєш родину. Ти мусиш шанувати своїх учителів і коритися їм, як справжнім своїм батькам. Вони мають цілковите право карати тебе, адже саме вони розплющать твої очі й відкоркують вуха, щоб ти навчився бачити й чути. Сьогодні ти розлучився зі своєю ріднею, й серце твоє журиться. Але ми маємо привести тебе до храму, у який віддали тебе, коли ти був ще немовлям і мати живила тебе своїм молоком. Вона берегла твій сон, коли ти спав, і мила тебе, коли ти забруднювався; заради тебе терпіла вона біль, утому й безсоння. Тепер ти чоловік, настав час вирушати у Кальмекак, місце плачу й болю, де ти віднайдеш свою долю. Слухай якнайуважніше: дарма шукати тут того, що ти мав удома. Твоя нова домівка й твоя нова родина — тут, у храмі володаря Кетцалькоатля. Запам’ятай, що колись ти був щасливою дитиною, бо тут твій дух та тіло загартуються болем та жертовністю.

Ці слова порівняно з лагідними уеуетлатоллі, які читав йому Тепек, лунали, немов передвістя жахіть, які чекали на Кетцу в школі. Та все ж було ще дещо, від чого серце Кетци мало не спинилось. Цей чоловік, верховний жрець, був Тапацоллі, той самий чоловік, котрий одного разу, коли Кетца був ще дитиною, мало не встромив йому в груди кинджал, щоб принести жертву богам.

Кетца міг би заприсягтися, що, промовляючи ці слова, священик встромив погляд просто йому в вічі, ніби правлячи з нього давній борг.

9

Сад, де росте кропива

Та перша ж ніч у Кальмекаці виявилася лише мініатюрною моделлю життя Кетци у майбутньому. П’ять років минули для Кетци немов п’ять століть. Щоранку ще до світанку треба було скупатися у крижаній воді озера. Враз після купання, ще мокрими й зовсім голими, вони отримували свій нетривкий сніданок, що складався лише з маїсової палянички й води. Потім годилося прибрати всі приміщення, почавши, певна річ, з кімнати жерців. Якщо хтось із учнів спав довше, ніж годилося, священик пробуджував його, б’ючи палицею й поливаючи холодною водою.

Увесь перший рік навчання хлопчиків одразу після сніданку виводили на поле, поросле кропивою, змушуючи годинами ходити по кропиві босоніж. Зважаючи на те, що всі хлопці походили із знатних родин, сама тільки прогулянка без сандалій була для них тортурами — прості діти знесли б її набагато легше. Коли Кетца вперше ступив на листя кропиви, він гадав, що ніколи не зможе притерпітися до такого болю. Але набагато страшнішим було поступитися слабкості, впасти й попекти кропивою все тіло, як це траплялося з багатьма сіромахами — лемент нещасних лунав до іншого берега озера. Пекло так сильно, що після години ходіння хлопчики уже не чули шкіри на ногах. На другу годину вже більше страждали від утоми, ніж від безугавних опіків. Й ось коли для решти катування добігало кінця, Кетцу змушували ходити на самотині ще певний час. Син Тепека не мав сумніву, що таким привілеєм був зобов’язаний верховному жерцеві, котрий ніколи не забував, що той живе на світі.

Кетці було важко потоваришувати: він звик водити дружбу з дітьми масеуате, він не міг збагнути особливих звичаїв піпільтин. Вони послуговувались у мові дивними прислів’ями й сміялися з жартів, зміст яких для хлопця був незбагненний. До того ж, багато хто з них зналися й товаришували ще до школи. Сусіди Кетци бачили його у своєму кварталі, але звикли до думки, що він син однієї зі служниць Тепека, тож дивувалися, як хлопчина взагалі опинився у Кальмекаці. Хай там як, а Кетца відчував, що товариші по школі ставляться до нього з настороженою байдужістю.

Цього першого року всі завдання видавалися геть марними, позбавленими будь-якої пізнавальності. Кетца не міг збагнути, чого насправді вчать у цій школі. Під палючими променями післяполудневого сонця дітей виводили у поле, але не навчали ані орати, ані сіяти, ані збирати врожай, замість цього одним наказували копати канаву, а іншим — засипати її щойно викопаною землею. Достоту так само чинили з мурами: одні мали зводити піщані мури лише для того, щоб інші зруйнували їх ущент. Праця була виснажлива, і за винагороду навіть не слугувало усвідомлення виконаної справи. Ці заняття навіювали нудьгу: на фізичну втому накладалося ще й відчуття принизливості від того, що відбувалося.

Так сплив майже рік. Коли спадала ніч, на голодних, виснажених працею учнів чекав черговий пайок з хліба та води. Спали просто на холодній долівці, підстеливши благеньке укривало. До вечора у тілі з’являлася ломота, хлопчики так зморювалися протягом дня, що ця підстилка видавалася їм м’якшою за пухову постіль.

Поволі Кетца став помічати, що решта учнів починають ставитися до нього інакше: байдужість змінилася глузуванням. Хлопчик не належав до гурту вибраних, піпільтин, а через те, коли випадав короткий перепочинок, він ставав мішенню для кпинів та уїдливих коментарів. Він зауважував, що дехто із жерців ставиться до нього суворіше, ніж до решти, або умисно відвертається, коли учні починають висміювати й збиткуватися з нього. Кетці повсякчас нагадували, що він мусить розплатитися за приниження, якого зазнав верховний жрець через Тепека, його батька. Тапацоллі зовсім не мав наміру забувати про той далекий день, коли мудрець врятував дитину, чия доля знову потрапила йому до рук.

Як і трапляється зазвичай, невдовзі з гурту виокремився лідер, якому всі підкорялися беззастережно. Це був довготелесий рябий парубок на ймення Ечека, тобто «холодний вітер». Саме таким він був: проноза, спроможний завжди знайти щілину, щоб просотатися й зіпсувати життя, різкий, злий на язик, а головне — він умів верховодити людьми, ганяючи їх, наче човни, з боку в бік, як йому заманеться. Ечека враз збагнув, як використати для власної користі цілком зрозумілу інакшість Кетци, почавши обертати байдужість на ворожість, а ворожість — на ненависть. Перше прізвисько, яке дали синові Тепека, було Масеуатль, утім, зауваживши, що таке прізвисько хлопця зовсім не чіпляє — адже він справді ним почувався, — Ечека з легкістю намацав його слабину.

— Пітцауаякатль, — глузливо кинув він Кетці, коли той у полі зводив нікому не потрібний частокіл.

У такому прізвиську не було прямої образи, чи радше сказати, не кожного воно могло зачепити за живе, але для Кетци воно було як сіль на роз’ятрену рану самолюбства. Його прозвали «кирпатим», і це дійсно кидалося у вічі. Але хлопчик сам ставився до такої своєї особливості як до вади, як до свого чоловічого недоліку. Кетца спробував удати, що йому байдуже, й продовжив працювати, звісно, саме так він й учинив, але прихована лють здійнялася звідкілясь із середини черева й вдарила в обличчя, зафарбувавши щоки парубка червоним і змусивши губи збліднути. Ечеці, «холодному вітрові», цього було достатньо. Він уже виявив щілину, у яку можна пролізти й накапостити.

Раптом, коли вже добра половина цього суворого й тривалого року минула, стався несподіваний випадок. На свою біду й зовсім попри власну волю, Кетце обернувся на вожака тих, хто з різних причин не плазував перед Ечекою. Просто через те; що єдиний незаперечний лідер у їхньому гурті обернув Кетцу на свого ворога, решта побачили у юнакові вожака, який згуртовує всіх тих, хто страждав від глузувань чи просто від байдужості Ечеки.

Первісного приводу ніхто згадати не міг, то було щось неістотне, але звичайна сварка переросла у справжню бійню, у якій слідом за кулаками взялися за палиці та каміння. Гурт точно розділився на два табори, з двома вожаками. Якби вчасно не втрутився один із жерців, справа могла б добутися до серйозного каліцтва.

— Ви мусите соромитись! — репетував він, не припиняючи стукати палицею по землі. — Це не спосіб для вирішення суперечностей, — вів він далі вже спокійніше, крокуючи у бік учнів, які важко дихали й погано тямили, охоплені жагою воювати. — Якщо ви дійсно жадаєте справжнього чоловічого бою, тоді бийтеся як годиться. — Жрець попростував до дверей, доказуючи: — Але не зараз: битва відбудеться наприкінці року. Матимете мечі. Справжні, з обсидіановим лезом. А тепер — усім спати!

На цю звістку всі чекали й водночас боялися. У школі Кальмекак було дві головні події: битва на початку — перший крок молодших учнів в опануванні мистецтва бою — і остання битва — яка підсумовувала навчання.

Щоб розвіяти будь-які сумніви, жрець повідомив, уже стоячи на порозі:

— Битися будете на смерть.

Цієї ночі ніхто не стулив повік.

10

Земля чапель

Ця сутичка відбулася на десятому місяці навчального року, решта два обернулися на невтішне чекання: протягом цього часу Кетца, так само мимохіть, посилив своє право на лідерство. Він усвідомлював, що година битви — наразі ще віддалена — невпинно наближається. Усі знали, що обсидіановим мечем можна відітнути голову й що в Ечеки, якщо доведеться вбивати, рука не затремтить. Але найбільше непокоїло те, що ніхто до пуття не знав, як проводять такі бої, скільки чоловік беруть участь, кого обиратимуть для битви й за якими правилами вона відбуватиметься. Жрець мовив «смерть».

Партія, у якій головував Кетца, складалася зовсім не з малодушних парубків, та й чисельністю їх було не менше, однак річ була в тім, що його прибічників ніяк не можна було назвати атлетичними, більшість була середнього зросту, для багатьох фізичні вправи обертались на важку працю, що засвідчували їхні тендітні чи, навпаки, огрядні тіла.

Але був і приємний виняток: найкремезніший парубок з їхнього гурту пристав на бік Кетци. Це був величезний воїн з шиєю, як у бика, й торсом, як у кам’яного ідола. Але звався він Ситлі Маматлі. Таке ім’я не надто сприяло залякуванню супротивників, оскільки означало «полохлива зайчиха». Утім, здавалось, що Ситлі Маматлі глибоко шанує власне ймення, бо він був сором’язливий, як дитина, й зовсім нездатний на рукоприкладство. У відповідь на будь-яку провокацію з боку ворожого табору він заходився дитячим плачем. Він був ніби у полоні якоїсь невиразної журби, та й узагалі не ловив бога за бороду: кумекав трохи уповільнено й говорив затинаючись. Але для Кетци Полохлива Зайчиха був не лише стратегічним елементом, з часом він почав відчувати до нього братерську ніжність, наче ця величезна гора була його молодшим братом, якого він ніколи не мав. Отаке він мав маленьке військо.

Якщо Кетці таки вдавалося відволіктися думками від прийдешньої битви, то лише тому, що цього місяця життя наче розверталося іншим боком. Тепер, коли наближався кінець року, до їхнього убогого сніданку після купання почали додавати фрукти та овочі. Усі першачки помітно збавили вагу, й такий додаток до їжі значно додав їм енергії та жвавості духу. Прогулянка кропив’яним полем скоротилася вдвічі, а решта ранку тепер була присвячена навчанню. Якщо у перший рік головне завдання у Кальмекаці було укріпити тіла хлопчаків та загартувати їхні серця, то на другому — треба було вивчати історію, осягати премудрощі календаря та таїнства релігії. А тому протягом останнього місяця першого року навчання — почасти задля перепочинку, почасти для підготовки до наступного етапу — учнів знайомили з майбутніми наставниками, які, забігаючи наперед, коротко розповідали про свій предмет. Учні сиділи на долівці у залі неподалік Головного храму, а перед ними стояв Поллекатль, старий жрець, стриманий і неквапливий у розмові. У руках він тримав товстий тлахтоаматль — книгу з історії, усю помережану піктограмами. Жрець читав з книги уривок, а потому коментував прочитане.

Історія народу мешиків розпочиналася з великої таємниці. Радше за все ця первісна таємниця скеровувала всі їхні наступні дії. Жодна книга не мала відповіді на це запитання, й здавалося, що навіть боги мешиків відмовлялися давати відповідь. Мешики, на відміну від решти сусідніх народів, не знали ані свого походження, ані спорідненості з іншими народами. Це відчуття первісного сирітства знайшло відображення у їхніх піснях та поезії. Войовничий дух мешиків, їхня пристрасть до завоювань, пристрасть стати володарями майбуття — усе це пояснювалося неспроможністю володарювати над минулим. Мешики вважали, що здатні передбачати майбутнє за календарем, передбачати події і заздалегідь готуватися до їхніх наслідків, але не було такого оракула, який би відкрив їм таємницю їхнього походження.

Тримаючи важку книгу обіруч, Поллекатль, найстарший із жерців, питав учнів, чи знають вони, з якого місця походять мешики. У відповідь пролунав ніяковий багатоголосий шепіт:

— Ацтлан.

— Пречудово, — сказав жрець і поставив інше запитання: — А чи хтось знає, де розташований Атцлан?

Тепер у відповідь усі лише мовчали.

Мешики походили з цієї далекої та загадкової землі. Така назва, можливо, означала «країна чапель», чи «край білизни», чи «рідне місце». Колись у давнину — теж ніхто не знає, з якої причини, — люди мусили покинути це місто. Під проводом жерця на ім’я Теноч мешики розпочали свій вихід — спочатку на човнах, перетинаючи воду, потім сушею, лишаючи за спинами долини, річки й гори. Тож, довіривши свою долю Уїцилопочтлі, просуваючись уперед, не маючи певного плану, вони дістались озера Тешкоко. Цей народ, новий в очах давніших поселенців Долини, ці заблудлі пілігрими, що не знали власного шляху й не пам’ятали своїх витоків, виявилися останнім плем’ям, яке прийшло з півночі і дісталося Анауака.

Не відводячи очей від піктограм і виразно розмахуючи руками, старий жрець епічно й часом драматично наспівував слова. Він оповідав юнакам, як їхні приречені на відчай, злидні та непевність пращури завжди лишалися вірні Теночеві — хоча скидалося, що цей вождь приносить їм лише страждання.

Певна річ, коли мешики прибули у Долину, тамтешні мешканці зустріли їх негостинно. Але на зневагу мешики відповідали смиренням, шануючи закон народів, які прийшли у Долину раніше за них, пристосовуючись до їхніх обрядів і наводячи мости дружби. Через таке прагнення брататися народилися й інші узи — шлюбні та родинні. Утім, мешикам не вдавалося ані стати осілими, ані заснувати власне місто. Вони, немов койоти, блукали навколо чужих поселень, адже підходити близько їм забороняли — інакше на них нападали. Їм не дозволялося селитися навіть на неродючих землях. Так вони роками кочували під орудою все того ж таки Теноча. Одного дня він, зібравши все плем’я, повідомив, що їм час шукати знак, який покаже, де слід заснувати місто: треба шукати орла та змію на верхівці кактуса нопаль.

Звісно, всі учні знали цю оповідку, утім, акторський талант Поллекатля, його міміка й манера викладання змушували уважно слухати розповідь, наче вперше.

І от якось юрба чоловіків під час полювання побачила жаданий знак: на одному з незалюднених острівців посеред озера вони помітили, як орел, влаштувавшись на кактусі, пожирає змію. Земля обітована зовсім не була земним раєм чи плодовитою долиною, її навіть годі було назвати твердим ґрунтом під ногами. Це була лише невеличка трясовина, не лише незаселена, вона навіть не годилася для заселення. Але Теноч поблагословив місце й подякував богам так, наче вони дарували їм райські кущі.

По цих словах Поллекатль відклав книгу вбік і наказав учням іти слідом. Вийшовши з просторої зали, жрець пішов до Центральної площі. Проминувши ритуальний вівтар, недовго постояв біля Головного храму й, наповнивши груди повітрям, почав сходити нагору пірамідою. Усі йшли слідом. Старий показав пальцем на площу перед храмом, обвівши увесь простір навколо себе, і закликав юнаків у мовчанні роззирнутися.

Внизу простягалося місто Теночтитлан, найвеличніше з усіх міст. Величніше за прадавню Тулу й навіть Теотіуакан, місто богів. Й у цій тиші, порушуваній лише подувами вітру, вони споглядали мрію Теноча, яка здійснилася. Кетца розправив плечі, він пишався цією державою, що народилася з бруду, з нічого, а тепер її палаци кидали тінь на гори. Він споглядав позолочене місто, і його сповнювала оманлива упевненість, що ніщо нездатне встояти перед твердою волею. Він дивився з верхівки піраміди на камені біля її підніжжя й згадував, що на цьому ж таки місці він почувався найщасливішим у світі, потай сходячи сюди разом з Ішоєю. Спомини потривожили смуток у його душі. Він сумував за Ішоєю. З іншого боку, битва, що наближалася, була для нього немов чорна птаха, яка все заступає своєю тінню, роблячи тьмяним. І тоді Кетца подивився на своїх побратимів у науці, спинивши погляд на Ечеці. Син Тепека лише прагнув побачити, з яким виразом його супротивник споглядає всепереможну міць історії, що втілювалася там, унизу, біля підніжжя піраміди, й далі, над озером, аж до самісіньких гір. Кетца сподівався, що у цьому священному місці, на вершині величного Теночтитлана, їхні погляди зустрінуться, щоб помиритися. Однак зауважив на обличчі Ечеки лише байдужість та якусь незбагненну лють. Дійсно, їхні погляди зустрілися: Ечека вшанував його загрозливою, злостивою, кривою усмішкою. І тоді Кетца знову поглянув на місто, що поєднувало суходіл з водою, а воду з небом, і, набравши у груди вітру з цієї височини, сказав собі, що — коли на те буде воля долі — він зможе померти з миром у душі.

11

Меч на камені

Час битви першого навчального року наближався. У цьому бою, першому серед безлічі, здібності учнів постануть перед наставниками у чистому вигляді, можна буде враз визначити, хто стане справжнім воїном, зауважити схильність до нападу та оборони, до керівництва й покори. Жерці побачать фізичну силу й стратегічну кмітливість кожного учня. Можливо, ця перша битва була більш значущою, ніж остання — якою завершується навчання у Кальмекаці. Справді остання битва, у якій брали участь учні, покидаючи школу Кальмекак, мала відбутися напередодні битви первачків. Молодші та старші учні майже зовсім не спілкувалися між собою. Вони йшли різними шляхами і ніколи не перетиналися в одному місці. Тому молодші ставилися до всіх етапів майбутньої події як до чогось невідомого. Остання битва учнів була церемонією, на якій за глядачів були всі учні школи. Проводили її на одному з просторих майданів навколо Головного храму, з протилежного боку від жертовного вівтаря. Сходи піраміди правили глядачам за трибуни: унизу гуртувалися учні, а на центральній трибуні — керівники школи. Кетца, котрий випадково опинився пліч-о-пліч з Ечекою, почувши сурми, був геть приголомшений, побачивши щільні лави імператорської варти, а слідом за ними — особисто імператора, який посів трон нагорі піраміди. У ті часи правив Тицок, спадкоємець Ашаякатля, саме того тлатоані, якому юнак був зобов’язаний життям. Кетца прагнув нічого не випускати з виду, адже кожна дрібниця була варта уваги, бо наступного дня на бій уже виходити доведеться йому самому. Син Тепека мав дізнатися якомога більше, адже дотепер навіть гадки не мав, як відбувається бій. Юнак міркував про себе, що зараз настане його єдина нагода пізнати велику таємницю, поки ще не прийшов час — уже зовсім незабарний — його особистого бою.

Ураз змовкли сурми; запала напружена тиша, а потому гучно забили барабани — ця довга преамбула розбуркувала глядацьке нетерпіння. І ось нарешті з дверей храму на поле вийшли вояки. Гурт з чотирнадцяти парубків. З одягу лише пов’язки на стегнах, жодних знаків розрізнення, неможливо було визначити, хто на чиєму боці. Юнаки вийшли на площу бойовим порядком і вишикувалися перед публікою. За знаком одного із жерців усі як один схилилися перед тлатоані. Завдяки тривалим тренуванням усі учні мали статури воїнів. Наразі вони ще були одним гуртом, а не двома супротивними кланами. Один із жерців голосно виголосив правила змагання. Спочатку слід було обрати ватажків за таким принципом: ті двоє, які наберуть найбільше голосів, — незважаючи на загальну їх кількість і різницю між першим та другим місцями, — стануть на чолі двох маленьких військ. Ця процедура минула швидко, бо було зрозуміло, що ватажків визначили задовго до знаменного дня. Перший був невисоким юнаком, худим мов скелет. Але попри те у його обличчі, десь глибоко в очах, ховалося щось таке, що навіювало страх. Кетца вирішив, що хлопець подібний до койота, бо так само, як у койота, за зовнішністю голодного собаки проступала жорстока та підступна натура. Інший був справжнім атлетом: його плечі, ноги та груди видавалися витвором тлакуїкуїло — досвідченого скульптора. Водночас його поведінка не відповідала військовій поставі: парубок хвилювався й стривожено роззирався. Тепер суперники стояли обличчям до обличчя, намагаючись налякати один одного суворими поглядами — наче хижаки, що шкірять зуби. Але наразі вони мусили стримуватися. Жрець голосно нагадав, що вони мають набрати собі військо.

Кому обирати першим, визначали за жеребом: розпорядник розкручував меч на пласкій поверхні чотирикутного каменя, обабіч якого стояли ватажки. Обкрутившись кілька разів круг власної осі, меч показав на кремезнішого юнака — йому першим обирати першого воїна у своє військо, котрий стане його помічником, ад’ютантом. Посади командира та ад’ютанта були вкрай важливими не лише для вдалого скеровування бою: коли один з них загине, бій вважається закінченим. Отже, командири по черзі обирали поплічників, і врешті-решт у кожнім війську опинилось по семеро воїнів. Воїни одного клану наслідували лицарів Орла: вони зодягайся у плащі, які скидалися на пташине оперення, але позаяк були лише учнями, то вдавали не орлів, а тохтлі — стрімких соколів, які мешкали на острові. На довершення вбрання — дерев’яні маски із зігнутими пташиними дзьобами. Воїни іншого війська, що наслідували лицарів Ягуара, прикрасили себе вбраннями та масками, які робили їх схожими на тлакоміцтлі, лісових котів. Кетца мимоволі згадав, як колись бавився у таку ж гру з Уатекі, але хлоп’ята замість мечів билися палицями. Але тепер, як він стривожено відзначив, суперникам дали справжню зброю: командири отримали обсидіанові мечі з блискучими чорними лезами, а решта — довгі гострі списи. Як годилося справжнім воїнам — кожен мав щит. Отже, все готове для остаточної битви біля підніжжя Головного храму. Імператор з висоти свого трону змахнув рукою, віддаючи наказ до початку битви.

12

Обсидіанові метелики

Супротивники зімкнули лави. Лицарі Кота, командиром яких був худорлявий, почали битву, наче танцюючи, повторюючи рухи цієї гнучкої тварини. Семеро юнаків рухалися, мов одна тварина, підкрадаючись до суперника, наче кіт до жертви. Усі йшли в крок, повитягавши шиї і повиставлявши уперед зброю, зсунувши щити убік; погляди були пильні й напружені, як тятива лука. Перш ніж ступити крок, вони певний час утримували рівновагу, стоячи на одній нозі, та так вправно, що здавалося, ніби їхні тіла невагомі. Барабани вибивали для них ритм. Лицарі Кота сунули вперед; лицарі Сокола у тому ж темпі задкували. Може, на них перейшла невпевненість командира, та їхня постава повторювала поставу супротивника, але навпаки: щити прикривають тіла, зброю відведено назад. Утім, дії обох військ скеровувалися єдиним ритмом. Лицарі Сокола плавно гойдали руками під своїми плащами, удаючи помахи пташиних крил. Кетца здогадався, що такими рухами вони прагнуть відволікти увагу супротивника. Тож, що далі відходили Соколята, то впевненіше наступали Коти. Врешті, вони стрімко кинулися на ворога, якого відтиснули до самісінької стіни піраміди. А від того, що трапилося згодом, у глядачів перехопило подих: наче боги й справді дарували лицарям Сокола пташині здібності, бо сімка воїнів раптом перелетіли через Котів. Цей миттєвий рух був результатом тривалих тренувань: Соколята рвучко розбіглися, відштовхнулися від землі наконечниками своїх списів і буквально злетіли у небо над головами ошелешених нападників. Усі семеро приземлилися на ноги, оповивши у кільце воїнів Кота, що спантеличено прикривалися щитами. Й тоді лицарі Сокола, перехопивши ініціативу, посипали дощем ударів списами та кулаками на вигнуті спини Котів. Це була, як відзначив про себе Кетца, не безладна бійня, а добре вирахуваний маневр. Один з лицарів Кота не підвівся з землі — його винесли з поля битви жерці.

Загони знову вишикувалися, як на початку битви. Втрата Котами одного зі своїх воїнів давалася взнаки. Худорлявий командир кинув на командира Соколят сповнений ненависті погляд, безслівно попереджаючи про незабарну помсту. Він люто закричав і раптом кинувся уперед, розмахуючи мечем. Це сталося так несподівано, що Соколята не спромоглися відповісти гідно. Дехто спробував повторити нещодавню витівку, але тепер Коти були напоготові: унизу літальників чекали гострі списи. Глядачі на сходах піраміди затамували подих. Учні з жахом дивилися на кров, що пролилася рікою на полі битви. Із землі не підвелося троє лицарів Сокола, жерці забрали і їх. Кетца косо глянув на Ечеку й уперше зауважив на його обличчі страх, їхні погляди знову зустрілися, однак тепер уже викликом палали очі Кетци. Але він сам не відчував страху. Радше ним заволоділи інші почуття: все, що відбувалося на полі, здалось юнакові таким диким, жорстоким та несправедливим, що душу його сповнило обурення, яке перейшло у справжню ненависть. Почуття було двояке, адже не можна постати проти несправедливості, лишаючись добродушним. Кетца, згадавши батькові настанови, змусив себе заспокоїтись і вирішив, що коли йому осоружна навіть думка про жертвоприношення, тоді він не повинен бажати смерті навіть катові. А ще Тепек навчав його, що найгірші почуття та думки — то діти страху, й що ясність думок приходить до того, хто здолає страх. І тоді Кетца збагнув, що суть обряду саме в тому, щоб навіяти на учнів жах, підкоривши болю та смерті. «Людина та смерть просто нездатні зустрітися. Ніхто не буває присутнім на власному похороні», — так полюбляв повторювати Тепек. Із самісінького дитинства запам’ятав Кетца давню тольтекську мудрість: «Допоки у нас є життя, смерть до нас не прийде. А коли вона прийде, ми вже її не помітимо». Так, згадуючи батьківські настанови, Кетца звільнився від кипучої ненависті всередині. Він ніколи не забуде корчі цих хлопців, що окропляли землю власного кров’ю на площі перед пірамідою, — але він не буде примножувати смерть, прагнучи смерті.

Бій тривав, й ось уже на полі лишилися тільки самі командири. Обидва заледве могли встояти на ногах. На обличчях кров змішувалася з потом, а з-під масок стікала рожева піна: безперечно, що незворушність дерев’яних личин — то лише для виду. Віч-на-віч, дивлячись один одному в обличчя, здійнявши мечі й прикрившись щитами, воїни виконували свій останній танець. Кіт кинувся уперед першим: його спис був наче кігтяста лапа. Людина-птах відбив напад щитом, підстрибнувши, кілька разів обернувся на льоту й вдарив ногою супротивника просто в обличчя. Зауваживши, що Кіт упав на землю, Сокіл замахнувся мечем, щоб одним ударом відтяти йому голову. Але худорлявий юнак зігнувся, наче кішка, скочив і вчепився у тіло Сокола, ніби на його руках дійсно виросли кігті. Він стрімко зліз по тілові людини-птаха, відштовхнувшись від його плечей, високо підскочив і, падаючи, потужно вдарив суперника ліктем у груди. Тепер на землі лежав уже лицар Сокола. Кіт удав, ніби замірився вдарити його у живіт, але коли той прикрився щитом, направив удар свого меча на його зброю. Камінь ударився об камінь так сильно, що меч Сокола вилетів з рук володаря, обернувся у повітрі і врешті опинився в руках людини-кота. Тепер обидва мечі були у його руках, а зборений ворог лежав біля його ніг. «Битву закінчено», — проголосив жрець. І додав, що доля переможеного тепер цілком у руках переможця. Людина-кіт зняв маску, щоб ніхто не забув його обличчя, й змахнув руками, святкуючи перемогу. Він скерував погляд до вершини двоголової піраміди, наповнивши груди повітрям, щосили вигукнув ім’я бога війни, а потім одним упевненим рухом устромив обидва мечі в живіт того, хто ще донедавна був його товаришем у навчанні.

У фінальній битві п’ятьох учнів було поранено, а трьох — убито. Серця полеглих пожертвували богові Уїцилопочтлі.

Вечірній вітер, немов голосильниці на похороні, задзвенів між лезами мечів, устромлених у тіло, що лежало біля підніжжя піраміди. Мертве тіло з діркою замість серця.

Тепер хлопчики нарешті взнали, що таке бій.

13

Невідкладні справи

Наближався великий день. Останні години обернулися для Кетци жахливими тортурами. Він ніколи не думав, що розв’язка бою виявиться такою трагічною. Юнак сподівався, що доленосна мить не настане ніколи, але водночас лютував від нетерпіння. Ечека тим часом був зосереджений, його беззуба осміпіка поступилася місцем суворому, безсторонньому виразові обличчя. Він ні з ким не балакав, навіть у своєму найближчому оточенні. Ситлі Маматлі так поринув у себе, що почав скидатися на навіженого: бурмотів щось нерозбірливе, а погляд велетня блукав десь у глибині його власних думок. І лише одне наповнювало Кетцу незбагненним спокоєм: ззовні ця ніч нічим не різнилася від решти. Жерці поводилися так, наче нічого надзвичайного не трапилось і не мало трапитись. Під час вечері юнакам, як і зазвичай, повідомили, що чекає на них наступного дня: звична прогулянка кропивою, польові роботи й урок історії, а згодом — вивчення календаря. Але ж юнаки стали очевидцями смертей бійців і гадки не мали, чи виживуть самі у першій для себе битві. Утім, вони мусили поводитися так, наче нічого не сталося.

Кетца вирішив наслідувати приклад наставників і не думати про бій. Та попри те, як і решта первачків, він запитував себе, чи буде ще живий завтра у цей же час. Юнак сказав собі, що колись, щойно народившись, уже дивився у вічі смерті й знає жадаючу крові личину Уїцилопочтлі. І якщо він дотепер живий, то лише завдяки щастю та провидінню. Ось уже протягом п’ятнадцяти років він живе на цім світі як непроханий гість, можливо, час уже господарю звернути на нього увагу. Рано чи пізно його виженуть з царства живих. І все-таки син Тепека ще мав кілька невідкладних справ. Часу було обмаль, утім, він ще мав змогу встигнути у дечому розібратися.

Стояла глупа ніч. Усі товариші Кетци міцно спали. Він тихо підвівся й виліз, наче кіт, із спільної спальні через вузеньке вікно, яке виходило у галерею дворища. Ця величезна порожня площа ніяк не сполучалася із зовнішнім світом. Єдині двері, які вели на вулицю, були у спальні жерців, куди юнакові було зась. Свої дії Кетца обміркував уже давно, проте він знав, що коли його план провалиться, завтра йому навіть не дадуть нагоди поборотися за ’ своє життя. Учень, якого спіймають під час спроби втечі, першим забагрянить своєю кров’ю жертовний вівтар. Під час вечері Кетца розжився міцною мотузкою. До високої стелі у галереї він не дотягнеться. Але її можна обмотати навколо колони у галереї. Саме так і вчинив утікач. Обхопивши руками один з величезних пілястрів, послуговуючись мотузкою мов продовженням пальців, Кетца здіймався все вище. Відштовхуючись ногами, він чіплявся за мотузку, повторюючи рухи оцоматлі — маленької мавпочки, яка здатна злізати на верхів’я найвищого дерева. Кетца злазив усе вище. Коли він подолав уже безмаль половину шляху, унизу з темряви вигулькнула постать жерця, який ішов галереєю, прямуючи просто у те місце, де висів юнак. Чи то втікача виказав шум, чи то жерцеві не спалося, чи, найімовірніше, він робив нічний обхід, але Кетці, певно, не вдалося лишитись непоміченим. Син Тепека спробував злитися з колоною, притискаючись так, ніби сам був частиною каменю, щоб видаватися ще однією постаттю на барельєфі. Кроки жерця ставали чимраз гучнішими, й ось вони почулися просто під колоною. Це був кінець. Кетца заплющив очі, по-дитячому сподіваючись, що коли нічого сам не бачитиме, то те саме станеться і з жерцем. І якимось дивовижним чином хитрість спрацювала: вартовий проминув колону. І ось він уже віддаляється, не зауваживши порушника. Щойно опанувавши себе після потрясіння, Кетца поліз далі й врешті виліз на широкий кам’яний навіс, потім спустився вже з протилежного боку, знову використавши колону й таку ж саму техніку. Опинившись поза стінами школи Кальмекак, парубок кинувся чимдуж бігти, допоки не розчинився серед будівель за храмом.

Ішоя міцно спала. Її розбудив якийсь шум з боку каналу. Дівчина скочила на ноги, навшпиньки підбігла до вікна, розтулила очеретяну запону і з жахом зауважила, як із крижаної води виринає чоловіча постать. Її величезні сірі очі пильнували за тим, як мокрий чоловік видирається по краю чинампи. Опинившись на суходолі, незнайомець рішуче попростував до її оселі, залишаючи за собою вологі сліди. Ішоя зачинила вхід дерев’яною стулкою і міцно притулилася до дверей спиною, ніби її страх мав вагу й був спроможний зупинити незваного гостя. Й ось вона за спиною відчула, як чоловіча рука торкнулася руків’я. У цьому рухові не було жодного силування, це навіть не можна було назвати стукотом. Ішоя усім тілом відчувала, як хтось гладить долонею дерев’яну перетинку. Дівчина стрімко схопила гостру тичину, на якій зазвичай в’ялила м’ясо, міцно стиснувши зброю в руці, рвучко розкрила стулку й спрямувала вістря у груди чужинцеві. Але чоловік лагідно відвів її руку, ледь притримавши зап’ясток.

— Це я, Кетца.

Дівчина насилу упізнала у чоловікові свого друга дитинства. Адже відколи вони бачились востаннє, вже минув майже рік. Волосся у нього стало набагато довшим, суворе життя у Кальмекаці зробило його худішим та мускулястим. Він ніби навіть підріс. У цю мить на Ішою ринув потік змішаних суперечливих почуттів: обійнявши його, вона розридалася, вивільняючи свій страх, радість від зустрічі й безкрайню ніжність. Притулившись до грудей юнака, вона раптом усвідомила, що він геть мокрий і тремтить від холоду. Він мусив увесь час плисти холодними каналами, щоб не втрапити нікому на очі. Ішоя принесла кілька укривал, докинула хмизу в огонь і насухо витерла його тіло. Обоє без слів розуміли, куди вони вирушають цієї ночі.

14

На вершині світу

Лежачи на верхівці світу, на вершині піраміди, обійнявшись і переплівши пальці, Ішоя та Кетца розмовляли так, наче розійшлися лише вчора, наче на них не насувається нова розлука. Над Теночтитланом стояв місяць уповні. Місто спало, чудове й сяйливе. Він розповідав їй історію створення світу, у якій не було місця міфічним богам. Він міркував уголос, уявляючи, як влаштовані ці сяйливі світи. Якщо втеча зі школи при Храмі вже само по собі було великим ризиком, то повернутися в Храм і злізти на його верхівку було у сотню разів небезпечніше. Але тепер, коли вони знову були разом, здавалось, ніби їх ніщо не потривожить. Кетца відчував теплий подих Ішої, відчував пахощі її волосся, бачив її ніжний профіль і ясно-червоні губи, й увесь всесвіт потьмарювався для нього, достоту як зірки на небі тьмяніли поряд з місяцем уповні. Кетца розмовляв спокійно, але серце його виривалося з грудей. Може, сьогодні він бачить цю дівчину востаннє в житті. Певна річ, він і слова не мовив ані про прийдешнє випробування, ані про битву, свідком якої став напередодні, ані про загиблих учнів. Ішоя лежала поряд, заплющивши очі, його губи були вже зовсім поряд з її, і раптом його заполонив жах: смерті у бою він страшився менше, ніж відмови. Але син Тепека не збирався залишати цей світ, не дізнавшись, що приховує серце його подруги.

Коли Кетца відчув, що руки Ішої не відпускають його, що її пальці пестять йому шию, гладять плечі й розчісують волосся, у його грудях зародився німий стогін. Молоді тіла вабило одне до одного, але з різних причин юнак та юнка усвідомлювали, що не повинні відповідати на цей поклик. Кетца розумів, що йому не варто знімати з коханої останній покров дитинства, щоб не увести її у царство мертвих. Він не мав права цього робити. Руки Ішої були для нього останнім притулком, де ніхто й ніколи не заподіє йому шкоди. Саме тому, промовляв він до себе, він не має права її зранити. А Ішоя, хоч і не знаючи, що ця зустріч, можливо, остання, не бажала остаточно втрачати здатність опановувати себе: попереду ще було чимало років навчання у Кальмекаці, й Ішоя не бажала тужити за ним більше, ніж тужить зараз. Якщо за рік розлука з другом обернулася на хворобу, то віднині вона загрожувала перерости у муки. Та попри все думки снували в одному напрямку, а демони тіла — в іншому. Соки молодості впорскувалися в кров, текли по жилах, просочувалися крізь шкіру й нехтували голосом розуму. Кетца геть забув про зорі, повернувшись до них спиною, припав до звабливого тіла Ішої, котра чекала на нього, розтуливши ноги. Вузька пов’язка на стегнах раптом припинила приховувати завзятого воїна, який ладен був кинутися у свою першу й, можливо, останню битву. Там, на вершині світу, Кетца та Ішоя, сплітаючись тілами й важко дихаючи, поступалися поклику життя, там, над Храмом бога смерті, на самісінькій голові Уїцилопочтлі. Ішоя притягувала Кетцу до себе, обіймаючи ногами, й разом з тим відштовхувала, впираючись руками у груди. Він силкувався заспокоїтись, приглушуючи губами стогони дівчини, але добував зовсім протилежного результату. І у ту мить, коли вони вже були ладні порушити обітниці, які давали собі, закохані почули, як хтось підіймається пірамідою вгору. Кетца, наче ігуана, прудко майнув униз і зауважив того ж жерця, який кілька годин тому мало не зірвав його втечу. Жрець стрімко здіймався угору сходами. То було наче ява примари: жрець, загорнутий у чорне вбрання, з розпатланим сивим волоссям копицею, підходив чимраз ближче, а очі його проти місячного сяйва світилися червоним, наче у них горіло полум’я.

Кетца, схопивши подругу за руку, потягнув її вниз по протилежній стороні піраміди. Захоплені стрімким спуском, юнак та дівчина вмить перетнули Центральну площу і вбігли в одну з вуличок кварталу, яка виходила на канал. На цьому місці вони розлучилися. Кетца мусив повернутися у спільну спальню, перш ніж жрець, який зауважив рух тіней на верхівці Храму, почне перевіряти, кого з учнів бракує. Прощатися довелось поспіхом: вони лише кивнули одне одному — обоє розуміли, що з обіймів їм не звільнитися вже ніколи. Ішоя та Кетца покрокували у різні боки, дивлячись уперед і не наважуючись обернутися через плече. Дівчина так і не дізналася, що, можливо, вони бачились востаннє.

Кетца мчав з останніх сил. Тремтячи й обливаючись потом, він проліз у кімнату через те ж таки віконечко, з якого виліз. Не встиг він залізти під покривало, як до кімнати зайшов сивий жрець. Огляд було проведено у якнайретельніший спосіб, але, на свою прикрість, жрець переконався, що всі учні на місці. Кетца, можливо, забувся б у щасливім сні, але не випало: надворі уже розвиднялося. До початку бою лишалося всього кілька годин.

15

Бій

І настав день.

Сходинки піраміди знов обернулися на трибуни й почали залюднюватись глядачами: учні, жерці, чиновники та військові нетерпляче чекали на початок бою. Бій першого року вважали більш вагомою подією, ніж навіть останній бій: адже на цьому полі визначатимуться майбутні герої народу мешиків. То була мить, коли майбутні вояки вперше візьмуть до рук зброю. Глядачі похилого віку пишалися, що на власні очі побачать, як б’ються ті, хто віднині стане честю та славою війська мешиків. Найстарші з чиновників могли похвалитися, що були присутні під час першого бою воїна, який у цю мить сидів на троні на верхівці Храму. Імператор, зайнявши чільне місце, збирався спостерігати за першим боєм того, хто, можливо, згодом стане його спадкоємцем. Можливо, вибраний зараз знаходиться серед того натовпу хлопчаків. Найвище за всіх, навіть вище за імператора, перебував бог війни Уіцилопочтлі, жадібний до крові, яка проллється на його честь. Така пожива припадала йому найбільше до смаку: кров дітей, полеглих під час посвяти у воїни, під час першого, а для когось — останнього бою. Йшлося не про кров ворогів, яка була йому просто необхідна, як їжа для людей, ні, проллється кров його власних синів, які віддадуть свої серця з любові до нього.

Нарешті залунали сурми. Воїни вийшли на поле, трибуни привітали їх гулом. Юнаки вишикувалися й схилилися перед імператором. Командирів обрали без перепон: ніхто й не здивувався: одні хлопці проголосували за Ечеку, інші — за Кетцу. Жрець розкрутив меч на камені, щоб волею випадку вирішилося, кому першим обирати собі ад’ютанта. Чорне обсидіанове лезо повернулося до Ечеки. Ніхто не мав жодного сумніву, що той покаже на свого найближчого прибічника, сильного й хитрого парубка, який був безмежно відданий своєму героєві. Те, що трапилося, змусило всіх надовго замовкнути: Ечека, здійнявши руку й злостиво посміхнувшись своєму супернику, показав на юнака, який був для Кетци як молодший брат, — на Ситлі Маматлі. Тепер цей підліток, кремезний та водночас тендітний, як метелик, мав стати помічником свого заклятого ворога. Остовпілий вибраний, як здавалося, геть не тямив, що відбувається, й лише дивився на Кетцу, благаючи пояснити, що коїться. Однак його друг та брат був уражений не менше за нього. Вони опинилися у ворожих таборах перед битвою не на життя, а на смерть, і цьому нічим не можна було зарадити. Тепер настала черга Кетци — вибирати йому було важко, адже він сподівався призначити своїм ад’ютантом Ситлі Маматлі. Кетца гадав, чи не наслідувати йому логіку Ечеки й не взяти у помічники вірного поплічника свого злісного ворога. Але у цьому не було сенсу, адже Ечека задумав використати друзів Кетци як щит, бо знав, що син Тепека не скривдить своїх. А от Ечека був вільний від упереджень, і рука у нього не затремтить, якщо доведеться убивати своїх поплічників. Отже, Кетца мусив обирати серед друзів. Саме так він і вчинив: прагнучи оберігати своїх ближніх, він показав на маленького щуплявого юнака. Тактика Ечеки стала цілком очевидною, коли він узяв у своє військо ще одного юнака з нечисленної армії свого супротивника. Цей командир виявився набагато жорстокішим та підступнішим, ніж його вважали досі. Так він і набирав своє військо: майже всі його вояки були друзями Кетци, поміж своїх прибічників він обрав лише двох найвідчайдушніших. Зрештою, він отримав ідеальну армію: командувач з двома поплічниками складали вістря списа, а решту він виставить як живий щит.

Вбираючись в одяг лицаря Кота, Кетца міркував, як же йому обминути пастку, що розставив Ечека. Син Тепека був певен лише в одному: він не готовий битися проти своїх товаришів. Він іще не вирішив, як учинити, але точно знав, як вчиняти не буде.

Й врешті два війська знову на полі, вбрані у птахів та тварин, віч-на-віч. Лише тепер Кетца здогадався, навіщо потрібні маски — щоб ніхто нікого не міг упізнати. Під маскою неможливо розібрати, хто ще донедавна був тобі другом, а хто — ворогом. Але Кетца був інакшим: більшість тих, кого зараз приховувала маска Соколят, лишалися йому друзями, попри те, що опинилися у таборі ворога. Крім того, він узагалі прагнув обійтися без кровопролиття. Але Ечека влаштував усе так, щоб бій обернувся на бійню. Безсумнівно, коли просурмлять до бою, він та двоє його поплічників кинуться зі списами напереваги у безжальну битву, прагнучи повбивати якомога більше лицарів Кота й прикриваючись рештою як живим щитом. Правила були прості: битва припиняється, щойно загине один з командирів чи один з ад’ютантів. І тоді Кетца вигадав план. Ечека був такий марнославний і переконаний у своїй перемозі, що навіть не закрився щитом, тож якщо Кетці відразу по сигналу вдасться завдати точного й швидкого удару, він, можливо, поцілить супернику просто у груди, завдавши смертельної рани. Таким чином, битва скінчиться загибеллю лише однієї людини, а всі його друзі, ба навіть вороги — лишаться живими. Можливо, краще б було дозволити убити себе, але за таких обставин, можливо, загине чимало його друзів. Ось як міркував Кетца, коли імператор нарешті дав знак починати змагання.

Пісок збагровів від крові набагато швидше, ніж усі сподівалися. Лавами глядачів прокотився глухий гомін. Імператор підвівся з трону. Жерці ошелешено заклякли на місцях. Кетца, відчайдушно зойкнувши, скинув маску з обличчя. Ечека не бажав йняти віри у те, що трапилось, обличчя його перекривилося від жаху. Битва скінчилася, навіть не почавшись. У ту ж таки мить, коли тлатоані махнув рукою, Ситлі Маматлі, ця гора, переповнена дитячою простодушністю, щосили устромив списа у власне серце, віддаючи перемогу Кетці, своєму справжньому командирові. Позаяк він був ад’ютантом, щойно його життя втрачено, його військо вважали переможеним і битва закінчувалася. Він зруйнував лихий план Ечеки в одну мить. І тепер він падав на землю, достоту як міккакоконе — янгол. Він опускався, наче немовля, невагомий, звільнений від усякого тягаря. Й ось, поки Ситлі Маматлі осіннім листом кружляв над полем, з його обличчя сходив смуток невимовного страждання, яке так мордувало його за життя. Він помер тихо, як герой. Він помер так само чистим, яким народився на цей світ. Його ім’я, Ситлі Маматлі, ніколи більше не прочитають як «полохлива зайчиха».

Ось тільки Кетца не мав наміру миритися зі смертю свого кращого друга, свого названого брата, і заприсягнувся помститися за його загибель. Тепер, за правилами бою, життя переможеного командира віддавали на милість переможця. Кетца, не ховаючи обличчя, щоб усі бачили його, підійшов до розпластаного на землі Ечеки, що вдавився у землю й благав про милосердя. Переможець здійняв свій чорний обсидіановий меч й обвів юрбу божевільним поглядом. У ту мить, коли Кетца вже ладен був завдати смертельного удару, він розгледів серед глядачів, на трибунах, призначених для Ради мудреців, обличчя свого батька. Тепек дивився на сина суворо, але без осуду — немов не бажав втручатися у його рішення. Й тоді, випустивши лютий крик, крик, що закарбувався у пам’яті геть усіх, що відбився луною в піраміді, озері, горах, крик, що сколихнув увесь Теночтитлан, Кетца, розкрутивши меча над головою, жбурнув його так далеко й з такою силою, що обсидіан розбився вщент, наче скло, об камені Головного храму.

Він іще зустрінеться з Ечекою, коли настане час останньої битви.

І тоді у ньому не залишиться місця для жалю.

16

Ідеальне коло

Віднині Кетца зробився одноосібним і беззаперечним лідером у гурті. Колишні прибічники Ечеки, котрих він зрадив, відправивши у ворожий табір, без вагань стали на бік Кетци. Те, що він зберіг життя чоловікові, який був винен у смерті його найкращого друга, створило юнакові репутацію людини справедливої та милосердної. Але найголовніше, на додачу до цих якостей, усі одностайно визнали Кетцу чоловіком: після битви ніхто вже не вважав його дитиною. На диво, син Тепека дуже скидався на свого названого батька. Попри те, що їх не пов’язували кревні узи, батьківська турбота, як то кажуть, всоталася у плоть: ті ж самі жести, манера промовляти, такий самий погляд. І, певна річ, Тепек мав підстави пишатися своїм сином. Навіть Ечека ставився до недавнього супротивника зі святобливою пошаною — внаслідок страху та нерозуміння: колишній вожак ніяк не міг збагнути, чому Кетца змилостивився й зберіг йому життя. Навіть імператорові припав до душі вчинок юнака. Загалом, у Кальмекаці всі ставилися до нього з великою повагою, всі, окрім однієї людини — Тапацоллі.

Верховний жрець страждав та обурювався мовчки. Він зробив усе, щоб син його ворога принижено корчився в пилюці, а тепер йому доводилося миритися в стінах Кальмекаку з новою знаменитістю. Тапацоллі ніколи не забував давньої образи; якщо дотепер сам лише вигляд Кетци був викликом його могутності, то вже чути ім’я парубка з вуст самого імператора взагалі було нестерпним. Тапацоллі вже дожив до літнього віку, але заприсягнувся сам собі не помирати раніше, ніж змиє ту образу. Й він знав, як це зробити, — треба було лише почекати.

На додачу, і через це Тапацоллі страшенно лютував, Кетца виявився здібним учнем. Він був відмінником з усіх предметів, управно опановуючи й числа, і поезію, і пишномовство. Завдяки дитячій зацікавленості небесними справами Кетца легко опанував систему астрономічних розрахунків, яка була підґрунтям календаря. Й він не лише збагнув її складність цілком, йому навіть удалося вдосконалити цю систему! Кетца викарбував, показавши ще й неабиякі здібності тлакуїло, — на срібному дискові завбільшки з монету календар, який винайшов самотужки. У центрі диска містилося Тонатіу — Сонце, зображене з гідною його величчю. Навколо розташовувалося четвірко малих сонць, які втілювали чотири пори року. Слідом йшло перше кільце, розділене на двадцять рівних частин, на яких зображено постаті, що відповідали кожному дню у місяці. Друге кільце, розділене на вісім сегментів, означало сонячні промені. Третє кільце утворювали два згортки скрученого паперу аматль. Над витвором стояла дата завершення роботи, прикрашена квітами, рослинами та двома зміїними хвостами. Під календарем Кетца викарбував двох саламандр у лусці — луски було по тридцять штук. А у самісінькому низу зобразив дві зміїні голови, одна проти одної, а з пащ виглядали Кетцалькоатль та Тецкатліпока. Змії мали кігті та гребені — сім поділених навпіл кіл — знак сузір’я Плеяд. Четверте кільце було втіленням зірок на нічному небі, у ньому містилося сто п’ятдесят вісім кіл, дотичних до згортків з паперу аматль.

Календар мав вісімнадцять місяців по двадцять днів та п’ять днів неробства, немонтемі. Укупі набиралося триста шістдесят п’ять днів. Раз на чотири роки до немонтемі додавався один день (відповідно до високосного року), а раз на сто тридцять років треба було віднімати з немонтемі один день. Таким чином, Кетца зміг вирахувати тривалість тропічного сонячного року точніше за календарі своїх пращурів, ольмеків та тольтеків, і навіть за ті календарі, які буде складено згодом, багатьма століттями пізніше.

Коли Кетца показав свій срібний диск учителеві, той був такий приголомшений, що добувся, аби диск показали самому імператорові. Вражений досконалістю системи й майстерністю виконання, тлатоані передав його на суд Ради мудреців, і було вирішено, що віднині це буде новий офіційний календар імперії. Державець негайно наказав найкращим тлакуїкуїло втілити мініатюрну працю Кетци у камені, внаслідок чого з’явився величний монумент, барельєф, який вирізьбили у базальтовій брилі у чотири кроки в діаметрі й такій важкій, що для того, аби її пересунути, потрібне було невеличке військо. Барельєф поставили на Центральній площі, на верхівці храму Куаушикалько.

Кетца ще не довчився у школі Кальмекак, а вже був так само шанований, як і старійшини з Ради мудреців. Чимало хто бачив у цьому невисокому підліткові з маленьким носом майбутнього спадкоємця трону.

17

Кам'яний оракул

Пізнання світу вабило його набагато більше за політику. Навчання у Кальмекаці Кетца поєднував з довгими блуканнями у мареннях, з яких він виринав сповнений нових задумів. Продовжуючи справу свого батька, Кетца покращив систему гребель, щоб у час паводків озеро не затоплювало острівці. Його досі приваблювало судноплавство, тож він створив досконалу систему розведення мостів у місті; згадуючи настанови старого Мачани, він спроектував безліч досі незнаних кораблів. Мешики завжди плавали на легких човнах, вирізьблених зі стовбурів дерев чи з переплетених стеблин очерету. Їх рухали або завдяки веслам, або вітрилами, зшитими зі стебел. Такі плоти та каное годилися для риболовлі чи перепливання каналів, уміщали щонайбільше трьох-чотирьох чоловік. Кетца малював креслення човнів неймовірних розмірів, які могли взяти на борт понад п’ятдесят пасажирів, трюми можна було заповнити вантажем такої самої ваги. І ці судна залишалися незмінно рухливими та легкими! Дно, яке забезпечувало вантажопідйомність, треба було робити з порожнявих колод, які з’єднувались у той же спосіб, яким зв’язували плавучі острівці — чинампи; для верхньої частини більш годящим був очерет, щоб конструкція лишалась легкою. Ці човни мали військове призначення — ставали у пригоді як під час нападу, так і під час оборони. По периметру корабель оперізувала мотузка: вона здавалася огорожею, хоч насправді правила за тятиву, яку натягнуто для випускання стріл, тож лучники тепер не мали носити при собі зброю, балюстрада, яку до всього було оснащено очеретяними відтяжками, сама собою правила за величезний лук. Винахід Кетци дозволяв не лише стріли пускати: зусиллями двох-трьох воїнів можна було пустити спис, що міг пробити дерев’яну перетинку. Це була справжня плавуча фортеця.

Такі креслення захоплювали воєначальників, але жодного човна за ними не було збудовано, оскільки вважалося, що мешики ніколи не матимуть настільки серйозного ворога, щоб довелося оборонятися такими засобами. Кетца був іншої думки, та до його міркувань так ніхто й не дослухався.

Тими днями військові експедиції мешиків зустрічали жорстокий опір. Після завоювання західних прибережних територій, які називалися Оашака, настав час землі Соконуско, що біля самих кордонів імперії майя. Але мешики раз по раз поступалися пеурепечам, тлашкальтекам та міштекам. Кетца був геть спантеличений, а лють Тапацоллі ось-ось могла перехлюпнутись через вінця, коли імператор покликав до себе обдарованого юнака. Державець потребував його поради. Якщо син Тепека спромігся удосконалити шіуїтль, найточніший зоряний та сонячний календар, він, безсумнівно, спроможеться вирахувати знаки тональпоуаллі, астрологічного календаря ворожбитів.

Вартові, що супроводили юнака у покої імператора, навчали його правил поведінки за протоколом: у жодному разі не можна дивитися імператорові у вічі. Зрештою, після тривалих блукань палацовими залами Кетца дістався імператорського трону і, схилившись у глибокому поклоні, шанобливо мовчав. Імператор не дармував слів на передмови: прагнув знати, що спричинило нещодавні поразки. Може, питав він, богові війни не вдосталь пожертвували сердець? Зауваживши, що Кетца мовчить у задумі, тлатоані спитав інакше: можливо, ті, кого жертвують, не варті величі Уїцилопочтлі? Про що говорить календар, що провіщає майбутнє імперії?

Кетца боявся виказати свою думку. З іншого боку, він відчував, що має говорити правду. Хай навіть вона коштуватиме йому життя.

— Відповіді треба шукати не у майбутньому, а в минулому, — відповів Кетца смиренно, але не вагаючись. Для таких слів ворожити не потрібно, вони ґрунтувалися на книгах з історії, які він читав у Кальмекаці.

У прадавні часи, коли мешики під проводом Теноча заснували поселення на острові, де мешкати ніби й неможливо було, вони кілька років були підданими Ацкапотцалька, служачи йому за найманців. Збагатившись мудрістю усіх своїх надзвичайно розвинених сусідів й обернувшись на потужну армію, мешики наважилися повстати проти сюзерена й, зрештою, перемогли. Так вони стали однією з наймогутніших держав у долині Анауак. За безмаль сім-десять років вони спромоглися, дотримуючи агресивної військової політики, обернутися на велику імперію, подібних до якої не існувало не лише у Долині, а й далеко за її межами.

За цією стрімкою кампанією стояв чоловік, ім’я якого нащадки промовлятимуть мало не святобливо: Тлакаелель. Саме він знову переписав історію мешиків, наказавши спалити книги, які вважали священними. Саме Тлакаелель перекрутив божественну ієрархію та субординацію. У створеному ним пантеоні Уїцилопочтлі здійнявся так само високо, як і Кетцалькоатль, Тлалок та Тецкатліпока. За його правління людські жертви стали звичною справою. Утім, Тлакаелель — можливо, мимохіть — посіяв зерно, у якому ховався крах усіх його задумів: Квіткові війни. То були битви, які назнарошне влаштовували у мирні дні з однією-єдиною метою: продовжувати безупинне постачання полонених на поживу Уїцилопочтлі. Відтоді світ почав обертатися навколо людських жертв, а люди обернулися на звичайнісінькі дрова, якими живився той вогонь. Так було знищено звичай тольтеків — «мудрих людей», і Кетцалькоатль, бог життя, опинився у тіні Уїцилопочтлі, бога смерті. Й зараз цей вогонь пожирає кращих людей імперії.

Отже, проблема була не в тому, що бракувало жертв, — навпаки. Саме так і сказав імператорові Кетца. Він говорив відкрито й прямо, не послуговуючись відмовками й не ходячи околяса. Але на додачу він висловив ще одну думку, яка пролунала ніби пророцтво. Син Тепека говорив, не обмірковуючи, не остерігаючись наслідків, ніби слова самі злітали з його вуст, мимохіть. Він сказав, що календар повідомив йому страшну незбагненну річ:

— Наступну війну вестимуть не люди, а боги.

Імператор сполотнів. Не дивлячись йому в обличчя, Кетца вів далі:

— Доведеться вийти за межі озера та гір. Майбутнє — на тому боці моря. Якщо ми не наважимося завойовувати, майбутнє прийде по наші душі й оберне нас на минуле, — доказав син Тепека.

Імператор мовчав. Він не наважувався розпитувати далі. Утім, Кетца не мав чого додати. Хоч саме про це повідали зорі у новому календарі.

Наближався час ухвалювати нові рішення. І державець мав про це дізнатись. Кетца вважав, що виконав свій обов’язок, утім, перш ніж покинути імператора, він наважився сказати більше:

— Мій володарю, я ладен перетнути море й вирушити назустріч майбутньому.

18

Рідкісний день

Кетца твердою ходою крокував назустріч своєму майбуттю, яке було таким щедрим у своїх обіцянках йому. До закінчення школи Кальмекак уже лишалося обмаль часу, коли це сталася несподівана подія, яка враз змінила плин його життя.

На останньому році навчання учні мали два вихідних для зустрічі з ріднею. У перший з них, коли вже сплило десять місяців останнього року навчання, Кетца нарешті зустрівся з батьком. Роки у розлуці відбилися на обох: Кетца покинув домівку ще дитиною — тепер він став чоловіком. Тепек мав такий самий вигляд, лише став горбитися й хода поважчала. Але не було на що нарікати, адже йому виповнилося дев’яносто років.

Щоб відсвяткувати зустріч, батько та син вирішили вчинити так само, як робили, коли мешкали разом: попливши на каное навколо озера, пристали біля підніжжя гори на іншому боці озера. Вони розмовляли, споглядаючи місто вдалині. Тепек пишався сином. Слухаючи його міркування, старий мовчки схвалював зроблений вибір — він учинив правильно. Як же йому хотілося б розділити свою радість зі старшими синами — тими, яких уже не було серед живих. Тепекові їх по-справжньому бракувало: смерть синів так зранила його душу, що він навіть не відчував болю, а лише тугу. Звісно, Кетца не спроможний був замінити двох загиблих синів, але, споглядаючи кам’яний барельєф, що виблискував на верхівці храму Куаушикалько, старий казав собі, що прожив життя недарма. Так, саме це трапилося з Тепеком, коли з’явився малий Кетца: його існування знов набуло сенсу.

Життя змінило свій плин тієї ж таки ночі, коли Тепек та Кетца вечеряли у світлі вогнища. У двері, не постукавши, вбігла одна з рабинь. Язик не слухався її: нарешті, тремтливим голосом вона повідомила старого про те, що прийшло двоє озброєних стражників. Вона казала, що вони замірювалися вдертися у будинок і що прийшли за Кетцою за наказом Тапацоллі. Служниця утримувала їх на порозі, але не мала змоги опиратися довше. Старий Тепек ураз збагнув, що відбувається. Насправді він очікував, що рано чи пізно це трапиться. Тепек наказав Кетці негайно сховатися у схованці, про яку знали лише вони двоє, і не виходити, допоки він особисто не подасть знак. Юнак вправним рухом ковзнув униз, прихопивши зі столу зайвий посуд, щоб не лишалось слідів. Нарешті стражники удерлися в будинок і наказали Тепекові зізнатися, де його син. Тепек незворушно спитав, у чому причина такого поспіху, й запросив сісти і розділити з ним трапезу, випити октлі — вина з агавового соку. Стражники не наважувалися відмовитися, та й загалом були не проти пригоститися. Утім, вживати спиртне було заборонено на всій території імперії мешиків. Певна річ, що у кожній оселі був таємний напій власного виготовлення, але закони карали за це якнайсуворіше. А надто, коли йшлося про воїнів. Тож своєю гостинністю Тепек прагнув залякати стражників і показати, на чиєму боці влада, — запрошуючи порушити закон, він ніби обернув їх на своїх спільників. З іншого боку, всі знали, що Тепек — найстаріший з Ради мудреців, і лише сам цей факт не міг не вселяти пошану. Стражники повідомили, що за Кетцою послав верховний жрець Тапацоллі. Тепек забажав знати, що спричинило таку наполегливість, але відповіді не почув. Тоді мудрець сказав, що Кетца зараз у Тлателолько, де залишиться на всю ніч, але Тепек особисто ладен явитися на очі Тапацоллі замість сина. Стражники не наважилися заперечити. У ту мить, коли троє чоловіків уже мали покинути оселю, Кетца вибіг зі свого сховку. Він не міг дозволити, щоб батько розплачувався за сина. Тепек усе ще силкувався захистити сина, але стражники зналися на своїй справі. У відчаї від власного безсилля Тепек спостерігав, як Кетцу ведуть до Головного храму. Він чудово розумів, що коїться.

Уіцилопочтлі знову кликав Кетцу до себе.

19

Голос богів

Кетца ніколи не бував у внутрішніх покоях Головного храму. Йому довелося долати цей шлях самому, адже стражники не мали права входити туди. Насправді лише купка людей зналася на тому, як влаштований всередині Уей-Теокаллі. Уже на порозі Кетца відчув зрадливе тремтіння в ногах. Щойно проминувши кам’яну галерею, він опинився у непроглядній пітьмі. Через холод та зніяковіння його пройняв мороз. Він просувався уперед навпомацки — темнота будь-кого обертала на незрячого. Отже, велич барельєфів, які прикрашали стіни, можна було оцінити лише навпомацки. Отак, у потьмі, просувався Кетца у глиб зледенілої оселі богів. Після тривалих блукань він побачив віддалений відблиск вогнища. То був вхід у святилище першої піраміди. Він нахилився, щоб не вдаритися об низький одвірок, й у мерехтливому світлі смолоскипа побачив, яким просторим було приміщення, у яке він увійшов. Йому стало лячно.

Посередині височіла велетенська статуя Тлалока, бога дощу. Божество було складене з величезних коричнево-червоних брил прямокутної форми, мало двох змій на носі, що завивались навколо очей. Хвости химер спускалися до рота, переходячи у величезні ікла. Полум’я у смолоскипі колихалося на вітру, а рухомі тіні оживляли обличчя. Ідол був справді велетнем, Кетца навіть гадки не мав, що можна скласти таку статую. Здавалося, що обличчя бога було висічене з каменю — й усе-таки цей матеріал, міцний як скеля, був сумішшю плодів, котрі бог дарував людям, посилаючи дощі. То були подрібнені злаки та овочі, з’єднані людською кров’ю. Саме тому брили мали червонуватий відтінок. Тлалок — бог вимогливий: щоб дарувати дощі, він вимагав дитячої крові. Це засвідчували червоні плями на його обличчі. Біля його ніг стояли скрині, наповнені скелетиками тих, кого пожертвували йому, — деякі були розібрані на кісточки. У цьому приміщенні, пофарбованому у різноманітні відтінки синього кольору, й так було холодно, а від страху ставало ще холодніше. Кетца крокував далі, увійшов до тісного коридору і знов опинився у темряві.

Цей вузький коридор поєднував ізсередини два храми-близнюки: Тонакатепетль, що присвячувався Тлалоку, та храм Уїцилопочтлі, бога війни й жертвоприношень. Просуваючись і далі у пітьмі, Кетца повсякчас відчував на собі крижаний подих смерті. Врешті, він знову зауважив, як удалині замигтів вогник. Прискоривши крок, він дістався другої піраміди і, опинившись усередині, заплющив очі, злякавшись побаченого. Посередині гігантського святилища стояв Уїцилопочтлі, ще величніший за Тлалока. Постать його складали три брили, скріплені тією ж таки надміцною сумішшю. Нижня частина статуї впиралася в долівку пташиними лапами з пір’ям, зробленим з такого ж червонуватого матеріалу. Центральну частину складала голова — величезний жаский череп з роззявленою пащекою, жадібний до крові, оперезаний кільцем з п’яти змій. Над черепом-головою здіймалися чотири руки божества. Увінчувала постать зміїна голова з кровожерливими іклами й кігтями хижака. Ця композиція, попри те що мала чимало деталей, скидалася на єдине ціле — велетня, що складався з частин найрізноманітніших чудовиськ. Було дійсно страшно.

З пітьми пролунав наказ:

— Падай обличчям ниць перед своїм володарем, бо кров твоя належить йому.

20

Кревний борг

Кетца міг би присягнути, що цим звучним голосом промовляв до нього Уїцилопочтлі особисто. Не в змозі мислити — таким сильним був його страх! — Кетца зачаровано дивився в обличчя, а радше — на череп бога війни. Тремтливий вогонь у смолоскипі додавав віри, що величезний бовван може розмовляти. Поза тим, у цих високих стінах звук лунав звідусіль й одночасно — нізвідки. Кетці знадобилося чимало часу, щоб розгледіти біля підніжжя божества кам’яний трон, на якому сидів сам імператор. Юнакові випав рідкісний привілей двічі опинитися з ним віч-на-віч за такий обмежений час. Поряд з імператором, на нижчому помості, він побачив свого колишнього ката — верховного жерця Тапацоллі.

Спливло вже п’ятнадцять років; волосся, що спадало на плечі жерцю, геть побіліло, утім, рана, якої було заподіяно йому прилюдним приниженням, досі не загоїлась. Тапацоллі мав змиритися спершу з образливим втручанням Тепека, потім із вступом юнака у Кальмекак, школу під його керівництвом, але тепер, нарешті, прийшла година помсти.

— Спливло чимало часу, — промовив жрець, — але я наче зараз пригадую тебе ще хлопчиком, хворобливим сіромахою.

Монотонним, невиразним голосом жрець оповідав юнакові, як минулого разу Уїцилопочтлі прагнув отримати його серце. Однак, глянувши на дитину, бог переконався, що жертва не варта його величі.

— Саме так описав нам обставини шановний Тепек, який недарма став найшановнішим членом Ради мудреців, — нагадав Тапацоллі.

Похвала кревному ворогу мала на меті надати його словам безсторонності, жрець не повинен був виказувати жодного особистого інтересу. Імператор пильно слухав розповідь Тапацоллі; зате Кетца, що стояв навколішки на кам’яній долівці, вгадував наперед кожне слово, яке злітало з вуст жерця. Він розумів, до чого той веде.

— Тепек гостинно узяв тебе під свою стріху, вилікував тебе, вигодував, дав можливість вивчитись. Тепер же, Кетца, ти пашиш здоров’ям, тобою пишаються сини Теноча. Ти обернувся на зразок для наслідування, став одним з найкращих, нині ти вартий величі Уїцилопочтлі, — сказав Тапацоллі, показуючи на величезного ідола за своєю спиною.

Зійшовши з помосту, верховний жрець підійшов до однієї з численних скринь, у яких зберігали кістки тих, кого пожертвували Уїцилопочтлі, й вів далі, блукаючи поміж цього тліну:

— До освіти, яку ти мав в оселі Тепека, тепер додалася та, яку я дав тобі у своїй школі.

Міркуючи таким чином, верховний жрець намагався довести, що саме завдяки знанням, які юнак отримав у його школі Кальмекак, Кетца мав змогу втішити Теночтитлан своїми приголомшливими відкриттями — новим календарем, системою утримання води й налаштуванням мостів, що розводяться. Скидалося, що талант та інженерний хист сина ворога Тапацоллі — то, здебільшого, заслуга жерця. Удавши на обличчі покірність перед вищою волею та показуючи на вищирену пащу божества, жрець нарешті дійшов до суті справи:

— Сьогодні Уїцилопочтлі знову кличе тебе. Ти маєш пишатися, адже це — найвище призначення, яким тільки можна вшанувати смертного.

Жрець повідомив, що народ мешиків став величним через те, що був щедрим до свого божества. Можливо, вів він далі, останнім часом вони не були такими самовідданими, як у минулі епохи; певна річ, причина того, що перемога нині вислизнула з рук їхнього війська, полягала в тому, що вони припинили жертвувати найкращих синів. Кетца спромігся довести, що він є одним з найбільш гідних мешканців Теночтитлана. Поза тим, він як на свої літа ще й дуже мудрий і має серце воїна. Якщо вже юнак наважився наразити на небезпеку власну кров на полі битви, то він, безсумнівно, наважиться віддати її Уїцилопочтлі у Головному храмі.

Жрець, підійшовши до юнака й по-батьківському обійнявши за плечі, сказав так:

— Завтра на світанку ти віддаси своє серце.

21

Присуд

Кетца знав, що допоки Тапацоллі живий, він намагатиметься стягнути свій давній борг. Утім, у нього викликало подив те, що старий чекав стільки часу. Чимало мешиків мріяли, щоб їх обрали для жертвоприношення. Батьки пишалися, коли їхніх синів віддавали в дар богам. Та Кетцу Тепек не лише виховав у зневазі до жертвоприношення, хлопець сам був живим доказом цього переконання. І, певна річ, цей юнак, на відміну від багатьох інших, не мав наміру жертвувати своїм життям намарне. Кетца був воїном і не боявся смерті. Тапацоллі не схибив щодо нього: він дійсно був ладен віддати життя за своїх побратимів, за гідну справу, за ідеал. Ба більше, на думку Кетци, він збагнув призначення свого народу. Однак, щоб знати напевне, він мусив жити.

Він виказав свої міркування імператорові всього кілька днів тому. Утім зараз тлатоані розгубився. Він опинився перед надважким вибором і не знав, до кого варто дослухатись. Усе це було майже кумедно. Через багато років перед верховною владою знову постала дилема: чи віддати Кетцу у жертву богам. З одного боку, імператор дотримувався думки, що за обставин, котрі склалися, Кетцу слід лишити серед живих. Адже наразі він справді був одним з найцінніших юнаків для імперії. Утім, саме у цьому й був клопіт. Загалом, аргумент верховного жерця був беззаперечним: якщо Кетцу колись мали пожертвувати, але його відринули як негідного, то зараз, завдяки його заслугам, юнака слід повернути Уїцилопочтлі.

Досі стоячи на колінах зі схиленою головою, Кетца нарешті порушив мовчання й, не дивлячись у вічі, промовив до імператора так:

— Я віддаю свою кров і своє серце. Якщо державець гадає, — мовив юнак, — що це заклання послужить дітям Теночтитлана, то він утішиться таким вибором. — Водночас він змусив імператора засумніватися у цьому рішенні. — Уїцилопочтлі радше потребуватиме чимало живих воїнів, а не мертвих. Наближаються дні великих поєдинків, воєн між світами. Людські очі ще не бачили битв, подібних до тих, які мають невдовзі вибухнути. Проллється крові стільки, скільки ще ніколи не проливали навіть у дар богам.

— Не слухай його! — кричав Тапацоллі так само, як кричав багато років тому біля підніжжя піраміди.

Імператор звів руку, наказавши обом сторонам мовчати. Після тривалих роздумів він сказав, що обидві думки варті уваги. Оскільки Уїцилопочтлі вимагає його крові, то відмовляти божеству було б нерозважливо. Та якщо календар Кетци не хибить у своїх похмурих пророцтвах, то боги не подарують нехтування знаками долі. Отже, є всього один вихід: Кетца жертвує себе богам, відбуваючи на край світу — туди, де не ступала жодна людина, — на пошуки майбутнього. Якщо юнак помиляється і його задум зазнає краху, то бог нарешті отримає свою жертву. Вважаючи таке рішення справедливим й одночасно вигідним для імперії, тлатоані виголосив свій присуд:

— Кетца, я посилаю тебе у вигнання.

Отже, син Тепека мав відбути до меж імперії, на берег моря, у землі Уастеки. Там він мав за підтримки богів збудувати корабель і поплисти назустріч майбутньому, допоки не здійсниться пророцтво календаря, — так мовив державець. Кетца мав проникнути у майбутнє, щоб імперія не обернулася на минуле. Якщо подорож успішно завершиться, говорив імператор, то ти втішиш Уїцилопочтлі, а якщо твій корабель, навпаки, потоне, тоді бог жертвоприношень отримає твоє життя.

Уастека, узбережжя, яке завоювало мешикське військо, правила за прихисток усім, кого висилали у вигнання з Теночтитлана: у ці далекі землі на самому краю імперії засилали змовників, убивць, крадіїв та божевільних. З іншого боку, уастеки, народ, який заселяв тамтешні землі, не бажали миритися зі своєю підлеглістю й часто повставали, влаштовуючи повсякчас різанину, тож місця ті, створені для миру, обернулися на поле невгамовного бою. Кетца справді почувався б засудженим на смерть, якби море так не вабило його. Можливо, решта ставилася до Уастеки як до велетенської клітки, але для сина Тепека цей край мав стати брамою у нові світи.

Верховному жерцеві знову довелося давитися тліном приниження, стримуючи жагу власноруч вирвати серце з грудей свого ворога.

Кетца завмер у поклоні. Він уявив безкрайній обшир моря, обмежений лише обрієм, і серце його сповнилось радістю. Він мав стати першою людиною, яка борознитиме океани, шукаючи нові світи.

22

Країна вигнанців

Кетца покинув столицю разом з військом, яке йшло у завойовницький похід, щоб розширити межі імперії на південь і вгамувати мешканців узбережжя Уастеки. Це був повільний та небезпечний перехід через гори. Якби не сувора наука у школі Кальмекак, де хлопчика змушували годинами блукати кропив’яним полем, Кетца нізащо не стерпів би похідних поневірянь. Він заледве встиг попрощатися з Тепеком, а зустрітися з Ішоєю та шкільними товаришами йому взагалі не дозволили. Юнак завжди потай мріяв, вийшовши зі стін Кальмекаку, взяти свою подругу дитинства за дружину. Утім, він ніяк не сподівався, що йому навіть не дозволять закінчити освіту. Єдине, що було йому втіхою: море — його давня й виплекана мрія — ставало щодень ближчим.

Після багатьох днів пішої ходи військо врешті дісталося Уастеки. Усі члени поріділого війська знесилено попадали у тіні пальм. Лише Кетца, побачивши на власні очі безмежне синє море, кинувся уперед, долаючи піщану дюну. Стоячи на вологому піску, він на повні груди вдихнув манливі пахощі океану. Кетца споглядав море уперше, але був цілком упевнений, що доля його народу і його походження якимось чином пов’язані з цими водами. Погляд його ковзав по викінченій лінії обрію, а душа линула у безкінечність, де море ніби поєднувалося з небом. Кетца не бажав вірити, що ця лінія означає край світу. Навпаки, казав він до себе, це і є ворота у Новий Світ, у майбуття. Треба було лише пройти в неї і вийти за межі. Юнак відчув, що споглядати море невимовно солодко і, як йому здавалось, він знає причину цього. Він зріс на острові, оточеному озером, яке, у свою чергу, обрамляли гори. Усе тут було межею, острів — коло, озеро — перепона на шляху до гір, а гори — стіна, яка посилала людині відлуння її власних думок. Донині горизонт був для Кетци лише абстрактною ідеєю. А море, навпаки, відкривало увесь свій безмір, і думки Кетци могли поринути так само далеко, як і погляд, а уява вже прямувала впевненим кроком назустріч пригодам, що чекали на нього.

Захват Кетци безслідно розтанув, коли він, озирнувшись, зауважив юрбу людей, у поглядах яких відчувалася неприхована ворожість. І тоді син Тепека справді став почуватися вигнанцем, самотнім та беззахисним на чужині, де мешкають вороги. Неприхильна юрба оточила його кільцем. Кетца не міг збагнути, про що вони говорять, але войовничість їхніх намірів була зрозуміла й без слів. Місцеві мали дикий та страхітливий вигляд: череп незвичної форми, сточені зуби, ніби ікла у ягуара, носи у всіх наскрізь проколото шипаками чи кільцями. Розфарбовані вони були не менш загрозливо: поплямовані фарбою вилиці, щоки та брови підкреслювали суворість їхніх облич; м’язи під смугами татуювань виступали ще більш рельєфно. Каблучки, браслети та нагрудники було вироблено з мушель найрізноманітніших розмірів. Дикуни наближалися; Кетца став у захисну стійку: розсунув ноги й прикрив груди кулаками, утім, ніхто не злякався. Раптом у руках тубільців зблиснули гострі леза, певно виточені з пташиних кісток, — дотепер дикуни ховали їх у долонях. Озброєний загін був готовий роздерти чужинця. Цієї миті у повітрі ляснув батіг, і дикуни враз подалися навтьоки, наче сполохані звірята. Один з них у тім гармидері, спіткнувшись, упав. На спину враз посипалась злива ударів, змірюючи його батогом; бідолаха таки спромігся підвестися й враз накивав п’ятами, як полохливий заєць. Лише потому Кетца звів очі, щоб поглянути, хто ж то батожив.

— Не треба їх боятися. Вони наче койоти: шкіряться, але якщо на них замахнутися — пускаються навтьоки. Слід лише завжди мати при собі палицю — це їх жахає.

Хазяїн батога чудово розмовляв мовою науатль, хоч зовнішністю на мешика не скидався. Взагалі, він найбільше був подібний до тих, котрих щойно змусив тікати: тіло було вкрите мушлями, а обличчя — по-бойовому розфарбоване.

— Мене кличуть Папалоа, — мовив незнайомець, схиливши голову набік. — Я відповідаю тут за порядок.

Таке дивне ім’я означало «той, що облизується». Слово справді було рідкісне, але з мови науатль, отже, його власник був мешиком. Можливо, проживши чимало років з місцевими, він перейняв певні їхні звичаї.

Кетца відповів рятівникові, що він, вочевидь, добре виконує своє завдання. Папалоа усміхнувся, певно не надто зваживши на похвалу:

— Я — Кетца, син Тепека, — відрекомендувався щойно прибулий, поклонившись у відповідь.

— Я знаю, знаю, — відповів чоловік. — Я чекав на тебе.

23

Кетцаль серед койотів

Маленьке селище, у якому оселився Кетца, називалося Тлатотоктлан, як не дивно, але ця назва означала «земля безземельних». Утім, така похмура назва була цілком слушною для поселення вигнанців. Поселення скидалося на рай на землі, але загалом ця смужка тростяних хатинок зі стріхами з пальмового листя правила за фортечні мури для в’язниці, казарми й ще однієї в’язниці, яка звалася Тлауєлілокекаллі — «будинок безумців». Багатство плодючої землі в Уастеці завжди збурювало у сусідів, які мешкали далі від моря, заздрощі. Завойовницькі кампанії були тут украй кривавими й тривалими, але мешикам, зрештою, вдалося перемогти й осісти у цих місцях. На час, коли прибув Кетца, Уастека підпорядковувалась Теночтитлану. Усвідомлюючи, що завзятих уастеків не надто просто втримати у шорах — вони прагнули повставати проти будь-якої центральної влади, — мешики мусили заснувати у їхньому краї постійне військове поселення. З іншого боку, з огляду на те, яке важке й суворе життя у цих краях, правителі імперії вирішили перевести в’язниці зі столиці імперії у ці віддалені місця: одним з найгірших покарань для підданого імперії було заслання у землі Уастеки. У мирний час злочинці мали мешкати у в’язницях, а у військовий — битися разом з тубільцями у перших рядах.

Тлауєлілокекаллі було жалюгідним селищем у межах поселення, де доживали віку люди, яких опанували демони безумства. Сіромахи блукали у своїй в’язниці, кричачи та борючись з безтілесними демонами, які поселилися у їхніх стражденних душах. Їм набагато легше було змиритися з життям в ув’язненні, ніж з власними видіннями.

Якщо уастеки, поневолені й доведені до стану робочої худоби, були для Кетци повсякчасною загрозою, то його власні співвітчизники, вислані злочинці, обернулися для юнака набагато більшою небезпекою. Задушливу атмосферу вигнання доповнювала похмура музика — безугавні нарікання мешканців Будинку безумців. Кетца вирішив якомога скоріше збудувати свій корабель і тікати з цього місця морем. Але справа була не такою легкою. Юнак чудово усвідомлював, що має набрати команду. До всього майбутній мореплавець, певна річ, мав змогу розраховувати лише на людей зі свого теперішнього оточення.

Солдати-мешики ставилися до місцевих бундючно, ба навіть глумливо. Кетца просто не міг спостерігати, як вояки під проводом Папалоа били уастеків палицями, змушуючи вшановувати імператора. Така жорстокість спричинялася лише до того, що ці койотлі — як називав їх Папалоа — оберталися на жорстоких ягуарів і повставали.

Утім, коли їхня ворожість била через край, на волю випускали ув’язнених, які давно стримували свою жорстокість, тож вони оберталися на душогубців, ще кровожерливіших за імператорських воїнів. Засланці-мешики випускали свою злість, що накопичилася, нещадно убиваючи, мародерствуючи у хатинах і ґвалтуючи жінок, щоб, наситившись кров’ю, знову повернутися за ґрати. Після таких боїв Кетца соромився того, що він теж мешик.

З іншого боку, син Тепека з великою неприязню ставився і до Папалоа, попри те що того вважали його заступником. Начальник гарнізону, певна річ, усвідомлював, що щойно прибулий як на засланця має забагато привілеїв: син найстарішого члена Ради мудреців і начебто протеже імператора особисто. Папалоа наказали допомагати молодикові у всіх починаннях. Утім, він неабияк здивувався, дізнавшись про наміри цього жовторотика щодо підкорення моря. Думка побудувати великий корабель здавалася старому вояці щонайменше безглуздям. Навіщо йому знадобився корабель? Голим дикунам судилося плавати лише на каное, рибалячи поміж островів. Слід зазначити, що Кетцу пристрасть уастеків до моря надзвичайно заохотила. Він був у захваті від того, які міцні човни мали місцеві, вони не боялися виходити на них у відкрите море й боротися з хвилями без жодної шкоди для своїх човнів. На додачу тубільці виявилися відважними мореплавцями, вони йшли на риболовлю навіть у дуже неспокійне море. Вони були справжніми майстрами веслування й уміли здійматися на високі гребені величезних хвиль, долаючи чималі відстані.

Згодом, коли Кетцу стали вирізняти серед решти мешиків, він заслужив довіру деяких тубільців. І що більше він спілкувався з ними, то більш цікавим йому видавалось таке спілкування. Хай там що казав Папалоа, ці люди не надто скидалися на дикунів, тим паче на безмозких койотів, котрі підкоряються лише палиці. Навпаки, багато хто знав кілька мов, серед яких і науатль, і був носієм культури, можливо, давнішої за культуру мешиків. Невдовзі Кетца вже мав надійних побратимів, які ладні були будувати з ним корабель. Знання уастеків у судноплавстві виявилися набагато ґрунтовнішими, ніж юнак гадав попервах: ці традиції випливали з прадавніх часів. Якось Кетца разом з новими товаришами відбирав стовбури, які б годилися для побудови корабля. Раптом він збагнув, чому цих людей прозвали тоуейомес — «рідні, близькі». Насправді уастеки та мешики мали однакові перекази про власне походження. Уастеки теж були родом з далекої землі, а згодом якийсь жрець привів їх на ці піщані береги. Достоту як мешики, вони гадки не мали, де їхня далека батьківщина. Вони були упевнені лише в одному — і це стало для Кетци одкровенням: уастеки вірили, що їхні пращури припливли на величезному кораблі — припливли з-за моря. Частина народу осіла у цих місцях, а решта пішла далі, до вулканів, допоки не дісталися місцини, що звалася Тамоанчан, де згодом звели Теотіуакан. Якщо все сталося саме таким чином, тоді уастеки, поневолені й принижені нині, — це старші брати своїх поневолювачів. А ще виходило, що Кетца має рацію й на тому боці моря справді є інша земля.

Будуючи корабель, Кетца потоваришував з юнаком-однолітком на ім’я Маóні. Попри те, що спілкування з ним було непростим — адже їхні мови, хай і споріднені, все-таки різнилися, — обох юнаків хвилювали однакові ідеї. Маоні навчав Кетцу мудрощів мореплавства. Ця пара, наче дітлахи, проводила час, здебільшого ковзаючи в каное по спінених гребенях хвиль. Коли спадала темрява, вони орієнтувалися за зірками в небі. Так Кетца дізнався, що у цього народу, приреченого на нелюдські умови існування, є календар, набагато давніший за мешикський, який був дуже подібний до того, який склав він сам.

Папалоа з тривогою спостерігав за тим, як розвиваються стосунки столичного юнака з тубільцями. Особисто він не прагнув обходитися з уастеками як з рівнею: командир гарнізону гадав, що якщо ставитися до них по-людському, то вони забажають якихось прав. Він і Кетці висловив свої міркування. Утім, син мудрого Тепека шанобливо зазначив, що за обставин, що склалися, така політика зовсім не видається йому бездоганною, адже тут і тижня не мине без повстання.

— Ці дикуни підкоряються лише батогові, і якби не наша суворість, ми б мали тут гармидер щодня, — кинув на те Папалоа.

Хай там як, наполягав на своєму Кетца, відколи він задіяв у своєму проекті місцевих, принаймні його загін, що зайнятий будівництвом корабля, не бере участі у повстаннях. І тоді Папалоа бридко розреготався, пояснюючи, що Кетца навіть гадки не має, як його використовують: допомагаючи йому, дикуни уникають важчих завдань, які доводиться робити з-під палиці.

— Проблема не у праці, проблема у палиці, — сухим тоном мовив Кетца, додавши при цьому, що будівництво корабля аж ніяк не легка праця: витесувати, рубати та тягати стовбури — це дійсно важка праця, може, навіть важча за працю на полях.

Однак Папалоа не схилявся провадити дискусії. Насправді він дочекатися не міг, коли це столичне хлопченя, що звикло до байдикування, випещене у розкошах, у яких купається син члена Ради мудреців, нарешті змайструє свій корабель, забере своїх друзяк-тубільців і навіки згине у безодні океану.

24

Корабель вигнанців

За десять місяців безперервної праці корабель таки збудували. Кетца та уастеки працювали самі, мало не потай, на галявині серед густих чагарників, на березі річки, що впадала у море. Кетца прагнув не лише сховатися від сторонніх очей, а й захистити витвір своїх рук від грабунку, — до цього часто вдавалися в’язні, за якими наглядав Папалоа. Праця була надто трудомістка, щоб ризикувати її здобутками, — юнак не бажав обертати корабель на набуток непередбачуваних мешканців селища. Первісний задум Кетци зазнав чималих змін завдяки розважливим підказкам Маоні, який, здавалося, всотав потяг до моря з материнським молоком.

Зрештою, вийшла величезна споруда. Корабель спускали на води річки, підмостивши товсті стовбури. Він важив стільки, що коли його було спущено на воду, хвиля, піднята ним, сколихнула прибережний очерет, а звірина, що снувала неподалік, розбіглася по чагарниках. Однак сам корабель не похитнувся, не нахилився — немовби стояв на дні річки. Корабель стояв так незворушно, що багато хто гадав, що він ураз сів на мілину. Але щойно команда зійшла на борт, усі переконалися, що то він так стоїть на плаву — ніби досі не зійшов із суходолу. Кетца та Маоні взялися за передні весла, решта будівничих зайняли ще десять місць для веслування. За командою молодого капітана всі разом опустили весла у воду, і тоді корабель м’яко та легко зрушив з місця уперед, ніби то якесь маленьке каное, а не велетенська споруда з дерев’яних колод. Відчувши, що дерев’яний колос не лише не має наміру тонути, а й іде упевненою ходою, веслувальники вигукнули так голосно, що це почули навіть у селищі. Коли корабель дістався гирла річки, до нього підпливло кілька рибальських човнів — порівняно з ними корабель скидався на кита, що пливе, оточений дрібного рибою. Решта уастеків бігли берегом, ошелешено споглядаючи небачену дивину.

Корабель мав двадцять кроків уздовж, а частина судна, що здіймалася над водою, була заввишки як п’ятеро чоловіків, яких поставлено один на одного. Корпус, який у променях призахідного сонця виблискував позолотою, було зроблено з дерева теокуауїтль — рідкісного різновиду кедра, який удосталь зростав у тутешній сельві. Це були не зв’язані між собою стовбури, а дошки, ретельно обрізані, вилощені, підігнані одна до одної за допомогою пазиків — технології, яку раніше не використовували і яку винайшов Маоні, а Кетца допрацював. Палуба була простора, а під нею розташовувалось приміщення для веслувальників, які там ховались від негоди; місця ставало й для того, щоб кілька чоловік мали змогу поспати. Приміщення нижче ватерлінії, яке мало лаз нагору, скидалося на місткий льох — у ньому зберігатимуться припаси для тривалої подорожі. Здаля корабель скидався на тіло змії в оперенні: на носі — жаске обличчя з гострими іклами, а на кормі — звивистий хвіст. Судно просувалося уздовж піщаного берега, й на нього сходилися подивитися люди: то було гарне й водночас страхітливе видовище. Веслування та жаска зміїна подоба корабля робили його схожим на живу істоту. Для нього ніби й не існувало хвиль: вони розбивались об кіль, ніяк не порушуючи плавкої ходи. Кетца зліз на щоглу, що здіймалася посеред палуби, смикнув за мотузку, — й тоді над кораблем розпустилося величезне тростяне вітрило, яке довершило чудове видовище. Капітан, стоячи на верхівці щогли, помахав на знак вітання рукою, й тоді дорослі та діти, що зібралися на березі, зайшлися у захопленому крику, махаючи руками у відповідь і намагаючись підстрибнути якнайвище. Цей корабель, рівного якому ніхто ніколи не бачив, засвідчував, що давні родичі, мешики та уастеки, знову мали змогу стати братами.

Й лише одна людина стояла мовчки, незворушно. Папалоа не мав наміру дозволити такий союз. Начальник гарнізону ляснув батогом повітря і, різко розвернувшись, пішов геть від юрби.

Йому нічого було святкувати.

25

Мрія переможених

Здавалось, усе просувається так само легко, як новий корабель ковзає водою. Кетца замислився над тим, що досі не має екіпажу. Дотепер син Тепека міг розраховувати лише на свою праву руку — Маоні, який не лише був першокласним мореплавцем, а й уявляв собі всесвіт подібно до Кетци. Завдяки цій дружбі Кетца легше терпів розлуку зі своїми близькими: Тепеком, Уатекі, шкільними товаришами у Кальмекаці. Але найголовніше — тепер юнак мав кому розповісти про свою тугу за далекою Ішоєю. Маоні намагався втішити закоханого оповідками про те, як він повернеться додому, розширивши межі імперії аж до іншого берега моря. Він повернеться в Теночтитлан справжнім героєм і тоді зможе оженитися на Ішої і решті жінок, варто йому лише зажадати. У словах Маоні проступала гіркота, адже молодик-уастек усвідомлював, що ані крихти цієї слави він не дістане: він належав до відринутих, він був койотлем, позбавленим будь-яких прав. Хай які вони близькі, хай які обітниці братерства дають один одному, вони походили з ворожих племен, та ще й Маоні був затаврований клеймом переможеного. Порівняно з його становищем Кетца не мав на що нарікати. Слова друга не приносили йому полегшення, навпаки, вони прошивали йому груди, мов кинджал, змушуючи журитися й через Маоні теж.

Окрім Маоні та ще трьох уастеків, які будували разом з ним корабель, ще охочих піти у ризиковану подорож не знаходилося. А для повноцінної команди потрібно щонайменше дванадцять чоловік. За спокійної безвітряної днини стало б і пари веслувальників. Але під час штормів та зустрічного вітру треба було задіяти всі дванадцять весел. За розрахунками Кетци, якщо на їхньому шляху не зустрінеться земля, коли вони відпливуть на схід, експедиція здійснить плавання навколо світу, повернувшись із заходу, приблизно за вісімдесят днів. Утім, переконати інших, що Земля — це куля, як і решта світил на небосхилі, виявилося непростою справою. Горизонт викликав у душах уастеків прадавній жах, чимало з них вірили, що обрій є межею, за якою світ обвалюється у прірву, чи що там розташовано землі, які заселені демонами або іншими злісними божествами, яких вигнано з пантеону. Рибалки на власні очі бачили велетенські кораблі з богами, що мали червоні бороди — вікінкатль, як ті називали себе, вони були жаскими та жорстокими. Утім, Маоні особисто такого не бачив, ці оповідки передавалися з покоління в покоління, й він йняв їм віри. Можливо, кораблі богів і були доказом існування іншого світу на тому боці моря. Кетца нагадував співрозмовникам, що — за їхніми власними переказами — уастеки під проводом жерця Куештекатля прибули у ці землі на велетенському кораблі. Разом з тим, саме в Уастеці вперше зародився культ Кетцалькоатля. Чимало прадавніх кам’яних статуй мали разючу подібність зі статуями бога життя. Але найбільш прикметним було те, у якій подобі його було зображено: це був Володар білої землі, чоловік з червоною бородою, дуже подібний до таємничих вікінкатль. Це збігалося з давніми віруваннями тольтеків, які вважали, що всі люди, незалежно від кольору шкіри та належності до кланів, місця проживання чи рідної мови, були власноручним витвором богів і зародилися від боротьби між Кетцалькоатлем та Тецкатліпокою.

Однак хай які поважні були докази, наведені Кетцою, він не міг переконати людей узяти участь у його подорожі.

Він обіцяв уастекам свободу, незалежність від гніту тлатоані, володіння частиною земель, котрі вони завоюють, — та все намарно. Екіпаж нараховував усього п’ятьох. Але коли новина дійшла до в’язнів-мешиків, дехто забажав почути пропозиції молодого земляка. Обернутися з ув’язнених вигнанців на шляхтичів, що володіють значними територіями, — зваблива пропозиція. Та спершу, певна річ, слід було домовитися про все з Папалоа.

— Я маю людей для твого корабля, — заявив Кетці їхній повноправний власник.

Молодий капітан опинився на роздоріжжі. Люди, яких пропонував Папалоа, були найгіршими представниками народу мешиків: крадії, бандити, убивці найнижчого штабу. Вони були злочинцями до заслання, а перебуваючи в ув’язненні, наробили ще більше бридких речей. Але найголовніша проблема полягала в іншому — ці люди були найзліснішими ворогами уастеків. Саме вони чинили розправу після повстань: убивали повстанців, ґвалтували їхніх дружин та грабували їхні оселі. Як змусити катів та їхні жертви жити пліч-о-пліч на плавкому невеличкому острівці? Як зробити так, щоб вони не повбивали один одного, щойно відпливуть від берега?

— Проблема не у роботі, проблема у палиці, — Папалоа повторив Кетці його ж слова, які той промовив щодо дотримання порядку в селищі. — Як на мене, простіше втримати злагоду на кораблі з командою з дванадцятьох чоловік, ніж у містечку з тисячею мешканців — повстанців, убивць та навіжених, — доказав Папалоа, як завжди саркастично засміявшись.

Поза тим, добровольці-мешики не мали жодного уявлення про навігацію. На відміну від уастеків, людей моря, в’язні здебільшого були горянами, з гір, що оточували Теночтитлан. У ліпшому випадку — і це найбільше, що вони робили, — колись подорожували столичними каналами на каное. З іншого боку, як і слід було сподіватися, уастеки, що збиралися йти у плавання, відмовлялися брати з собою своїх нещодавніх катів. Утім, міркував Кетца, є дещо, що поєднує усіх цих людей, — жага свободи. Якщо він спроможеться досягти взаємної терпимості, то, коли вони опиняться у відкритому морі, мешики та уастеки просто-таки змушені будуть співіснувати у мирі, якщо тільки не наважаться на самогубство: битва на смерть неминуче призведе до загибелі експедиції, бо у морі кожен з них стане незамінним. Отже, Кетца вирішив прийняти щедрий дарунок Папалоа. Начальник гарнізону мав єдину умову: якщо вони справді знайдуть землю на тому боці моря, Папалоа вимагав собі половину від наділів, які належатимуть кожному з його підлеглих. Загалом Папалоа не поставив би на успішність експедиції навіть жмені какао, та йому не було чого втрачати, а натомість він позбавлявся найзлісніших в’язнів. А що ж до тубільців, то вони не мали для Папалоа жодної цінності. А головне — він мав нагоду назавжди попрощатися з цим жовторотиком з конкістадорськими вихватками, з цим піллі, імператорським мазунчиком, який з’явився у селищі, щоб поставити під сумнів владу начальства. А якщо серед маячні сина Тепека раптом виявиться дрібка істини, Папалоа таким чином забезпечить собі заможне майбутнє шанованої людини.

Корабель мав відплисти за тиждень, коли місяць буде уповні. У результаті непростих переговорів між Кетцею, Папалоа, уастеками та в’язнями-мешиками команду врешті-решт було набрано.

Зважаючи на те, що військових флотських звань просто не існувало, всі члени екіпажу були розділені за рангами сухопутної армії. Список особистого складу очолював Кетца у ранзі ачтонтекатля (головнокомандувача), далі йшли Маоні та в’язень на ймення Ітцкоатль, яких було призначено ачкаутлі (командирами). Вони мали четверо підлеглих — теяотлані (офіцерів) — двоє уастеків та двоє мешиків. І завершували список шестеро акальянелотлів (рядових) — по троє з кожного гурту.

Сенс такого розподілу звань полягав не лише в тому, щоб урівноважити два гурти, але й щоб завдяки розподілові керівних посад змінилася логіка стосунків між ними. Горизонтальний розподіл на переможців та переможених мав поступитися місцем вертикалі, й за цією логікою жоден народ не був вищим за інший. Тепер замість двох гуртів мало утворитися три, у кожному з яких було порівну мешиків та уастеків, й усі вони підпорядковувались вищій владі — Кетці.

Частина друга

Подорожній щоденник Кетци[1]

Листи до Ішої

Ім’ям Кетцалькоатля!

Кохана моя Ішоє!

Я ніколи не зізнавався у тому, про що завжди мріяв: після закінчення школи Кальмекак просити у твоїх батьків дозволу одружитися з тобою, щоб ти стала моєю дружиною. Утім, нічому з цього здійснитися не судилося: мені не вдалося закінчити освіту, й мені навіть не дозволили побачити тебе, перш ніж відіслати мене у заслання. І з Тепеком, батьком своїм, я теж не мав змоги попрощатися.

Я, як багато разів тобі розповідав, переконаний, що на тому боці існує інший світ. Імператор сказав, що мені складуть добру шану, коли я знайду землі Атцлана чи якісь інші території, котрі розширять межі імперії. А ще він пообіцяв назвати мене правителем усіх островів та земель, які я відкрию відтепер і до закінчення походу. Утім, ані шана, ані влада над іншими народами, ані розширення меж імперії, ані високі посади нічого не вартуватимуть для мене, якщо заради них мені доведеться відмовитися від тебе.

Найбільше я б прагнув, щоб ти була поруч зі мною, як у далекі часи нашого дитинства, й щоб, полягавши на самісінькій верхівці Теночтитлана, за яким я так сумую, ми знову споглядали зірки на небосхилі. Ті ж таки зорі, які зараз указують мені шлях через море, про яке я мріяв усе життя.

Мені сказали: хай буде з тобою Уїцилопочтлі, хай буде твоїм супроводом і помічником у битвах, якщо вони трапляться, і хай поширить твою владу до самісіньких меж світу. І хай я знайду нових рабів, щоб пожертвувати йому. Але я покладаюся геть не на бога війни, а на бога Кетцалькоатля, бога світла й життя, бога моїх предків і батька, Тепека.

Мені сказали, щоб я ніс у відкриті мною світи закон народу мешиків, поширюючи владу Уїцилопочтлі у завойованих землях, достоту як ми вчинили в Уастеці. Але ось який парадокс: половина моїх супутників у плаванні — це гарні уастеки, а інша половина — погані мешики. Кому віддасть перевагу тлатоані? Від відповіді на це запитання залежить, успішною чи провальною буде моя справа.

Я взяв із собою п’ятдесят книжечок з агавових волокон та телячої шкіри, ці матеріали краще за папір витримують капризи морської подорожі — на їхніх сторінках я збираюся занотовувати всі події, які трапляться під час нашого походу. Кохана моя Ішоє! — окрім записів про все, що побачать мої очі й що відчує моє серце, я маю намір накреслювати нові мапи, на яких зображатиму обриси всіх морів і земель, які побачу під час мандрівки. Про все це я щоночі розповідатиму тобі, достоту як у дитинстві, коли, злізши на верхівку Великої піраміди Уей-Теокаллі, ми уявляли, як влаштовано всесвіт, спостерігаючи за небом. Сподіваюся, саме цим зорям судилося привести мене у Новий Світ і доправити мене назад, до тебе.

Змія 5

Ми вирушили у путь із затоки Атолотль, коли сонце щойно вигулькнуло на обрії. Море було спокійним, а у вітрило дмухав легкий бриз. Щоб утримувати добру швидкість, вистачило й чотирьох веслувальників. На борту панував такий самий спокій, як і на морі: екіпаж поводився так безтурботно, що, певно, таку поведінку слід було вважати передвістям бурі. Мешики та уастеки, давні вороги, дружно веслували в одному ритмі й бралися за будь-яку роботу. Та працювали вони мовчки, не дивлячись одне одному в очі, адже будь-яке непорозуміння загрожувало обернутися на іскру, від якої розгориться пожежа. Уастеки, як досвідчені моряки, упевнено снували палубою, не втрачаючи рівноваги, а ось мешиків хитало, вони страждали на морську хворобу, і раз по раз хтось із них перехилявся через борт, щоб спорожнити шлунок. Зауваживши, як колишні раби успішно обживаються на своїй маленькій плавучій батьківщині, звільнені в’язні не могли не визнати, що тепер їхні життя — у руках тих, кого вони звикли поневолювати. То був спокій, до якого спонукали обставини, але я боявся, що так не триватиме довго.

По обіді я раптом зауважив вираз жаху на обличчях мешиків. Озирнувшись, я поглянув у той бік, куди було спрямовано їхні погляди: вузька смужка землі за бортом геть зникла з очей. Куди не кинь оком — повсюдно видно лише воду. Усі мої потуги та переконання зависли у повітрі без жодного підґрунтя.

Череп 6

На морі та у душах членів екіпажу панував незмінний спокій. Ми лишили сонце на півночі, згодом — на північному сході, затим — на сході-північному сході. Ми тримали курс на острови таїнів, де мали запастися продовольством. Такий був задум, щоб чималий шлях мати змогу пройти упорожні. Мій помічник Маоні виявився великим мореплавцем: завдяки його описам я спромігся накреслити мапу цієї групи островів.

Уастеки торгували з острів’янами аж до мешикського поневолення. Таїни — так вони самі себе називають і їхньою мовою це означає «добрі люди» — до моїх співвітчизників ставляться з острахом, зауваживши, до чого призвело наше підкорення Уастеки. Доведеться поводитися обачно й бути дуже дипломатичними під час переговорів. Ці люди — чудові мореплавці й мають гарні човни.

Сусідні острівці населяє плем’я каніба, що їхньою мовою означає «погані люди». Каніби споконвіку ворогують з таїнами. Це дуже войовничі люди, вони мають звичай пожирати ворогів, не лишаючи нічого, так казав мені Маоні. Вони не лише прекрасні мореплавці, а й чудові майстри кораблебудування; їхні кораблі виготовляються із суцільного стовбура, й така «пірога» має місткість до двохсот воїнів — тобто у двадцять разів більше за цілу команду на нашому судні. І таїнам, і канібам, як і решті остров’ян, треба показати, що ми не маємо наміру завойовувати їхні землі. Та ми не повинні розкривати справжніх цілей нашої експедиції, щоб не заронити сім’я підозріливості, заздрості чи ворожості.

Олень 7

Кохана моя Ішоє! Мені бракує слів, щоб описати ніч посеред океану. Ніколи я ще не споглядав нічого такого. Мені бракує слів. Я б волів, щоб ти була поряд зараз.

Кролик 8

Сьогодні ми знов побачили землю. Над продовгуватою зеленою облямівкою зійшло сонце. Нас супроводжують пташки, що ширяють навколо корабля. Земля, яку ми бачимо на сході, — то острів Куба, а гори над тією землею називаються Кубанакан. Ми не збираємося приставати до берега, бо наразі не потребуємо провіанту й не маємо наміру спілкуватися з місцевими мешканцями. За нагоди, нам слід уникати контактів, які можуть спричинитися до ймовірних сутичок. Навіть якщо ця земля належить таїнам, ніколи не вгадаєш, коли наскочать каніби.

Люди помітно заспокоїлись, знову побачивши землю, хоча тепер плисти поблизу суходолу стало дуже небезпечно.

Уночі у зорянім сяйві ми бачили, як на море полив вогненний дощ. Незабутнє видовище, лише мої люди злякалися, що на них упадуть краплини вогню. Скидалося, ніби то лютує особисто Уїцилопочтлі. Але за мить усе вщухло. Море, небо та зорі — сам спокій. Незабутньо.

Вода 9

Сьогодні був важкий день. Трапилося те, чого я так остерігався. Близькість суходолу сповнила деяких мешиків колишньою бундючністю, і сталася сутичка з уастеками. Усе розпочалося з дрібної сварки, потім залунали образи, й, зрештою, двоє веслувальників зчепилися. Задерикуватий мешик на ім’я Мічоані, вихопивши з отвору весло, охоплений люттю, вдарив ним уастека по голові. Мало не пробив бідоласі голову — уастек дивовижним чином вивернувся, але постраждала ділянка палуби й ушкоджено один з вузлів на канаті для кидання стріл. Мені вперше довелося скористатися своїми владними повноваженнями: я наказав розняти забіяк. Мій наказ було виконано негайно, адже інакше нашій експедиції тут-таки настав би кінець, бо Мічоані, засліплений люттю, розмахував веслом і був ладен розтрощити все, що втрапить під руку. Коли команда угамувала несамовитого, я сказав, що коли до нього не повернеться здоровий глузд, я накажу зв’язати йому руки-ноги й кинути у трюм під палубою.

Мої плани порушено. Тепер нам доведеться висадитися на берег, щоб залатати корпус і зробити нове весло. Зрештою, нам довелося змінити курс і йти на схід-південний схід.

Ми були поруч з островом Кіскея. Місцеві гори називаються Гайті, що мовою таїнів означає «високі землі».

Ми угледіли вузьку піщану косу біля підніжжя кам’яної гряди, і я вирішив, що то підходяще місце, щоб спустити якір. Я наказав тим двом матросам, що вчинили бійку, допливти до берега й перевірити, чи спокійне те місце. Я обрав саме їх: частково, щоб покарати за хибу, а почасти для того, щоб, виконуючи це ризиковане завдання, вони оберігали один одного.

Розвідники ще до берега не дісталися, а ми вже зауважили, як з-за кущів повискакувало чимало тубільців, озброєних списами та стрілами з червоними наконечниками. Це яскраве забарвлення, як зміїна шкіра, свідчило, що стріли отруєні. Безперечно, то були каніби, котрі пожирали своїх ворогів.

Пес 10

Саме за таких небезпечних обставин на ділі перевіряєш, хто є хто. Побачивши серед листя лютих тубільців, дехто з мешиків заволав, що треба негайно хапати весла й чимдуж мчати геть, поки нас не засипали стрілами. Вони зовсім не турбувалися за долю товаришів. Жоден з уастеків не пристав на таку вимогу, та й більшість мешиків не мали наміру покидати своїх.

Мій помічник Маоні закликав мене не хвилюватися: то були не жаскі каніби, а їхні закляті вороги сигуаї. Маоні з палуби заговорив до них їхньою мовою, таїно. Обмінявшись кількома словами зі своїм вожаком, вони, привітно усміхаючись, посунули у наш бік. Наш корабель приголомшив їх. Вони кидалися у воду й плавали навколо нас, показуючи на величезну постать опереної змії, ікла якої ще недавно сповнювали їх жахом. Маоні попередив мене, що нам, мешикам, слід приховувати свою національність, оскільки, як я вже казав, усі таїни нас бояться й ставляться вороже. Чимало тубільців прагнуло зійти на борт, щоб поглянути, як влаштоване судно зсередини. Може, то був вияв звичайної цікавості, але я мав підозру, що вождь навмисне підсилав вивідачів, щоб вони дізналися, що ми веземо, й таким чином розвідали наші наміри. Маоні на знак дружби запросив кількох з них на палубу, скинувши їм кінець мотузки, щоб легше було зійти на борт. Уастеки спілкувалися з сигуаями так, ніби ті — їхні давні друзі. У певному сенсі так і було, адже донедавна вони жваво торгували між собою. Я пішов у трюм і повернувся, несучи подарунки: кілька чувалів з какао та кілька шматків обсидіану. Натомість, щоб виказати свою прихильність, тубільці привезли у своїх каное папуг, клубки вовняної пряжі, каміння кольору морської хвилі й ще чимало усіляких дрібниць.

Усі були дуже привітні, окрім касика, — так мовою таїнів звуть «великого вождя», але то зовсім не те, що наш тлатоані.

Касик виявився людиною дивакуватою. То був чоловік старий, доволі огрядний та надзвичайно низькорослий. Він палив скручене листя піціетля, який тут зветься койба, й ставився до нас з неприхованою недовірою. Касик сидів на великому сидінні з сітки, яке тут звалося «гамакою», а двоє чоловіків обабіч тримали кінці палиці, до якої цей гамак був підвішений. Великий вождь не мав права ступати по землі, тож коли мав потребу зайти у зарості, у яких у гамаці не просунешся, один з ад’ютантів ніс його на плечах, наче дитину. Я навіть бачив, як вони передають його з рук в руки ланцюжком.

Тим часом поки уастеки заводили дружбу з сигуаями, обмінюючись браслетами та намистом, мешики поводилися злякано і якось не по-дружньому. Я боявся, щоб таку поведінку не розтлумачили як войовничу чи образливу, адже це, можливо, спричинило б сутички. За обставин, коли прихильність виказують так нав’язливо й аж через верх, ніколи не знаєш, що трапиться наступної миті: гучні вітання можуть обернутися на лайку, а плескання по плечу — на удари кулаків.

Ми з Маоні разом висадилися на берег, неприховано демонструючи мечі, що висіли на поясі. Чорне обсидіанове лезо стає у неабиякій нагоді, коли треба когось налякати чи застерегти від ворожих замірів. Наблизившись до вождя, ми схилилися на знак пошани перед його гамаком. Маоні звертався до касика його, мовою, не дивлячись у вічі. Я не розумів, про що йдеться, але за інтонацією та виразом обличчя вождя збагнув, що його щось турбує. Він був людиною, сказати б, надзвичайно стурбованою: під час розмови повсякчас вимагав, щоб його носили з місця на місце. Тож Маоні ходив слідом за касиком, який сидів на плечах свого ад’ютанта.

Коли ця тривала й напружена бесіда скінчилася, Маоні переказав мені її: вождь прагнув знати, яка мета нашої експедиції; Маоні переконав його, що це лише дослідницький похід і що ми не прагнемо ані воєнних, ані торговельних вигод, що насправді ми не хотіли виходити на суходіл, нам довелося це зробити через надзвичайні обставини, і ми просимо дозволу касика полагодити наш корабель і продовжити нашу подорож. Пояснення, які надав Маоні, схоже, не здалися вождю переконливими, однак він дозволив узяти все, що потрібно, аби полагодити судно, а потому якнайскоріше зніматися з якоря. Як пояснив таїн моєму помічникові, його турбувала не власне наша експедиція, а те, що такий великий корабель, можливо, зверне на себе увагу їхніх ворогів, канібів, які вже давно слідкують за цим плем’ям.

Я не втішився з такої новини, адже саме каніби були справжньою загрозою для нашої експедиції. Тому, отримавши дозвіл касика, я, низько уклонившись, наказав своїм людям щонайшвидше ставати до праці. Маоні пішов шукати годяще дерево у чагарниках, щоб зробити нове весло, а я лишився поряд з вождем — на знак пошани.

Я враз звернув увагу на красу таїнських жінок. Вони носять лише пов’язки на стегнах і ніяк не прикривають грудей. Шкіра їхня за кольором скидається на прекрасне дерево каоба, яким славляться тутешні землі. На їхніх губах повсякчас вигравала тінь посмішки, надаючи їм поманливого, чуттєвого виразу. Мила моя Ішоє, якби на моєму кораблі стало вдосталь місця, я б обов’язково взяв одну чи двох з цих жінок за наложниць. Якби ти побачила їх, ти б зі мною погодилась. А якби ти була моєю дружиною, ти б прийняла їх якнайгостинніше.

Касик наказав підвісити себе на мотузці, яку було натягнуто поміж двох дерев. Підтяжки кріпилися у нього поміж ніг та за плечима, а двоє дужих чоловіків безугавно ганяли його з боку в бік цією мотузкою. Якоїсь миті він, зупинившись напроти мене, зауважив, мабуть, як я роздивляюся його жінок, тож звернувся до мене з питанням, якого я не зрозумів. Показуючи на гурт молоденьких тубілок, виразно повторював слово «кокомордан». Врешті, я здогадався, про що він питає: чи знаю я, що таке кокомордан. Я заперечно захитав головою. Ніколи мені не доводилось чути цього слова. Касик, посміхнувшись, жестом підізвав до себе одну з дівчат і щось прошепотів їй на вухо. Дівчина зайшлася сміхом, глянула на мене, підійшла, взяла мене за руку і повела у зарості.

Мила моя Ішоє! Мені бракує слів, щоб описати тобі, який чудовий той кокомордан. У чому я дійсно певен, то це в тому, що обов’язково повернуся на цей благословенний острів, щоб забрати цю жінку й повезти у Теночтитлан. Вона буде чудовою наложницею й навчить тебе багатьох речей, коли ти станеш моєю дружиною.

Вже полудень минув, а Маоні все не вертавсь. Я захвилювався. Попри молодий вік, цей уастек був найдосвідченішим і найрозсудливішим з усієї команди, тож я заспокоював себе подумки тим, що він ніяк не міг заблукати у сельві. З іншого боку, навряд чи на нього напали сигуаї чи таїни, адже він не лише досконало володів їхньою мовою, а й знав, як заслужити їхню повагу. Зустріч із канібами, казав я собі, ще менш імовірна, адже якщо вони й з’являться, то з моря, а не з глибини острова. Й ще не встиг я обміркувати таку думку, як — ніби у відповідь на мої тривоги — удалині на обрії побачив щоглу якогось корабля. Сигуаї вмить запанікували: почали горланити й заметушилися, навіть не намагаючись згуртуватися і вирішити, як вчинити. Один з ад’ютантів, поспіхом знявши вождя з мотузки, чимдуж помчав у чагарники. Але у гармидері охоронець не зважив на висоту гілок, тож вождь, вдарившись лобом об першу ж гілку, впав на землю. Підібрали його чи ні — я не встиг подивитися.

Знов озирнувшись на море, я зауважив, як слідом за першим кораблем вигулькнули десятки нових щогл. Отже, безперечно, це жахливі каніби. Вождь сигуаїв переймався недарма: наш корабель, що пристав скраю острова, впав в око найнебезпечнішим тутешнім мешканцям.

Порахувавши кількість кораблів й уявивши, скільки воїнів вони, можливо, мають на борту, один із сигуайських командувачів віддав наказ терміново відступати в ліс. Спостерігаючи за тим, як тубільці один за одним зникають у чагарниках, я мучився, намагаючись вирішити, як учинити нам; якщо ми сховаємося разом із сигуаями, то наш корабель потрапить до рук людожерів, а якщо вийдемо назустріч, то, безперечно, програємо, адже вони чисельно переважають нас. Лишався ще один варіант поведінки — найслабший, але за наших обставин — єдино прийнятний. Дипломатія. Ковзнувши поглядом по піщаному березі, я переконався, що лише я та моя команда лишилися на виду — частково на суходолі, а частково — на кораблі. Кучка людей проти десятків кораблів. І раптом я збагнув, що переговори вести буде вкрай важко, адже мій, говорячи офіційною мовою, головний радник, Маоні, досі не повернувся зі своєї подорожі у глиб лісу. Але ж саме він чудово спілкувався таїно, якою розмовляли й каніби, знав, як правильно звернутися до їхніх вождів. Жоден з моїх земляків не міг похвалитися дипломатичною освітою, навпаки — вони не мали жодної освіти.

Поки я так міркував, каное з канібами вже стали на якір поряд з нашим кораблем. Загалом кораблів було дванадцять, й у кожнім сиділо від десяти до п’ятнадцяти чоловік. Вигляд вони мали жаский: обличчя розфарбоване по-бойовому, а на шиях висіло намисто із зубів та кісток, вочевидь людських. Щойно побачивши їх, я збагнув, чому люди з інших племен прозвали їх каніба, — як я вже казав, це слово мовою таїнів означає «погані люди». Я наказав своїм не торкатися зброї, зберігати спокій і нічого не казати. А новоприбульці вже націлили на нас стріли та списи. Я міркував, що коли вже сигуаї, попри чисельну перевагу, втекли, щойно почувши слово «каніби», то нам, мабуть, не варто приховувати, що ми — мешики. Мешканці тутешніх островів багато чули про військову потужність Теночтитлана й бачили землі прибережних народів, спустошені нашим військом. Ім’я Уїцилопочтлі звучить для них загрозливо, й ніхто просто так не кинеться битися з його воїнами. Тому я показав на оперену змію, яка роззявила сповнену зубів пащу, й твердо мовив до того, хто, найпевніше, був командиром загону: «Вітаю тебе від імені Кетцалькоатля. Мене звуть Кетца, я посланець Тицока, тлатоані Теночтитлана».

Звісно, командир не розумів мови науатля, але про те, що ми мешики, таки здогадався. Я зауважив на обличчі у нього тривогу й спантеличення. Тоді я додав: «Ми прийшли з миром. Ми зупинилися лише для того, щоб полагодити корабель, і повертаємося до Уастеки — у наші володіння, які подарував нам Уїцилопочтлі, повелитель війни». Останні слова негайно подіяли: одна згадка про бога жертвоприношень позбавила канібів войовничості. Утім, командир не наказав своїм людям опустити зброю. Повернувшись у бік одного з кораблів, він прокричав нерозбірливе для мене слово. Цю команду переказували з каное в каное, допоки, зрештою, останній човен не наблизився до нас. Невисокий чоловічок, що мав трохи інакший за решту вигляд, перескочив на борт головного каное й став поруч з командиром. Касик канібів щось промовив, і, на мій подив, маленький чоловічок, поглянувши на мене, переклав його слова моєю мовою: «Вітаю тебе від імені богів удачі, і хай оберігають вони тебе від Уракана, бога вітрів та бур». Таким було офіційне вітання, у якому, безсумнівно, крилася загроза: позаяк я назвав страшне ім’я Уїцилопочтлі, вождь, у свою чергу, застеріг мене, що має свого заступника — бога Уракана.

Без жодних натяків на прихильне ставлення, так і не віддавши наказу своїм людям, щоб опустили луки, касик канібів запропонував нам зійти на берег, щоб провести переговори. Ми підкорилися. Командир, перекладач та ще двоє ад’ютантів влаштувалися на укривалі, а нам показали місце на піску, щоб беззастережно показати, хто тут за головного. Тим часом воїни висаджувалися на піщану мілину без жодного опору, адже за сигуайцями й слід прохолов. Я не йняв віри власним очам — за канібами слідом на суходіл висаджували десятки тварин, якщо лишень їх можна було так назвати: за розмірами та статурою вони скидалися на собак, однак на собачих тілах були людські голови! Ці тварини снували берегом, винюхуючи щось не псячими, а достоту людськими носами. Вони не гарчали, їхнє мовлення радше скидалося на бурмотіння. Дивакуваті створіння гризлися між собою, б’ючись за їстівні рештки, які повикидали сигуайці, тікаючи поспіхом. Людські обличчя спотворювались у звірячому вищирі. До того ж тварини промовляли щось схоже на слова. Гадки не маю, навіщо каніби використовували їх, та незважаючи на дрібний розмір, ці тварюки наганяли на моїх людей чималого страху.

Якщо до того, як з’явилися каніби, мене турбувала відсутність мого головного помічника Маоні, то тепер я бентежився, що він ось-ось з’явиться, гадки не маючи про зміну обставин, і за це він, можливо, накладе головою. Тому я вирішив застерегти касика про імовірне повернення Маоні, щоб його не сплутали із сигуаєм. Почувши мої пояснення, касик відповів, що я можу не перейматися і на знак свого доброго ставлення він накаже знайти Маоні й привести його до мене. І враз поцікавився метою нашої зупинки на цих островах. Пам’ятаючи про те, що каніби давно намагаються встановити свою владу над усім архіпелагом, я сказав, що ми прибули, щоб укласти торговельну угоду. Тлумач переклав мої слова, та, на мій подив, касик надовго зайшовся голосним реготом. Він переповів мої слова ад’ютантам, і тоді розреготалися всі гуртом. На звук позбігалися пси з людськими головами, обличчя були байдужі, але вони радісно махали хвостами й плигали навколо касика. Я не міг збагнути причини таких веселощів: чи то каніби неправильно мене зрозуміли, чи то вони так раділи, чи, навпаки, виказували невдоволення. Радше за все нічого доброго така реакція не провіщала. Врешті, досі посміюючись, вождь сказав щось перекладачеві, погладжуючи собі черево. Доказавши, він угамував регіт, щоб перекладач передав його слова. «Те ж саме ми казали цибонеям, макоришам та сигуаям. „Ми прийшли з миром, щоб укласти добрі угоди“. І з декотрими ми зав’язали надзвичайно апетитні стосунки», — казав вождь, продовжуючи гладити собі черево й трусячи намистом з людських зубів та кісток. Раптом усмішка зникла з його обличчя, й він вів далі, вже похмуро вишкірившись: «Найперше, що каже полководець, перед тим як напасти: ми прийшли, щоб торгувати». Він ураз наказав своїм людям, і вони знерухомили моїх людей, позв’язувавши кожному руки та ноги. Пси з людськими мордами люто шкірились у їхній бік. Я сказав касикові, щоб той негайно звільнив мою команду, і тоді зв’язали й мене теж. Я тут-таки застеріг вождя, що якщо експедиція, яку послав мій тлатоані, не повернеться у Теночтитлан протягом кількох наступних днів, йому та його людям доведеться відповідати за наслідки. І дав зрозуміти, що цей випадок може спричинитися до війни. А якщо вождь, навпаки, прийме нашу дружбу, то мій тлатоані, можливо, стане його найбільшим союзником у боротьбі з рештою остров’ян. Помовчавши, вождь відповів, що має поміркувати. А доти мої люди перебуватимуть під його опікою — таким було його дипломатичне формулювання. Хоча насправді це означало, що допоки він вирішить, моя команда перебуватиме у нього в полоні. Двоє псів-людей метушилися навколо мене, повсякчас обнюхуючи своїми людськими носами.

За кілька годин каніби отаборилися й запросили мене відпочити в одній з хатинок, які називають боїо. Від Маоні досі не було жодної звістки. Мимохіть я провалився у глибокий сон.

Мавпа 11

Прокинувся я водномить, через різкий поштовх. Розплющивши очі, зауважив, що мене трусить за плечі страшнючий каніб, розмальований ніби для битви. Я не відразу збагнув, що саме цей чоловік був мені за перекладача, обличчя було майже невпізнанним під смугами червоної та білої фарби, які надавали йому лютого вигляду. Прислужившись нагодою, я спитав перекладача, звідки він знає науатль. Але замість відповісти він наказав мені збирати речі: касик прийняв рішення й бажає мені його повідомити. Для мене було загадкою, чому цей чоловік, маючи прикметну мешикську зовнішність, мешкає серед чужих йому остров’ян, з якими імперія не має жодних відносин. Утім, по-справжньому мене турбували лише два інших питання: чи повернувся Маоні і яке рішення ухвалив касик, у чиїх руках зараз були життя всіх нас. Але перекладач більше не розмовляв до мене, лише відвів мене до командувача.

Стояла непроглядна темрява. Касик так само сидів на укривалі, наче для нього не існувало часу. Він мав спокійний вигляд, крива осмішка, з якою він допіру розмовляв зі мною, зійшла з його обличчя. Командир канібів запалив сухий листок койби й запропонував мені викурити його разом. Цей обряд гостинності подарував мені добрі сподівання. Вдихаючи густий дим від листка, що тлів, я спитав про свого помічника, Маоні. Касик обмінявся кількома словами з офіцером, але мені нічого не сказав. Натомість спитав, чи я добре спав. Те, що він таким чином повів розмову, збентежило мене, але я розумів, що наполягати не варто. Тоді я заговорив про долю решти команди, й касик махнув рукою вбік. Я втішився, переконавшись, що з них познімали мотузки й вони сиділи навколо вогнища у гурті з воїнами-канібами, палили, обмінюючись жестами та звуками — то була для них єдина можливість розмовляти. Здавалось, мої люди ніби заслужили довіру й людей-псів теж: вони весело бавилися з незугарними створіннями, як із щенятами. Касик запросив мене до столу, зауваживши, що побалакати й домовитись можна й за обідом. Мене почастували якимось питвом — гірким, але смачним. Я вже давно мучився спрагою, тому висушив усе залпом. Один зі служок знову наповнив келих, і я легко перехилив його вдруге. Потому відчув, як у голові приємно запаморочилось. Я усвідомлював, що це недобре, але все-таки прагнув випити ще. Я знав, що у багатьох народів уживати алкоголь не було незаконним, і каніби, безумовно, належали саме до таких. А от у Теночтитлані пити на-стоянку агави та інші подібні напої було заборонено. Утім, я вважав, що нехтувати гостинністю канібів буде неввічливо. Придивившись пильніше до гурту біля вогнища, я збагнув, що взаємна прихильність полонених та вартових була спричинена духом найрозпуснішої пиятики. Тож я вирішив покластися на волю обставин. Я ніколи раніше не піддавався сп’янінню, але швидко збагнув його небезпеку: ти поринаєш у таке раювання, що цей стан хочеться продовжити якнайдовше. Прихильність канібів могла означати лише одне: вони приймають нашу пропозицію дружби. Мою чарку знов налили по вінця й принесли полумисок з їжею. Лише тепер я збагнув, наскільки я зголоднів. Я набирав повний рот гарячої та смачної заливки, вихоплюючи шматки м’яса з бульйону так стрімко, що навіть не боявся обпекти пальці. Касик розпитував про наш корабель і вихваляв його, кажучи, що ще ніколи не доводилось йому бачити так гарно зробленої «піроги» — так він назвав корабель. Я дякував за похвалу й віддавав лестощі сторицею, розхвалюючи судна канібів, а сам продовжував бенкетувати. Раптом я намацав щось тверде, поперхнувшись, виплюнув те, що спершу вважав за кісточку. Поклавши неїстівну річ на долоню, роздивився пильніше й здригнувся від жаху. Жодних сумнівів: це було обсидіанове кільце, яке Маоні носив у носі. Пригадую лишень, як підвівся й вихлюпнув рештки у полумиску на вождя, котрий знову зловісно розреготався. Голова пішла обертом, я заледве тримався на ногах. Я стиснув руків’я меча, ладний ринути у бій, та цієї миті з чагарників вигулькнув гурт канібів. Заходячись реготом, вони винесли з лісу чоловіка, обличчя якого вкривало сукно. Коли сукно рвучко стягли, я переконався, що то мій помічник. Маоні був живий-здоровий! От тільки його ніс позбавився звичної прикраси — безсумнівно, саме вона лежала на моїй долоні.

Трава 12

Ми вирушили в путь на світанку, прихопивши провіанту на п’ятдесят днів, і я гадав, що цього часу стане, щоб дістатися землі на тому боці моря. Після прикрих хвилин, яких я зазнав через командира канібів, я вирішив більше не наближатися до островів. Жарт, на жаль, виявився не зовсім безневинним: згодом я дізнався, що покуштував м’яса сигуайського вождя, саме того, що впав з плечей свого ад’ютанта, тікаючи. Моєму шлункові та моїй совісті довелося сутужно: ось як я подякував йому за гостинність, як віддячив за всі втіхи кокомордану!

Касик канібів відпустив нас, усвідомлюючи, що краще жити у мирі з підданими Уїцилопочтлі, аніж пізнати на собі всю потужність Теночтитлана. Поза тим, прагнучи розпрощатися по-доброму, вождь наділив нам чимало хліба, який роблять з юкки, котру наші господарі називали «касабе», вельми слушно для нас, адже такий хліб може зберігатися тривалий час, зовсім не псуючись. Моя команда зібралася геть уся, трюм було заповнено необхідними припасами, палубу відремонтовано, витесано нове весло. Звісно, всіма неприємностями, які спіткали нас у подорожі, ми мали завдячувати двом членам команди, утім, тепер команда справді згуртувалася. Усі переконалися, що вороги та небезпека чатують зовсім не на нашій палубі.

Очерет 13

Острови лишилися позаду. Обрій знов обернувся на широке викінчене водне коло. Віднині ми нічого не знали про світ навколо нас. Ніхто раніше не запливав далі за острів Кіскея. Принаймні такої подорожі у літописах не збереглося, тож не було й мапи, яка б підказала, що чекає на нас попереду. Попри те, я не мав сумніву, що наша Земля — кругла: якщо ми нічого не зустрінемо на своєму шляху, то, зробивши повний оберт, повернемося до західної окраїни володінь мешиків. За моїми міркуваннями, землі Ацтлану, якщо вони справді існують, — мали б знаходитись ближче на схід, ніж на захід, отже, у нас попереду — ще довший шлях; радше за все, на нас ще раніше чекали інші береги.

Окрім Маоні, мало хто з команди ясно розумівся на моєму плані. Після численних пояснень і безлічі експериментів з круглими плодами та іншими кулястими об’єктами, котрі лишень знайшов у нас на борту, я усвідомив, що не в змозі довести своїй команді, що, утримуючи курс на схід, ми досягнемо заходу, тож я вирішив надалі не марнувати часу на зайві розмови. Мої люди просто втішалися думкою про повернення додому — чи то зі сходу, чи із заходу — байдуже. Для мешиків головною принадою, яка змушувала їх веслувати, була мрія стати володарями земель, які нам ще належить завоювати. А от уастеків, навпаки, гнало вперед відчуття свободи — для них наша подорож була способом уникнути жорстокого гніту, який поневолював їх на батьківщині. Донині всі ці міркування не суперечили уявленням моєї команди про те, як влаштовано світ: більшість мешиків та уастеків вважали, що щойно ми дістанемось закрайка горизонту, впадемо у прірву. Решта вірила в існування лихого бога моря, котрий буцімто заборонив людям втручатися у його володіння. Дехто навіть згадав про Амаліналлі — Великий смерч на кшталт ока, навколо якого вода закручується у нещадну спіраль, котра впивається у Землю до самої глибочіні, змішуючись з киплячою лавою у самому центрі світобудови.

Я точно вмів визначити, коли жага до слави поступалася місцем найгіршим передчуттям — і навпаки. Коли ми йшли спокійним морем, усі душі сповнювалися сподіваннями на краще, і розмовляли ми про багатства, що на нас чекають. Та варто було морю лише трохи збуритися, коли хвилі гойдали корабель з боку в бік, як на палубі запановувала гнітюча тиша, обличчя полотніли, як у мерців, темні вірування моїх веслярів втілювались у їхніх молитвах про заступництво будь-яких богів. Але ми досі гадки не мали про справжню лють, на яку здатен Повелитель морів.

Як я вже казав, у кожного члена команди були власні причини вирушити у цю небезпечну подорож. Уастеків провадило вперед прадавнє прагнення свободи, непохитне бажання звільнитися від гніту завойовників, мрія про втечу у майбутнє — незбагненне, але все-таки не таке зловісне, як їхнє нещодавнє минуле. Мешиків же, окрім прагнення втекти з ув’язнення, скеровувало честолюбство: вони прагнули не лише стати володарями відкритих земель, а й оповитися величчю володарів, щоб поприкривати свої шкури розбійників та душогубів. Я чудово розумів спонуки моїх людей, але досі нечітко усвідомлював, якими ж причинами керуюся я сам.

Люба моя Ішоє, я вже зізнавався тобі, що мене не принаджує володіння відкритими землями чи розширення кордонів імперії. Календар дає нам похмурі пророцтва, і тлатоані чув мої слова: якщо наш народ не подасться у майбутнє, воно прийде до нас, щоб обернути нас на минуле. Глибоко у моїй душі жевріє незбагненне переконання, що наша подорож, можливо, врятує Теночтитлан від руйнування, яке передрікає календар. Я часто повторював тобі, що море — то двері, котрі поєднують минуле з майбутнім, і що, пливучи на схід, можна досягти заходу, — а отже, місце народження може стати й місцем занепаду. Саме у цьому моя мета — досягти землі початку, Ацтлану. Я глибоко переконаний, що там, у далекому Краю чапель, ми, пізнавши таємницю свого походження, спроможемося відвернути загибель нашої батьківщини. Наразі мені немає чого додати, але, може, поки ми просуваємось уперед, мої здогади переростатимуть у впевненість, а мої питання обернуться на відповіді.

Ягуар 1

Незбурені морські течії, що направляли наш корабель, лагідні вітри, що роздмухували тростини наших вітрил, прозоре небо, залляте променями сонця удень і зоряне вночі, — усе це несподівано нас покинуло. Просуваючись на схід, ми побачили вдалині лиху бурю, що летіла просто на нас. Тож, хай у який бік ми відхилялись від вибраного курсу, уникнути зустрічі так і не змогли. Небо почорніло, ми наче увійшли до печери, високе склепіння котрої зроблено не з хмар, а з каміння. Нам у ніс подув холодний вітер; ми були змушені згорнути вітрила, щоб вони не полетіли разом зі щоглою. Блискавиці у морі були так близько від нас, що грім гримів одночасно із зблисками світла, а навколо корабля здіймалися водяні мури. Усі з’єднання на кораблі оглушливо скрипіли, ніби ось-ось розірвуться на тисячі уламків. Якби не потреба щохвилини скеровувати дії команди, аби втримати корабель на плаву, я б поринув у відчай. Батько навчав мене, що страх треба долати силою розуму, займаючи розум практичними міркуваннями, які мають за мету — вилізти з халепи й не поступатися паніці. Саме паніка засліплює людину, обертаючись на її ката. Поза тим, я зауважив: що більше я віддаю наказів своїй команді, що більше займаю їх роботою, хоч би вона й геть марна, то краще вони опановують страх.

Жодного разу донині я не бачив такого лютого моря: наш корабель раптом підносився нагору, ніби злітаючи, на якусь мить ми завмирали на верхівці водяної гори й ураз падали у колодязь, такий глибокий, що видавався нам бездонним. Хвилі скидалися на клоччя піни, які вилітали з пащі якогось знавіснілого звіра. Вітер ганяв корабель, як йому заманеться. Хоч як мої люди напружували весла чи ставили їх прямовисно у воду, ми не мали змоги скеровувати корабель. Злякавшись, що весла зламаються, я наказав прибрати їх, і ми поклалися на волю океану. Нам доводилося міцно триматися й навіть обперізуватися мотузками, щоб не повилітати за борт: хвилі перекочувалися через палубу з такою силою, що щоразу, як вода спадала, ми мусили перевіряти, чи всі лишилися на місці. Я ніколи не бачив такого загрозливого неба: не збагнеш, чи день, чи ніч, нам світило вогнище, що палало у небесах, — саме таку подобу мали блискавиці в небі. Здавалося, ніби вони замірилися запалити нашу щоглу. Неймовірно, що ми досі не пішли на дно. Дощ навіть і на думці не мав ущухати, він періщив так, що ми вже не розбирали, яка вода йде з моря, а яка — з неба.

Моя команда молилася до своїх богів: уастеки закликали Хурикана, просячи його милості, мешики просили змилостивитися над ними Тлалока, бога дощу. Ми всі були вкрай виснажені, й дехто вже мріяв про смерть, аби раз і назавжди покінчити із цим мордуванням. Але я не міг дозволити таких думок, адже якщо ми прагнемо вижити, треба було продовжувати боротьбу.

Ми прожили серед шторму цілих два дні. І раптом буря вщухла так само несподівано, як і розпочалася. Дощ припинився, хвилі затихли, небо посвітлішало. Легенький вітерець розганяв хмари, й у проміжках між хмарами виднілося блакитне небо — достоту як безхмарне небо, що супроводжувало нас у перші дні подорожі. Я побачив сльози на очах багатьох своїх людей. Оці жорстокі мешики, грабіжники й убивці, засліплені жагою наживи, не соромлячись плакали, мов діти. За плечима лишилося стільки туги, страху та напруження, що вони почасти плакали від болю, а почасти — від радості. Певна річ, уастеки поводилися геройськи: ніхто з них раніше не потрапляв у шторм у відкритому морі, хоч вони знали про небезпеку моря не зі слів, ще з дитинства звикнувши жити у каное. А от мешики пройшли справді через страшне випробування: для цих людей, народжених у гірській країні, які бачили лише спокійне озерне плесо, що омивало Теночтитлан, море було чужим та зловісним.

Лише коли неспокій остаточно минувся, я наважився огледіти корабель, щоб перевірити, чи немає пошкоджень. Ми п’ядь за п’яддю перевірили з Маоні всі поверхні. Продивившись усе до останньої дрібної щілини, ми переконалися, що наш корабель збудовано справді надійно: ми не знайшли жодного великого пошкодження, лише несуттєві подряпини, які можна було залагодити просто на борту. Я вирішив, що ми спокійно можемо продовжувати подорож.

У ту мить я ще гадки не мав, що ми стоїмо на порозі ще більш загрозливої небезпеки, ніж буря морська. Буря причаїлася у серцях моїх людей.

(…)

Мавпа 12

Небо було прозорим, вітер дмухав розмірено. Утім, обличчя у багатьох веслувальників спохмурніли, похмуро стало у них і на душі. Уже добігав кінця термін, за який я сподівався дістатися нових земель, однак ніщо не вказувало на їхню незабарну появу на обрії. Ейфорія, яка пойняла команду після пережитої бурі, була нетривалою. На зміну радості прийшла злість. Люди запитували себе, чим вони заслужили таку немилість богів. Я зауважив, як мешики перешіптуються, дивляться на мене косим оком, не приховуючи своєї неприязні. Й тоді, щоб не допустити, щоб сім’я свавілля проросло, я наказав усім зберігати мовчання. Я непохитно застеріг, що будь-кому, чиє перешіптування буде помічено, зв’яжуть руки-ноги й кинуть у трюм. Найстарший з мешиків, поклавши весло, підійшов до мене. Не дивлячись в очі, на знак поваги, він сказав, що боги мають причину лютувати: якщо ми хочемо мати успіх у нашій справі, то треба справити жертвоприношення для Тлалока. Поза всяким сумнівом, бурю послано нам богом дощу як застережний знак. Певна річ, ми схибили, не спробувавши запастися на островах полоненими, яких можна жертвувати. А потому старий злодійкувато роззирнувся, наблизив губи до мого вуха й прошепотів, сподіваючись розуміння однокровця: «Треба б подарувати Тлалоку крові одного із цих, щоб умилостивити бога й повернути його прихильність». Певна річ, згадуючи про «цих», він мав на думці уастеків. Щойно я почув таку пропозицію, кров моя збурилась, наче чавун на вогнищі. Заледве утримався, щоб не схопити старого за горлянку. Я навіть покарати його не міг, адже тоді його задуми стали б загальновідомими, дізнались би й уастеки, що призвело б до смертельної сутички між двома групами. Саме тому я стримався, відповівши, що для першого разу я нічого не чув, але якщо старий наважиться сказати те саме знову, я, не вагаючись, власноруч уб’ю його. Мешик повернувся на своє місце й схопив весло. Але я усвідомлював, що у ту мить сім’я заколоту вже посіяно у ґрунт.

Трава 13

Ми йдемо курсом на схід. Вітер попутний, море спокійне. Сьогодні ми чимало пропливли. Хвилювання у душах зростає.

Очерет 1

Взявши з Маоні слово, що він нічого своїм не розповість, я обговорив з помічником прагнення мешиків правити жертвоприношення богові дощу. Його надзвичайно стривожили мої слова. Ось уже чимало років народ Маоні, поневолений нашими, править жертвою для утамування кривавої спраги мешикських богів. Окрім занепокоєння, побачив на його обличчі тінь неприязні. Гнів Маоні цілком небезпідставний: після стількох років гноблення уастеки нарешті стали рівні зі своїми багаторічними ворогами у цій маленькій плавучій державі. Я усвідомлюю, що чимало з них готові померти в ім’я справедливості.

Я молюся Кетцалькоатлю, щоб зберіг мир.

Ягуар 2

Сьогодні на небі показалися чорні хмари, й усі перелякано дивилися на небо. Недавні спогади про шторм руйнують моральні засади моєї команди. Хвилі ставали чимраз вищими, пориви вітру — усе більш шпаркими. Тієї ж миті, коли корабель жалісно застогнав у відповідь, старий мешик скочив зі свого місця, припинивши веслувати, й, дивлячись на мене лихим поглядом, вимагав, щоб я віддав Тлалокові те, що йому належить. Він заговорив уголос, нехтуючи наслідками. Уастеки, які зналися на звичаях мешиків і звикли до їхнього жорстокого ставлення, враз збагнули сенс сказаного. Більшість мешиків поскакували на ноги, кинувши весла, й оточили мене колом. Вони почали лаятися, називаючи мене божевільним та брехуном. Вони кричали, що я веду корабель туди, де хвилі падають у бездонні прірви, й що ми маємо негайно розвернути корабель назад й пожертвувати одного з уастеків. Спочатку я сказав, що не допущу, щоб упала хоч одна крапля крові, потім намагався переконати, що зворотний шлях буде набагато довшим за просування вперед, на схід. Я наполягав, що якщо ми продовжимо плисти у бік, де сходить сонце, ми швидше дістанемось землі. Але переконати їх у будь-чому було зовсім неможливо. Що ближче були чорні хмари, то більше наростала тривога. Уастеки під проводом Маоні теж посхоплювалися з місць, прагнучи втрутитись, але один з мешиків, той самий, що пошкодив корабель ударом весла, обхопивши мене ззаду, приклав мені до горла обсидіанове лезо. Знаючи, як дорожать мною уастеки, я наказав їм не підходити, якщо тільки вони не прагнуть стати свідками моєї смерті. Отже, захопивши мене у полон, мешики наказали Маоні розвертати корабель і вирушати у зворотну путь. Мій помічник відповідав на те, що це буде вірна загибель для всіх нас, адже ми не маємо вдосталь води та їжі, яких вистачить на стільки днів. Виказавши неабияку мудрість, Маоні переконував, що життя кожного члена команди конче необхідне, щоб завершити подорож, і якщо ми переживемо бурю, то це лише завдяки тому, що команда працюватиме, як годиться. Якщо нам бракуватиме хоч одного — загинуть усі. Я відчував, як лезо усе щільніше притискається до мого горла. Побачивши, як кров цівкою побігла по моїй шиї, Маоні поспіхом почав роз’яснювати, що я — єдиний, хто здатний точно розрахувати курс корабля, що якщо мене вбити, то ми станемо іграшкою для хвиль. Це був сміливий та хитрий виверт, адже насправді мій помічник аж ніяк не поступався мені в обізнаності в мореплавстві. Утім, усі переконання були марними. «Нас поведе Уїцилопочтлі, коли ми дамо йому те, що він просить», — була коротка відповідь найстаршого мешика. Прийнявши на віру його слова, решта почала вигукувати ім’я бога жертвоприношень, достоту як натовп робив це у Теночтитлані, перш ніж розпочати кривавий ритуал.

Уїцилопочтлі знову прийшов по мене, й тепер, здавалося, ніщо не стане його прихильникам на заваді перерізати мені горлянку й нарешті, вже напевне, віддати божеству моє серце.

Орел З

Тієї миті, коли заколотники вже замірились проштрикнути мені горлянку, сталася подія, яку за таких обставин я вважав галюцинацією. Але ж ні, зачаровані погляди команди звернулися у той же бік, куди дивився я. Нам назустріч йшло інше судно, з чорного дерева, яке спереду вінчала голова дракона. Усі вітрила піднято, уздовж палуби було видно довгий ряд весел. Корабель рухався так швидко й плавно, ніби плив у повітрі, зовсім не торкаючись води. Прекрасний човен промчав просто повз нас, і ми здивовано побачили неповторне обличчя капітана: то був Кетцалькоатль. Він мав на голові величезні роги, у нього була дуже біла шкіра й довжелезна червона борода, яку розвівало вітром. Саме у такій земній подобі Кетцалькоатль поставав у вирізьблених зображеннях. Бог життя дивився на нас так само здивовано. Коли кораблі на мить зустрілися бортом до борту, капітан промовив незбагненне слово: «Вотан».

(…)

Змія 7

Ніхто не мав сумніву, хто був капітаном корабля. Тепер мешики, впавши на коліна, повторювали ім’я Кетцалькоатля, а не Уїцилопочтлі. Ніхто не зрозумів сенсу таємничого слова «Вотан», але всі вирішили, що бог життя постав у своїй земній подобі, щоб підтримати мене. Мене враз звільнили, визнавши мою владу цілком. Провісники бурі зникли так само, як і корабель Кетцалькоатля, що ще більше посилило віру моїх людей у божественне єство мореплавця, якого ми зустріли. Віднині ми просувалися лише на схід, вітер дув попутний, море було спокійним.

Згодом Маоні покликав мене до себе й тихо заговорив: можливо, то був корабель однієї з містичних флотилій викінкатлів, про які йому стільки розказували в Уастеці. Ніхто не знав походження цих червонобородих людей, які, за літописами, завжди приходять з північних берегів. Але я гадав, що то був саме Кетцалькоатль, бог життя, який стільки разів рятував мене з безжальних кігтів Уїцилопочтлі. Хай там як, а мій помічник не збирався видавати своїх міркувань, щоб мешики не сумнівалися у божественній природі корабля й не здійняли нового заколоту.

(…)

Очерет 2

Я чимало розмірковував про зустріч з Кетцалькоатлем. Його поява була не лише рятівним втручанням, а й безперечним знаком. Він указував нам шлях не гірше за зорі на небосхилі. Його корабель йшов слідом за сонцем, а отже, він почав шлях десь на сході, тож попереду на нас чекає суша. І навіть, якщо згодитися з припущенням Маоні, і ми дійсно зустріли експедицію викінкатлів, це теж є добре передвістя. Розміром той корабель був дрібнішим за наш, а отже, не міг узяти на борт більше харчів, ніж ми, значить, у будь-якому разі, нові землі вже неподалік. Це була для нас вагома звістка, адже наші їстівні запаси вже вичерпувались. Я суворо втаємничував, скільки й чого у нас лишилось. Мені вже довелося зменшити порції їжі та води. Поки що я робив так, що команда не помічала, що раціон зменшено. Тепер їжу подавали у не таких глибоких полумисках, тож вони були ущерть повними. Так само я вчинив з водою: наказав напувати команду частіше, але з меншого посуду. Як довго протримаємось на таких хитрощах? Очі можна обдурити, а ось шлунок так чи інак відчує істину.

Ягуар З

Все залишається без змін.

Орел 4

Мої люди починають виказувати ознаки голоду та знесилення. Веслувальники швидко втомлюються. Тепер ми б уже не витримали бурю. Я сам помітив, як схуднув та охляв, адже їм дуже мало. Я радше віддам свою порцію команді. Через голод люди дратуються, то тут, то там вибухає сварка. Тепер я вже не в змозі приховувати, що запаси наші тануть. Найгірше з водою: її вистачить лише на кілька днів. Навіть нотатки продовжувати стає важко.

Стерв'ятник 5

Надії мої тануть разом із запасами продовольства. Строк, у який ми мали б, за моїми розрахунками, дістатися землі, неухильно наближається, а землі чомусь не видно. Троє людей занедужали, і я хвилююся за їхні життя. Маоні, мій відданий та славний Маоні, вже кілька днів нічого не їсть, щоб команда мала більше харчу. Якщо на борту не розпалився новий бунт, то лише тому, що головні заколотники надто знесилені для опору.

Страх 6

Кохана моя Ішоє, настав кінець. Немає більше нічого — ані води, ані продовольства. Здорові виснажені, а хворі — в агонії. Я єдиний завинив у цій трагедії, мабуть, мені варто було дозволити, щоб мене принесли в жертву.

Кремінь 7

Сьогодні, лежачи голічерева і чекаючи, коли прийде смерть, я зауважив над нашим кораблем птаха. Це був атотль. Я не відразу збагнув, наскільки важливим є побачене. Зібравшись на силі, я показав пальцем у небо. Й ті, що лежали поруч зі мною, теж повернули голови. Один з моїх людей підвівся й побачив, що поряд з кораблем плаває якась трава. Безперечно, то свідчило про землю неподалік. Інший матрос, у якому наче вже й не жевріло життя, рвучко скочив на ноги й зліз на щоглу. Тримаючись рукою за рею, іншою він зробив над очима козирок, щоб затулитися від палкого сонця. Покрутивши головою з боку в бік, матрос поглянув на схід і раптом з останніх сил вигукнув жадане слово: «Земля!»

Ми всі підвелися на ноги, наче воскреснувши до життя.

Частина третя

1

Ідол на хресті

Подорожній щоденник Кетци обривався після прибуття на нову землю, тепер він писав не щодня, а лише коли дозволяли обставини. Більша частина літописів про пригоди сина Тепека на новому континенті складалася з пізніших його споминів та розповідей членів команди, які повернулися з походу живими.

Коли мореплавці — хто виснажений, хто напівживий — побачили після сімдесятиденної подорожі вдалині розітнуту смугу невизначеного кольору, у них знову запалав вогонь життя, котрий ще нещодавно зотлівав останніми вуглинками. Забагато прикмет свідчило про близькість землі, це було непомильно. Чайки, які кружляли над водою, все густіші жмути очерету на воді були для мореплавців несхибними знаками. В міру того, як корабель підходив до гостинної смуги землі на сході, люди помічали, що берег рясно вкрито рослинністю. Незабаром вони відчули пахощі вологої землі та лісу. У небо здіймався стовп сірого диму, який пахнув м’ясом. Зголоднілі люди чимдуж сповнювали легені цим ароматом, що вселяв надію в їхні душі. Тепер вони йшли уздовж берега, допоки не наскочили на щось схоже на скелястий мур, біля якого можна було кинути якір і дістатися суходолу, навіть не зіскакуючи з корабля у прибережні води. Першим, хто ступив на землю, був Кетца. Ставши на одне коліно й розкривши обійми, він подякував Кетцалькоатлю. Ніхто й ніколи не запливав так далеко.

Кетца наказав усім убратися у бойове спорядження. Й у такому вигляді, захищаючись нагрудниками та захисними наплічниками, а також звірячими масками, які закривали обличчя та голови, озброївшись чорними мечами, воїни Теночтитлана посунули вперед зеленими луками. Невдовзі вони зауважили отару овець на пасовищі. Завойовники були до того голодні, що вмить, не змовляючись, накинулись на найближчу вівцю поряд й ураз розітнули її обсидіановими лезами на шматки. Ними керувала лише жага насититися: вони навіть не розпалили вогнище й жерли ще живу плоть. Тепле м’ясо так ударило в їхні голови, що вони не одразу зауважили пастушка, що сидів на в’язці гілля й нажахано спостерігав за тим, що відбувається. Хлопчина трусився, як листя на вітрі, дивлячись, як люди з мідно-червоною шкірою, з кошачими головами, в обладунках і з чорними мечами живцем жеруть його худобу. Він непевно звівся на ноги, спираючись на кийок; він уже збирався накивати п’ятами, коли прибульці врешті зауважили його. Кетца був у захваті від того, що нові землі залюднені. Він почав махати юнакові рукою й намірився підійти, щоб назватися. На мить обоє чоловіків заклякли, роздивляючись один одного. Вони були майже однолітки й майже однаково здивувалися. Увагу Кетци привернула геть біла шкіра парубка й волосся — все у білих кучерях. Попри палицю в руках чужинця, він видавався зовсім некривдним. Вождь мешиків заговорив своєю мовою: «Мене звати Кетца. Я прибув від імені мого державця, імператора Теночтитлана. Віднині ти є його підданцем…» Та не встиг Кетца доказати, як юнак чимдуж кинувся геть і зник з очей. Кетца наказав своїм людям іти слідом, щоб, наздогнавши юнака, переконати, що йому нема чого боятися.

Незабаром загін вийшов на вузеньку стежку й тут-таки зауважив ветху хатину, яка дуже скидалася на халупи бідняків у передмістях Теночтитлана. Першовідкривачі пішли туди, щоб познайомитися з місцевими жителями. Щойно пара землеробів, яким належав будинок, зауважили загін воїнів у дивному вбранні, та ще й заплямованих кров’ю з’їденої вівці, який ішов у бойовому порядку просто до них, нещасні теж кинулися навтьоки. Згодом Кетца напише у своєму щоденнику: «Ці тубільці є вельми боягузливими — тікають, щойно зауваживши нас. Ніколи б не спало мені на думку, що можна висадитися на чужій землі без найменшого опору. Вони до того полохливі, що я наразі гадки не маю, як налагодити з ними контакт. Щойно вони зауважують нас — розбігаються навсібіч, наче зайці». Ось чому перші відкриті території, на яких мешкали білі люди, назвали Точтлан, тобто «Земля кроликів».

Попри те, що мешканці втекли, Кетца наважився зайти в халупку, щоб дізнатися більше про життя тубільців. Порівняно з його оселею в Теночтитлані то було дуже бідне помешкання: долівка з утоптаної землі, стіни — з необпаленої цегли й солом’яна стріха. Юнак здригнувся, побачивши над узголів’ям лежанки постать чоловіка, що помирає, ноги й руки якого було поприбивано до дощок, складених навхрест. Юнакові це здалось огидним. Певна річ, місцеві не лише правили жорстокі жертвоприношення, але й залишали спеціальні образи на пам’ять про свої ритуали. А поруч на окремій поличці стояла статуетка іншого ідола: то була жінка з хусткою на голові й немовлям на руках. Кетца припустив, що то місцева богиня плодючості. Озирнувшись, Кетца зауважив, що всі його люди включно з Маоні п’ють якусь червонувату рідину. Злякавшись, що у глечику людська кров, він наказав поставити його на місце. Команда мовчки підкорилася, хоча й з прикрістю — дуже вже смачна була та рідина. Усім спраглим довелось вдовольнитися простою водою.

Гадаючи, що у бойових обладунках вони навряд чи потоваришують з місцевим населенням, Кетца — зібравши все, що знайшов у будинку: рушники, простирадла, одяг, — наказав своїм людям перевдягтися. Вони послухались. Кетца, зодягтись у чорне вбрання з довгими фалдами, прикрив голову каптуром. Маоні розжився жовтою сорочкою з домотканого сукна. Не знаючи, чим різниться тутешнє жіноче й чоловіче вбрання, чимало з них повиряджалися у просторі спідниці та сукні з глибоким викотом, а під нагрудники нап’яли корсети. Замаскувавшись отак під місцевих мешканців, першовідкривачі попростували оглядати поселення.

Незважаючи на нещодавній обід із вівці, воїни зголодніли під час подорожі, тож ноги самі понесли їх на запах смаженини — саме тієї, якою пахнув дим, котрий вони зауважили, перш ніж висадились на берег. Що далі вони просувалися, то частішими ставали помешкання, будівлі ставали чимраз просторіші та кращі. Місцеве вбрання, попри певну незграбність у гардеробі, стало воїнам у нагоді, щоб не привертати зайвої уваги. Поволі, як село переходило у місто, людей на дорозі більшало. Усі ніби прагнули зійтися в одну точку. То звідтіля, то звідсіля долинала до воїнів Теночтитлана співоча мова тубільців, у якій вони, звісно, ані слова не розуміли. Кетца даремно силкувався розібрати значення позначок на кам’яній різьбі, якими були прикрашені одвірки; такі ж самі знаки красувалися над аркою, у яку вливалася вулиця. Згодом Кетца відтворить ці написи у своєму щоденникові: «УЕЛЬВА». Незважаючи на те, що Кетца геть не розумів значення цього слова, він здогадався, що так тубільці називають це місто. Бруківка раптом задрижала, почулися громоподібні кроки, й увесь мешикський загін мимохіть озирнувся. Перед їхні очі постало щось неймовірно страшної подоби: до них щодуху мчало страховисько, яке скидалося на ламу, але більше, кремезніше й мускулистіше, вкрите чорною як крук шкурою. Але найбільше жахіття полягало в тім, що тварина ніби мала дві частини: зі спини тулуба виростало людське тіло. «Невдовзі показалася двоголова тварина: з однією звірячою й однією людською головою, що бігла на чотирьох ногах, і від її поступу двигтіла земля», — так напише Кетца, ще не збагнувши, що то таке насправді. Подив мешиків став безмежним, щойно вони побачили, як тварина уповільнює ходу й раптом розділяється надвоє: «Людина — сама по собі, а тварина — сама по собі». Найперше, що спало мешикам на гадку, — вони стали свідками перевтілення науаллі. Науаллі — так звали чарівників, які за певних умов уміли скидати людську подобу, обертаючись на звірів. Утім, вельми швидко Кетца збагнув, що тварина, яку тубільці звуть «кінь», може існувати самостійно, окремо від людини, яка сиділа на ньому верхи. Мешики не могли збагнути, чому такі великі й дужі тварини покірно слухалися волі людей. Однак допоки воїни Теночтитлана не розуміли, що таке вершник, їх проймав панічний жах щораз, як їх проминав кінь.

І ось, ховаючись під вбранням, зібраним у ветхій хатинці, воїни Теночтитлана дісталися центру міста. Там вони побачили натовп, що зібрався на майдані, посередині якого палало вогнище. Саме цей дим вони бачили з корабля. Люди навколо вогнища були наче у нестямі, у їхніх криках лють зливалася із захопленням. Загін мешиків продирався крізь юрбу, намагаючись збагнути, що спричинило таку нестяму. На одній із галерей майдану височіла будівля, баня котрої ніби намагалася дістатися небес. Нагорі височів хрест — це враз нагадало Кетці хрест із ідолом, що стікав кров’ю, прибитий цвяхами до дощок. Поводир мешиків був упевнений, що ця будівля — храм, а навколо нього правлять якийсь ритуал. Щойно він ближче просунувся до вогнища, то переконався, що передчуття не обманули його. Запах м’яса — від обвугленого людського тіла, прив’язаного до палі, яке приносили в жертву. Натовп одноголосно вигукував: «Слався Цар Христос!» Біля вогнища Кетца побачив гурт чоловіків у пурпуровому вбранні — й знову зауважив на грудях хрести. Кетца здогадався, що то — жерці. «Достоту як у Теночтитлані, тут правлять обряди поруч з теокаллі — хоч храм значно поступається розмірами. Тубільці гуртуються навколо, щоб подивитися жертвоприношення. Тут людей дарують богові або припинаючи до хреста — про це свідчить безліч статуеток, або спалюючи на вогнищі з вогких дров, щоб продовжити муки, — це я на власні очі бачив. Бога їхнього звати Цар Христос. Тубільці вигукують його ім’я, поки жерці правлять жертвоприношення, — достоту як у Теночтитлані натовп повторює ім’я Уїцилопочтлі».

Злякавшись, що обряд, свідками якого вони стали, такий жорстокий, і остерігаючись, що юрба може зауважити в них чужинців, мешики вирішили непомітно покинути майдан. Згодом Кетца вивчить, як зветься такий ритуал, хоча його дикунську назву дуже складно вимовити язиком, який звик промовляти науатлем: свята інквізиція.

2

Дикунський пантеон

Першопрохідцям нечисленної армії Кетцалькоатля, жмені воїнів, зодягнених у чоловіче та жіноче вбрання упереміш, вдалося пройти у храм завдяки юрмі людей на вулиці. «Теокаллі цих тубільців набагато менший за наші піраміди. Поряд з храмом височіє вежа, зведена ніби з двох кубів, поставлених один на одного, і з невеличкою пірамідою нагорі. У мініатюрі це ніби наш Уей-Теокаллі. Люди тут поклоняються безлічі ідолів і, зважаючи на безліч зображень, ушановують безліч богів. Найголовніший з них, Цар Христос, мабуть, править за бога жертвоприношення. Він помітний повсюдно: іззовні й усередині храму, а ще його постать стоїть на чільному місці у теокаллі. Чимало й зображень богині плодючості: її зображають жінкою з немовлям на руках; вона часто оточена тваринами — то символ достатку», — отак згодом запише Кетца у своєму щоденнику. Допоки мешики йшли центральною галереєю храму, повз них обабіч пропливали ряди вівтарів, заповнені образами, скульптурами та картинами. «Вони мають справді без ліку богів». Юнак бачив у кожному новому образі, кожному зображенні райських кущів чи, навпаки, Страшного суду втілення чергового божества. Невдовзі Кетца вже уявляв, як влаштований пантеон місцевих мешканців: Цар Христос та богиня плодючості розташовувались найвище, на верхівці. Нижче були крилаті істоти, що літали у небі, а ще нижче — напівбоги, про земне походження яких свідчили сцени, що зображували їхнє життя. Кетца ще лише мав дізнатися, що крилаті створіння звуться «янголами», а напівбоги — то «святі». Певна річ, не бракувало й бога зла. Найголовніший, певно, той, що володарював над демонами з глибин підземелля, катуючи людей, які втрапляли під його владу. Кетца легко віднайшов збіги з релігійними віруваннями власного народу.

Поспіхом оглянувши храм, мешики вирішили, що час іти геть — перш ніж завершиться обрядове жертвоприношення й тубільці почнуть розходитися з площі. Гурт невідомих героїв швидко вислизнув зі святилища, щоб розчинитися на вулицях міста, яке місцевою мовою зветься Уельва і яке Кетца назвав Точтланом. «Містечко невеличке, не складе й двадцятої частини Теночтитлана. Площі та вулиці тут геть сухі, немає ані води, ані рослинності, я не бачив у межах міста жодної чинампи чи каналу». Позаяк Уельва є портовим містом, її шинкам та вулицям не треба звикати до чужинців. Через це місто здавна просотувалися у країну різноманітні, несхожі одна на одну цивілізації, які відвойовували цю місцевість одна в одної. Утім, ці чужинці мали вже надто дивакуватий вигляд, надто чужий для всіх народів, які колись ступали на цю землю. Тому Маоні переконував синів Теночтитлана не відкривати своїх облич нікому. Вони мали постійно ховатися, щоб не втрапити на вогнище.

Перше враження Кетци про місцевих засновувалося на відмінностях двох народів: «Більшість тубільців мають до того бліду шкіру, що скидається, наче всі вони важко хворі», — писав син Тепека. Проте уже невдовзі він зустрів і маврів, які складали чималу частку населення міста. «Утім, тут зустрінеш чоловіків та жінок, котрі виглядають зовсім інакше. Вони мають інший одяг, іншу мову, й звичаї їхні різняться зі звичаями більшості. Це дійсно чудові люди, вони мають набагато темнішу шкіру, їхні погляди пильні та відкриті», — писатиме він у щоденнику. Але найбільше увагу Кетци привернуло їхнє вбрання: «Ці люди вдягаються дуже дивно. Незважаючи на виснажливу спеку, звичну для цієї пори року, вони вбрані з ніг до голови. Жодної ділянки тіла не видно. Прикрито не лише срамні частини: жінки не показують грудей, ховають під одягом ноги й навіть руки. Трапляються навіть такі, що носять вбрання, яке спадає від обличчя до самісіньких ступнів. У чоловічому одязі теж чимало мудрованих складових. Здебільшого тубільці дуже гидко тхнуть і не мають звички митися щодня: припускаю, що дехто з них не мився жодного разу в житті. Отже, зважаючи на нехтування гігієною, надмір одягу й постійне потовиділення, отримаємо сморід, яким просотаний кожний куточок цього міста», — отакі у Кетци були спостереження. Проминаючи вулиці містечка, легко було зауважити, як мало тубільці дбають про прибирання інших випорожнень організму: «На відміну від Теночтитлана, у якому є водотоки, котрі приносять чисту воду й змивають відходи, тут води дуже мало, її приносять у помешкання відрами, а увесь бруд разом з випорожненнями вихлюпують просто з вікон». Що ще кидалося Кетці у вічі, то це відсутність звички у місцевих жаліти вуха співрозмовника. На їхній батьківщині за правилами ввічливості слід звертатися до ближнього чемно, шанобливо й делікатно. Дивитися у вічі старшим, чиновникам і взагалі всім, хто старший за рангом, не дозволялося. Й, певна річ, будь-яка репліка завершувалася поклоном. «Тут усі горлають, я так і не збагнув, чому. Жінки збираються біля дверей своїх помешкань і спілкуються між собою, видаючи звуки, радше схожі не на слова, а на каркання алотлів».

Утім, Кетца ніколи не забував, наскільки доленосною є його місія. Він убачав своє завдання не просто у пізнанні таємниць Нового Світу, а у складанні плану майбутнього завоювання. Саме тому син Тепека конче потребував дізнатись, якою військовою силою володіють місцеві мешканці.

За перший день перебування на новій землі Кетца та його люди зробили чимало відкриттів. Повернувшись на корабель, захований у безлюдній потаємній затоці, Кетца та Маоні, його права рука, почали складати мапи. Потім вони перелічили хоч якось значущі події, які бачили, й поділилися першими здогадами. Безсумнівно, найважливішим бойовим ресурсом тубільців були коні. Використання таких тварин наділяло їх безліччю переваг: швидкість пересування, більша висота, а отже, й більша дистанція із супротивником на полі бою. Кінь здатний не лише везти із собою вершника, а й тягти воза з кількома пасажирами, поза тим, у возах можна перевозити продукти та інший вантаж. Але не лише коні видалися їм дивиною, а й вози, — радше, колеса на тих возах. У володіннях Теночтитлана й сусідніх народів товари перевозили тамеме — люди, чия робота була у тому, щоб переносити вантаж на спинах. Поля на їхній батьківщині теж орали вручну; але тут усю важку працю виконували тварини. Кетца все дивувався й разом з тим докоряв собі за глупство — як же він сам не додумався до такої простої, але важливої речі, як колесо! Юнак згадував, що був за крок від такої вигадки, але, можливо, саме тому не здійснив свого задуму. Його календар, найдосконаліший за всі календарі, був — саме так — колесом! Якщо прибрати всі символи та розрахунки, зважаючи лише на форму, нехтуючи складним концептуальним змістом, цей науковий витвір не одрізнити від грубих дикунських колес, які уможливлюють перевезення важких речей при докладанні незначних зусиль і з більшою швидкістю. Але якщо добре помізкувати, — так міркував Кетца, — колесо загалом річ знайома для мешиків, адже чимало зроблених ними вручну предметів відтворюють форму колеса. Й знали вони про переваги перекочування предметів, про що свідчили валки, за допомогою яких їхні предки переміщали брили, з котрих зведено піраміди, що зараз підпирають небеса. Й тоді син Тепека збагнув, у чому заковика: мешики так і не здогадалися поєднати ці два предмети — диск та коток, тобто колесо та вісь.

Маоні був переконаний, що ці витвори прислужаться їхньому майбутньому: якщо цивілізації, що походять від «мудрих людей» — альмеки, тольтеки, мешики, таїни, уастеки, мешканці озера Тешкоко й решта племен з Долини, — поєднають свої знання з відкриттями, які зроблено під час експедиції у Новий Світ, як-от колесо, кінь, віз, то підсумок таких знань зробить їх непереможними. Але для цього треба було об’єднати народи долини Анауак та чимало інших народів. Утім, Кетца був свідомий того, що такий задум важко здійснити, адже історія цих племен — то історія розділення, протистояння та воєн.

Маоні запропонував Кетці збудувати ще один корабель, який спроможний прийняти на борт кілька пар коней та решту дивини, що стануть у нагоді тлатоані. Якщо мешики почнуть розводити коней від нащадків тутешніх тварин, завезених в Теночтитлан, незабаром вони матимуть вдосталь тварин, які стануть важливою допомогою у військовій справі.

Передовий загін мешиків звернув увагу ще на одну річ: на чудову обізнаність тубільців у мореплавстві. Під час нетривалого огляду міста вояки Теночтитлана зазирнули й у порт. Кетца не міг опанувати свій подив, споглядаючи величезні кораблі, які виходили й заходили у затоку, а ще був приголомшений управністю, з якою моряки кермували цими дерев’яними страховиськами. Величезні вітрила напиналися вражаюче стрімко; мешики спостерігали, як моряки тягнуть за мотузки, здатні упоратися з цим так вправно, що могли приставати до берега, не зістрибуючи із судна у воду. Мешики спостерігали за всім не те щоб зніяковіло, а просто ошелешено. У цьому новому й непізнаному світі вони почувалися загубленими. Вони дивилися на цих грубих дикунів, які спілкувалися викрикуючи, впивалися до сп’яніння й ладних за будь-якої дрібниці битися на ножах, — то були наче створіння іншої породи. Ніхто, навіть мешики, що побували за ґратами, не бачив таких невихованих людей. Саме цієї миті у порту Кетцу осяяло: оцінивши переваги тубільців у навігаційній справі, він збагнув, що якщо мешики не прийдуть першими, то невдовзі настане день, коли ці дикуни на своїх величезних кораблях дістануться іншого берега океану. Й тоді Теночтитлану прийде кінець. Потреба підкорити ці землі народжувалася не від прагнення експансії, а, навпаки, прагненням зберегти свої землі від нападу чужинців уже в недалекому майбутньому.

З

Вогняна стріла

Наступного ранку, так і не спромігшись заснути, Кетца повідомив Маоні свій план: з огляду на те, що їхній загін з об’єктивних причин не в змозі побудувати новий корабель, який би перевіз коней та решту дивини, щоб показати імператорові, адже вони не мають ані потрібного інструменту, ані потайного місця для роботи, треба заволодіти кораблем тубільців. Певна річ, справа ризикована, але за таких обставин набагато менш небезпечна за облаштування верфі. Треба було обирати: або, таємно проникнувши у порт, викрасти корабель, що стоїть на якорі, поки екіпаж гуляє берегом, або вийти у відкрите море, без свідків перехопити якийсь маленький корабель, узявши його на абордаж. Кетца та Маоні ретельно зважили обидва варіанти — перший наче здійснити було б легше, але з іншого боку, існували й чималі труднощі: порт був густо залюднений, портовий рух був дуже жвавим, збиралося забагато випадкових свідків. Якщо їх помітять, то негайно наздоженуть, не давши можливості розігнатися. Другий варіант, попри те, що потребував більше сил та, безперечно, був більш кривавим, оскільки треба було йти на відкриту сутичку, один на один, позбавляв багатьох проблем. Загін мешиків у сутичці з рівним за чисельністю загоном тубільців мав перевагу, адже всі члени екіпажу так чи інак мали військову освіту, у них були обсидіанові мечі, кращі за сталеві мечі тубільців, а ще луки, стріли та списи, які дозволяли воїнам Теночтитлана завдавати прицільних ударів з певної відстані. План був дуже простий: захопити корабель, завантажити на нього найістотніші знахідки із щойно відкритих земель, звершити нетривалий розвідувальний похід, не втрапивши на очі місцевим, скласти мапи, вирахувати навігаційні маршрути й двома кораблями повернутися у Теночтитлан. Щойно вони повідомлять про себе, тлатоані та вище керівництво імперії складуть план завоювання. Й тоді вони повернуться із сотнями кораблів та тисячами озброєних вояків, готових вести тривалу війну. Й ось, озброєні вдосталь кіньми та возами, вони здолають ворога його ж зброєю.

Обравши позицію на слушній відстані від берега, але поблизу з лінією фарватера перед портом, Кетца та його команда дочекалися невеличкого судна, щоб узяти його приступом. Близько полудня на обрії замайоріли обриси корабля. Молодий капітан наказав здійняти вітрила й повною ходою плисти назустріч. План абордажу був опрацьований заздалегідь, але раптом із заходу з’явився ще один корабель. Умить вояки нечисленної флотилії усвідомили дві речі: перша — корабель не такий малий, як видавалося здалеку, а другий корабель — ще більший. Поза тим, обидва судна діяли разом. Кількість моряків цієї ескадри за чисельністю у кілька разів переважала вояків Теночтитлана. Але тепер вони вже були надто близько, щоб відмовитись від задуманого маневру: тубільці їх помітили. Кетца збагнув, що їх не лише помітили, а що обидва судна рішуче взяли курс на них, неухильно наближаючись. Хай там як, а молодий капітан мешиків та його вірний помічник не мали наміру поступатися без бою: пролунав наказ підготувати луки та стріли. Тієї миті, коли син Тепека вже ладен був скомандувати атаку, над одним з кораблів тубільців з’явився яскравий спалах і стався вибух, який скидався на гуркіт грому. Над їхніми головами щось задзижчало, а за мить упало в море, та ще й так, що здійнялися хвилі: корабель мешиків завертівся, наче втрапивши у вир. Кетца, навіть не збагнувши, з чим саме вони мають справу, зрозумів, що їм загрожує смертоносна зброя, донині невідома для них. Якби цей витвір вогню та грому впав на їхній корабель, то від них, безсумнівно, лишилась би тільки купка друзок. Усвідомлюючи перевагу супротивника у чисельності та в озброєнні, він наказав опустити зброю — й укотре довелося покладатися на дипломатію.

Коли корабель наблизився, мешики помітили, що грім та блискавиці з’явилися у чомусь на зразок труби з отвором скраю, з якого досі йшов дим. У чоловікові, який стояв на палубі корабля, Кетца впізнав капітана: чоловік, на відміну від решти, носив капелюха, а біля ока тримав якийсь прилад, що скидався на коротку тростину. Кетца зауважив, що капітан геть не виказує войовничого ставлення, навпаки — він привітно махав рукою. Підійшов і другий корабель, і мешиків у дружньому конвої провели до берега. Кетці не лишалося іншого вибору, як іти слідом за переможцями, попри те що він остерігався, що коли вони ступлять на берег, їх визнають за чужинців і команду цілком пожертвують Цареві Христосу, богові, якому править жертвоприношення цей дикий народ.

4

Граючи у справжні личини

Перша вихватка — з вогнем і димом — виявилася просто вітальним салютом. Коли Кетца та його команда зійшли на берег, їх вітали ще урочистіше. Скромне військо мешиків крокувало уздовж площі, яку підлаштували саме до їхнього приходу. Мореплавці йшли між двома рядами чоловіків та жінок, які не шкодували вітань на їхню честь. Кетца та Маоні насилу могли приховати свою розгубленість, утім намагалися відповідати на вітання якомога природніше. Скидалося на те, що до цієї зустрічі всі готувалися заздалегідь. Наприкінці площі на них чекали представники міської влади. Кетца навіть упізнав священиків, які напередодні керували жертвоприношенням. Можливо, така зустріч була лише передмовою до прощання з тими, кого приносили в жертву Цареві Христу. Адже у Теночтитлані теж усіляко втішають юнаків перед тим, як віддати їх Уїцилопочтлі. Коли вони нарешті зупинилися перед чоловіком, який, радше за все, був касиком тутешніх мешканців, очільник подав Кетці якогось золотавого тареля з яскравими камінцями, котрими колом була обкладена повсюдна фігура на хресті. Кетца поклоном подякував касику й умить наказав одному зі своїх людей добути торбинку з какао та кілька обсидіанових дрібничок. Такий подарунок видавався надто простим порівняно з тим, який щойно отримав син Тепека. Але нічого іншого в нього не було. Утім, коли подарунки було роздарено, Кетца зауважив в очах тубільців подив, немов вони ніколи не бачили жодного зернятка какао й обсидіанового каменя. Певна річ, ніхто з мешиків не розумів ані слова, та несподівано з-за спини вождя вигулькнув чоловічок, який скидався на прибульців: мав мідно-червону шкіру, розкосі очі й навіть статуру подібну — тільки ніс був непропорційно маленьким. Білий чоловік замовк, надаючи можливість говорити перекладачеві. Кетца був приголомшений: звідки тутешні можуть знати мову мешиків, хіба що інші мешики вже побували тут до нього. Але коли чоловік заговорив, його мова була незрозумілою і для мешиків, і для уастеків. І раптом Кетца збагнув: ці урочистості були влаштовані не для них, вочевидь, тут очікували на іншу заморську делегацію, тож саме їхньою мовою розмовляв до них перекладач.

З одного боку, їм неабияк поталанило, адже, принаймні наразі, їм нічого не загрожувало. З іншого — Кетца найбільше за все боявся видати місце, де розташована його батьківщина, адже лише так можна було уникнути вторгнення тубільців. Утім, як довго триватиме цей фарс, якщо Кетца навіть гадки не має, яку країну має представляти та довгоочікувана делегація? Очевидно, мешики мали щось схоже з тим народом, так що їх можна було переплутати. Може, тут чекали на далеких родичів мешиків, на господарів Ацтлану. Справжність міфічної батьківщини пращурів стала для Кетци джерелом натхнення.

Перекладач, зауваживши, що вони не розуміють його мови, забалакав іншою мовою, але й цю спробу було змарновано. Маленький чоловічок спробував ще дюжину мов, намагаючись віднайти контакт. Кетца та Маоні помітили, що місцевий касик кидає на свого перекладача грізні погляди, наче це він завинив у взаємному непорозумінні. Після тривалого обміну жестами, звуками та малюнками на папері Кетца пересвідчився, що їх сплутали з мешканцями якоїсь східної країни. Певна річ, він не заперечував думку місцевих, навпаки, показав пальцем у бік сходу, переконуючи, що приплив саме звідти. І син Тепека не брав гріха на душу, перекручуючи істину, адже знав, що коли довго пливти на захід, то опинишся на сході — і навпаки. Світ, виявляється, набагато більший за той, який уявляли раніше, — міркував Кетца. Він збагнув сенс питання, яке поставив касик: як зветься країна, з якої вони прибули. Кетца відповів не вагаючись:

— Ацтлан.

І не збрехав.

5

Володарі порожнечі

Кетцу та його людей справді приймали по-царськи. Ніби цей гурт бандитів, яких випустили з ув’язнення, ця жменя засланців — справжнісінькі принци. Тепер вони ходили у супроводі почесної варти. До поневолених уастеків ставилися як до панів. Після того як вони покинули батьківщину, після сімдесяти днів жахливого плавання, після пережитих штормів прийшов час вітань, шани та раювання. Маленький загін поселили у садибі, поблизу касикового палацу, втішаючи найрізноманітнішими стравами та розвагами.

Однак Кетца усвідомлював, що нічого не буває задарма, навіть у цьому, начебто новому світі. Все одно з часом доведеться розраховуватися, і що більше зараз вшанувань, то вища на них чекає ціна. Навіть богам задарма нічого не жертвують, завжди очікуючи чогось навзамін. Ось тільки поводир мешиків досі гадки не мав, чого чекає від нього білий касик. А дізнатись конче потрібно, і якнайскоріше.

Протягом перших днів, прожитих у Новому Світі, Кетца дізнався, що ці землі, котрі він назвав Точтлан, тубільці своєю мовою називають Уельва. Вона належить до королівства, яке називають Сивільєю. Тутешньому тлатоані вдалося звільнити свій народ від багатовікового гніту загарбників, які прийшли з Близького Сходу, — від маврів. Кетца дізнався, що далі на схід мешкають інші народи й що півострівні країни, які він відкрив, віддавна мають з ними торговельні стосунки, а надто з королівствами Сипанго, Катай, Індія та Молуккськйми островами. Тонке сукно, у яке зодягалися правителі, килими, які прикрашали стіни їхніх палаців, коштовності, у яких красувалися шляхетні панянки, порцеляна, з якої пили гарячі відвари, листя рослин, з якого вони варилися, парфуми, вишукані ласощі, якими частували на бенкетах, — усе це походило зі Сходу. Поза тим, Кетца збагнув й особливості товарних стосунків: у Теночтитлані мешики розраховувалися золотим піском та бобами какао, а тут продукти міняли на невеличкі золоті чи срібні диски. Утім, природні запаси цих металів закінчувались, а оскільки на Сході вони ще не вичерпались, тутешні мешканці намагалися укріпити торгівлю з аборигенами зі Сходу. Однак унаслідок тривалих та жорстоких воєн з маврами усі шляхи в Індії перекрили війська із Близького Сходу. А ті купці, яким удавалося дістатися Уельви, мусили сплачувати високі податки, збори та дорожні мита.

Поволі Кетца та Маоні вчилися спілкування з тубільцями. Оскільки місцеві були переконані, що мешики — то посольство однієї зі східних країн, то ті ніяк їм не заперечували, навпаки, підтверджували таке хибне переконання. Коли Кетца сказав, що його батьківщина зветься Ацтлан, місцевим почулося «Шіан Сіан»: власне, саме це вони й прагнули почути, адже ці землі належали Катаю й мали вдосталь золота, срібла та прянощів — якщо вірити записам флорентійських мандрівників. Ось яке пояснення мала гостинність, виказана тубільцями. Безсумнівно, вони намагалися укласти торговельну угоду з високими посадовцями, які буцімто прибули зі Сходу. А ще Кетца збагнув, що мешканці Уельви не чекали ніякого певного посольства з далеких країв: поява чужинців просто збіглася з їхніми сподіваннями. Побачивши корабель, оздоблений чимось на зразок пернатого дракона, і моряків із жовтою шкірою та розкосими очима, тубільці вирішили, що то знак долі й, може, початок жвавої торгівлі. Він зрозумів і те, що одразу впадало в очі: цими дикунами керувала жага золота та срібла.

А ще молодий керманич мешиків виявив у тубільців серйозну хворобу, на яку ті страждали: вони краще говорили, ніж слухали. У цьому Кетца переконався, стежачи за їхньою мовою й удаючи, що не розуміє, коли до нього зверталися з питанням. Завдяки своїм хитрощам Кетца збагнув, що торговельні шляхи на Схід спричиняють прадавні сварки із сусіднім королівством, яке зветься Португалія. Б’ючись за нові торговельні шляхи до країн Сходу, дві держави змагалися за мапи, подорожні щоденники й бортові журнали, які, можливо, забезпечили б їм доступ до скарбів Індії, якщо лише випаде подолати блокаду маврів та ворожість ще не підкорених монголів.

І Кетца з Маоні не могли збагнути: чому цей народ, маючи бойових тварин та зброю, що викидає на ворога грім та вогняні ядра, не піде завойовувати скарби Сходу силою — як вчиняли імператори Теночтитлана з багатими територіями в Долині. Нашвидку опановуючи початки мови тубільців і послуговуючись їхньою гостинністю, Кетца прагнув якомога більше дізнатися про воєнну міць господарів. Зокрема, він дізнався, що ці білі люди, попри всі намагання, хай як просять свого Царя Христа, так і не спромоглися підкорити східні народи. Ці народи, носії тисячолітньої традиції, більш давньої та глибокої культури, повсякчас відбивали напади. Утім, тяжіння білих людей до підкорення далеких земель було беззастережним. І тоді Кетца збагнув, що він має залишити у таємниці не лише існування Теночтитлана, а й маршрут, що поєднував ці континенти. Може, його країна навіть багатша за Індію золотом, сріблом та прянощами, а дістатися туди набагато простіше, ніж долати блокаду, яку влаштували маври. Це було лише питання часу: так чи інак, жадібність тубільців поведе їх відшукати дорогу до володінь мешиків. Але Кетца мав аж дві переваги: по-перше, він відкрив нові землі раніше за цих тубільців, а по-друге, ці дикуни поки що не здогадалися, що Земля — це куля. Отже, щоб виграний час став у пригоді й задля того, щоб уникнути можливого нашестя, треба було вдарити першими.

6

Фатальна помилка

Саме в Уельві Кетца познайомився з Кармен. Дні молодого командувача мешиків сповнювалися спогадами та тугою за Ішоєю. Спомини про її великі сірі очі, чорне-чорне волосся й ніжний голос відгукувалися в його серці солодким болем. А ось вночі, перед тим як заснути, Кетцу охоплювали згадки про сигуайську дівчину, яку віддав йому касик і яка допомогла пізнати плотські втіхи кокомордану. Й тоді тіло юнака тремтіло й він засинав, мріючи про смагляві груди тієї дівчини і про її нижні вуста — мовчазні, але такі гостинні. Й лише тубільці могли зауважити суперечність у думках Кетци: юнак мріяв про день, коли повернеться додому й зможе взяти Ішою собі за дружину, а ще повернеться на острови Кіскеї і забере двох чи трьох жінок, які стануть його наложницями. Кетца ніяк не міг збагнути, чому тубільці мають право лише на одну дружину й не повинні мати жодної наложниці, хоч потім розплачуються золотими монетами за те, щоб володіти іншими жінками — але потай від своїх благовірних. Кетца зауважував, що брехня для білих людей має силу закону: вона тут так укорінилася, що її майже не відрізняли від правди. Й обман мав стосунок не лише до шлюбу: брехав державець і брехав у відповідь підданий, обманювали один одного чернець та парафіянин, обманювали друзі й навіть брехали самому Цареві Христу й решті богів, яких називали святими, ангелами та бісами.

Таким собі східним посланцям тут виказували найрізноманітніші знаки пошани. Якось був і такий трапунок: надвечір явилася до мешиків жінка й запропонувала «все, що забажають». Кетца, Маоні та решта враз збагнули сенс пропозиції; вони зрозуміли, що до них тут ставляться так само, як до юнаків для жертвоприношення на їхній батьківщині. Певна річ, серед утіх були й святкування з молодесенькими незайманками. Однак відвідувачка ніяк не була схожа на недосвідчену дівчину, радше скидалося на те, що вона втратила цноту вже так давно, що навіть не пригадувала, де саме її облишила. Білі жінки взагалі не принаджували мешиків, але така «гостинність» уже межувала з нешанобливим ставленням, з порушенням дипломатичного протоколу. Зауваживши перелякані обличчя чужинців, жінка враз збагнула, що було тому причиною, і виправилася. Коли вона подзвонила у дзвіночок, до кімнати увійшли справді молоді й привабливі дівчата. Щоб гості не сумували за рідними звичаями, білий касик привів дюжину дівчат, привезених із Сипанго. Певна річ, що за таких обставин слово «дівчата» треба було вживати як евфемізм.

У Теночтитлані проституція суворо контролювалася законом, утім, як і в Новому Світі. По обидва боки океану проституція була не лише законною справою, нею завідувала церковна влада. У столиці мешиків існувала ритуальна проституція для жерців та воїнів, і займалися цією справою окремі жриці, які отримували платню за свої послуги. Але у будинки ахуані могли приходити й парубки, які не мали ані релігійного, ані військового чину. Мешикські повії, прикрашені коштовностями та пір’ям, яскраво нафарбовані, мали за заступницю богиню Шочикетцаль. Їм були відомі таємні формули для приготування збуджувального зілля, вони зналися на різноманітних техніках сексуального зваблення, навіть якщо треба було мати справу з древніми старцями. Перед тим як піти на війну, вояки були зобов’язані відвідати повій. Приватні клієнти мусили шанувати Тлацольтеотль, богиню сластолюбства, щоб мати так чи інак годяще виправдання.

Кетца переконався, що у Новому Світі справа влаштована подібним чином. У Севільському королівстві існувало Укладення про будинки розпусти. Кожним будинком розпусти, чи то пак блудильнею, як її звали прості люди, керував такий собі татусь, і будинок підпорядковувався церковній владі. Треба було дотримувати багатьох формальностей, достоту як у Теночтитлані. Повії мали право мешкати й працювати лише у будинку розпусти, а відвідувати їх дозволялося лише неодруженим чоловікам. У блудильнях продавати спиртне та влаштовувати азартні ігри було заборонено. Дівчата не мали права працювати у дні, коли випадали церковні свята. Татусь мав право винайняти озброєну охорону, щоб стежити за входом.

Що ж до повій, то перш ніж їх приймали в будинок розпусти, вони мали постати перед місцевою комісією. Їх брали працювати, лише якщо вони відповідали усім потрібним вимогам, а саме: повія не мусить бути уродженкою Севільї, вона не повинна мати родини в цьому місті, вона не має бути заміжньою, чорною чи мулаткою. Щойно вона починала працювати у блудильні, її поведінка мала відповідати певним суворим правилам: не займатися своїм ремеслом поза будинком розпусти, ходити на меси заради порятунку душі й, виходячи з оселі, одягати жовту мантилью.

Певна річ, у землях білих людей приписи існували для того, щоб їх оминати. У Новому Світі не існувало ритуальної проституції, ба більше — жерцям було заборонено злягатися з повіями та й узагалі з будь-якими жінками. Утім, відомо ж, що під час оглядів священики влаштовували не лише перевірку внутрішнього порядку в будинку. Вони так ревно виконували свої обов’язки, що перевіряли навіть, як усередині влаштовані працівниці. Та попри те, що в укладеннях чітко написано, що працівниці будинків розпусти не мають права займатися своїм ремеслом поза межами будинку, у певних випадках, зокрема, коли якійсь високій особі не хотілося, щоб її запримітили біля входу у блудильню, жінок при потребі доставляли й у більш невинні місця. Саме таким був випадок з нечисленним іноземним посольством.

Кетца та його товариші з радістю переконалися, що дівчата дійсно гарні. Утім, вони гадки не мали, якою дивиною були тут ці жінки з жовтою шкірою та розкосими очима. Для білого касика добути таких східних жінок виявилося справою непростою. Безперечно, їхня поява свідчила про те, що тубільці усіляко намагалися задобрити заморську делегацію.

Першим, за законами ієрархії, жінку обирав собі Кетца. Утім, він гадки не мав, яким фатальним виявиться його вибір. Він не вагаючись указав на дівчину, чия граційність привабила погляди геть усіх чоловіків: вона була стрункою і найвищою, мала таємничі мигдалеподібні очі. Молодий капітан не усвідомлював, яку страшну помилку скоює, обираючи цю дівчину, у рисах якої, попри високий зріст, було щось від маленької дівчинки. Він не міг утямити, що робить, зачарований цим чорним, наче обсидіановим, волоссям і сяйливою усмішкою. Кетца не знав, що віднині йому вже ніколи не забути свою обраницю.

7

Сім бажань

Кетца дізнався, що ім’ям Кармен дівчину з шафрановою шкірою нарекли вже у будинку розпусти. Насправді ж її звати Кейко. Чомусь білі люди не вподобали імен, які звучать для них дивно, тому завжди шукали заміну, яка була для них звичною. Кетці самому було кумедно, що його тут називали Сесар, а його вірного помічника Маоні— Мануель. Тубільці гадали, що ім’я Кармен — це вдала заміна для імені Кейко, яке на батьківщині дівчини у Сипанго означає «шанобливість». Саме ця якість підкорила Кетцу. Дівчина поводилася не як повія, а радше як янгол, ладний прислужитися йому в усьому, чого 6 він не потребував. Дівчина із Сипанго та юнак із Теночтитлана розмовляли, насилу добираючи слова кастильської мови. Але розуміли одне одного так, наче зналися завжди. Кетці навіть не довелося відкривати дівчині свою таємницю. Татусь у блудильні попередив дівчат, що вони відвідають азіатів. Але щойно вона побачила цих людей, як ураз збагнула, що вони не із Сипанго, не з Катаю і не з Великих чи Малих Індій. Вона зауважила, що ані мова, ані писемність цих людей не схожі на мову й писемність згаданих країн. Ця жінка прийшла зі східного краю світу, побувавши на своєму шляху до Середземномор’я у багатьох королівствах. З іншого боку, працюючи у портовому місті, вона мусила вміти розпізнавати будь-які типи людей, будь-які національності. Кейко не знала, чому Кетца приховує правду, але жодного разу не заговорила про це. З першої зустрічі вони обоє були впевнені: тепер вони просто не зможуть розлучитися. Поки решта екіпажу втішали свою плоть, що засумувала за жінкою під час тривалої подорожі, Кетца та Кейко мовчки споглядали одне одного, наче не хотіли розпрощатися зі своєю спільною батьківщиною — смутком.

Усе-таки Кетца ніколи не забував про Ішою зовсім: що більше капітан мешиків закохувався у Кейко, то невідступнішими ставали його мрії про щастя, коли вони житимуть під одним дахом. Він мріяв про свій будинок у Теночтитлані, й думка про повернення ставала невідступною. Але перед Кетцою був ще дуже довгий шлях.

Мореплавець був переконаний, що Ацтлан розташовувався зовсім поруч з островом Сипанго. Окрім краси Кейко, її ніжності та покірності, він побачив у ній втілення власних міркувань. Він закохувався не просто у жінку, а у непомильність своїх міркувань про світ. Кейко для нього була завершенням мапи всесвіту, обертаючись на маршрут нового плавання. Що краще ці двоє пізнавали одне одного, то більш повним ставало їхнє спілкування. Тепер Кейко мала змогу розповісти йому про історію своєї землі, а Кетца пізнавав світ білих людей, маврів та мешканців Азії. Юнак збагнув, що Європа, Близький та Далекий Схід пов’язані між собою непереривними, хоч і непростими, стосунками. Володіння мешиків та їхніх північних і південних сусідів були тим уламком, якого бракувало, щоб скласти мапу світу. Кетца міркував, що було б краще, якби його люди ніколи не зустріли білих людей, але він розумів, що рано чи пізно чи то іспанці, чи то португальці, жадібні до золота, срібла, прянощів та нових земель, які б розширили їхні королівства, дістануться іншого берега моря. І юнак був переконаний, що мешики мають їх випередити.

Кейко була єдиною, на кого він міг розраховувати у цих нових землях. Кетца попросив у вождя білих людей сім речей: корабель, чотири породистих коня — дві кобили й двох жеребців, колесо від воза й по кілька насінин фруктів та овочів, які не росли на його батьківщині. Й врешті Кетца попросив, щоб йому дозволили забрати Кейко. Це була його ціна за започаткування міцних торговельних стосунків. Касик погодився з усіма умовами; натомість висунувши лише одну — хай Кетца залишить йому карту, за якою приплив з Катаю, обминувши мусульманську блокаду.

Це була єдина умова. Та тільки Кетца не мав змоги її виконати.

8

Карта межі світу

Навігаційні карти, які Кетца склав під час плавання, слід було берегти як зіницю ока. Син Тепека настільки був у цьому впевнений, що навіть замислювався, чи не знищити їх. Утім, саме карти були найціннішою здобиччю його експедиції. На них був закарбований детальний маршрут, що поєднував його батьківщину, яку наразі ще не відкрили білі люди, з Новим Світом. Якщо хтось знайде ці карти, то за нинішнього співвідношення сил це буде кінцем для Теночтитлана й решти держав у Долині. Хай там як, а прохання, яке мав білий касик, було нездійснимим. Кетца та Маоні накреслили плани рідної землі, островів у затоці, частини узбережжя Нового Світу й найістотніше — накреслили шлях, яким поєднувалися усі ці території. На картах позначалися відстані, морські течії, напрямки вітрів і прибережний рельєф, на них точно зазначалося, за скільки днів можна подолати відстань від однієї частини суходолу до іншої. З іншого боку, Кетца просто гадки не мав, як влаштовано східну частину світу. Тому він би не спромігся накреслити карту земель, про які нічого не знав. Незважаючи на те, що молодий капітан знав окремі подробиці про Індії, Катай, Сипанго та Молуккські острови, він нічого не міг розказати про обриси цих земель, про річкові та океанічні течії і внутрішні моря. Поза тим, Кетца гадки не мав, де саме маври блокують торговельні шляхи.

Кетца у відчаї зізнався Кейко, що ніколи не зможе забрати її з собою: він не готовий виконати умову, яку поставив йому білий касик. Дівчина із Сипанго, як завжди сяйливо усміхнувшись, попрохала добути для неї паперу та чорнило.

Тієї ж таки ночі Кейко, зігнувшись у три погибелі, сидячи долі по-турецькому, створила найпрекрасніший витвір живопису, який лишень довелося бачити Кетці. Тримаючи у руках три пензлі, різні за товщиною, дівчина лише за згадками намалювала карту земель, у яких побувала, й морів, які перепливла, коли її викрали із Сипанго й переправили до Іберійського півострова. Невгамовна цікавість та бездоганна майстерність у живописі та каліграфії дозволили Кейко відтворити карти, складені капітанами, з якими вона пропливла півсвіту. Руки її літали вгору-вниз із граційністю танцівниці, залишаючи по собі обриси заток, островів та півостровів, котрі, наче перлини, поволі нанизувалися у намисто. На папері дивовижним чином з’являлись обриси річок, озер, внутрішніх морів, пустель та гірських хребтів. І спостерігаючи за тим, як дівчинка у лагідному сяйві лампадки відмежовує воду від суходолу, Кетца щомиті більше втрачав голову від кохання. Споглядаючи за створенням цього нового світу — з нічого, немов створюваного божествами, — юнак мовчки поклонявся Кейко, наче богині. І ось, поволі, поки Кейко створювала карту, завдяки порухам її рук, достоту як у переказах про творення світу, з’являлися країни з чудовими й незнаними назвами: Гог та Магог, Каулі, Тибет, Маабар, Мелібар, Реобар, Сонкара, Зулістан — Кейко промовляла ці назви, лагідно усміхаючись і мало не пошепки. А посеред суходолу з’являлися внутрішні моря: море Гелан, Велике море. Південніше від земель окреслились зовнішні моря та океани: море Сін, Кон-Сон, Індійське море й чимало інших з такими чудернацькими назвами, що Кетца навіть запам’ятати їх не міг. Дивлячись на ці карти, що створила рука Кейко, Кетца нарешті пізнавав форму всесвіту — у такому вигляді, у якому завжди уявляв. Але найголовніше — син Тепека сповнився переконанням, що ця дівчина з’явилася у його житті, щоб докреслити половинку його душі, якої бракує.

Кетца був присутній при остаточному створенні земної сфери. Поєднавши власні карти з картами білих людей та доповнивши їх малюнком, який щойно створили чарівні руки Кейко, Кетца ставав першою і єдиною людиною, перед очима якої постане цілковите відображення Землі. Жодного золота чи срібла, ніяких прянощів не вистачить, щоб розплатитися за таке знання. Людина, яка володіє такими картами й могутнім військом, зможе заволодіти світом.

Довершивши свій дивовижний малюнок, Кейко накреслила маршрут, яким поєднується східний край землі, Сипаго, із західним — Севільєю. Ця лінія розкреслювала води, створюючи щось на зразок чоток, намистинки яких мали назви Хінг’янг, Толоман, Петан, Каїл, Семенат, Аден, Вавилон, Александрія, за ними — Егейське море, біля самісіньких воріт моря Середземного, і наприкінці шляху вимальовувалися обриси Іберійського півострова.

Таким маршрутом користувалися пірати та багато купців, шлях не був таємним, але пройти ним могли лише ті, хто поукладав угоди з військом Магомета й безліччю ватаг Близького та Далекого Сходу, які перекривали дорогу мандрівникам. Кетца не міг показати цей шлях як новинку. І тоді він накреслив маршрут набагато південніше, майже біля краю світу. Відверто кажучи, син Тепека домалював цей вигаданий край зображеннями вихорів, прірв та чудовиськ. Кетца лише переніс на папір найпрадавніші жахіття тубільців, які гадали, що світ — то площина, яка зненацька спадає у прірву. А поза тим він додав ще один застережний захід: Кетца не лише позбавив карту обрисів своєї батьківщини, але й заповнив простори Атлантичного океану нескінченними бурями, проваллями, морськими драконами й вогняними мурами. Так Кетца забезпечував собі переконання, що жоден мореплавець не опиниться поряд з межею, за якою води падають у прірву, а отже, він особисто стане тим нахабним капітаном, керманичем флотилій, котрі наважаться поплисти у цей бік, і тоді він стане просто-таки незамінним. Поза тим, жахливий краєвид на заході його карти віднадить найсміливішого адмірала від бажання кидатися у цей океан, сповнений небезпек, а значить, дорогу на Теночтитлан — принаймні на деякий час — буде закрито.

У білого вождя від хвилювання руки затрусилися, коли він узяв карту з накресленим на ній маршрутом в Індії і навіть далі — до самого Сипанго! Але згодом на його обличчі проступило вагання: скільки ж небезпек чатувало на цьому шляху. Утім, ось просто перед ним стоїть капітан, який не лише спромігся подолати всі небезпеки, але й ладен знову повторити свій подвиг, поєднавши Схід та Захід. Касик був у захваті й навіть пообіцяв молодому мореплавцеві аудієнцію особисто з королем. Певна річ, обіцяв він не через добродушність, а тому, що правитель Уельви найперше потребував гарантій, що чужинець не продасть свою таємницю португальцям.

Кетца добувся однієї з найголовніших своїх цілей — потрапити у самісіньке серце ворога.

9

Ім'я Бога

Дорогою до столиці королівства Кетца побував у багатьох провінціях. Й ось що він пізнав у цій подорожі: те, що білий вождь називав Іспанією, насправді було поєднанням різноманітних народностей, які навіть спілкувалися різними мовами. На території, яка поступалася розмірами країні мешиків і народи якої здебільшого розмовляли науатлем, було стільки мов, скільки син Тепека зроду не чув. Основним чинником, який гуртував їх, певно, була війна з військом Магомета — тривала боротьба з маврами, які оселилися на півострові на багато віків. Протистояння спільному ворогові, мусульманам, створило національну спільноту, яка за інших обставин ніколи б не виникла. Загалом, безкінечна ворожнеча між цими племенами не вщухає і дотепер. У своїх нотатках Кетца записав, що найважливіше стратегічне правило підкорення цієї території таке: «Точтлан, що зветься тубільцями Іспанія, — це штучний союз різних королівств, які мають мало спільного між собою. Навпаки, ці народи сповнені затаєною неприязню одне до одного — таємною, наче життя всередині насінини, яке завжди готове прорости назовні. Найперше, що треба зробити, щойно висадиться наше військо, — це розбурхати давню ворожнечу і зламати цю хистку єдність». Міркування Кетци були правдивими не лише щодо іспанців: маври, які в той час перекривали торговельні шляхи на Схід (джерело найбільших скарбів), припустилися тієї ж помилки, що й народи, які вони підкорили: братовбивчі війни племен, що змагалися одне з одним, призвели до жорстоких поразок у війні з іспанцями.

Кетца зауважив ще одну ключову особливість, якою варто було скористатись під час завоювання. За словами іспанців, боротьба з маврами мала не лише територіальне, економічне та політичне підґрунтя: йшлося, передовсім, про війну між богами. Якщо найголовнішим богом іспанців був Христос, цар війни, саме той, кому правили жертвоприношення, то для маврів таким богом був Магомет. Достоту як Кетцалькоатль, Магомет був радше не богом, а людиною, пророком. Як і Теноч, жрець, який привів свій народ на озеро, заснувавши там Теночтитлан, Магомет спромігся обернути своє рідне місто, Мекку, на осередок міцної влади. А ще Кетца збагнув, що у дивному пантеоні, який мають маври, Магомет є втіленням величнішого бога на ім’я Аллах. Цар Христос був сином великого Бога Отця, чиє ім’я у прадавніх священних книгах прочитувалось як Єгова. Але найбільш приголомшливим в очах Кетци було те, що й ті й інші шанували Аллаха, Бога Отця і Єгову одним і тим самим, єдиним Богом. З іншого боку, мусульмани вважали Царя Христа за пророка, а Авраама — великого патріарха прадавнього народу Ізраїлевого — за пращура їхнього власного народу. І навіть храм у центрі Мекки, колиски Магомета, звів Авраам. Але у чому ж тоді первісна причина цієї безугавної війни, не міг збагнути Кетца. Може, міркував молодий мешик, імена богів — то лише привід, щоб сперечатися один з одним за землі, багатства та душі?

Кетцу взагалі збивала з пантелику така спорідненість трьох релігій та їхніх священних книг. Іспанія, у якій опинився Кетца, була країною релігійної зарозумілості — наслідок переможних воєн та військової сили, місцем проживання людей, які вигнали маврів і які тепер пригноблювали юдеїв. Якщо ці тубільці не бажали миритися з такими близькими релігіями, якщо після стількох років мусульманського володарювання вони зрікалися Магомета в ім’я Царя Христа, якщо юдейські книги вважали священними, а самих юдеїв переслідували, виганяли та винищували, то як же поставляться вони до Кетцалькоатля, коли одного дня тут з’явиться військо мешиків? Кетца розумів, що народ не можна цілком перемогти доти, поки він не почне поклонятися богам переможців.

Молодий вождь мешиків намацав дотичні точки між Авраамом, Христом, Магометом та Теночем. Як і перші троє, Теноч був людиною, здатного переконати ближніх — одного за одним, — допоки не переконав цілий народ піти у невідоме у пошуках власної долі. Достоту як ті троє, Теноч умів скеровувати народ, допоки вони не віднайшли своє місце у цьому — а можливо, й у іншому — світі. То була смертна людина, спроможна розпізнати послання богів і зауважити усі знаки, які уможливили зведення міста божого на землі обітованій. Може, міркував Кетца, якщо жерці, що прибудуть разом з армією мешиків, спроможуться переконати місцевих, що жертвувати життя Уїцилопочтлі набагато корисніше, ніж марнувати їх для Царя Христа, з чиїм ім’ям іспанці кидались у битву й ім’ям якого спалювали людей на вогнищах, — тоді конкіста буде не такою кривавою, спокійнішою. Утім, щоразу, коли сина Тепека опановували такі міркування, він сам себе лякався: адже він заледве врятувався від усепожираючої люті Уїцилопочтлі, на його тілі досі лишались позначки бога війни й жертвоприношень. І тоді в його пам’яті знову виринав батьків голос, який навчав звеличувати життя й звергати смерть. Юнак пригадував настанови Тепека — чоловіка, який ще коли Кетца був геть маленьким, урятував його від ката за мить до того, як обсидіановий меч мало не прошив йому груди. Й якщо хтось у цьому світі мав право чинити опір усіляким жертвоприношенням, то це Кетца.

І тоді юнак сам для себе вирішив, що єдиний сенс завоювання Нового Світу полягає в тому, щоб проростити тут сім’я прадавнього вчення його пращурів, «мудрих людей» — тольтеків. Кетцу ніколи не вабила ані слава, ані влада. Однак якщо влада, яку він справедливо заслужив як першовідкривач нових земель, могла прислужитися тому, щоб скасувати жертвоприношення, байдуже, ім’ям якого бога, цією силою, імовірно, варто скористатися. От лишень іспанці, чиї тлатоані називалися католицькими королями, не лише не мали наміру покірно шанувати чужих богів, а, навпаки, сповнені рішучості навертати у свою віру навіть у найдальших землях. На капітана мешиків знову налетіла тінь передчуття, неквапного віщого птаха: рано чи пізно ці дикуни дістануться Теночтитлана — якщо його народ не вдарить першим.

10

Всесвітня імперія

Дорогою до Міста королів Кетцу та його воїнів, до яких пристала Кейко, супроводжувала дипломатична місія, яку білий касик віддав у цілковите розпорядження гостям. Мешики, які звикли долати великі відстані пішки, переходити через високі гори, нести зброю та їжу, покладаючись лише на власну витривалість, почувалися яку раю, повсідавшись у кареті, куди не потрапляв ані дощ, ані вітер. Простір ніби збігся, а час виснажливих маршів обернувся на розважальну прогулянку. Кетца уявляв нову подобу Теночтитлана, помережаного дорогами для проїзду коней та возів. Заколисаний легким гойданням екіпажа та розміреним цоканням кінських підків, молодий вожак мешиків бачив сни про майбутнє Теночтитлана після того, як вони завоюють Новий Світ: Теночтитлан, який буде поєднано з підкореними землями мережею морських та сухопутних шляхів, обернеться на велику столицю всіх володінь по той і по цей бік океану. Й ось, споглядаючи сільські краєвиди з віконця карети, Кетца уявляв ці ж самі поля прикрашеними пірамідами на славу Кетцалькоатля. Уельва — перше місто, у якому він опинився і якому дарує назву Точтлан, — стане передмісним редутом судноплавного шляху, який поєднає два світи. Звісно, затоку слід розширити та облаштувати таким чином, щоб уможливити прохід у неї численних експедиційних загонів, що прибуватимуть зі столиці. Поза тим, Кетца зауважив, що ринкові площі в Іспанії непропорційно малі порівняно з такими ж площами у Теночтитлані. Вони не витримають напливу товарів після того, як приєднається новий континент. Тому в Уельві треба буде побудувати базар відповідно до нових обширів світу: він буде найбільшим у світі, бо при новому влаштуванні світу Уельва обернеться на перехрестя торговельних шляхів з усіх кінців землі, поверхня якої збільшиться удвічі. Щоб неозора імперія мешиків стала по-справжньому величною, могутньою й довговічною, найперше потрібно дбати про своїх нових підданців: не можна ставитися до цього порту просто як до пункту для вивезення скарбів, що працює лише в одному напрямку. Уельва має стати місцем взаємообміну між Новим та Старим Світом. Для цього й треба збудувати новий базар. З іншого боку, нові відкриті землі змушували переглянути побудову і самої імперії: Теночтитлан та Тлателолько, захищені озером та горами, безсумнівно, лишаться політичною столицею. Утім, конче потрібно зводити нове місто, на узбережжі — укріплений військовий та портовий центр. Мешики повинні мати гарну затоку для експедицій у Новий Світ, при цьому спроможну відбивати ймовірні напади під час незабарної війни.

Отак, дрімаючи та складаючи плани конкісти, Кетца мандрував шляхами світу, який щойно відкрив.

Кетца зі своїм почтом в’їжджали у Севілью у післяполудневу годину. Перше, що привернуло увагу молодого капітана, були височезні мури, які оточували місто. На відміну від великих міст у Долині, як-от Теночтитлан, Тлателолько і прадавній Теотіуакан, — відкритих, помережаних широкими вулицями з просторими зеленими майданами, із садами та широкими каналами, — нові міста були фортецями, оточеними мурами, баштами та ровами. Кетца дійшов висновку, що мури зводили не за один раз, позаяк вони були не суцільною спорудою, а поєднанням різноманітних стилів та епох. Найдавніші ділянки були із загострених колод, які скріплювалися глиною. Інші були вже вищими та міцнішими, мали невеличкі башти, з яких могли спостерігати вартові. А найбільш недавні, вочевидь, укріплення були у впізнаваному мавританському стилі — Кетца добре вивчив його ще в Уельві. Такі мури були товщими, вищими й значно міцнішими за решту. Місто мало подвійний захист: мури та річку, що оперізувала його, звиваючись. Зайти та вийти з міста можна було лише крізь велику та малу брами, які відчиняли у точно визначений час. Згодом Кетца запише у своєму щоденнику: «Міста Нового Світу оточені мурами, щоб запобігти взяттю міста приступом. Це неабияка проблема для будь-якої армії. Утім, наші війська долали й більш значні перепони: гори, вулкани та крижані озера. Але наш тлатоані мусить зрозуміти дещо, коли поведе наше військо: країну підкорюють, не лише руйнуючи мури та беручи міста штурмом. Узяти приступом мури нелегко, але ще важче увійти у серця тих, хто мешкає за цими мурами. Ось на чому має ґрунтуватися план завоювання. Важко взяти облогою місто, але у сто разів важче — завоювати прихильність його мешканців. Ось у чому зазнали невдачі маври за всі століття свого володарювання. Ці землі виснажені безугавними війнами, розподілами територій, гоніннями, убивствами й жертвоприношеннями. Наше військо має принести мир, а не чергові біди та руйнування. Серця цих дикунів треба завойовувати, промовляючи ім’я миролюбного Кетцалькоатля, а не Уїцилопочтлі, бога війни та жертвоприношень, — цього тут і так удосталь».

Щойно делегація потрапила всередину укріплень, Кетца переконався, що мав рацію. Перший кальпуллі, у якому вони опинилися, називався Санта-Крус. Повсюдно помітні були свідчення колишньої величі, але наразі цей район міста був лише блідою тінню, безсумнівно, сповненого слави минулого. На вулицях ані душі, будинки стояли спорожнілі, певно, розграбовані. Й лише завдяки бурлаці-вітру ці вулиці ніби сповнювались життям: вони, наче привиди, гупали дверима та віконницями, яким явно немає чого берегти. Палаци та халупи — все однакове у мерзенному запустінні. Клапті землі, де ще донедавна буяли сади, тепер обернулися на смутні пустки. Кетца здогадався, що цей кальпуллі з вузькими звивистими вулицями, що колись пізнав багатство й раювання, був кварталом, у якому раніше мешкали сини Ізраїлеві, простіше кажучи — євреї. Але коли католицькі тлатоані надумали вигнати всіх, хто не шанував Царя Христа, євреїв спіткали гоніння та убивства. А отже, тих євреїв, що не погодились піти у вигнання, віддали богові жертвоприношень як дарунок. З цим ритуалом, який звався інквізиція і під час якого жертви спалювали живцем, мешики мали честь познайомитись, щойно ступивши на цю землю. Лише в одній Севільї обряд проковтнув життя шести тисяч чоловіків та жінок, а ще двадцять тисяч зазнали утисків, катувань та ув’язнення у темницях. Ба більше, все їхнє майно позабирали жерці, щоб поповнити скрині у святилищах. Спорожнілі вулиці та незалюднені домівки, які зустрів Кетца та його посольство на своєму шляху, були німими свідченнями нещодавніх лиходійств.

На відміну від цього кальпуллі, околиці палацу мали неймовірний вигляд. І все ж те, як було влаштовано це місто, здавалося юнакові зменшеною копією Теночтитлана. Найприкментішою будівлею у місті була висока вежа з дванадцятьма гранями, яка вирізнялася серед решти вартових веж не лише розмірами, а й золотавим блиском. Ця споруда називалася Золотою вежею, утім Кетца враз збагнув, що назва стосується не матеріалу, а зовнішнього вигляду вежі, яка була вкрита керамічним кахлем золотавого кольору. А ось мешикські споруди виблискували справжнім золотом. Якби ці тубільці дізналися про багаті на руду гори навколо його країни, вони б кинулися в океан тут-таки, навіть плавом, — підсумував Кетца.

І раптом він уздрів будівлю — настільки величну за розміром, наскільки й дивну за своєю архітектурою. То була місцева подоба головного святилища Теночтитлана, найбільша будівля у всій Іспанії, певна річ, зведена на славу Царя Христа. Кетца ніколи не бачив такої безлічі ідолів, як тут, ззовні храмової брами. Численні бані, вузькі, наче голки, здіймалися в небо, ніби силкуючись розітнути хмари на шматки. Кетца здогадався, що цей храм звели на руїнах мусульманського святилища. Гординя людей, що називалися християнами, була такою великою, що вони, руйнуючи чужі храми, зводили на їхніх руїнах свої. І все заради шанування одного й того самого бога. Й ніби для того, щоб засвідчити нікчемність такої бундючності, один з членів делегації, котра супроводжувала мешиків, повторив вислів священика, який наказав звести цей собор: «Створимо ж цей собор таким великим та прекрасним, щоб ті, хто споглядатиме за завершенням його будівництва, вважали нас безумними!»

Саме такої думки й дійшов Кетца, утім не через розмір храму, який загалом чимало поступався Уей-Теокаллі, а через жадобу до руйнування, що охопила цих дикунів. Вождь мешиків питав себе: чи хтось спроможеться зупинити цих тубільців, якщо вони увійдуть до Теночтитлана? Відповідь лежала на поверхні: вони не лишать каменя на камені.

11

Земля в очах безземельних

Нарешті вони дісталися палацу тлатоані. Незважаючи на те, що будівля вже не належала маврам, вона зберегла свою мусульманську назву: Алькасар. Загін мешиків був ошелешений: зелені сади з кущами у подобі геометричних фігур раптом нагадали їм чинампи, які оточували заможні будинки у Теночтитлані. Просторість, квіткові пахощі та багато води у дзюркотливих фонтанах: завдяки всьому цьому мешики почувалися як на батьківщині. Кетцу так зворушив цей краєвид, що він перейменував Севілью у Шочитлан — «землю садів».

Касик Севільї прийняв їх, Кетцу та Кейко, так, наче йшлося про посла та його дружину. Дійсно, ця пара разом скидалася на подружжя східних монархів. Кейко, за традиціями своєї батьківщини, йшла позаду чоловіка рівно на один крок, продовжуючи міркувати, звідки ж з’явився цей принц з темною шкірою й неспішною мовою, з якого краю світу приплив цей молодий капітан, що ніколи не підвищував голосу на своїх підлеглих, підкорюючи їх своїй волі переконанням у слушності власної думки і ясною манерою висловлюватися. Кейко гадки не мала й не мала наміру випитувати. Та вона ладна була супроводжувати Кетцу, куди б він не йшов, і хай яким віддаленим буде його царство, хай якою небезпечною буде путь — для неї це було несуттєво. Йдучи за Кетцою по королівському палацу, дівчинка із Сипанго відчувала, що їй ніколи не стане сили покинути цього ніжного, мудрого, ні на кого не схожого принца. Водночас Кейко питала себе, що ж надзвичайного трапилося у її житті? Донедавна вона була звичайною зневаженою дівчиною з будинку розпусти, а тепер люди шанобливо перед нею схилялися, її супроводжував почет іспанського короля, а шлях повсюдно встеляли червоними килимами. Безсумнівним було одне: відколи її, ще малим дівчам, викрали з рідної оселі, продали й повезли кудись на захід, ніхто ще не був з нею таким уважним та ніжним. Відтоді ніхто не виказував захвату через її обдарування до живопису, малювання та каліграфії, хоча на її батьківщині такі її здібності цінували дуже високо, достоту яку Теночтитлані.

Кетца теж не знав, за яких обставин Кейко потрапила з Далекого Сходу в Іспанію. Утім, він зауважив у її очах океани смутку — настільки глибокого, наскільки тривалою була подорож до її рідного Сипанго. Кетца та Кейко, дві душі, які поєднав випадок та їхня туга, лише ці двоє знали справжню подобу світу, який прирік їх на поневіряння. Можливо, саме у цьому і є ключ до розгадки. Мабуть, міркував Кетца, щоб пізнати світ таким, яким він є, треба було опинитися у такій далечі, куди спроможний дістатися лише вигнанець.

І тепер, приголомшені, не ймучи віри власним очам, Кейко та Кетца постали перед великим касиком Севільї, що представляв усіх монархів Кастилії. Видавалось, ніби в Уельві мешиків ушанували всіма можливими знаками уваги; але порівняно з тим, як з ними поводились у Алькасарі, решта видавалась дещицею. Кетца усвідомлював: що більше шанують, то суворіше спитають. І не помилявся. Достоту як Уельва підпорядковувалася Севільї, Севілья була підвладна кастильським королям. Тож і дрібний касик в Уельві, й великий у Севільї мали намір використати чужинців якнайвигідніше. Нові торговельні шляхи, які вони мали намір прокласти завдяки вельми шанованому чужинцеві, стосувалися їх особисто: саме їхні міста, а не жодні інші, мали стати воротами у королівство Кастилія. Касики не могли дозволити, щоб величезні митні прибутки від торгівлі дісталися якимсь сусіднім містам. Уздовж усього середземноморського узбережжя й біля протилежного кордону королівства, у Кантабрїї, на жаль, розташовувалося забагато поселень, і жодне з них не змарнувало б нагоди обернутися на перший перегін у новому мості до Катаю. Але севільський касик задля того, щоб отримати таку перевагу, мав не лише добутися особливої милості від власного тлатоані, а найперше — прихильності шанованого посла зі Сходу. А для цього треба було спокусити Кетцу найзвабливішими умовами, привілеями та зисками — кращими за сусідські. Й прихилити на свій бік треба було не лише правителів Катаю, а й у першу чергу їхнього вельмишанованого представника. І тоді Кетца збагнув, що серця цих тубільців наскрізь прогнили, а на очах запона безмірної жаги золота, прянощів та будь-яких інших скарбів, на які багатий Схід. Вождь мешиків уже не мав сумніву, що мова касика про Царя Христа та решту богів — то лише виверт, за яким приховано справжню мету: подолати мусульманську блокаду, щоб добутися до багатств, які є на Сході. Бони були до того засліплені, що їм навіть на думку не спало, що Кетца не лише не є посланцем Катаю, але й ніколи ногою не ступав на східну землю. Згодом Кетца запише таке: «Ці тубільці такі жадібні, що стеляться ниць навіть перед самою думкою про золото, п’яніють навіть від обіцянки пахощів прянощів і божеволіють, лишень уявивши шовк. Душі їхні сповнені гниллю, і вони не вагаючись зрадять своїх державців та своїх богів за кілька крупинок золота. Дрібний касик з Точтлана пропонував мені оборудки, прагнучи обдурити великого касика з Шочитлана, а касик із Шочитлана нашіптував мені на вухо пропозиції, про які не міг повідомити свого тлатоані. Я дізнався, що у цих землях батько воює проти сина, королеви змовляються проти своїх королів, а державці підсилають убивць до власних дружин. Ось як тутешніх мешканців уразила жадоба».

У той час, поки великий касик Шочитлана докладав усіх зусиль у лестощах, вшановуючи й прославляючи, у голові Кетци поволі складалася повна картина того, як на цьому боці океану вершать політику: певна річ, міркував він, що підґрунтя політики у його рідній землі так само прогниле, як і тут, — війна та жертвоприношення є джерелом і водночас кінцевою метою будь-яких дій тих, у чиїх руках влада. Безсумнівно, у Теночтитлані і його підвладних територіях державці, шляхта та жерці користуються тими самими — й так само несправедливими — привілеями, що й у нових землях. Кетца знав про це не з чуток, позаяк сам особисто належав до вибраних, до піпельтин. Утім, це не заважало йому безсторонньо спостерігати за обома світами. Він усвідомлював, що політика однаково заплутана як тут, так і на його батьківщині. Однак що більше Кетца спілкувався з касиками та наближеними до нього на відкритих ним землях, то більше його приголомшувало: ніколи раніше він не натрапляв на такі інтриги й підступи, нечесність та продажність; він ніколи на думці не мав, що людське єство здатне так витончено чинити лихо, так вигадливо красти, так вправно інтригувати. Утім, усе це мало стати мешикам у нагоді, коли складатимуть плани вторгнення. Після зустрічі з касиком Кетца занотував таке: «Продажність цих правителів має стати нашою союзницею, коли настане година вторгнення нашого війська. Вони майже не переймаються благом своїх народів та своїм чесним ім’ям; тут над усім панує лиш одне слово, й те слово — золото. Ми уникнемо багатьох битв, якщо спроможемося купити вірність цих касиків, запропонувавши ціну, яка перевищує королівську платню».

12

Союз богів

Після поїздки до Севільї, скориставшись корисливою гостинністю господарів, Кетца попрохав, щоб йому показали землі, підпорядковані королівству. Він мав намір оглянути всю картину нових територій, означити стратегічні пункти, дізнатись про військову міць місцевих та вивчити характер простих тубільців, майбутніх підданців імперії мешиків. Цілком перевтілившись у мореплавця, який приплив з Катаю, Кетца побував у Кордові, Хаені та Мурсії. Він дістався півночі королівства Кастилія і зустрівся з касиками Галісії, Компостели, Ов’єдо, Біскайї та Памплони. Поїхавши на захід, син Тепека відвідав Картахену, перейшовши кордон Арагонського королівства, познайомився з Валенсією та Каталонією. Перш ніж з’явитися в столиці, Кетца зупинивсь у Толедо. У супроводі Кейко та свого загону Кетца оглянув кожен клапоть землі католицьких королів. У той час тривали бої за Ґранаду — останню твердиню мусульман. У цьому місті цар Абу Абд Алла — чи кастильською Баобдил — відбивав напади католицьких королів. Кетца міркував: чи стануть магометани корисним союзником мешиків, коли ті вторгнуться у Новий Світ? Про це Кетца та Маоні багато дискутували. Для командувача мешиків надзвичайно важила думка помічника, позаяк він походив з уастеків і, за поняттями Теночтитлана, був чужинцем. Маоні гадав, що такий союз приречений на невдачу, оскільки маврів здолали, їх або робили вигнанцями, або змушували приймати християнство на переважній частині півострова. Кетца заперечував, що до повстанців проти іспанської корони може приєднатися чимало похрещених маврів, адже коли настане слушна година, вони знову піднімуть зброю проти католицьких тлатоані. Маоні нагадував Кетці, що, незважаючи на те, що мусульмани та християни є запеклими ворогами, вони є спадкоємцями спільної історії і часто навіть мають спільних богів та пророків. Кетца у відповідь казав, що попри це вражена гордість нещодавно розбитих воїнів не дозволить знехтувати нагодою помститися. І це могло б стати мешикам у нагоді. Тоді Маоні зауважував, що мусульманство забороняє шанувати нових богів, як-от Кетцалькоатль, Тлалок та Уїцилопочтлі. Зате, наполягав Кетца, араби та мешики подібним чином уявляють влаштування світу. До речі, мавританський календар набагато більше різниться з тим, який винайшов особисто Кетца. Зрештою, друзі схилялися до однієї думки: коли настане час помірятися силами з Царем Христом, усе з’ясується.

Кетца не забував про головну мету, яка вела його обраним шляхом. Він уже переконався, що на іншому боці океану є земля. І все ж тепер він має змогу довести недовірливим, що коли він продовжить плисти на схід, то врешті-решт опиниться у вихідній точці. Тобто мореплавець був дуже близький до того, щоб власним прикладом довести, що Земля має форму кулі. Завдячуючи двом картам — одну склав сам, а іншу Кейко — він тримав у руках безмаль викінчений опис світу. Але треба було ще довести найголовніше — існування Ацтлану, прабатьківщини його пращурів. На ту мить Кетца ще гадки не мав, що сподівана аудієнція у королів Арагону та Кастилії наблизить його до розгадки цієї таємниці.

Кетца прибув на аудієнцію не лише з власним почтом, а ще й з цілим гуртом чиновників та принців з міст, які встиг відвідати: ніхто з них не бажав лишатися обабіч майбутнього пряного шляху, який мав поєднати Іспанію та Схід.

Кетцу неабияк здивувало те, що, на відміну від тлатоані Теночтитлана, католицькі королі не мають постійної резиденції, якогось палацу. Країною вони керували у постійному русі, увесь час переміщаючись з місця на місце. З огляду на те, що їхній почет видавався нечисленним порівняно з почтом решти європейських монархів, мандрівний двір мав змогу розташуватися у багатьох містах королівства. Кетца незабаром збагнув, що з таким улаштуванням монархи зовсім не відмовлялися від розкошування — навпаки, за таких умов мали не одну резиденцію, а багато. Найзаможніші палаци, які Кетці вдалось побачити під час мандрів, завжди були однією з осель королівського подружжя. Вождь мешиків дізнався, що в деякі палаци, наприклад, алькасари Толедо, Сеговії та Севільї, королі навідувалися найчастіше. А іноді католицькі королі зупинялися у монастирях, які були під їхнім заступництвом, як-от при монастирі у Гуадалупі. Але найбільше припало до серця королеві одне місце: палац Де ла Мота у місті Медіна-дель-Кампо. Саме туди прибуло королівське подружжя, щоб влаштувати аудієнцію молодому вождю чужинців.

Жоден з палаців, включно із севільським Алькасаром, які відвідав Кетца, не ошелешив його так, як оцей, що розташовувався на узвишші посеред рівнини теракотового кольору. Посланці наближалися до палацу, а Кетці ввижалося, що вони ступають на хитку землю марень. Таке радше могло привидітись у поволоці галюцинацій, аніж у незворушних обрисах дійсності. Раптом Кетцу охопила туга, зробилось якось бентежно. Справа в тому, яким величезним був палац: коні стрімко рухалися вперед, а він ніби ні на крок не ставав ближчим. Ця велична споруда не мала нічого спільного з поняттями про палац — аж ніяк, — це було оточене мурами місто. Рів, що оперізував місто, скидався на русло пересохлої річки. Все навколо було землясто-червонуватого забарвлення, наче споруда виросла з-під землі. Палац був міцний, як скеля, ніби природний витвір надр. Ось що надає йому такого жаского вигляду, міркував Кетца. Й тоді вождь мешиків стривожився од відчуття власної нікчемності — це відчуття охоплювало його щоразу, як він споглядав піраміди на своїй батьківщині. З-за палацових мурів вимальовувалися грона дрібних веж, склепінь, шпилів та бань. Над усім здіймалася величезна вежа циліндричної форми — важка, кам’яна, без вікон, лише з вузькими бійницями для стрільби.

Що ближче під’їжджали до палацу, то шаленіше калатало серце у Кетци. Він був за кілька кроків від осередку влади Нового Світу. У цьому місці ухвалювали рішення, завдяки яким розширювалися володіння Царя Христа, що далеко відсунули кордони воїнів Магомета. Кетца усвідомлював, що незабаром доля цього королівства залежатиме від його власної долі. Після зробленого ним відкриття земля не лише збільшилася за розмірами; поставши в усій повноті, світ ніби відкривав для Кетци прадавні таємниці мешиків.

За вченням «мудрих людей», цьому світові передували ще чотири, у кожному з яких панувало окреме сонце, котре своїм іменем передрікало кінець свого світу. Боги, що створили їх, билися між собою за головування, й на боці кожного божества виступала його стихія: земля, вода, вітер чи вогонь. Коли стихії врешті урівноважились, уможливилось існування єдиного світу, в якому панувало єдине сонце. Але коли космічний порядок порушувався, Земля, Сонце та людські створіння тої прадавньої ери — усе зникало. Й тоді замість першого Сонця, яке створив Тецкатліпока, бог землі, прийшло нове — творіння Кетцалькоатля. Воно теж припинило своє існування, поступившись черговому буттю, яке створив Тлалок, бог дощу. Щойно це сонце згасло, настала черга світу, який звела Чальчіутліке, богиня води. Над п’ятим світом панував Нанауатль. Решта богів, збагнувши, що попри те, що Нанауатль став сонцем, він неспроможний здійнятися у небо, коли не підживиться тим, у чому має потребу: серцями для вгамування голоду й кров’ю для вгамування спраги. І тоді боги перемололи самі себе, щоб наситити п’яте сонце. Й ось тепер, за календарем, який створив Кетца, наближався кінець і цього п’ятого сонця. Утім, для молодого мешикського мудреця поява та згасання сонць було не зміною стадій у всесвіті, а розквітом та падінням династій, що чергувалися, які правили мешиками та їхніми пращурами — аж до найпрадавніших. В уяві Кетци кожен новий світ був утіленням кількох поколінь імператорів, які — залежно від того, жорстокі вони чи терпимі, — приписували свої рішення тому чи іншому божеству.

Однак тепер, після здійснення свого великого відкриття, Кетца зауважив, що його календар також передрікає розквіт та падіння царств Нового Світу. В міру того як син Тепека заглиблювався в історію битв між богами нових земель, він переконувався, що сутичка між двома світами судилася безсторонньою ходою світил. Римська імперія, імперія Османів, монгольське нашестя, битви між царями, кожен з яких мав підтримку власних богів, — усе це частини однієї історії, яка рано чи пізно мала стати спільною, — коли світ стане єдиним для всіх. А позаяк саме Кетці, посланцеві тлатоані Теночтитлана, дарували таке знання, йому судилося зробити народ мешиків новою світовою імперією.

Що ближчим ставав палац, то більше переконувався Кетца, що історія світу в його руках. Він, перетнувши океан, за повелінням свого імператора дістався цих далеких земель, і тепер саме йому належало зустрітися з повелителями Нового Світу.

13

Адмірал її величності

Кетца та Кейко її величність прийняла у власних, вельми простих покоях. На цей час король перебував не у Медіна-дель-Кампо, а у Сеговії. Свідки цієї величної зустрічі були нечисленні. На аудієнції не був присутній ані почет молодого капітана, ані великі й дрібні принци, що приєдналися до посольства під час подорожі селищами та містами імперії. Кетца дотримувався церемоніального протоколу своєї батьківщини: він не дивився у вічі її величності й протягом усієї зустрічі простояв із опущеною головою. Королева натомість поводилася природно, не зважаючи надто на церемонії. Вона не сиділа на троні, як можна було сподіватися, а вітала посланців, сидячи за столом з масивного дерева коштовної породи.

Кетца поглянув на королеву мимохіть, майже випадково, але дійшов одного безсумнівного висновку: вона мала обличчя звичайної жінки, яке могло б бути у будь-якої селянки. У темних очах давно оселилася втома, яка назбиралася й під нижніми повіками. Королева була така бліда, що ця блідість здавалася штучною. Через повні, трохи одутлі щоки вона здавалася меланхолійною, хоча вдачі вона була палкої. На грудях Ізабелли висіло величезне розп’яття, на якому мучився Цар Христос.

Королева щиро цікавилася подорожжю, яку здійснив Кетца. Вона нітрохи не приховувала, що її імперія потребує якнайшвидшого налагодження торговельних шляхів з його країною (мається на увазі Катай). Ізабелла не послуговувалася ані вивертами, ані недомовками, які зазвичай використовують у переговорах, вона прямо означила Кетці справу: що успішніше йде кампанія проти маврів, то суворішою стає блокада торговельних шляхів. За час свого правління католицькі королі спромоглися звільнити від маврів майже увесь півострів. Зате мусульмани закріпилися на своїх первісних територіях, і тепер за подорож по Індії, Сейлану, Катаю й Сипанго доводилося платити задорого, якщо взагалі можна було потрапити туди. Імперія цілком певно потребувала шляху — морського чи суходолом, — який дозволяв би обминути перепони, поставлені мусульманами. Вбрання королеви, легкий серпанок, що прикривав її обличчя, килими, що вкривали долівку, шовкові завіски, чай, який тут пили щодня, вишукані приправи до страв, ладан, сандал, камфора, трави для вироблення ліків, мідь, золото та срібло — усе походило зі Сходу. І життєво необхідним було відновити зв’язок, який розірвали мусульмани. Королева звелася на ноги, змусивши всіх зробити те саме, підійшла до молодого капітана, взяла його руки у свої і сказала, що його візит — то справжнє благословення. А ще вона попросила Кетцу показати мореплавні карти, за якими він дістався півострова. Кетца вже віддав свої карти дрібному касикові в Уельві, але він може накреслити для королеви нові, — так він відповів. Потому королева глянула у найтемніший куток зали, й звідти, з мороку, вигулькнув чоловік, зодягнений як моряк. У руках він тримав карти, схеми і якісь нотатки. Він мав високе чоло й проникливий погляд, у кожному його порухові проступала впевненість. Підкоряючись поглядові її величності, два мореплавці сіли один проти одного, нашвидку обмінялись люб’язностями. Але ні той, ні другий не наважувалися зробити крок першим — немов остерігалися виказати якусь важливу таємницю. Нарешті моряк, що служив королеві, вмочивши перо у чорнильницю, впевненою рукою накреслив карту земель від Іспанії до острова Сипанго. Але Кетца зауважив у цьому малюнкові дивину: світ, який було зображено на карті, був ідеальним колом, і був він безперечно — ніби навмисне — пласким. Дивним було те креслення порівняно з рештою, які він бачив тут; не так у Новому Світі зображали Землю. Кетца знав, що Земля — це куля, але, певна річ, не мав права ділитися цим відкриттям. І ще більше підстав мав він для того, щоб приховати існування інших земель — його земель. Мореплавець запропонував Кетці домалювати на накресленій ним карті маршрут, за яким той дістався з Катаю до Середземного моря. І тоді син Тепека наважився влаштувати співрозмовнику випробування. Він поєднав дві точки, які перше відзначив на карті, накресленій Кейко, яка зараз була у касика Уельви. Цього разу маршрут проліг так далеко від суходолу, що дотикався до меж світу, які накреслив адмірал. Співрозмовник Кетци, пильно вивчивши мапу, здивувався сміливості молодого капітана, який наважився мандрувати так далеко від берега. Певна річ, це безпечна дорога, адже вороги ніколи не наважилися б зайти так далеко. І тоді Кетца упевнився у своїх підозрах: жодна людина зі здоровим глуздом не казала б про безпечну відстань від берега, коли йшлося про подорож по краю землі, там, де води падають у бездонну прірву. Принаймні для цього треба було мати непохитну впевненість, що світ не оточено прірвами. Капітани зазирнули один одному у вічі, й раптом у цьому спалахові, у безмовному проникненні душ, обидва збагнули, що приховують спільну таємницю. Земля не пласка, вона — кругла! Утім, про це — анічичирк. Адмірал її величності згорнув карти, вклонився поважному чужинцю, давши тим самим зрозуміти, що розмову скінчено. Кетца попросив, щоб йому назвали ім’я цього допитливого чоловіка.

— Колумб, Христофор Колумб, — прошепотів йому на вухо один із царедворців.

І перш ніж Кетца покинув палац, він уже знав, що щойно у цих покоях почалося таємне змагання за панування над світом. Жоден з двох капітанів не мав наміру поступатися іншому ані клаптем моря чи суходолу.

14

Каравела Кетцалькоатля

Кетца разом зі своїм нечисленним військом, яке поповнилось Кейко, знову сідали на корабель. Касик Уельви дотримав слова: він попросив королеву надати заморським гостям корабель, який у' змозі вмістити все, що Кетца обміняв на мореплавні карти: кілька кобил та жеребців, різноманітні типи карет та возів, колеса різноманітного діаметра та з різного матеріалу, засушені плоди, насіння і — мабуть, найнебезпечніше прохання — чимало зразків вогнепальної зброї. Відколи його вітали салютом з вогнепальної зброї, Кетца усвідомив небезпеку, яку несуть гармати та аркебузи. Обсидіанові мечі мешиків, їхні луки та стріли, списи та вправність у бою на кулаках — усе це було ніщо порівняно зі зброєю, яка здатна випускати залізні ядра з такою швидкістю та силою, що вони просто-таки розчинялися у повітрі. З іншого боку, громові спалахи вогню та диму можуть залякати військо, чиї методи залякування не йдуть далі, ніж бойове розфарбування та вигуки гуртом. Завдяки Кейко тепер він знав, що не має дивуватися цим чудернацьким спалахам, оскільки порох — речовину, що створювала вибух, — винайшов той самий народ, до якого буцімто належав Кетца, — мешканці Катаю. Ось чому, коли Кетца попросив наділити йому пороху та ядер, іспанці гадали, що він хоче поповнити бойовий запас, аби захищатися під час небезпечної подорожі на Схід, чи про чудасії колекціонера. Вантаж на невеличкій каравелі, якою наділили Кетцу, мав стати насінням, яке, виросши на мешикському ґрунті, дасть життя новій цивілізації. Ця цивілізація виросте з поєднання знань «мудрих людей» із цього й з того боку океану.

Команду доведеться поділити на дві частини: половина залишиться на великому мешикському кораблі, а решта попливуть на маленькій іспанській галері. Першими командуватиме Маоні, а другими — Кетца. Нечисленну команду мешиків проводжали в порту Уельви з величезною шаною: іспанці називали молодого капітана не інакше як адмірал Сесар. Кетца швидко опанував кермування своїм новим судном: воно не було ані таким швидким, ані таким стійким, як його власне творіння, але мало більше зручностей: адже варто було подумати про Кейко! Штурвал був незвичною річчю для мореплавця, але Кетца швидко його опанував.

Щойно берег щез з очей, Кетца зупинив свою флотилію. Він міркував, у який бік тепер плисти. Рішення слід було ухвалити холоднокровно, але швидко. Після зустрічі з мореплавцем королеви Кетца остаточно впевнився, що візит європейців до Теночтитлана — лише питання часу. Відчайдушно шукаючи шлях на Далекий Схід, вони через необхідність наскочать ще й на новий континент. А ці землі не менш багаті, якщо навіть не багатші, за Далекий Схід. Мідь, срібло, золото, прянощі й решта скарбів дожидають тубільців по той бік океану. Коні, вогнепальна зброя і вози прислужаться, щоб стрімко заволодіти всією Долиною й землями за її межами теж, повсюди пануватиме смерть та руйнування, палатимуть вогнища на славу Царя Христа, і мешиків спіткає доля мусульман та юдеїв. Навіщо купувати на Сході те, що можна дістати на Заході, ніби струшуючи плоди з дерева? Тлатоані треба негайно повідомити про все, що Кетца бачив у Новому Світі. Треба терміново дістати нову зброю, кораблі, вози, виростити поголів’я коней, щоб висадитися на узбережжя тубільців раніше, ніж вони висадяться на їхньому! Мешики мали повстати проти падіння п’ятого сонця на власні голови і створити нову цивілізацію Кетцалькоатля, перш ніж їх, беззбройних, спостигне апокаліпсис.

Капітан мешиків дійсно був на роздоріжжі: з одного боку, слід було терміново повертатися у Теночтитлан, а з іншого — з’явилася нагода далі просуватися Новим Світом, познайомитися з новими народами, налагодити союзи чи поглянути у вічі ймовірним супротивникам. Повертатися, перетнувши Схід, було набагато довше, а може, й небезпечніше, ніж шлях, який вони вже подолали. Може, різниця у кілька днів стане життєво важливою і дасть можливість випередити адмірала королеви у досягненні мети. Утім, Кетца сумнівався, що мусить відмовитися від своєї мрії обійти всю земну кулю. Існувала ще одна, надзвичайно вагома причина, яка підштовхувала його рухатися назустріч сонцю: бажання дістатися прабатьківщини мешиків, землі, де були корені його народу. І раптом із заходу сонця налетів потужний порив вітру. Цей вітер був наче подих співвітчизників Кетци, які заохочували його плисти далі— туди, куди не потрапляв ще жоден мешик, — до земель Ацтлану.

І тоді молодий капітан наказав здійняти вітрила й покластися на волю вітру.

15

Морські бродяги

Нечисленна ескадра з двох кораблів рішуче наближалася до центру Середземного моря. Мешики проминули осередок островів, які належали Арагону та Кастилії. Подумки Кетца вирішив, що піщані пляжі цього архіпелагу годяться для висаджування війська й початку бойових дій. Однак, мабуть, це зауваження не йому першому спало на думку: коли кораблі підійшли ближче до узбережжя Ібіци, Кетца чітко побачив високі мури, які захищали острів від ворожого нападу. Мури змією здіймалися на верхівку пагорба, де стояв замок. Майорка, Менорка й навіть маленька Ферментера мали укріплення не гірші за Ібіцу.

Кораблі пливли на схід, і Кейко не могла відвести очей від лінії горизонту, ніби сподіваючись побачити там береги своєї батьківщини. Кетца, стоячи біля штурвала, мовчки міркував: може, вона подалася у путь лише для того, щоб втекти від долі. А якщо вона вхопилася за нього, як той, хто втрапив у корабельну аварію, хапається за уламок щогли, який лишився на воді, коли корабель пішов на дно? Кетца бачив, як її волосся роздмухує вітром, бачив на тлі світлого неба обриси її стану, який нагадував маленьку різьблену статую на носі корабля, й мучив себе питанням: що ж ховається за німотою його коханої? Але кохання Кейко юнак не піддавав сумніву. Хіба він не покинув Теночтитлан, вирвавшись із кровожерливих пазурів Уїцилопочтлі? Утім, тікати не означає відмовитися від боротьби й тим паче — відмовитися від власних переконань. Кетца розумів, що від самого початку його життя було безугавною боротьбою. Він показав себе сміливим воїном, вигравши битви одна за одною: борючись разом з батьком Тепеком, він урятувався від жертвоприношення, чинив опір хворобі й своєму заклятому ворогові, жерцю Тапацоллі. Кетца розумів, що не має права сумніватися в Кейко. Хіба він сам не перетнув океан, шукаючи відповіді на загадку власного існування? Може, розшуки міфічного Ацтлану народилися не лише від жаги дізнатися минувшину мешикського народу — чи не була то спроба розгадати загадку власного походження? Адже Кетца знав, що його справжні батьки загинули від рук мешикських воїнів, а тлатоані, якому він служить, — спадкоємець того, хто наказав їх убити. Кетца усвідомлював, що його улюблене місто, Теночтитлан, відповідальне за трагедію в його родині, й це саме місто подарувало юнакові все, що він так любив: названого батька — Тепека, одну з його майбутніх дружин — Ішою і найближчих друзів — і тих, що живі, і тих, пам’ять про яких дісталася разом з Кетцою незнаних досі берегів. А ще місто подарувало синові Тепека можливість опинитися там, де ніхто до нього раніше не бував. Попри те, що його й усиновили, він лишався чужинцем у Теночтитлані; хоч і належав до шляхетного роду, проте став вигнанцем. Мабуть, тому Кетца завжди почувався серед поневолених рабів, масеуате та найбідніших злидарів як серед своїх. Тому він так прагнув поєднати народи Долини — адже вірив, що вони всі брати, що походять з Ацтлану, він не різнив їх між собою й гадав, що Уїцилопочтлі лише прирікає їх на безглузді та братовбивчі війни. Й ось тепер, споглядаючи Кейко, яка, стоячи на палубі, на самоті боролася з тугою та повеліннями долі, Кетца сповнювався впевненістю, що він мусить повести ескадру вперед заради бога життя. Молодий капітан усвідомлював, що його мандрівка є лише прологом перед початком найбільшої з усіх воєн. Але битися можна було лише в ім’я Кетцалькоатля, а не Уїцилопочтлі, — бо інакше війну буде програно ще до її початку.

Ось так міркував Кетца, коли один з його матросів знову прокричав з верхівки щогли:

— Земля!

16

Пірати Середземномор'я

Коли кораблі наблизилися до берега, Кетца розгледів удалині пагорб, на верхівці якого височів храм, зведений на честь Царя Христа. Можливо, то все через тугу, але капітанові мешиків раптом спало на думку, що те узвишшя — витвір людських рук, він був переконаний, що перед ним стоїть піраміда, й ще довго мав у цьому певність. Саме тому Кетца назвав цю затоку ім’ям Аїлуїкатль Ікпак Тламанакаллі, що означало «піраміда над морем». Цю назву Кетці було вимовити набагато простіше, ніж «Марсель», як було зазначено на одній з карт, які капітан мешиків отримав з рук адмірала її величності.

На відміну від висадження в Уельві, яке відбувалося без зайвого галасу, у Марсель заходили через головну портову затоку. Після феєрверку й решти урочистостей на його честь, з якими їх зустріли в Іспанії, безпідставно було ховатись, наче розбійникові. Урешті-решт він є уповноваженим послом, який діє не лише від імені власного тлатоані, а й від імені королів Арагону та Кастилії. Поволі наближаючись до Марселя, Кетца переконався, що це порт, оточений невеликим містечком, ніби усі ці прості, але ошатні білі будиночки з червоними дахами, розсипані обабіч затоки, колись у давнину завезли сюди на кораблях. Попри чимало суден, які входили й виходили з порту чи ставали на якір у марсельській затоці, маленька мешикська ескадра враз впала в очі: всі моряки, що були на суші чи лишались на палубах, стежили поглядами за дивакуватим кораблем, оздобленим пернатою змією. Усіх вразила зовнішність моряків у дивному вбранні: наприклад, Кетца був одягнений у свій бойовий нагрудник, намисто й браслети, але замість убору з пір’ям його голову прикрашав капелюх іспанського капітана — дарунок касика Севільї. Решта членів екіпажу без вагань теж поєднали одяг, взятий в Уастеці, з одежинами, які виміняли у місцевих мешканців в Іспанії. Жителі Марселя ніколи не бачили таких кораблів, до того ж не могли збагнути, чому жовтошкірі чужинці у дивному вбранні керують ще й каравелою, безперечно, іспанською. Тубільці радо висміяли б цю надзвичайну ескадру, якби не її грізна зброя: гармати, аркебузи, луки, стріли, списи…

Мешики вільно просувались уздовж широкої пристані, але, щойно вони замірились кинути якорі, три місцеві кораблі під конвоєм провели їх аж до хвилеріза. Кетца та Маоні на своїх кораблях красномовними жестами дякували за такий прийом. На одному з кораблів спалахнуло жерло аркебузи, а слідом пролунало кілька спалахів та хлопків. Капітан мешиків спершу гадав, що то вітальний салют, як в Уельві, але коли одне з ядер влучило у палубу каравели, частково зламавши огорожу, Кетца збагнув, що так гостей не стрічають. Маоні чекав команд капітана, готовий у будь-яку мить дати відсіч. Але Кетца вирішив, що завбачливіше буде зберігати спокій і пояснити тубільцям, що мешики прибули без жодних лихих намірів. Один з кораблів наблизився, і його капітан наказовим тоном заговорив невідомою мовою, сповненою воркітливих звуків, які ніби вимовлялися гортанню, а не язиком. Керманич мешиків не знав, що відповісти, адже, відверто кажучи, не зрозумів жодного слова. Він спромігся лише пробурмотіти на те якесь кастильське вітання. А ось Кейко, приголомшивши увесь екіпаж, заговорила з капітаном тією ж незбагненною мовою. Кетца зрозумів, що, попри молодість, його майбутня дружина пережила набагато більше, ніж будь-яка її однолітка.

Членів експедиції змусили залишити зброю на борту, висадили на землю і провели у понуру будівлю неподалік порту. Пояснення, які давала Кейко, були для тубільців непереконливими. Почали допит: капітан прагнув дізнатися, звідки вони сюди втрапили і яким чином дістали іспанську каравелу. Він, певно, гадав, що каравелу взяли на абордаж, команду повбивали, а цінний вантаж присвоїли. Тубілець голосно розреготався, коли Кейко переказала слова юнака про те, що вони пливуть з Іспанії, а озброєну каравелу з усім вантажем і зброєю йому подарувала Ізабелла Кастильська, королева, власного персоною. Цих слів стало на те, щоб капітан негайно скомандував конфіскувати обидва судна. А ще, гадаючи, що дівчину викрали, він звільнив Кейко від ватаги цих диких піратів, яких наказав негайно кинути за ґрати.

Кетца, обігнувши півсвіту, вислизнувши з пазурів таїнів та канібів, уникнувши нещасть, голоду та жертовних вогнищ в ім’я Царя Христа, тепер на власні очі бачив, як зазнає краху його експедиція.

Неспроможний нічого змінити, він лише споглядав, як загін тубільців веде Кейко геть.

17

Повстання койотів

Мрії Кетци та його команди було розтрощено об мури сирої, холодної, смердючої в’язниці. Місцеві дикуни виявилися зовсім негостинними й не бажали вірити твердженням чужинців, буцімто вони прибули з Kитаю. Капітан мешиків змусив своїх людей заприсягтися, що вони ніколи й за жодних обставин, навіть у катівні, не викажуть свого справжнього походження. Краще хай їх тут вважають піратами, ніж дізнаються про те, хто вони насправді й звідки припливли. Мешики мали за краще померти, але не зізнаватися тубільцям, що на тому боці океану є інший світ. Можливо, перед початком мандрівки ніхто з команди не був спроможний дотримати такої присяги, але тепер, здійснивши свій великий подвиг, ці люди змінилися. Вони впевнились у тому, що епопея — то не лише особливі пісні, які наспівують старці. Вони власноруч додали до книги історії, можливо, найславетнішу сторінку з часу, відколи було створено Теночтитлан. Оці мешики — бандити, засланці, убивці, оці уастеки — переможені, поневолені, зневірені — обернулися на героїв.

Маоні запропонував Кетці — байдуже, двічі не вмирати — розробити план повстання та втечі. Уастек доводив капітанові, що коли вони спроможні борознити океани й долати будь-які поневіряння у мандрах, а отже справжні воїни, то зуміють всипати перцю своїм тюремникам. Мешики прожили більшу частину життя у ще понурішій в’язниці, а уастеки вже багато років почувалися полоненими на власній землі. Тож жоден з команди не був приголомшеним чи тим більш морально зламаним, опинившись у майже природних для них обставинах. Відверто кажучи, кожен з них мав досвід повстання, сутичок та втечі. На це Кетца відповів, що за інших обставин уже давно наказав би повстати, але Кейко зараз у заручниках у туземців, тож за найменшої спроби втечі ці люди використають її як засіб впливу під час ведення переговорів. І тоді, після довгого мовчання, найстарший з мешиків сказав те, про що міркували всі: вони розуміють, які почуття має капітан до дівчини із Сипанго, але вона не є частиною команди. І Кетца як командувач ескадри не має права зраджувати їх через жінку. Він не має права узалежнювати найвищі інтереси Теночтитлана від власних уподобань. Старий сказав, що боги не пробачать Кетці такого егоїзму, якщо він задля добра дівчини знехтує наказами свого тлатоані. Юнак слухав суворого мешика, низько схиливши голову. Коли його підлеглий доказав, Кетца скочив на ноги. Таким лютим свого капітана ще ніколи не бачили: він схопив старого за горлянку так сильно, що навіть підняв його над землею. А щоб ніхто не засумнівався, що він досі є капітаном і не терпітиме нехтування своїх наказів, Кетца звернувся до всієї команди, по черзі зазираючи в очі кожному. Вени на його шиї були здуті. Син Тепека сказав, що визволення Кейко — то не любовна примха, а військова потреба. Нагадавши, що тим, що зараз вони знають, який насправді вигляд має Земля, вони завдячують картам, намальованим рукою Кейко. Дівчинка із Сипанго має вижити, і то не одержимість закоханого, а справа державної ваги: можливо, вона одна краще за всіх знає шлях на Далекий Схід, і саме вона тримає у своїх руках ключі від легендарних земель Ацтлану, прадавньої батьківщини усіх народів долини Анауак.

Кетца вирішив, що настала година розповісти команді про свої плани. Трохи заспокоївшись, утім ще важко дихаючи від люті, він розкрив команді те, що приховував навіть від помічника Маоні: вони дістануться Тиночтитлана не тим шляхом, яким припливли в Іспанію, а попливуть назустріч сонцю далі. Вони дістануться Ацтлану, повторивши шлях великого Теноча, який привів їх у долину Анауак. І пройти такий шлях без Кейко неможливо. Отже, його співвітчизники мають слушну думку в одному: треба вигадати план втечі, але лише такий, головною метою якого буде звільнення Кейко. Капітан не чекав на згоду від своїх людей, адже то був наказ.

З іншого боку ґрат їх охороняло двоє вартових із шаблями. Жоден з мешиків не спромігся пронести в одязі хоч би обсидіанового наконечника. У них позабирали все, чим узагалі можна було вколоти чи завдати удару: позабирали навіть намисто, браслети та коштовне каміння. Крім того, вартові сиділи за десять кроків від ґрат, поза зоною досяжності полонених. Вони не підходили, навіть коли треба було дати води чи їжі: кухоль з водою і миску з пшоном та прісним хлібом просто підсували у віконечко на спеціальній таці на палиці завдовжки дві людські руки. Отже, полонені були зовсім беззбройні й не мали змоги контактувати з вартовими. Принаймні так вважали тубільці.

Кетца показав на губи Тлантлі Койотля — худорлявого парубка з величезним ротом; капітану навіть не потрібно було пояснювати свій план: мешик широко посміхнувся, вишкіривши страшні ікла дикого звіра. Його ім’я означало «зуби койота», і то аж ніяк не була метафора. На подив тих, хто гадки не мав про його таємницю, юнак добув з рота цілу верхню штучну щелепу, що цілком була зроблена з іклів койота і вставлена у штучні ясна, які у свою чергу кріпилися до його власної щелепи. Тлантлі вийняв два найгостріших ікла й поклав їх на долоню, а щелепу поставив на місце. Те, що сталося потім, ще більше ошелешило непідготованих глядачів: хлопчина, здійнявши руки до горлянки, через отвір у шкірі поволі вийняв ключицю. Коли він довів справу до кінця, всі зауважили, що кістка всередині порожнява. Тоді, взявши одне ікло, він поклав його у трубку, замасковану під кістку: діаметр кістки та отвору цілком збігався. Зрештою, виходила смертоносна духова трубка. Треба було лише дочекатися, поки вартовий з ключами підійде ближче, щоб підсунути полоненим питво та їжу.

Усе трапилось через кілька годин. Вартовий підійшов до віконечка, зупинився на безпечній відстані, поклав їжу на тацю й, ледь нахилившись, натиснув руків’я. У ту мить, коли вартовий нахилився, Тлантлі Койотль чимдуж дмухнув у трубку, й загострене ікло встромилося тубільцеві у горлянку. Синіючи й задихаючись, він упав, випроставшись на увесь зріст. Щойно другий вартовий підвівся, щоб допомогти товаришу, друге ікло встромилося йому в горлянку біля адамового яблука. Перший постріл поцілив: Тлантлі Койотль ніколи не зважав на прицільність, адже ніколи не хибив, його радше хвилювала слушна мить для нанесення удару. Вартовий мав упасти не голічерева чи на бік, а лише долічерева, бо інакше мешики б не дісталися до нього, щоб схопити ключі.

Звільнившись з ув’язнення, мешики озброїлись шаблями вартових та просто важкими предметами, які опинилися напохваті. Біжучи уперед коридором, вони одним ключем відмикали всі камери, випускаючи на волю усіх в’язнів. Стратегічно це було потрібно для того, щоб при виході з будівлі здійнявся гармидер, а самі в’язні стали ар’єргардом та авангардом мешиків. Як і гадав Кетца, у в’язниці було чимало вартових, які охороняли різні двері. Тюремники кинулися хапати в’язнів, не розбираючи, хто є хто. У сум’ятті мешикам удалося вибігти з в’язниці укупі з юрбою ошалілих місцевих, які намагалися втекти, але не маючи певного плану, потрапляли просто у руки солдатів.

Сховавшись у покинутому хліві у нетрях Аїлуїкатль Ікпак Тламанакаллі — так прозвав Кетца Марсель, — мешикські вояки міркували, як звільнити від касика Кейко і як повернути собі кораблі, щоб продовжити подорож до земель Ацтлану.

18

Перша битва

Це була героїчна епопея. Купка чоловіків, озброєних лише шаблями, духовими трубками, загостреними палицями, стрілами та луками з того, що було напохваті, штурмом захопила палац марсельського касика. Вони не таранили брами й не ламали мури, на що цілком спроможні армії, що нараховують тисячі вояків. Вони прослизнули у палац обережно, як кішка, та вправно, як птах. Клани лицарів Ягуара та лицарів Орла вперше увіп’ялися кігтями у хребет Нового Світу. Це була найперша операція мешикського війська. Люди Кетци цінували вбрання не менше за зброю. Воїн не лише має бути небезпечним, він мусить і подібно виглядати. Мешики були впевнені: щоб страх заполонив душі, він має просотатися крізь очі. Вони повирізали маски з ялинової кори і прикрили ними обличчя. Вичорнивши обличчя брудом та кіптявою, обернулися на тіней серед тіней. Вони спочатку знешкодили охорону перед палацом, а тоді злізли високими мурами, наче кішки, і, немов птахи, здійнялися вгору. Лицарі Орла перелітали перепони, відштовхуючись списами, наче жердиною.

Касик Марселя навіть гадки не мав, що поки він сьорбає винце біля домашнього вогнища у колі своїх наближених, безпеку палацу непоправно порушено силами мовчазних вояків Теночтитлана. Дарма силкуючись допитати Кейко, касик вирішив, що зможе скористатися полонянкою з набагато більшою користю. Тепер його майже не цікавило, хто вона й звідки, чи вона полонянка, чи спільниця тих викрадачів кораблів, котрі, певна річ, забули про неї, щойно втекли з-за ґрат. Зрештою, Марсель — один з найбільш жвавих портів Середземного моря, й поява розбійників з найвіддаленіших земель не була дивиною. Єдина правда була в тім, що це дівчисько, що нагодилося бозна-звідки, було навдивовижу миловидне, а по її душу ніхто не прийде. Й поволі, поки вино розганяло кров тілом касика, його чимраз менше цікавила таємниця незнайомки, а все більше — ця молода плоть перед очима, оповита незвичною для цих місць шовковистою шкірою. Водночас касик славився як людина щедра й завжди ладна розділити свою насолоду з друзями та наближеними. Й ось, коли всіх зморило від хмелю й тепла, дівчині з Сипанго було наказано роздягтися. Однак роздягати її довелося сластолюбцям власноруч, бо вона щосили пручалася. Чоловіки втішалися, спостерігаючи, як дівчина, немов загнаний звір, кидається від одного мисливця до іншого. Ці люди втішалися своєю безкарністю, бо гадали, що вони у безпеці, оповиті владою, господарі життя та смерті. Тільки не знали вони, що палац — уже не їхня власність. Вони бавились, ніби зграя котів з бідолашним мишеням. Тільки не знали, що койоти вже взяли слід.

Й ось коли дикунська зграя вже завела побитій, беззахисній, напівголій дівчині руки за спину й уже ладна була розпочати свою сороміцьку придворну оргію, високе вітражне скло, дзенькнувши, розлетілося на друзки й над головою закляклого касика пролетіла зграя чорних химер. Його наближені нажахано споглядали вояків, які видавалися гостями з пекла: озброєні люди-птахи, які плавко опускалися з-під стелі; напівлюди-напівкоти, що сповзали зі стін. Хтось із дикунів спробував добути шаблю, але не встиг навіть витягти її з піхов, як його груди було прошито стрілою. Інший потягнув руку за аркебузою, що висіла над вогнищем, але його миттю пришпилило списом до стіни. Касик, заплутавшись тонкими ніжками у купі спущеного одягу, впав додолу, тремтливим голосом благаючи помилування. Кетца крізь шпарини у масці лицаря Ягуара помітив, як один з королівських наближенців схопив дівчину за горло, замірившись задушити. Тоді юнак, стрибнувши з верхньої поперечки над вікном, перелетів півзали, ногами вчепився за велику люстру і, вловивши рух цього маятника, вирвав Кейко з рук напівоголеного дикуна. Тубілець, втративши полонянку, намагався втекти, рятуючись, але його тут-таки вразив кинджал Маоні. Тепер із місцевих живим лишився тільки касик. І тоді Кетца наказав йому звестися на ноги: вони мали ще обговорити кілька питань, які стосувалися майбутнього цього королівства.

19

Дикунська війна

Коли вони сіли віч-на-віч, Кетца за допомогою Кейко повторив білому касикові все, що казав йому перше, коли француз наказав затримати їхні кораблі й кинути екіпаж за ґрати. Але цього разу, не давши юнакові доказати, касик обірвав його, сказавши, що не потребує ніяких пояснень. Якщо бажає, Кетца може вільно забирати з палацу все, що заманеться, повертатися на свої кораблі й відпливати разом із подругою. Кетці насилу вдалося опанувати себе: він не міг дозволити, щоб з ним поводилися, наче з грабіжником, а військо мали за ватагу піратів. Однак місцевого правителя паніка охопила настільки, що він не розумів, про що говорять ці люди у жахливих масках. Касик злякано споглядав знерухомлені тіла своїх поплічників, що напівголі плавали в калюжах власної крові, прагнучи лиш одного: щоб ці душогуби якнайшвидше забралися геть з його очей. Кетца застеріг, що на його батьківщині за зґвалтування платять життям, натякнувши, що француз має дуже йому дякувати. Та зараз слід було обговорити державні справи.

Спершу Кетца вимагав, щоб білий вождь вибачився перед Кейко, і той тут же підкорився, відчайдушно махаючи руками й рясно пересипаючи свою мову пишними зворотами. Потому Кетца ще раз повторив марсельському правителю, що вони не розбійники й не пірати і прибули у місто як офіційна місія, що на їхні дії їх благословили їхній державець і королева Іспанії. Кетца вчинив достоту, як в Уельві: не погрішивши проти правди, але й не відкриваючи її цілком, повідомив, що вони походять із східної країни Ацтлан, а метою їхньої подорожі є прокладання маршруту, який поєднає два світи. Касик тремтячим голосом поцікавився, чи не поряд Ацтлан з Катаєм, — на те Кейко поквапно відповіла, що то одне з королівств, яке складає цю велику імперію. Касик сполотнів, кинувся Кетці в ноги й знову благав про милосердя. Він був ладен виконати будь-яке бажання чужинця.

Від самої лише згадки про армії Катаю у будь-якого європейського правителя волосся ставало дибки. У ключовій стадії Столітньої війни війська галлів та англійців нараховували п’ятдесят тисяч вояків. Армія Катаю епохи династії Мін складалася з двох мільйонів ратників. Ось у чому полягала причина побожного страху перед східними військами: їх вважали непереборними лише через їхню чисельність. Певна річ, жоден монарх через це не наважився замахнутися на володіння Катаю. Навпаки, треба було дякувати долі за те, що орди східняків не спустошують володіння решти монархів, як за кілька років перед тим вчиняв великий хан. Кетца усвідомлював, що коли настане час підкорювати Новий Світ, чисельність матиме ключову роль. Місто Теночтитлан нараховувало майже двісті тисяч мешканців, чверть котрих була боєздатна. Звісно, для створення армії завойовників цього замало. Тому життєво важливим було влаштовувати союзи не лише з народами у долині Анауак, але й із тими, що мешкають за її межами, а також умовити пристати на свій бік деякі народи Нового Світу. З одного боку, мешики мали укласти мир зі своїми давніми ворогами, а з іншого — поглибити суперечності між європейськими народами, які здавна не надто товаришували.

Саме такі справи були у країні, портовими воротами якої був Марсель. Кетца знав, що Аїлуїкатль Ікпак Тламанакаллі є середземноморським форпостом кількох королівств, знекровлених у більш як столітній війні проти могутньої острівної монархії на півночі Європи (звалася вона Англія). Саме ця прадавня суперечка укупі із загрозою вторгнення катайського війська й схиляла на бік маленького мешикського війська Галлію. Якщо ця тривала війна, яка ще жевріє, не до кінця зотлівши, розпалиться з новою силою, то краще королівство Ацтлан хай пристане на бік Франції, а не Англії, так міркував білий касик. Через саму лише думку про багатомільйонне військо напівлюдей-напівтварин, які захоплюють міста так само легко, як щойно заволоділи палацом, у касика пробігав мороз поза шкірою. Отож, двоє вождів вирішили, що випадок з ув’язненням мореплавців вичерпано, й вони домовились забути трапунок, який спричинив певні втрати серед постійних гостей цього палацу. Зрештою, касик визнав дипломатичні повноваження Кетци і запропонував завітати у найбільші міста королівства.

Саме так почалася мандрівка Кетци та його загону внутрішніми провінціями Галлії.

Перше, ще не ступивши на землю, Кетца побачив храм Царя Христа на вершині пагорба, який він прийняв за піраміду. Згодом, нападаючи на місто, він зауважив чимало каплиць, церков та монастирів, достоту як і в касиковому палаці не бракувало зображень Царя Христа та Марії, богині плодючості. Тому Кетца припустив, що місцеві теж борються з магометанами. Але йому розповіли, що маврів здихалися тут ще кілька сторіч тому. Саме вигнання вояків Магомета з Франції спричинило їхнє вторгнення на Іберійський півострів. А ось війна з англосаксами мала зовсім відмінне підґрунтя: франки билися за території, а не через богів, намагаючись повернути собі значні володіння англійських тлатоані, котрі осіли на галльських територіях ще здавна.

Англосакси та франки були настільки ж давніми суперниками, наскільки й непримиренними. Під час своєї мандрівки Кетца дізнався, що колись дуже давно великий касик Північної Франції Вільгельм Нормандський, якого одні прозвали Завойовником, а інші — Бастардом, сів на трон в Англії. Нормандці вимагали, щоб король Франції визнав за ними право мати власного монарха й відповідно їх вшановував. Певна річ, Франція поступатися не збиралася. А нормандські касики, вірні французькому тлатоані, були неспроможні збагнути, навіщо відмовлятися від свого підданства паризькій короні лише тому, що один з них, будучи місцевим вождем, посів головний трон англійського острова.

Згодом нормандських касиків змінила династія Анжу— могутні володарі й господарі значних територій на заході та південному заході Франції. Анжуйський тлатоані Генріх Другий, як це не парадоксально, був заможнішим за свого сюзерена, короля Франції, адже був володарем більш плодючих земель. Спадкоємець Генріха, його молодший син Іоанн, виявився безпорадним правителем, який був нездатен порядкувати батьковим спадком. І тоді французький тлатоані Філіпп Другий силою відібрав у нього королівство. Франція напала на Нормандію, завоювавши майже всі англійські володіння на континенті, — окрім земель південніше річки Луари.

Справжньою бідою стало те, що на англійський престол зійшов Генріх Третій, і це спричинилося до підписання Паризької угоди. Новий тлатоані відмовився від усіх володінь своїх нормандських пращурів, тож таким чином Нормандію та Анжу було втрачено.

Едуард, наступник Генріха Третього, вирішив змінити цю, на його думку, прикру обставину. Він почав створювати непереможну армію і дбав про збагачення Англії, вважаючи, що саме ці дві обставини допоможуть йому закріпити своє становище на материку. Едуард з новими силами пішов у похід проти Франції. Однак раптово довелося зупинити війну з Францією, бо інше вороже Англії королівство — Шотландія — перейшло у наступ, унаслідок чого було вбито спадкоємця Едуарда, Едуарда Другого.

Війни між Англією та Францією не вщухали понад сто років, але Кетцу цікавили не лише політичні та історичні обставини, він переймався військовою тактикою та стратегією його майбутніх супротивників. Європейські дикуни виявилися надзвичайно жорстокими вояками. Наприклад, Едуард перейняв криваві методи свого супротивника: заповнював незахищені села військами й одне за одним захоплював їх. Потому карав усе чоловіче населення, не минаючи дітей, підлітків та старих, після чого грабував та підпалював сільські хати. А васали, безпека котрих залежала від Філіппа Французького, розуміли, що їхній тла-тоані не дбає про них. Чужинці захоплювали землі Філіппа, та ще і його власні піддані не вірили більше у могутність свого державця. Зелені луки, уздовж яких зараз подорожував Кетца, колись по черзі випалювали свої і чужі. Кетца дізнався, що захисна тактика французів була, можливо, навіть кривавішою за англійську: щоб завадити англійцям довго перебувати в селах, вони самі підпалювали посіви, комори із зерном, ліси, лишаючи військо, що наступало, без джерела їжі, тож англійці починали потерпати від голоду та хвороб. Армія мешиків має бути напоготові до такого способу ведення бою. На думку Кетци, воїни Теночтитлана мали одну беззаперечну перевагу. Нестача возів та коней мала й позитивний бік: мешики добре переживали злигодні похідного життя. Якщо вони пішки спроможні здиратися на гори, переходити пустелю, не маючи коліс, використовувати для просування вперед річки, то коли вони осідлають коней, їх годі буде зупинити. А європейські армії — ніщо без своєї кавалерії.

Кетца старанно занотовував усі свої спостереження й оповідки інших, у яких ішлося про війни між цими дикими народами, адже саме на основі цих нотаток він збирався створити стратегію майбутньої конкісти. Поміж іншого, Кетца зазначив, що союзників треба шукати серед народів, які так чи інак пригнічені якоюсь імперією, а з іншого боку — серед касиків, які завжди ладні зрадити свого короля.

Мешики, заохочені першою успішною військовою операцією по захопленню палацу касика Аїлуїкатль Ікпак Тламанакаллі, були впевнені, що на армію Теночтитлана обов’язково чекають перемоги. Насправді ця купка вояків могла б легко захопити й увесь Марсель, якби вони мали таке за мету.

Пишаючись своїм подвигом, мешики поїхали дивитися друге велике французьке місто, престол самого Царя Христа, місце, де мешкає верховний жрець усього християнського світу. Вони прибули до воріт Авіньйона.

20

Дім, покинутий Богом

Мешики у супроводі дипломатів дісталися річки Рони, й тоді на лівому березі, на тлі спадистого пагорба, перед очима постали бані цього міста. Авіньйон був власністю верховного жерця — чи то пак Папи, як звали тубільці свого головного теопішки. Хоч як дивувався Кетца, та один з теопішки, Климент VI, викупив це місто в імператриці сусіднього королівства Сицилія. Кетца дізнався, що у місті мешкали почергово шість пап, а ще двійко, мабуть через необачність, мешкали в Авіньйоні вже навіть після того, як папський престол повернувся у місто Рим, свою історичну резиденцію. Достоту як решта міст, які вони відвідали, висадившись у Севільї, це місто було оперезане мурами. Над баштами височіла будівля, яка висотою переважала решту споруд: високі кам’яні стіни, укріплені башти, бані, що здіймалися у небо, оглядові розколини та бійниці перетворили його на неприступну фортецю. Нечисленному мешикському війську пояснили, що то і є папський палац. Утім, наразі всі ці укріплення були даремними, адже відколи верховний теопішки повернувся до Рима, ця фортеця перетворилася на простору комору, де зберігалися фрукти та овочі для постачання місцевого ринку.

Кетці французи видавалися пихатими: дивні гортанні звуки й надмірне жестикулювання надавали їм бундючного вигляду, й це геть не було схоже на веселу й просту вдачу іспанців. Навіть сама Ізабелла, королева Іспанії, виглядала менш пихатою, ніж останній французький чиновник. Крім того, після зустрічі, яка була у Марселі, Кетці та його товаришам годі було вважати господарів найгостиннішими людьми на світі. Французи безугавно підкреслювали, чим різняться від англійців, наче їхня власна сутність полягала у цій відмінності. Повсюдна згадка про своїх постійних суперників, надмір емоційності щодо ворога є характерними особливостями народу, який глибоко в душі визнає чужу перевагу. Подумки Кетца міркував, що Франція ніколи не стане імперією, чи то пак, що ще гірше, завжди буде невдалою імперією.

Мандруючи уздовж річки Рони на північ Галлії, військові Теночтитлана проминули Баланс, Гренобль, Сент-Етьєн та Ліон. Кетца зауважив, що Ліон стоїть на двох пагорбах, які розділяє улоговина. Це місто приваблювало по-особливому: з однієї вулиці на іншу можна було перейти через дворики житлових будиночків. А ще, на відміну від Марселя, тутешні мешканці виказали стільки ж гостинності, як і їхні садки та вулиці. Ліонський касик щиро зацікавився буцімто східним посольством. Це місто справді процвітало, то був торговельний центр, куди звозили товари з усієї Європи. Попри те, що місцевий базар поступався розмірами теночтитланському, утім, переважав більшість базарів, які Кетца побачив у Новому Світі. Тому встановити торговельні стосунки з Катаєм, безперечно, було для міста надзвичайно вигідною справою. До речі, ліонський шовк був відомим усьому світові й прославився б іще більше, якби у місті почали ткати його з найтоншої нитки, яку привозили зі Сходу.

Таким чином, укладаючи уявні торговельні угоди й живлячи оманою марнославство французьких касиків, тішачи їх байками про сувої шовку, потоки золота, срібла та прянощів, Кетца нарешті дістався Парижа.

Маленькому загону мешиків-першопрохідців Париж видався ніби зменшеною копією Теночтитлана. Достоту як і на їхній батьківщині, головний храм тут розташований на Острові, але не у центрі озера — його омиває повновода річка. Подібно до Уей-Теокаллі, який мав святилища, що скидалися одне на одне як дві краплі води, головний храм Парижа нагорі мав дві високі башти. Катайська делегація привертала у місті стільки уваги, що біля храмових дверей посланців зустрів жрець і запропонував оглянути його. Уперше молодий капітан мав змогу спілкуватися зі священиком з Нового Світу. Щоразу, коли Кетца спілкувався зі служителями культу, його охоплювали тривога та страх — мабуть, тому, що він усе життя невпинно тікав від власного ката, жерця Тапацоллі. Хай там як, а будь-який священик по цей чи по той бік океану збурював у ньому далекий дитячий страх, який Кетца відчував у мить, коли дитиною мало не втратив життя на жертовному вівтарі. На відміну від священиків у Теночтитлані, які мали довгу скуйовджену копицю волосся, тутешні голили голову цілком чи принаймні маківку. Утім, теночтитланські жерці носили короткі просторі сорочки, які заледве опускалися нижче соромних місць, а місцеві хранителі Царя Христа носили довге вбрання з тонесенького шовку, вишите золотом, пурпурові каптури й коштовне намисто, знову-таки прикрашене хрестом, який Кетца бачив тут на кожнім кроці. Утім, вираз обличчя у місцевих жерців був не менш урочистим, і зі своїми парафіянами вони поводилися подібно. Кетцу неабияк дратувало підкреслено заступницьке ставлення до нього священика, ніби він у кожному слові пробачає його за те, що йому, на жаль, не судилося народитися французом, що він не має такої білої шкіри й розмовляє мовою, яка так різниться з латиною. Жрець, водячи Кетцу храмом, вихваляв величність споруди, одночасно ніби жалкуючи, що на батьківщині молодого капітана ніколи не зведуть нічого такого, щоб вшановувати милих його серцю ідолів. Кетцу захоплювала краса будівлі, утім, що ж до величності, то жодна з церков, які довелося побачити Кетці у Новому Світі, не була рівнею двоголовій піраміді Уей-Теокаллі. Юнак не обривав бундючної похвали, яку правив священик, слухаючи його мовчки. Несподівано капітана мешиків охопив радісний спокій, він спинився у багатобарвному сяйві променів, які падали у храм крізь скло великого округлого вітража над центральним нефом. Сутінки у храмі разом з цими лазурово-блакитними виблисками сповнювали мандрівникові душу умиротворенням. Поміж чималої кількості речей, які пізнав Кетца під час мандрів, скло було для нього чи не найразючішим відкриттям. Син Тепека уявляв храми Теночтитлана, які прикрашено кольоровими вітражами, вікна зі склом, крізь яке легко потрапляє всередину світло, але не проникає шпаркий гірський вітер, подумки кажучи до себе, що його батьківщина зміниться, коли він повернеться додому на кораблях, з небаченими виробами. Зачарований величним вітражем, Кетца бачив у цьому колі, у тому, як розташовано скельця, обриси власного календаря.

Священик підвів юнака до сходів біля підніжжя Південної башти, й після того як вони довго піднімалися вгору гвинтовими кам’яними сходами, вони нарешті опинилися на верхівці, з якої відкривався краєвид на увесь Париж. Схилившись на балюстраду, священик і Кетца повели мову, ніби два державці, чиї боги ворогують між собою.

Служитель Царя Христа повідомив, що церкву звели на славу Пресвятої Марії, Матері Божої. Кетца, який уже побачив чимало втілень цієї богині плодючості, не вагаючись, ототожнив її з богинею Коатліке. Капітан мешиків розповів жерцю, що достоту як Марія, матір Царя Христа, Коатліке є матір’ю Кетцалькоатля й зачала сина цнотливою. Марія, непорочна богиня, завагітніла дивом, і достоту як Коатліке, народила сина, сина бога. Священик, хитаючи головою, поблажливо й разом з тим докірливо заперечив, що їх порівнювати жодним чином не можна, адже Бог є єдиний і цей Бог Отець створив диво у лоні Марії, щоб утілитися у людській подобі. Християнський жрець довго розтлумачував Кетці, щоб той урешті збагнув, що Отець є сином, а Син є людиною, але водночас людський син так само є Бог Отець. Кетца, який уже чув про диво Святої Трійці, не міг збагнути, чому тубільські священики так палко кидаються пояснювати єдність Отця, Сина та Святого Духа, наче тут потрібні якісь складні математичні обчислення. Для мешиків Трійця була поняттям простим та буденним; суворо кажучи, їхній пантеон цілком складався з богів, які втілювали різні подоби богів чи, навпаки, залежно від обставин різні боги могли поєднувати одне й те саме явище. Тому для мешиків збільшення кількості богів та поєднання їхніх функцій здавалося цілком природним. Поняття про якогось певного бога часом складалося з найбільш пов’язаних між собою уявлень. Приміром, Кетцалькоатль міг виступати як Еєкатль, бог вітру, чи Тлауїцкальпантекучтлі, бог життя, часом був як Це Акатль, бог ранку, а часом — Шолотль, планета Венера. Водночас він завжди залишався Кетцалькоатлем — пернатою змією чи бородатим білим чоловіком, що явився з іншого берега моря. Тому мешикові було неважко зрозуміти таку просту річ, як єдність Бога Отця, Сина та Святого Духу. Зрозуміло, Кетца нічого цього священикові не пояснював, тільки ствердно кивав після кожного речення, яке промовляв жрець. Він не мав змоги розповісти про своїх божеств, остерігаючись видати їхнє походження. Тим паче що Кетца вже дізнався, що у Франції палають вогнища інквізиції. Чимало кого спалили за провини набагато дрібніші, ніж сумнів у догмах священних книг. Однак знав Кетца й те, що торгівля тут важить більше за віру. В Іспанії вождь мешиків переконався, що поганство тут обурення не викликає й навіть ревні католицькі королі стають тихими й покірними, коли випадає нагода укласти торговельні відносини з народами, які збилися зі шляху і які навіть ймення Христового не знають чи навіть неприховано заперечують його. Подумки Кетца відзначив, що навіть магометянин, запеклий ворог, не був ворогом тоді, коли йшлося про прибуток. Задля вигідної торгівлі чимало європейських тлатоані мали вельми дружні стосунки з єретиками-мамелюками, які правили Єгиптом, і турецькими намісниками на узбережжях Малої Азії. Ба більше: коли люди, що носили на грудях розп’яття, починали ворогувати між собою, вони охоче укладали союзи з мусульманськими країнами, зокрема королівствами Насридів та Меринідів. У Авіньйоні Кетца дізнався, що навіть папи, які мешкали у цьому місті, зазнавали впливу французьких та неаполітанських королів, а ці монархи жваво торгували з поганинами. Священик усвідомлював, що його проповідницьким сподіванням годі встояти проти торговельних інтересів, а між іншим саме вони сприяли зведенню собору, з вершини якого вони зараз споглядали місто, тож саме тому він не забажав продовжувати суперечку із заморським мандрівником. А Кетца тим часом давно вже збагнув, що допоки він обіцяє сласні угоди, ніби щитом прикриваючись незчисленним катайським військом, ніщо у Новому Світі не здатне його зупинити.

21

Сам-один на землі

Кетца зі своїм військом покинули Францію цілком упевнені, що конкіста — цілком ймовірна можливість, а не лише їхня мрія. Що й казати, коли ця купка погано озброєних людей за кілька годин захопила палац марсельського касика! Вони всі були певні, що якщо з такими поганенькими обладунками вони спромоглися знешкодити вартових і втекти з в’язниці, а згодом заволодіти цілим замком, то коли мешики матимуть коней, вогнепальну зброю, оновлений флот і велике, добре оснащене військо, жодна армія їх не зупинить.

Мешикська флотилія покинула порт Аїлуїкатль Ікпак Тламанакаллі, йдучи курсом південь-південний схід. Вони проминули затоку між Генуєю та островом Корсика й уперше висадилися на берег італійського півострова неподалік Модени. Зважаючи на невпорядковані нотатки Кетци, можна дійти висновку, що вони відвідали чимало королівств та міст уздовж берегів півострова, а часом бували й у наземних експедиціях. Вони просувалися з півночі на південь по західному краю Італії, згодом піднімаючись східним узбережжям півострова. Чимало королівств на півострові могли вихвалятися жвавими відносинами з Близьким Сходом і тривалими спробами налагодити зв’язок з далекосхідними країнами. Саме тому державці та ті з купців, що вже зазнали усіляких вигод від торгівлі з Індіями, намагалися зміцнити свої стосунки, а ті, які ще не мали торговельних угод, були ладні на все, щоб зустрітися зі східним посольством. Кетца призначив купцям аудієнції так, наче справді був далекосхідним послом.

Саме так, торгуючи мріями про вічне раювання, він відвідав Лігурію, Тоскану та Умбрію, мимохідь обіцяючи золоті гори у Лаціо, Кампаньї та Базилікаті. Він тішив вуха державцям у Неаполі, Калабрії та на Сицілії. Він засліплював блиском коштовного каміння багатіїв з Палермо, Катаньї та Мессіни. Він дав відчути пахощі спецій правителям Барі, Фоджі та Пескари. Він пообіцяв привозити шовку стільки, що стане вкрити стіни всіх шляхтичів у Перуджі, Анконі та Римії. Він уразив несказанно білим мармуром купців Болоньї, Верони та Трієста.

Утім, Кетца теж не уник чар італійських міст. Королівства на півострові змагалися між собою у красі, витонченості, процвітанні мистецтв. У пам’яті та серці юнака назавжди закарбувалися два міста — Флоренція та Венеція. Якщо досі загін мешиків збирав відомості про військові, політичні та комерційні спроможності Нового Світу, то в Італії знайшлося чим позмагатися з Теночтитланом у живописі, скульптурі.та архітектурі. Якщо в Іспанії та Франції панівним було слово «інквізиція», то у королівствах на півострові найголовнішим стало дієслово «відроджувати». Відродження осяяло кожний закуток, який Конгрегація доктрини віри наполегливо силкувалася оповити темрявою. Інквізиція здавалася Кетці витвором Уїцилопочтлі, бога жертвоприношень, а відродження, навпаки, було витвором Кетцалькоатля, бога життя.

Та найбільше мешиків в Італії вразили самі італійці. Іспанці були гостинними, відкритими, а часом навіть простакуватими. Французи — пихаті, войовничі й похмурі. Однак і тих і тих вирізняла глибока набожність, любов до порядку й слухняне дотримання уложень держави та суспільства. А ось італійці справді схилялися перед людською особистістю. Здавалося, ніби кожен тут самотужки обирає для себе й закон, і долю. Звісно, вони вірували в Бога, але не сліпо, йдучи слідом за жерцем, немов вівця за пастухом. Вони вірували несамовито, але намагалися не мати посередників у стосунках зі своїми богами. Вони були працелюбними й надзвичайно винахідливими, але разом з тим безтурботними й непослідовними. У нотатках Кетци є безліч прикметників (часто протилежних за значенням) — і то все означення мешканців острова: веселі, ліниві, неуважні, пристрасні, хтиві, вульгарні, вишукані. Їхня мова, сповнена милозвучності, народилася з руїн «вульгарної», жаргонної латини. Найбільше мешики дивувалися, що внаслідок поєднання усіх цих банальних, приземлених і сороміцьких якостей виникає щось піднесене. Вони керувалися радше інтуїцією, ніж здоровим глуздом, методичними міркуваннями, вони охочіше ставали до справи, ніж бралися складати теорії. Вони гнівались на своїх богів, навіть клянучи їх і погрожуючи їм кулаками. Та разом з тим палко й щиро їх шанували, нехтуючи церемоніальними правилами та церковними настановами. Італійці наважилися дивитися своїм богам у вічі як рівні.

Вони навіть надихалися спробами повторити божий витвір. Перш за все вони були художниками. Мешики збагнули, чому така річ, як Відродження, не могла виникнути більше ніде, як лише в Італії.

Може, мешиків так зачарували італійці, бо були їхньою цілковитою протилежністю. У Теночтитлані пересічна людина була останньою ланкою у ланцюгу. Її кров’ю втамовували голод божеств і гнів імператорів; нею вмивали землі знаті, й вона, зрештою, сприяла роботі механізму, що зветься Держава. Ця система буквально живилася кров’ю. А в Італії навпаки — все здавалося напоєним життєдайною веселістю вина. Загалом, мешики стримано ставилися до спиртного, але в Італії вони знову відкрили для себе сік землі й шанували його так само, як і господарі. Ця весна була бенкетуванням життя, зміною переконань, розривом з догмами, новим ствердженням людського існування перед обличчям богів. Мешики жили й помирали, щоб послужити своїм богам, італійці ж жили, щоб боги служили їм самим.

Усю мешикську поезію можна висловити однією фразою, яка виникає або як запитання, або як гірке ствердження: «На землі живеш сам-один». Це нарікання на тлін буття, на короткий земний шлях, на невіру у потойбіччя, що заводило мешиків у безвихідь, завжди стирчало отруєним кинджалом у грудях дітей Теночтитлана: у поезії про це писали так:

Чи дійсно, невже справді живеш на землі?

Не вічно ти тут: лише на мить на землі!

Як ти яшмою є, то на друзки обернешся,

А як золото ти, то розсиплешся на тлін,

Якщо ти пір’ям є на голові кетцаля, то ти опадеш,

Не вічно ти тут, лише мить на землі![2]

Відродження давало мешикам якщо не відповідь на запитання про існування іншого буття, то принаймні спосіб, як опиратися тузі через нікчемність життя у цьому світі й забуття після смерті:

Де нам знайти місце, позбавлене смерті?

Ось чому серце моє плаче.

Кріпіться: ніхто не житиме вічно!

Навіть державців смерть забирає:

Ось чому у серці моїм журба.

Кріпіться: ніхто не житиме вічно![3]

Нечисленний мешикський загін першопрохідців відкрив у веселій вдачі італійців заклик до втіхи й насолоди — принаймні допоки триває їхнє коротке земне існування. Саме такий несміливий натяк був у віршах невідомого автора, написаних у кальпуллі злиденних масеуате:

Хай ми квіти несемо чи співаємо пісень,

Всі ми йдемо у Царство Невідомості.

Але нумо, друзі, проведемо цей день разом!

На нас чекає прощання з квітами,

І з піснями нам судилося попрощатися,

Але земля існуватиме вічно!

Друзі мої, нумо насолоджуватись,

Друзі мої![4]

Якщо життя є лише мерехтливим вогником між двома нескінченностями, ім’я котрим ніщо, цілковите ніщо — одна до нашого народження, друга після смерті, — то чи є сенс вітати життя і дбати про те, щоб вогник не згас. Ось чим було Відродження — заперечення небуття й пристрасна захопленість життям, хай яким воно є швидкоплинним. У цьому мешики були подібні до італійців, от лише радісне й тужливе ставлення у них було прямо протилежним: сини Теночтитлана тужили більшу частину року, а святкували лише у призначені для цього дні, для італійців же веселощі були правилом, а журба — винятком.

Мешиків зачарували фрески у флорентійських храмах. У їхній пам’яті назавжди закарбувалися ці картини на стінах, постаті на яких наче силкуються відділитися від штукатурки й зажити власним життям.

Для Кетци Венеція визначилась як місто із золотавими чинампами: її канали, що були такі подібні до каналів на його батьківщині, її палаци й мости, продовгуваті човни та плавучі ринки перетворювали Венецію на близнючку Теночтитлана, ніби обидва міста створив той самий бог.

Загін першопрохідців покидав італійський півострів з відродженим духом та впевненістю в тому, що коли прийде час конкісти, Венеція стане столицею нової Східної імперії мешиків.

22

Книга див

Рішення було прийнято: попри нагальну потребу повернутися додому, Кетца вирішив, що вони повертатимуться не тим шляхом, яким припливли у Новий Світ, а продовжуватимуть подорож на схід. За обчисленнями, які зробив капітан, та за картами, які накреслила Кейко, цей маршрут був набагато тривалішим та мав безліч перешкод, утім, завдання познайомитися із народами Сходу було не менш значущим, ніж повернення у Теночтитлан раніше, ніж туди дістануться європейці. А найважливіше було дістатися землі Ацтлан.

Венеційські купці мали довгий та безперестанний досвід стосунків зі Сходом. Під час перебування у Місті каналів Кетца добув кілька карт, які накреслив відомий купець, мабуть, один з перших, хто відвідав татарські землі та землі Катаю.

Про подорож мешиків на схід залишилось мало письмових свідчень, утім, можна виділити кілька місць на карті, які вони поєднали, й можна уявити, яких чудасій вони надивилися у кожному черговому царстві. Часом жовта шкіра мешиків та походження і зовнішність Кейко неабияк ставали їм у пригоді, а часом оберталися на майже нездоланну перепону. На відміну від Марко Поло, який мусив пересуватися суходолом, бо морські шляхи перекрили венеційці, команда мешиків не мала змоги покинути свої кораблі, адже іншого способу дістатися Теночтитлана, як морем, не існувало.

Отож, вони підняли якір у Венеції, вийшли в Адріатичне море й невдовзі дісталися острова Негропонт, який іще називали Евбея. Там Кетца дізнався про походження богів, які створили не тільки людей, а також інших богів, котрі поширилися Європою, обернувшись на різноманітних міфічних істот. У творах поетів стверджувалося, що на цьому острові Зевс, бог богів, одружився з Герою, своєю третьою дружиною, і від їхнього божественного шлюбу народилися Гефест, Арес, Іліфія та Геба. Загалом мешики виявили, що перекази про богів, які створили долину Анауак, ненабагато різняться від легенд про цих богів, оспіваних греками.

Невидимою ниткою поєднавши острови Егейського моря, що були ніби коштовні камінці з одного намиста, вони через Мармурове море дісталися Туреччини і врешті-решт опинилися просто біля воріт на Схід: Босфор, вузенький коридор, який веде до прекрасного Константинополя.

Кетца дізнався, що це місто, яке також називають Візантієм, де мінарети та гострі шпилі палаців змагалися між собою за панування у небі, колись був столицею всього світу, який він відкрив. Чи то пак був осердям найвеличніших імперій Нового Світу: Римської, Візантійської, а нині — й Османської. Константинополь правив за міст між Сходом і Заходом, і на той час османи докладали чималих зусиль, щоб цим мостом не проходив ніхто з невірних. Найголовніший храм, Аясофія, або Свята Софія, — залежно від того, чия була влада, був не лише символом міста. Цегла у його стінах була німим свідком історії: Цар Христос та Магомет сперечалися за цей храм з дня його спорудження. Він уже бував собором, потім мечеттю і, як подумки пообіцяв собі Кетца, врешті-решт стане святилищем Кетцалькоатля. Мешики збагнули, що Константинополь, інакше кажучи Некок, — що мовою науатль означало «обидва боки», — є найважливішою точкою на карті. Справді, той, у чиїх руках ключі від цього міста, має найбільше можливостей для підкорення світу.

Мешикська ескадра увійшла в Евксинський Понт, який був позначений на венеційських картах як Велике море, на північ від якого простягалося жахливе Царство пітьми. Мореплавці, проминувши порт Самсун, стали на якір у Трапезунді. Кетца отримав дарунок від одного з вельможних мусульманських касиків — коня та кобилу, які за красою та породистістю переважали всіх коней, які він вивіз із Іспанії, — тут розводили найкращих скакунів у світі.

Побувавши у Великій Арменії, Кетца збагатився найкращими тканинами й оглянув легендарні срібні копальні, які колись постачали коштовний метал у всю Європу. Він на власні очі побачив величну гору, яку у священних книгах називали останнім прихистком корабля, який, за переказами місцевих, зберіг усіх створінь, які живуть на землі, під час потопу, що спустошив Новий Світ.

Незрозуміло, яким чином кораблі Кетци перебралися з Евксинського Понту в річку Євфрат. Але за записами Кетци, він відвідав обидва місця, хоча жодна з водойм, які відомі у наш час, не поєднує це внутрішнє море з Месопотамією. Мешики пропливли водами, які у священних книгах тубільців звуться однією з річок раю земного, спинившись у Мосулі, де їх обдарували найтоншим шовком, прянощами та перлами. Вони відвідали Муссу, Мередину, а потому дісталися великого Баудака.

Місто Баудак, яке у книгах називають Суса, було заселене різноманітними народами: євреї, язичники, сарацини мешкали тут мирно. Тут Кетці подарували пару верблюдів. Капітан та його команда захопилися цими тваринами: як і коні, вони не лише були спроможні перевозити на спині вершника з обладунками, але й могли перетнути пустелю із запасом води, накопиченим у горбах. Сидячи на спинах цих дужих, шляхетних, легко керованих тварин, мешики перетнуть бар’єр пустель, який відділяє Теночтитлан від решти країн, а під час завоювання Нового Світу верблюди стануть просто-таки незамінними.

За вісімнадцять днів мешики вийшли у Перську затоку. Нарешті вони опинилися в Індійському морі! Найпершим місцем, де вони зійшли на землю, був Ормуз. Мешики вбачали у цьому маленькому містечку другі ворота, якщо першими вважати Константинополь, оскільки саме звідти брав свій початок шлях на Далекий Схід і, на думку Кетци, до самісінького Ацтлану. В Ормузькій затоці мешикам було непереливки, адже там віддавна снують пірати, які нападають на всі кораблі, що йдуть крізь цю затоку, везучи усілякі товари. Як свідчать нечисленні записи про цей відрізок подорожі, вояки Теночтитлана мали відчайдушно боротися не лише за свій дорогоцінний вантаж, але й за власні життя.

Врешті, вийшовши у відкрите море, маленька ескадра безперешкодно дісталася Індії, пливучи на схід. Кетца міг би написати книгу про всі дива, які пізнав у Індії, а може, й справді написав. Утім, про цей відтинок експедиції свідчень лишилось обмаль. Відомо, що Кетца захоплювався храмами, які цілком скидалися на святилища, зведені на його батьківщині, і розкішними палацами, подібними до оселі його тлатоані. Якщо у мешикському суспільстві держава височіла над кожним його громадянином, то у цій країні всесвіт ніби обертався навколо кожної окремої особистості. Утім, на відміну від італійців, які щедро розділяли з іншими свій особистий досвід і яких єднало солодке пізнання буття, тут кожен існував, немов замкнутий у власному світі. Хай знищаться міста цілком, упадуть династії правителів, виникнуть та занепадуть імперії, утворяться нові союзи, прийде моровиця й голод — ніхто й вусом не поведе. Усі поринули у споглядання власного духу. Якщо, на думку мешиків, потойбіччя не існувало, то для індусів смерть була незначущою обставиною, дрібницею між двома нескінченностями життя. Життя тривало у невпинних інкарнаціях, переселеннях душі з одного тіла в інше, які змінювали одна одну, аж поки не прийде істинне знання. З цього безугавного, неправильного відродження зрештою мала народитися покута. Якщо Новий Світ, яким знав його Кетца, жив у постійній суперечці між прихильниками Царя Христа і воїнствами Магомета, то в Індії всі суперечності ніби звалювали у величезне черево Будди й у тому велетенському череві все оберталося на гармонію.

У місті Каїлі Кетці хотіли подарувати двох слонів, але, зауваживши, що вантажопідйомність його кораблів не відповідає розмірам цих тварин, капітану мешиків подарували лише вагітну слониху, запевнивши, що слоновий рід продовжиться: індуси вміли за обрисами черева визначати, хто з’явиться на світ — самець чи самка. Мешики й гадки не мали, що на землі існує таке величезне чудовисько, втім, таке могутнє й слухняне водночас. Тепер каравела — подарунок іспанської королеви Ізабелли — справді скидалася на міфічний ковчег, кістяк якого, за переказами, поховано на верхівці гори Арарат. Коні, верблюди, слони, птахи, гризуни й навіть комахи заповнювали трюми другого корабля маленької ескадри. Й з вантажем усіх цих дивовиж мешики відходили з Каіла, тримаючи курс на схід.

За кілька днів плавання вони дійшли до Малої Яви, міста Суматра, яке ще називають Золотий острів. Кетца та його команда переконалися, що деякі тутешні гори дійсно вилискують жовтим сяйвом, та й загалом золотом ця земля багата не менше за долину Анауак. Звідси починався морський міст, який вів у справжній Катай. Нарешті воїни Теночтитлана потраплять на землю, що захищала їх своїм іменем перед усіма народами, у яких вони гостювали! Їх так довго вважали мешканцями Катаю, що вони вже й самі безмаль не повірили, що походять саме звідти. Й, можливо, вони мали рацію.

Тепер вони йшли морем Сін, обходячи роздуте черево східної частини світу, повсякчас завертаючи у порти: Сайгон, Фучжоу, Сяншан, Сянган, Сянчжоу і Тичжоу. Й що більше міст та селищ вони відвідували, то важче було здолати відчуття, що все навколо їм знайоме, незважаючи на те, що мешики ніколи не були у цих землях. Це відчуття перейшло у цілковитий подив, коли біля входу в один з палаців у місті Тундиньфу мешики побачили зображення Кетцалькоатля, котрого годі було з кимось сплутати.

23

Далека батьківщина

Ось вона, просто перед очима ошелешених воїнів-першопрохідців — перната змія, символ Кетцалькоатля. Виявилося, що в Катаї це зображення так само поширене, як і в Теночтитлані; мешики переконалися в цьому, мандруючи дрібними й великими містами, які були розсипані по всьому узбережжю. Достоту та сама фігура: жорстоке обличчя, ікла, що стирчали з-під м’ясистих губ, роззявлена квадратна паща, жаский погляд, хвилясте зміїне тіло й барвисте пташине оперення — усе це мав і Кетцалькоатль. Кетца вперше відчув упевненість у тому, що земля Ацтлану вже десь неподалік.

Палацові скульптури, сюжети картин і східчасті дахи пагод — усе тут було знайоме й зрозуміле для очей мешика. Якщо, мандруючи Європою, маленьке військо мешиків гадало, що вони ніколи не бачили нічого схожого, то що далі вони просувалися на схід, то більш звичним для них здавався світ. Це враження стало неспростовною правдою, коли вони опинилися біля моста, що поєднував два береги широкої повноводої річки: саме такими мостами Теночтитлан був поєднаний з Долиною. Переправа не лише була подібною, збігалися навіть конструкція та матеріал: очерет, камінь та деревину було використано з тією ж метою. Як і головний міст, який поєднував Імперію мешиків з великою землею, цей міст був завдовжки безмаль п’ятсот кроків і був до того широким, що ним, вишикувавшись, могли проїхати пліч-о-пліч десять вершників. Перетинаючи річку, загін мешиків міркував лише про одне: зараз вони долають час та відстань, йдучи навпростець до своєї далекої батьківщини, до місця, звідки розпочав свій шлях великий Теноч.

Катайський побут багато в чому збігався з мешикським, але найбільше вразило Кетцу однакове поняття про те, як влаштовано всесвіт. Європейський календар мав чимало хиб, потребуючи постійних поправок, та був набагато менш надійним за календар, яким послуговувались у долині Анауак. На свій подив, Кетца зауважив, що один з китайських календарів, що зветься Йі, був тотожним тому, який склав він сам. У календарі Йі було триста шістдесят п’ять днів, розділених на вісімнадцять місяців по двадцять днів кожен, на додачу — п’ять днів святкування, як на великому кам’яному колі, яке створили за задумом Кетци. Символом народу Йі був тигр — цілковитий еквівалент ягуара — символа мешиків. Катайський календар мав два періоди для святкувань — свято Факела та свято Зоряного зеніту, коли зустрічали новий рік. Між ними — сто вісімдесят п’ять діб. Мешики проводили ті ж самі обряди у ті ж таки дні. Ба більше: обидва календарі мали цикли з шістдесяти та п’ятдесяти двох років, що зображали системою кіл. Шістдесятирічний цикл складався з двох концентричних кіл, що налягали одне на одне: перший мав десять небесних стовбурів, а другий — дванадцять земних гілок. Зміщення кіл відносно одне одного відбивало шістдесятирічний цикл, за яким відзначали прожитий час. Цикл з п’ятдесяти двох років теж позначався двома концентричними колами, що мали чотири та тридцять символів відповідно, чи то пак з поділом на триста та двісті шістдесят днів. З іншого боку, невипадковим був збіг п’яти символів у мешикському календарі та в календарі Йі: змія, пес, мавпа, тигр (він же ягуар) та заєць були в обох системах, та ще й на однакових місцях.

Під цим небом, зорі якого рухалися за календарем долини Анауак, мешикське військо продовжувало подорожувати на схід, упевнившись, що їхня загублена прадавня батьківщина стає щодень ближчою. Серце Кетци, здавалося, наче ось-ось вискочить з грудей, коли він нарешті побачив береги землі, яку чимало хто вважав міфічною, легендарною, неіснуючою. Очі мешиків затуманились, коли перед ними постало Первісне місце, Земля чапель, край, з якого розпочав свою путь великий Теноч: загублена батьківщина, Ацтлан.

24

Сон Теноча

Сім пірамід утворювали ритуальний простір. Біля підніжжя найбільшої, дуже подібної до Уей-Теокаллі, розташовувалася площа, від якої йшла широка дорога до жертовного каменя. Кетца з Кейко крокували цією дорогою, немов втрапивши у дивне місто мешканців снів. Усі мешики враз відчули, ніби вже колись ступали по цих каменях, таких знайомих і водночас чужих. Достоту як у Теночтитлані, обабіч Головного храму стояли менші піраміди. Й що більше наближалися мешики, то більше їхній сон обертався на жахіття. Чужинське святилище ніяк не різнилося від ритуального центру на їхній батьківщині, лише від нього зосталося саме руйновище. Це незалюднене місто, сточене вітром та забуттям, здавалося дзеркалом самого часу. Мешики ніби побачили руїни Теночтитлана. Їхні обличчя спотворив жах, ніби вони побачили власні мертві тіла. Ось здіймається храм Сонця, його годі з чимось сплутати. Округла кам’яна будівля зі щербатими стінами — це, певна річ, храм Еєкатль-Кетцалькоатля, бога вітру. Північніше від місцевого Уей-Теокаллі виднілися руїни храму Тецкатліпоки, достоту як у мешикській країні, його розвернуто обличчям на схід. Напроти цього місця, просто на тому самому місці, що й у Теночтитлані, стояв п’єдестал, уже позбавлений скульптури, яка колись уособлювала тлатоані. Зі сходу на захід, за рухом сонця, здіймалися сходи, на початку яких збереглися постаті змії та птаха. Побачивши ці фігури, Кетца отетерів: тут, на іншому боці океану, далеко від власної домівки, вони відкрили походження знака, який супроводжував Теноча під час його мандрівок! Тепер прадавній переказ сповнювався змістом: коли люди Теноча побачили орла, що жер змію, насправді вони бачили перед собою цю скульптуру. Для Теноча орел та змія були не вигадкою, а живим спомином про скульптуру, яка була окрасою колись рідного міста. А ще повсюди зустрічалися тварини родини кошачих — ці звірі, могутніші й небезпечніші за ягуарів, мали оберігати храми.

Загін мешиків крокував уперед, однак можна сказати, що, просуваючись у просторі, вони водночас рухались назад у часі. Вони дісталися своєї прабатьківщини, звідки вийшли першопрохідці й засновники всіх цивілізацій у долині Анауак, а можливо, й решти на південь і північ від імперії. На одних сходах мешики знайшли округлу кам’яну нішу. Зсунувши уламок цеглини у стіні, вони шанобливо посхиляли голови перед скелетом, що був зодягнений у рештки вбрання, яке у Теночтитлані мають жерці, котрі правлять культ бога Тлалока.

Топографічно місто було влаштоване достоту як столиця мешикської імперії: від головної площі, центру жертвоприношень, розходилися чотири широкі дороги, які цілком збігалися з дорогами Теночтитлана: перша вела на південь, як Іцтапалапа, друга — на північ, як Тепеяк, третя — на схід, як Такуба, що поєднувала острів з материком, а четверта, що простягалася на захід, також була найменшою.

Розташування ритуальної площі, будівель, пам’яток та палаців так само, як у Теночтитлані, збігалося з місцем світил на небі. Йдучи поміж цих руїн, мешики упізнавали не лише рідне місто, а й свій всесвіт. Однак вони мучилися єдиним питанням: що ж спричинило падіння цивілізації їхніх пращурів? Чому Теноч мусив покинути це місто, піти звідси? Не було жодних ознак насилля чи грабунку, ніщо не свідчило про те, що місто перебувало в облозі чи було захоплене штурмом, а його мешканців обернули на рабів. І свідчень природної катастрофи теж не було, хіба тільки вітер, дощ та самота неспішно робили свою справу, — неквапливі хробаки на плоті мертвих міст, — роз’їдаючи штукатурку й фарбу, діставшись до кам’яних кістяків пірамід. Складалося враження, що всі мешканці покинули місто, підкоряючись незбагненному повелінню богів. Можливо, саме це й трапилось. Кетца не знайшов інакшого пояснення поміж безжиттєвих останків міста. Лише чаплі, що походжали на руїнах, переступаючи довгими ногами в озерцях, які набігли з дощу та смутку, можливо, знали розгадку цієї таємниці. Й ось вони, мешики-першопрохідці, не наважившись взяти й каменя з батьківщини своїх пращурів, боячись спаплюжити своїми кроками прадавні святині, покинули місто, несучи на плечах тягар туги та невідомості.

25

Дівчинка із Сипанго

Мешикська ескадра покинула Катай, просуваючись далі назустріч сонцю. Кетца та Кейко чимраз більше мовчали, стоячи на палубі маленької каравели, яку подарувала королева Іспанії. Вони відчували, що наближається фінал, лишень гадки не мали, що на них чекає. За час подорожі дівчинка із Сипанго стала, певно, найціннішим членом команди. Слід зазначити, що без її знань, без карт, які накреслили її тонкі пальці, без її дивовижної пам’яті мешики, певно, ніколи б не дісталися туди, де опинилися тепер. І ніколи б не досягли мети, до якої просувалися саме зараз. Ця, з виду така тендітна, дівчинка виявила себе як ще один воїн маленького війська й при потребі брала участь у боях нарівні з чоловіками, а може, билася часом навіть хоробріше за багатьох з них. Якщо, перебуваючи на землі, Кейко та Кетца трималися одне за одного, як за останню надію у цьому світі, то тепер, посеред моря, на кораблі, подібному до біблійного ковчега, у трюмі якого парами мандрували коні та верблюди (та ще й вагітна слониха), ці двоє почувалися як останній чоловік та остання жінка у світі. Достоту як тваринам на їхньому кораблі, їм належало зберегти увесь людський рід, коли якась біда знищить усе живе на землі й врятується лише цей ковчег.

І ось два кораблі неквапливо пливли морем, лишаючи по собі шлейф піни, який поволі розчинявся у хвилях. Й нарешті, на сході знову показалася земля. Й уперше нове відкриття відгукнулося у душі юнака невимовною тугою. Перед ним поставали береги легендарного Сипанго. У серці Кейко пролетіла буря найрізноманітніших почуттів: уперше, відколи її було викрадено з домівки, посаджено на корабель і повезено у жорстокий невідомий світ, вона знову побачила береги своєї батьківщини.

Кетца помітив в очах Кейко приховане поривання, яке навіть для неї було несвідомим. Можливо, колись вона стане його дружиною. Може, якщо колись світ об’єднається, якщо Кетцалькоатль і решта богів життя візьмуть гору над богами смерті та руйнування, якщо — хтозна? — колись єдиною імперією стане імперія людини, тоді ніякі океани чи кордони не зможуть їх розлучити. Але наразі кожен з них був лише уламком своєї батьківщини, який прагнув знову поєднатися із землею, яку вони втратили. Може, найголовніший зміст мандрівки — це повернення. «Мандрують, щоб повернутися», — так записано у щоденнику Кетци. Капітан мешиків подумки сказав собі, що не має права вдруге відривати дівчинку від її домівки; цей продовгуватий острів, так само тоненький, як слід, залишений пензлем, є її батьківщиною. Лише зараз Кетца збагнув, що обійшов півсвіту не для того, щоб відкрити й підкорити нові землі, а щоб повернути додому викрадену дівчинку.

Маленька каравела кинула якір поряд з пристанню. Кейко ступила на рідну землю й, не озираючись, своєю легкою ходою попростувала до рибальського селища, яке простяглося уздовж берега. Дівчинка із Сипанго відходила далі й далі, поки врешті не зникла з очей за стіною очерету, що тремтів проти вітру.

Непримітна для очей катастрофа спустошила всесвіт, який спромоглися створити Кетца та Кейко.

26

Спокійне плавання

Між Сипанго та землями, що простягалися північніше від Оашаки, що на західному узбережжі імперії мешиків, не мало бути ніяких перешкод. За обчисленнями, зробленими Кетцою, відстань між цими точками навряд чи переважала відстань між Уастекою — місцем, з якого розпочалася подорож, — та Уельвою. Про цей відрізок плавання нотаток майже немає. Кетца кілька разів написав про смуток, що охопив його, коли острів Сипанго залишився позаду. Навіть думка про незабарну зустріч з коханою Ішоєю не втішала його. Не втішала його й думка, що тлатоані пишно вшанує його, як людину, що вписала найславетнішу сторінку в історію Теночтитлана, яку можна зрівняти лише з прадавніми діяннями Теноча. Тепер його штовхало вперед лише бажання побачити батька та страх, що якщо він затримається хоч ненадовго, прямуючи до столиці мешиків, його, можливо, випередять іспанці чи португальці, які припливуть зі сходу.

Ескадрі під проводом Кетци та Маоні знадобилося безмаль дев’яносто днів, щоб перетнути океан. Якщо спочатку, дорогою у Новий Світ, страх, недовіра та жадоба, що панували у серцях веслувальників, були серйозною загрозою експедиції, то тепер мешики, пишаючись спогадами про власну хоробрість й упевнені у мудрості свого капітана, поводилися як справжні герої. Море було спокійним, небезпека ніби ніде не чатувала, й, урешті, почали зустрічатися жмути трави — безперечне свідчення, що наближається земля. Остаточно моряків у цьому переконали крики чайок, що кружляли у небі над кораблем. І раптом, коли на обрії вже вирізнялися обриси скелястих гір Оашаки й вони вже вишукували поглядами мілину для того, щоб висадитися, налетів жахливий шторм. Хвилі, здіймаючись стіною, билися об скелі й поверталися назад так люто, що кораблі мешиків буквально зависали у повітрі, а потім падали вниз, як величезна мертва риба. Вода стіною падала на борти кораблів, обшивка загрозливо тріщала, ніби ось-ось розсиплеться. Жаску картину довершувало іржання коней та ревіння переляканої слонихи. Мешикський корабель, яким керував Маоні, оздоблений головою пернатої змії, мабуть, через легкість та ліпшу маневреність, витримав напад стихії краще, ніж іспанська каравела. Він щосили пручався, наче дракон, який намагається утриматися на плаву поміж лютих хвиль. Раптом величезна хвиля, підхопивши каравелу Кетци, жбурнула її у величезну скелю, що здіймалася з моря. Від такого удару каравела переломилася навпіл, а від міцного каркаса лишились тільки друзки. Вагітна слониха відчайдушно билася, щоб дістатися берега, але прибережна течія не пускала її вперед; вона лише кружляла на місці з високо здійнятим хоботом, щоб не задихнутися, допоки не зникла у спіненому вирі. Коні вперто боролися за життя, обернувши останні його миті на ще більше катування. Один жеребець таки дістався берега й видерся на вузький гірський виступ. Але побачивши, що не спроможеться здертися вгору кам’яною стіною, не маючи шляху ані вперед, ані назад, кінь знову кинувся у люту прірву, й першою ж хвилею його накрило з головою. Верблюди не пручалися взагалі: щойно опинившись у воді, жалісно заревівши, вони пішли на дно. За мить від корабля, його вантажу й команди не лишилося й сліду.

Маоні спромігся відвести свій корабель у тиху затоку, облямовану кам’яним рифом. Наказав своїм людям покинути корабель і діставатися берега плавом. А капітан лишився на палубі. Приклавши долоню козирком до очей, він намагався розгледіти тих, хто вижив після корабельної аварії в морі. Він вдивлявся у кожний спінений гребінь, шукаючи у глибині морських потоків і безугавно гукаючи свого командувача на ім’я. Він зміг врятувати від загибелі чотирьох моряків; решта, разом з Кетцою, зникли у хвилях.

27

Підводний дощ

Каравела, подарована іспанською королевою, неймовірні дивовижні тварини, колеса, щоб котити вози, самі вози, страшна вогнепальна зброя, порох, що здіймав у повітря чавунні ядра, шовк з Близького Сходу, насіння найрізноманітніших рослин, птахи з Катаю, кольорове скло, карти та більшість амоштлі, на яких були занотовані хроніки подорожі, — все це, обігнувши земну кулю, пішло на дно неподалік узбережжя Оашаки, біля самісіньких воріт імперії мешиків. І якщо на поверхні море збурювалося, як несамовите чудовисько, то у глибині, на кам’яній постелі, де спочивало тіло Кетци, панував непорушний спокій. Капітан мешиків, звільняючи легені від останніх повітряних бульбашок, споглядав неймовірний дощ того, що трапилося в морі: слони, верблюди, коні, корабельні уламки, всі дивовижні речі, які вони назбирали під час мандрівки, поволі, ніби у дивнім сні, опускалися на дно поряд із ним. Кетца усвідомлював, що помирає, і це усвідомлення, як видавалось, позбавляло його смутку, настільки ж незмірного, як і шлях, який він подолав. Підводний дощ дивував своєю неймовірністю, а Кетца просто прагнув відпочити. Він почувався щасливим, він би з власної волі обрав собі таку смерть, якби йому дозволено було обирати. Врешті-решт, говорив до себе син Тепека, він спромігся назавжди уникнути пазурів Уїцилопочтлі. Саме так розмірковував Кетца, коли відчув, як його торкнулася чиясь рука. Й це було останнє, що він відчув.

Коли Кетца знову розплющив очі, то побачив над собою прозоре небо й почув, як кричить чайка. Спиною відчув теплий пісок: це відчуття допомагало Кетці долати холод, який народжувався в осерді його власних кісток, поширюючись шкірою. Раптом небо над Кетцою потьмяніло, й син Тепека побачив схилене над ним обличчя Маоні. І тоді капітан мешиків зажадав, щоб спогад про каравелу, розколену навпіл, виявився лише жахіттям. Юнак ледь підвівся, повернув голову до моря й, розгледівши самотній корабель з пернатою змією на носі, збагнув, що це жахіття наяву. Кетца розридався як дитина, дізнавшись, що п’ятеро з його людей загинули, а всі скарби потонули в океані біля самісіньких воріт його батьківщини. Якби катастрофа поглинула їх удалині від берега, Кетца так не побивався б. Але розуміння того, що він дістався рідного берега в Оашаці, а його побратими потонули лише за кілька кроків від землі, заледве не діставшись її, наприкінці героїчних мандрів, стало для Кетци ударом, після якого він так ніколи цілком і не опанував себе.

Поріділе військо мешиків уходило в Теночтитлан, подолавши гірське пасмо, що забрало не один тиждень. Кетца мріяв в’їхати у місто верхи через міст, що вів на ритуальну площу, під захопленими поглядами натовпу, але цій мрії судилося згинути на дні моря. Довгоочікувана тріумфальна хода воїнів Кетци у вбранні, зібраному з усіх куточків світу, у супроводі верблюдів та слона, зникла у морських хвилях. Вони спромоглися обігнути всю землю, але наразі поверталися переможеними. Селяни, які бачили ходу цих утомлених, голодних, вкрай змарнілих чоловіків, ішли назустріч, пропонуючи допомогу — жаліючи їх. Але вони ж бо заслуговували зовсім не на жаль. Кетца та його люди були вже майже знесилені, діставшись краю гір і побачивши величний Теночтитлан. Тепер вони цілком небезпідставно могли стверджувати, що це найпрекрасніше місце на землі. Здавалося, що це те ж саме місце, з якого Кетца пішов кілька місяців тому. Але місто змінилося.

Кетца подолав останній відтинок шляху, який відмежовував його від домівки. Його ноги боліли, стікали кров’ю, але він все одно біг уперед, хоч кроки його були нерівними. Капітан мешиків прийшов після того, як сюди вже долетіла чутка про його повернення, яку передавали з уст в уста. Коли він нарешті дійшов до порога рідної оселі, на нього вже чекала найвідданіша рабиня Тепека, мати його майбутньої дружини Ішої. Жінка обійняла юнака як рідного сина, а коли Кетца спитав про батька, зайшлася гірким плачем у відповідь. Старий Тепек помер. Кетца відсторонив служницю, він прагнув переконатися, що ці сльози мають іншу причину. Але згорьоване жінчине обличчя говорило про те саме. А згодом, придивившись пильніше, він упевнився, що була ще одна звістка, яку служниця боялася повідомити. Й тоді Кетца навпростець спитав, де Ішоя. У відповідь служниця лише мовчала. Молодий капітан, хоч і сподівався іншого, знав, що має сплатити таку ціну за свою тривалу відсутність. Ішоя вийшла заміж і вже чекала дитину від Уатеки — найкращого друга й, виявляється, найдавнішого суперника Кетци.

28

Вартовий у краю чайок

Кетца втратив один зі своїх кораблів, частину команди й будь-які докази подорожі, яку здійснив. Він втратив батька й обох жінок, яких кохав. Утім, він досі все ще міг втратити чимало: свою батьківщину. Теночтитлан у небезпеці. Йому якнайскоріше треба поговорити з тлатоані. Із замираючим серцем, силкуючись накульгувати майже непомітно й поводитися, як годиться справжньому капітанові, Кетца попрямував до Головного храму.

Щойно прибувши до Уей-Теокаллі, Кетца дізнався, що імператор Тицок, який в усьому сприяв його експедиції, помер і тепер на троні сидить Ауїцотль. Новий тлатоані гадки не мав про завдання, яке дав його попередник молодому капітанові. Кетца переказав імператорові свою подорож у найдрібніших подробицях. Він переповідав про землі, які розташовані за вісімдесят днів ходу на схід, розповів про завойовницькі заміри іспанців та португальців і про свою зустріч з королевою Ізабеллою. Ауїцотль був незворушний, мовчки слухав і лише зручніше вмостився на троні. Тоді Кетца повідав державцю про мореплавне мистецтво європейців, про чудових, сильних, покірних тварин, яких вони мають, — про коней, які дозволяють військові просуватися стрімкіше, причому в суцільному строю. Він описував вози, що котяться на колесах, зброю, здатну розбивати стіни й кам’яні укріплення фортець. Він пояснював імператорові, що коли додати до війська мешиків кавалерію та озброїти вогнепальною зброєю, вони стануть непереможними. Він розповів, як його загін за кілька годин спромігся захопити владу над містом Марсель, полонивши головного касика, знешкодивши його вартових і взявши палац приступом. Йому бракувало слів, щоб розповісти про всі дива, які він бачив у Венеції, сестрі-близнючці Теночтитлана, Флоренції і решті італійських королівств. Кетца намагався не дивитися тлатоані у вічі, але сповнював свої слова такими почуттями, що часом забував про правила. Стоячи на колінах перед імператором, Кетца розповідав про ворота між двома світами — неймовірний Константинополь, про міста, розсипані уздовж Межиріччя, розповідав про верблюдів, істот, здатних перетинати пустелі, зберігаючи воду у горбах на своєму хребті; юнак поділився враженнями про Індію та Катай. Потім Кетца надовго затих, добираючи слушних слів, і нарешті, підвівшись на ноги, розповів Ауїцотлеві, що відвідав загублені землі Ацтлану, прабатьківщину мешиків, звідки почав свій шлях великий Теноч. Капітан мешиків сподівався, що, хоч би почувши таке, імператор заговорить, утім, не дочекавшись жодного слова, повів розповідь далі: обігнувши береги острова, що зветься Сипанго, його загін поплив далі на схід, таким чином здійснивши навколосвітню подорож, і дістався земель імперії в Оашаці.

Та й зараз тлатоані не прохопився ані словом. І тоді з-за трону Ауїцотля, з пітьми, виступила, трусячись, згорблена тінь. Кетца упізнав у цій старечій постаті свого давнього ката, жерця Тапацоллі. Спираючись на палицю, хисткою ходою жрець підійшов до Кетци і до болю знайомим голосом проказав:

— Мабуть, ти привіз нам якусь дивовижу з тих, про які розповідав?

Кетца, знову впавши на коліна, зайшовся у німому риданні. Він ридав так, як плачуть лише діти і як не плакав з дитинства. Він вважав марним розповідати, що всі свідчення його подвигу спочивають на океанському дні. Він вважав за даремне говорити про це чи про будь-що інше. Він узагалі вирішив не додавати жодного слова до сказаного.

Кетці, якого вигнали вдруге, було наказано знову повернутися до Уастеки — але тепер у місто Безумців. Маоні та решту уастеків, які подорожували разом з Кетцою, принесли в жертву перед Уей-Теокаллі як ворогів Теночтитлана. Решта членів експедиції повернулася до своєї в’язниці, з якої колись розпочали свою путь.

Кетца навчився злазити на дах свого притулку — нема вже куди вище — із того місця, скорчившись, зі світання й до смеркання споглядав море. Поки решта в’язнів блукали дворищем, несучи на плечах тягар власних жахіть, уголос розмовляючи з демонами, що заселили їхні голови, Кетца, не кліпаючи, пильно чекав на ту мить, коли на обрії вигулькнуть щогли кораблів адмірала її величності, які несуть із собою богів смерті та руйнування.

Оцей вартовий, що випростався на даху божевільні, був єдиною людиною, котра знала: невдовзі розпочнеться війна богів.

Примітки

1

Переклав Куаутемок Сарса Вільєгас.

2

Вірш Нецабуалькойотля.

3

Вірш невідомого автора із Теночтитлана.

4

Вірш невідомого автора із Чалько.

Content

Андахази Федерико Конкістадор

Федеріко Андахазі Конкістадор

Той, що випередив

Частина перша

1 Плавучі сади

2 Вибраний

З Вулиця Травників

4 Осінь по весні

5 Голоси Долини

6 Плавуче дерево

7 Той, що випередив зірки

8 Білий, червоний, чорний

9 Сад, де росте кропива

10 Земля чапель

11 Меч на камені

12 Обсидіанові метелики

13 Невідкладні справи

14 На вершині світу

15 Бій

16 Ідеальне коло

17 Кам'яний оракул

18 Рідкісний день

19 Голос богів

20 Кревний борг

21 Присуд

22 Країна вигнанців

23 Кетцаль серед койотів

24 Корабель вигнанців

25 Мрія переможених

Частина друга

Подорожній щоденник Кетци

Частина третя

1 Ідол на хресті

2 Дикунський пантеон

З Вогняна стріла

4 Граючи у справжні личини

5 Володарі порожнечі

6 Фатальна помилка

7 Сім бажань

8 Карта межі світу

9 Ім'я Бога

10 Всесвітня імперія

11 Земля в очах безземельних

12 Союз богів

13 Адмірал її величності

14 Каравела Кетцалькоатля

15 Морські бродяги

16 Пірати Середземномор'я

17 Повстання койотів

18 Перша битва

19 Дикунська війна

20 Дім, покинутий Богом

21 Сам-один на землі

22 Книга див

23 Далека батьківщина

24 Сон Теноча

25 Дівчинка із Сипанго

26 Спокійне плавання

27 Підводний дощ

28 Вартовий у краю чайок

Примітки