Уэйнрайт Том

Наркономіка. Як працює економіка картелів

Том Вейнрайт

Наркономіка. Як працює економіка картелів

Шахраї ці трюки знають. Чесні люди мають їх навчитися для самозахисту.

Даррелл Гафф «Як брехати за допомогою статистики»

Вступ. Картель

– Пані та панове, ласкаво просимо до Сьюдад-Хуареса. Місцевий час – 8 ранку.

Прохолодного листопадового ранку на злітно-посадковій смузі в мексиканській пустелі пасажир на борту літака авіаліній «Інтерджет», рейс 2283, нервується зі схованим у шкарпетці пакетиком і міркує, чи не припустився він жахливої помилки. Хуарес, у якому вдень жарота, а вночі морозяно, – амбітне прикордонне місто і головна кокаїнова брама до США. Воно притулилось до металевих огорож на кордоні з Техасом на півдорозі між тихоокеанським узбережжям і Мексиканською затокою; тут здавна тусуються контрабандисти, заробляються незаконні статки, гроші гатяться на стрімкі автівки, бридкі садиби, а по тому – на поважні мавзолеї. Але ось нервовий пасажир кліпає проти ранкового сонця і прямує до терміналу, де зауважує в камуфляжі й балаклавах морських піхотинців на варті біля виходу… Але він не наркоперевізник. Цей пасажир – я.

У терміналі я знаходжу найближчий туалет, замикаюсь у кабінці, дістаю пакуночок – невеликий чорний електронний ґаджет завбільшки з запальничку з однією кнопкою і світлодіодним індикатором. Кілька днів тому в Мехіко мені дав його місцевий радник з безпеки, який побоювався, що наївний молодий británico може потрапити в халепу дорогою до Хуареса. Тепер, у час мого першого візиту, це місто нещодавно одержало титул «найбільш убивчого у світі» через смертельні ігри в піжмурки найманих убивць із картелів-суперників з колоніального центру і шлакоблочних нетрів. Місцеві газети й теленовини повні розповідей про страти на узбіччях, масові поховання, нові способи розчленування. Наприклад, допитливі журналісти зазвичай зникають у багажнику автівки, муміфіковані за допомогою скотчу. З Хуаресом не жартують. Тож, даючи мені пристрій, радник пояснив, що мені після прибуття слід натиснути на кнопку, зачекати, доки спалахне індикатор, і сховати його в шкарпетці. Поки індикатор блимає, він зможе мене відстежити, принаймні мою праву ногу, якщо я не озвусь.

У кабінці я дістаю трекер, перевертаю в руці й натискаю на кнопку. Чекаю. Індикатор не спалахує. Здивований, я натискаю ще раз. Дарма. Тисну на кнопку й починаю бити по пристрою, гатити – але хоч як я намагався оживити його кілька хвилин, індикатор не блимав. І я знову застромив цей непотріб у шкарпетку, зібрав речі та насторожено подався на вулиці Сьюдад-Хуареса. Ґаджет помер, і я лишився на самоті.

• • •

Це оповідь про те, що сталося, коли не найсміливішого журналіста, який спеціалізувався на економіці, відправили робити матеріал про найбільш екзотичну і брутальну промисловість на землі. Я приїхав до Мехіко 2010 року, коли країна ставала до війни з наркоковбоями, які своїми позолоченими калашами довели окремі терени майже до анархії. У 2010 році в Мексиці вбили понад 20 тисяч людей, тобто вп’ятеро більше, ніж у всій Західній Європі^1. Наступний рік був ще кривавішим. Випуски новин інформували про те саме: щотижня нові повідомлення про корумпованих копів, убитих посадовців, численні криваві мордування narcotraficantes армією або через розбірки. То була війна з наркотиками, і, зрозуміло, наркотики перемагали.

Я інколи писав про наркотики з погляду споживачів у Західній Європі та США. Тепер у Латинській Америці я зіткнувся з разючим аспектом постачання наркотиків. І що більше я писав про el narcotráfico, то більше розумів, на що це схоже: глобальний, добре організований бізнес. Його вироби розробляються, продукуються, перевозяться, потрапляють на ринок і продаються чверті мільярда споживачів у всьому світі. Його річний дохід становить близько 300 млрд доларів; якби йшлося про економіку держави, то вона належала б до сорока найрозвиненіших у світі^2. Керівникам цієї індустрії може бути притаманний зловісний ґламур: у них жахливі прізвиська (у Мексиці одного звали Ель-Коменіньйос, тобто Пожирач Дітей). Але коли я зустрічався з ними особисто, їхні вихваляння та нарікання нагадували мені менеджерів корпорацій. Очільник кровожерної банди в Сальвадорі хизувався в спекотній в’язничній камері розмірами теренів, де верховодили його compañeros, і розводився про нове перемир’я поміж бандами, злиття яких мав оголосити головний виконавчий директор. Огрядний болівійський фермер, який вирощував коку, що з неї виробляється кокаїн, пишався здоровими пагонами на своїй наркоплантації з гордістю та знаннями комерсанта-садівника. Раз по раз найбільш безоглядні злочинці казали мені про рутинні проблеми, які псують життя іншим підприємцям: управління персоналом, обхід урядових постанов, пошук надійних постачальників, розв’язання питань з конкурентами.

Своєю чергою, їхні клієнти висувають такі самі вимоги, як і інші споживачі. Як і в будь-якій галузі, споживачі знайомляться з оглядами нової продукції, дедалі частіше купують онлайн і навіть вимагають від постачальників певного рівня «корпоративної соціальної відповідальності». Коли я потрапив до прихованої «темної мережі» інтернету, де за біткойни анонімно купують наркотики і зброю, то мав до діла з продавцем трубок для метамфетаміну, таким самим уважним, як співробітник «Амазону». (Ні, брешу. Він був набагато уважнішим.) Що більше я придивлявся до світової наркоіндустрії, то більше замислювався над тим, що сталося б, якби я писав про неї, як про будь-який інший бізнес. У результаті з’явилася ця книжка.

Коли я почав дивитися на нелегальну наркоіндустрію як економіст, то передусім помітив: разюча статистика, яку наводять посадовці, котрі беруть участь у боротьбі з наркотиками, просто не має сенсу. Незабаром після мого прибуття до Мексики в Тіхуані запалало величезне вогнище, в якому горіли наркотики. Солдати розпалили багаття й відійшли подалі, бо 134 тонни марихуани зайнялися й перетворилися на стовп густого ядучого диму. У результаті найбільшої в історії країни облави схованку виявили в шістьох контейнерах на складі на міській околиці. Товар був готовий до експорту: його щільно натовкли в 15 тисяч пакунків завбільшки з мішки з піском і позначили логотипами з тваринками, смайликами та фігурками Гомера Сімпсона, якими контрабандисти маркують те, куди продукцію відправлять. Усі пакунки перевірили, зважили, сфотографували, облили дизпаливом і підпалили. Натовп дивився, а автоматники пильнували, щоб ніхто з завітряного боку не наближався до запаморочливого вогнища. Регіональний мексиканський командувач, армійський генерал Альфонсо Дуарте Мухіка, гордо оголосив, що цей тліючий згар коштував 4,2 млрд песо, або 340 млн доларів. Деякі американські газети пішли ще далі, повідомляючи, що трофей вартий близько півмільярда доларів, якщо перерахувати це за роздрібними цінами наркотиків на американському ринку.

Якщо ж ретельно проаналізувати цифри, то обидві оцінки були дуже далекі від істини. Здається, розрахунки генерала Дуарте спиралися на припущення, що в Мексиці грам марихуани можна купити десь за 3 долари. Помножте це на сто тонн і одержите в підсумку приблизно 300 млн доларів. У США грам коштує радше 5 доларів, звідки й вийшло півмільярда. Ніби логічно, хоча сама оцінка дуже приблизна. Візьмімо такий дуже популярний латиноамериканський експортний продукт, як аргентинська яловичина. У мангеттенському ресторані стейк на 200 з чимось грамів може коштувати 50 доларів, тобто 20–25 центів за грам. За логікою генерала Дуарте, виходить, що півтонни воловини варті понад 100 000 доларів.

Та бичка треба ще забити, порозбирати, спакувати, доправити за адресою, засмачити, приготувати на грилі, перш ніж правити за стейк 50 доларів. Тому жоден аналітик, який досліджує постачання яловичини, не розраховуватиме ціну за живою вагою бичка, який випасається на аргентинській пампі, на підставі даних із нью-йоркських ресторанів. А насправді саме так іноді оцінюють вартість героїну, захопленого в Афганістані, або кокаїну, перехопленого в Колумбії. У дійсності, і наркотики, і яловичина мусять пройти цілий ланцюг процесів додавання вартості, перш ніж буде встановлена їхня «вулична ціна». Грам марихуани може дати продавцеві 3 долари у нічному клубі в Мехіко або 5 доларів у студентському гуртожитку в США. Але у сховку на складі в Тіхуані він коштує набагато менше, бо його ще треба доправити контрабандою через кордон, поділити на роздрібні порції і тайкома продати на споживчому ринку. З оптимальних розрахунків випливає, що гуртова ціна в Мексиці становить приблизно 80 доларів за кілограм, або 8 центів за грам^3. З огляду на таку ціну, вилов у Тіхуані коштував понад 10 млн доларів, а то й менше, бо ніхто, переховуючи 100 тонн нелегального продукту, не продаватиме його на кілограми. Через тіхуанську втрату в картелі полетіло чимало голів. Але втрата організованою злочинністю 340 млн доларів, про що повідомила більшість газет, була вигадкою: втрати злочинців, яким належали ці наркотики, становили насправді менш ніж 3 % вказаної суми.

Якщо така відмінність у вартості марихуани на одному великому складі в Тіхуані, думав я, то що міг би виявити аналіз наркоторгівлі зовсім з іншої перспективи, із застосуванням методів базової економіки? Якщо поглянути на картелі, то теж виявиться подібність до законного бізнесу. Виробники колумбійського кокаїну захистили свої прибутки, посиливши контроль постачальних мереж, як це робить Walmart. Мексиканські картелі розширилися за допомогою франшиз із таким самим успіхом, як і McDonald’s. У Сальвадорі татуйовані вуличні банди, колись запеклі вороги, відкрили для себе, що співпраця іноді вигідніша за конкуренцію. Карибські злочинці використовують острівні смердючі в’язниці як центри зайнятості, вирішуючи власні проблеми з людськими ресурсами. На кшталт інших великих фірм, наркокартелі взялися експериментувати з офшорами, переносячи свої проблеми до нових, більш уразливих країн. Вони намагаються диверсифікуватись, як це здебільшого робить інший бізнес, сягнувши певного розміру. Як і іншим відомим ритейлерам, їм доводиться вдаватися до онлайнової торгівлі.

Комусь, можливо, застосування економічного та бізнесового аналізу до наркокартелів здасться образливим. Проте нерозуміння економіки наркоторгівлі та продовження називання фантастичних цифр, як-от у випадку з вогнищем на півмільярда в Тіхуані, прирекли уряди на те, щоб витрачати гроші та життя на політику, яка не працює. У всьому світі платники податків витрачають понад 100 млрд доларів щороку на боротьбу з нелегальною наркоторгівлею. Лишень США гатять на федеральному рівні 20 млрд доларів, чинячи за рік 1,7 млн арештів, пов’язаних із наркотиками, і відправляючи чверть мільйона людей за ґрати^4. У країнах, що виробляють і переправляють наркотики, збройна боротьба з наркопромисловістю призвела до незчисленних жертв. Рівень убивств у Мексиці жахливий, але не такий високий, як у деяких інших країнах, що лежать на шляху контрабанди кокаїну і де щороку вбивають ще тисячі людей, які пробують боротися з наркобізнесом. Масштаб державних інвестицій величезний, а потрібних свідчень – як кіт наплакав.

Простежуючи шлях наркотрафіку, я виявив чотири великі економічні помилки, яких припускались уряди скрізь – від Ла-Паса до Лондона. По-перше, увагу переважно зосереджують на знищенні такого складника цього бізнесу, як постачання, а базова економіка вчить, що доцільніше зосередитись на попиті. Скорочення постачання вплинуло радше на підвищення цін, а не на скорочення обсягу спожитих наркотиків, що збільшило вартість кримінального ринку. По-друге, існує шкідлива орієнтація на сьогоденність, коли уряди заощаджують на ранньому втручанні, відкладаючи більші витрати на пізніше. Програми реабілітації в’язнів, створення робочих місць, лікування наркозалежності скорочують найперше, коли з бюджетом скрута; натомість гроші спрямовують на силові дії, які більшим коштом дають той самий результат. По-третє, хоча наркокартелі є взірцем спритної транскордонної глобальної комерції, ними переймаються (і то незграбно) лише на національному рівні. Тому цей бізнес легко виживає, переходячи з однієї держави до іншої і хутко зводячи нанівець нескоординовані зусилля різних країн. І нарешті, головне: уряди помилково ставлять на одну дошку заборону і контроль. Заборона наркотиків, яка на перший погляд здається раціональною, дає багатомільярдній індустрії ексклюзивні глобальні права на мережі найбільш безоглядної організованої злочинності. Що більше я вивчав, як саме картелі роблять бізнес, то більше цікавився тим, чи їх не зруйнує легалізація, котра далеко не подарунок для гангстерів.

У наступних розділах я подам обґрунтування цих аргументів. Але наріжна думка така: прогнозувати наступні кроки картелів і зупиняти їх, не витрачаючи марно життя і гроші, буде простіше, коли ми визнаємо, що управління ними здійснюється так, як і іншими транснаціональними корпораціями (ТНК). Ця книжка є підручником з бізнесу для керівників наркоіндустрії. Але водночас це і стратегія того, як завдати їм поразки.

Розділ 1. Мережа постачання кокаїну

Ефект таргана і зиск у 30 000 %

– Мене звуть бен Ладен.

Цього весняного дня сіється дрібна мряка в Ла-Пасі, болівійській столиці. Там вічно болить голова, а я ховаюся від опадів на порозі, чекаючи на поїздку в гори. Автівка щойно під’їхала – темно-сіра «тойота лендкрузер», заднє вікно якої затемнене плівкою, що відкочується по кутках. Вистрибнув водій, аби відрекомендуватися.

– Мене за оце звуть бен Ладеном, – пояснює він, посмикуючи свою кущисту, смоляну бороду, яка вигналася дюймів на шість із підборіддя. – Це ви хочете подивитися, де ми вирощуємо коку, еге?

Саме так. Це тут, в Андах, укоренилася торгівля кокаїном – глобальний бізнес десь на 90 млрд доларів за рік. Кокаїн споживають у всіх країнах світу, але кожна дрібка його походить із однієї з трьох південноамериканських країн: Болівії, Колумбії та Перу. Цей наркотик, який можна нюхати у вигляді порошку і палити у вигляду креку, робиться з коки – кущодеревної рослини, яка прижилася на передгір’ях Анд. Я приїхав до Болівії побачити на власні очі, як вирощують коку, і якнайбільше довідатись про економіку кокаїнового бізнесу біля самого початку величезної, жорстокої і казково прибуткової мережі постачання.

Застрибую на заднє сидіння лендкрузера й відразу думаю, що краще: відчинити вікно, впускаючи дощ, або не робити цього й далі нюхати, як у багажнику смердить бензином каністра, що протікає. Вирішую трохи прочинити і, щоб не намокнути, посунутись на середину сидіння. Ми рушаємо і підіймаємося з 10 000 до 13 000 футів, аби подолати верховини болівійського плато високо в Андах, що лежить утричі вище, ніж Катманду в Гімалаях. Автівка гарчить, коли бен Ладен, то підспівуючи, то відмовчуючись, долає один закрут дороги за іншим. Ми їдемо крізь хмари, які інколи розступаються і показують латки снігу на іншому боці долини.

Болівія вирощує коку переважно у двох зонах: у вологій провінції Чапаре в центрі країни, де за останні десятиріччя рослина прижилася під час буму торгівлі кокаїном, і в Юнґасі, теплому лісовому регіоні на північний схід від столиці, де люди це листя вирощували протягом сторіч. Саме туди ми й прямуємо; під час повільного спуску східним схилом повітря теплішає, голе каміння на схилі гори спочатку вкривається мохом, а тоді – щільною зеленою ковдрою папороті. Я видивляюсь на протилежний бік долини, аби відволіктися від страхів Каміно-Лос-Юнґас. Її тут називають camino de la muerte, «дорогою смерті»; це вузький гравійний путівець, що притулився до сипкого крутосхилу праворуч, а ліворуч лежить ущелина завглибшки 1000 футів. Бен Ладен бадьоро завертає лендкрузер на сліпих поворотах (а раз промчав крізь невеличкий водоспад), а я посуваюсь до правих дверцят, де чіпляюся за ручку і готуюсь вистрибнути в разі небезпеки, якщо відчую, що автівка починає сунутись у безодню.

На щастя, нічого не сталось. Через кілька годин подорожі, під час якої іноді доводилось вручну розчищати завали, ми прибули до місця призначення. Може, через те що в мене майже не лишилося нервів після пекельної подорожі, але Тринідад-Пампа, село з 5 тисячами мешканців, які живуть у будиночках зі шлакоблоків і рифленого заліза, здалося мені раєм. Обабіч дороги до містечка росли бананові дерева, які замінили собою крутосхили, котрі вздовж долини на північ і південь були акуратно загосподарьовані терасами по кілька футів заввишки. Далі за ними високі гори тонуть у хмарах, які виокремлюються на тлі синього неба. Я вистрибую з автівки в теплий полудень, радію можливості розім’яти ноги і прямую узбіччям до плантації. Кущі, які там ростуть, переплутати неможливо. Делікатне мигдалеподібне листя росте на ніжних стеблах, що галузяться з грубших пеньків, дбайливо посаджених у рудий ґрунт. Це кока, листя вартістю мільярди доларів, через яке щороку вбивають тисячі людей. Терасу за терасою вирубано в скелях, і кущі утворюють довгу зелену драбину.

На перехресті в центрі села я зустрічаю Едґара Мармані, голову місцевої спілки вирощувачів коки, який прийшов прямцем із плантації – руки брудні, гумові чоботи. Спілка наркофермерів? Майже скрізь у світі це вважалося б незаконним. Але коли йдеться про коку, то болівійський режим вільніший, ніж в інших південноамериканських країнах. В Андах листя споживали задовго до прибуття в Америку європейців. Одні роблять із ним чай, а інші – жують жменями. (Болівійських селян можна часто побачити під час роботи з випнутою щокою, – то вони ссуть жуйку з листя.) У такому вигляді листя дає дуже м’який ефект стимуляції – нічого схожого з кокаїном. Листя нібито допомагає від холоду, голоду, висотної хвороби, що додають прикрощів життю на болівійській верховині. У багатьох готелях Ла-Паса прибульцям подають чай із кокою; донедавна це робили і в американському посольстві. Я й собі випив філіжанку під час сніданку; вона здалась мені не набагато міцнішою за зелений чай. Аби дозволити таке «традиційне» використання листя, щороку болівійський уряд відводить невеликі терени під вирощування коки.

Однак Мармані віддає перевагу пепсі, і ми в мінімаркеті сідаємо на пластикові стільці, а на столику між нами – пластикові склянки та дволітрова пляшка пепсі. Я починаю з питання про те, як виростити гарний урожай коки.

– Спочатку треба зробити wachus, – відповідає він і показує на схили, вживаючи місцеве слово на означення терас.

Кожну терасу два фути завглибшки очищують від каміння. На кожного члена громади припадає по десять терас, а найбільші землевласники мають понад акр землі. У Юнґасі м’який клімат і родючий ґрунт, тому фермери щороку збирають до трьох урожаїв із кущів коки, що краще, ніж при вирощуванні кави, яка дає лише один урожай і вибагливіша до умов, потребуючи затінку. Єдиний складний час – узимку, каже Мармані, бо в липні, серпні й вересні нема дощу, і ми «estamos jodidos» – у скруті. Зірване листя висушується на сонці й пакується в takis, п’ятдесятифунтові тюки. Вантажівка доправляє їх на ринок Вілла Фатіма в Ла-Пасі, що є одним із двох місць у країні, де коку можна продати легально. Кожен водій показує ліцензію, в якій вказано вагу і походження вантажу.

Фермерів, які вирощують коку, толерують і навіть шанують у Болівії, президент якої Ево Моралес сам був cocalero, як називають вирощувачів. Порушуючи всі закони, він колись привіз тюки коки до Мангеттену і з викликом жував її на засіданні ООН, де закликав скасувати міжнародні конвенції, які лишають це листя поза законом. Ця витівка була частиною ширшого спротиву західному втручанню в андські справи, як він це розумів. У 2008 році він вислав посла США за втручання в місцеву політику, а на додачу виставив і Управління боротьби з наркотиками США. Попри міжнародні заборони листя коки, держава Болівія підтримує різні галузі вітчизняної промисловості, що випускають із коки різні вироби, – від цукерок, тістечок, напоїв до зубної пасти з кокою. Займається цим Управління з питань коки й комплексного розвитку на чолі з заступником міністра, яке видає ліміти на вирощування листя. Ідея полягає в тому, щоб і забезпечити обсяги для ринку чаю, зубної пасти тощо, і не давати листя для наркоторгівлі. Проте система ця не досконала: за оцінкою ООН 2014 року, Болівія виділила під вирощування коки 20 400 гектарів землі, чого вистачає для вироблення 33 000 тонн сушеного листя. Водночас на два ліцензовані ринки країни припадало лише 19 798 тонн, тобто менш ніж 2/3 виробленого обсягу листя коки^5. Тобто цілком можна стверджувати, що решта потрапила на нелегальний ринок для переробки на кокаїн.

Оскільки картелям для виробництва кокаїну потрібне листя коки, уряди зосередилися саме на плантаціях коки, намагаючись підірвати витоки незаконного бізнесу. З кінця 1980-х років південноамериканські країни-постачальниці коки почали отримувати від США кошти та експертну допомогу для боротьби з наркотиками шляхом виявлення і знищення ферм, які вирощували коку нелегально. Економічне пояснення дуже просте: якщо скорочується постачання продукту, зростає його дефіцит і ціна. Саме дефіцит робить золото дорожчим за срібло, а нафту дорожчою за воду: якщо багато людей щось хоче, а в обігу того нема, то треба приплатити, щоб те дістати. Уряди сподіваються, що, урізаючи постачання коки, вони сприятимуть підвищенню ціни на листя, а отже, і на виробництво кокаїну. Якщо ціна на кокаїн зростатиме, міркують вони, менше людей у заможному світі купуватиме його. Так само як очікування низького врожаю какао нещодавно підняло у світі ціни на шоколад (і шоколадоголікам довелося обмежити свої апетити), нищення насаджень коки підніме ціни на кокаїн, і споживачі цього наркотику менше вдаватимуться до нього.

Колумбія та Перу, в яких наразі кращі стосунки зі США, ніж у Болівії, значно прикрутили шрубки. Армії обох країн відрядили на упорядження теренів, аби й сліду не лишилося від кущів коки. Проте місцева горовина надзвичайно ускладнила це завдання. Туди й назад літали легкі літаки, й коригувальники видивлялися зрадливі тераси, на яких уродила кока. Фермери навчилися приховувати ці рослини, але влада вдосконалила їх виявлення. Тепер літакам коригувальників допомагають супутники, які дають фахівцям докладну зйомку теренів, аби можна було відрізнити легальні плантації бананів та кави від нелегальних – коки. Солдатів озброюють такими мапами й надсилають вручну нищити плантації. У Колумбії вдавалися до розпорошення з легких літаків гербіцидів. Селяни нарікають, що разом із кокою нищать багато цілком легальних рослин. У 2015 році Колумбія на невизначений термін призупинила програму розпорошення гербіцидів із повітря, бо ВООЗ попередила, що гербіциди можуть викликати рак.

Спустошення за допомогою кампанії нищення виглядало успішним, принаймні на перший погляд. За кілька минулих десятиріч Болівія, Колумбія й Перу знищили тисячі квадратних миль нелегальних плантацій коки, щороку збільшуючи обсяг ліквідованого врожаю. Застосовуючи ручну працю, уряди трьох країн 1994 року знищили близько 6 000 га коки^6, а 2014 року – біля 120 000 га. Це виняткове досягнення: масштаби зробленого стануть зрозумілими, якщо уявити собі щорічне просапування садка, площа якого в 14 разів більша за площу Мангеттену (а при цьому військові ще й стріляли). За приблизними розрахунками ООН, в Андах знищено половину кущів коки.

Щорічна втрата близько 50 % продукції завдала б непоправної шкоди більшості галузей промисловості. А от кокаїновий ринок повертає своє. Акр за акром коку труїли, палили, обпорскували, а фермери йшли деінде й садовили нові кущі навзамін втрачених. Завдяки цьому загальний обсяг виробництва майже не змінився. У 2000 році, після першого десятиріччя боротьби з кокою, в Південній Америці успішно використовували під цю рослину приблизно 220 000 га, тобто стільки, скільки і 1990 року. Проте картелі швидко знайшли інші джерела постачання. Нищення в Перу стимулювало вирощування коки в Колумбії. Коли Колумбія подвоїла зусилля і повиганяла фермерів, тераси з кокою з’явилися в Перу. Західні експерти називають це «ефектом повітряної кулі»: якщо кулю натиснути в одному місці, вона випнеться в іншому. У латиноамериканців є приземленіша назва для цього феномену: «ефект таргана». Ви, як тарганів, виганяєте наркоторгівців з однієї кімнати, а вони незабаром оселяються деінде в домі.

Це не знеохочує прибічників знищення, які доводять, що не йдеться про цілковиту ліквідацію вирощування коки, а лишень про здорожчання процесу. Для підтримання високої врожайності попри обпорскування плантацій фермерам доводиться працювати на землі набагато більше. Потреба в нових плантаціях замість знищених військовими значно здорожчує бізнес. У минулому майже весь урожай коки можна було переробити на кокаїн. А тепер чи не половина втрачається, бо кущі за наказом влади висмикують або обробляють гербіцидами.

Однак попри те що доводиться тепер вирощувати коки вдвічі більше, щоб зберегти обсяг урожаю, картелям не довелося підвищувати ціни. Сьогодні в США грам чистого кокаїну коштує приблизно 180 доларів (грам на вулиці зазвичай удвічі дешевший, бо його чистота становить лише 50 %)7. Така ціна тримається вже понад 20 років, незважаючи на те, скільки вирубано кущів мачете і скільки витрачено галонів гербіцидів. Одним із пояснень стабільності ціни під час шокових подій для постачальників є падіння попиту (тобто в обігу менше продукції, але менше людей хоче її купувати, тому ціна не змінюється). Проте не схоже, що це так. Із 1990-х років кількість регулярних споживачів кокаїну в США трималася на рівні 1,5–2 млн. Нещодавно відбулося поважне падіння споживання в США, однак це компенсувалося стрімким зростанням попиту в Європі. ООН вважає світовий попит стабільним. Тому маємо загадку: постійний попит і скорочене постачання мали б призвести до зростання ціни, але кокаїн залишається дешевим. Як вдалося картелям обійти основні закони економіки?

Аби зрозуміти, як їм це вдалося, розгляньмо практику Walmart, який подібним чином інколи, здавалося, порушував закони попиту і пропозиції. Щорічний загальносвітовий прибуток найбільшого у світі ритейлера Walmart становить приблизно півтрильйона доларів. Їхній успіх зумовлений тим, що ціни зросли не набагато порівняно з тим часом, коли Бад і Сем Волтони 1962 року відкрили першу свою крамницю. На минулий День подяки люди купували індичку по 40 центів за фунт і на додачу комплект із дев’ятьох (таких собі) оздоблених до свята обідніх тарілок за 1,59 долара.

Завдяки таким надзвичайно низьким цінам покупці й люблять Walmart. Але такі низькі ціни дуже б’ють по фермерах і виробниках, які постачають товари. Вони скаржаться, що Walmart та інші великі мережі роздрібної торгівлі відкраяли такий шмат ринку бакалії, що можуть тепер певною мірою диктувати умови постачальникам. Усі знають, що таке монополія: коли одна компанія є домінантним продавцем певного продукту й може тому правити будь-яку ціну. Критики таких ритейлерів, як Walmart, звинувачують їх у «монопсонії», тобто в домінантній позиції покупців певних продуктів. (Запозичене з грецької «монополія» означає «єдиний продавець», а «монопсонія» – «єдиний покупець».) Монополіст може диктувати свої ціни споживачам, які не знаходять альтернативного продавця; так само монопсоніст може диктувати закупівельні ціни постачальникам, які не знаходять альтернативного покупця. За цією ж теорією, якщо ви справді хочете мати численних покупців, то треба належати до Walmart. Магазин про це знає і тому може притиснути постачальників повною мірою. Опитування часопису Forbes засвідчило, що постачальники, які продавали велику частку свого товару через Walmart, пересічно мали нижчу норму прибутку, ніж ті, у кого обсяг бізнесу з магазином був менший. Різниця особливо помітна на ринку одягу: виробники одягу, які через Walmart продавали менш ніж 10 % продукції, змогли підтримувати середню маржу на рівні 49 %, а ті, хто продавав понад 20 %, – лише 29 %8. Заниження цін і примушування постачальників підвищувати ефективність, звичайно, йде на користь споживачам і вигідне всій економіці. Так, унікальне дослідження Мак-Кінсі виявило, що сам лише Walmart дав 12 % приросту продуктивності економіки США в другій половині 1990-х років^9. Водночас це ускладнює життя постачальникам. Можете бути певні, що в разі неврожаю і зростання коштів виробництва потерпатиме не супермаркет і не споживачі.

Walmart іще не відкрився в Колумбії. Але наркоторгівці в регіоні вже застосували його ідеї до маніпулювання системою постачання. Почнімо з того, що картелі більше, ніж можна собі уявити, схожі на мегамаркети, бо є покупцями, а не виробниками. Уявляється, що весь кокаїновий бізнес від початку й до кінця перебуває в руках картелю, а озброєні бандити з любов’ю плекають кущики коки, підсипають добрив і поміж тим мордують конкурентів. Проте зазвичай це працює по-іншому. Сільськогосподарським аспектом кокаїнової торгівлі переважно зайняті прості фермери, як-от у Тринідад-Пампі, котрі, якби їм платили стільки, скільки платять за коку, радо вирощували б помідори або банани. Картелі радше відіграють роль великих супермаркетів, закуповуючи продукцію у фермерів, переробляючи, пакуючи й продаючи її споживачам.

Чи такі ж одностайні південноамериканські наркобарони, як топ-менеджери Walmart, коли йдеться про управління постачальниками? Це вирішили з’ясувати двоє економістів: Хорхе Ґальєґо з Нью-Йоркського університету та Деніел Ріко з Мерілендського університету. Вони зосередились на Колумбії й скористались одержаною від уряду інформацією, де відбулося винищення коки вручну і за допомогою розпорошення гербіцидів із повітря (докладні дані є в бортових реєстраторах літаків). Цю інформацію вони зіставили з даними ООН про ціни на листя коки в різних регіонах країни. Звівши докупи обидва набори даних, вони змогли побачити вплив знищення коки на ціни за неї, котрі фермери правили від картелів^10.

Якби справді працювала скерована на скорочення постачання стратегія нищення плантацій коки, слід було б очікувати в зонах активнішого знищення більшого зростання цін, ніж там, де гербіциди не застосовувалися. Зменшення обсягів коки, за інших однакових умов, мало б змушувати місцеві картелі платити селянам більше. Однак Ґальєґо і Ріко такого не виявили. Натомість вони встановили, що знищення майже не вплинуло на ціну листя коки або різних нелегально очищених її продуктів, що їх фермери іноді продають картелям. Здивовані, вони повторили свій аналіз, припустивши річний лаг між знищенням і продажем, бо раптом потрібен додатковий час на вплив дефіциту на зростання цін. Проте й цього разу вони виснували, що знищення врожаю майже не вплинуло на гуртові ціни, які фермери правили від картелів.

Економісти висунули гіпотезу, що збройні групи, які контролюють кокаїнову торгівлю в Колумбії, працюють як монопсонії. За нормальних ринкових умов фермери-вирощувачі коки пошукали б альтернативні варіанти й продали б листя тому, хто запропонує кращі гроші. Це означало б, що в разі дефіциту покупці коки підвищують цінові пропозиції й ціна на листя зростає. Але особливість збройного конфлікту в Колумбії в тому, що в кожному конкретному регіоні ситуацію контролює якась одна група наркоторгівців. Ця група – єдиний місцевий покупець листя коки, який диктує ціну, як це іноді може робити Walmart, визначаючи ціну на продукцію, яку купує. Це означає, що коли зростає вартість виробництва листя коки через знищення, хвороби рослин абощо, то втрати надолужують фермери, а не картель. Так само як великі ритейлери захищають себе і своїх покупців від зростання цін, змушуючи постачальників брати удар на себе, картелі стримують власні витрати за рахунок вирощувачів коки. «Удар повністю приймають вирощувачі, а великі покупці можуть […] тримати фіксовану ціну», – пишуть Ґальєґо й Ріко.

Тобто не те щоб стратегія знищення не була ефективною. Проблема радше в тому, що вона б’є не по тих, по кому треба. Контроль, який мають картелі над системами постачання (подібно до Walmart), означає, що внаслідок погіршення умов вирощування коки бідні фермери біднішають, а на прибутки картелів і зростання ціни для споживачів це не вельми впливає.

– Ми проти всього цього, – каже фермер із Тринідад-Пампи, який просить не називати його імені. Він має на увазі офіційні програми знищення, під час яких рослини виривають із корінням. – У нас постійні сутички з урядом через це. Нас це обурює. Селяни не хочуть мати справу з гангстерами, які контролюють кокаїновий бізнес, але їм не до вподоби, коли обмежують вирощування того, що вони можуть, – каже він.

Поруч, на мурі біля врожайного поля, написано білою фарбою: «Цю ділянку землі КОНФІСКОВАНО для знищення врожаю». Усі неліцензовані плантації підлягають ліквідації, внаслідок якої погіршується стан фермерів і не зачіпаються підвалини діяльності їхніх клієнтів – картелів. Виробництво залишається на високому рівні, роздрібні ціни – низькими, а кокаїновий бізнес працює далі. Якби він був легальним, Бад і Сем Волтони могли б знайти чимало позитивного в андській системі постачання наркокартелів.

• • •

Поблизу того місця, де ми з Едґаром Мармані пили величезну пляшку пепсі, яку, зрозумів я, мені доведеться допити (що я охоче й робив), тендітні руки здіймались, аби зірвати листя з вершечків куща коки. У Тринідад-Пампі діти працюють у полі з шістьох років: до обіду вони в школі, а далі допомагають батькам саджати коку і збирати врожай. Дитсадка в селі нема, й малята чимчикують із батьками до роботи на терасах або дрімають у слінгах у матерів на спині. Умови деінде в Андах не кращі: за оцінкою ООН, пересічний вирощувач коки заробляє трохи більше ніж 2 долари за день. Злидні вирощувачів коки різко контрастують зі способом життя заможних кокаїнових баронів, які хизуються своїми «феррарі» й приватними зоопарками.

Як можна змусити картелі взяти на себе частину витрат? Їхня заснована на монопсонії влада зумовлена тим, що у фермерів – лиш один покупець. Тож очевидним рішенням могло б стати посилення конкуренції на ринку закупівлі коки, завдяки якій у фермерів з’явилося б більше потенційних покупців, а картелям довелося б платити за продукцію ринкову ціну. Але тут є притичина: оскільки кока в більшості країн нелегальна, уряди не здатні істотно посприяти збільшенню кількості покупців на ринку. Тож вони спробували підвищити ціну в інший спосіб: аби селяни менше залежали від продажу коки картелям, їм надали можливості альтернативного заробітку на прожиття.

Тож замість батога знищення, яке покликане зробити вирощування коки менш привабливим для фермерів, творці державної політики запропонували пряник у вигляді субсидій на вирощування інших культур. У деяких європейських країнах, що їхні дипломати в приватних розмовах піддають критиці підтримувану США політику знищення плантацій, розробили проекти заохочення інших видів агробізнесу. Ідея полягає в тому, що якби можна було зробити вигіднішим вирощування іншої, легальної культури, а не коки, то фермери перейшли б на неї. У cocaleros є до цього інтерес. Навіть Едґар Мармані, місцевий профспілковий лідер, каже, що розглянув би перехід до іншого виробництва, якби була нижчою вартість стартапів.

– Птиця, помідори, свинина – усі вони прибутковіші за коку, але ж потрібні інвестиції… – скаржиться він.

Євросоюз дав на це трохи коштів, профінансувавши в Болівії проекти заохочення вирощування бананів, кави й цитрусових, серед іншого. Схожа тактика випробовувалась в інших частинах світу, де є проблема орієнтації сільського господарства на виробництво наркотиків: в Афганістані, звідки походить найбільша частина опію, фермерів заохочували вирощувати пшеницю чи бавовник замість опіумного маку.

Уже є приклади ефективності такої стратегії. В останньому дослідженні Центру глобального розвитку (ЦГР), науково-дослідної організації, що розташована у Вашингтоні, зроблено спробу з’ясувати, як мексиканські фермери вирішують: вирощувати легальну чи нелегальну культуру?11 Дослідники зосередилися на марихуані та опіумі, основних наркокультурах у Мексиці, і порівняли їх із вирощуванням такої легальної культури, як кукурудза. Значення останньої для мексиканців важко переоцінити, бо її споживання тут схоже на наркозалежність. Кукурудза – основний складник тортильї, національної перепічки, якої пересічний мексиканець споживає двісті фунтів на рік. У Мексиці є популярна приказка: «Sin maíz, no hay país» («Без кукурудзи немає країни»). На емблемі профспілки пекарів тортильї – зображення похмурого Центеотля, мстивого ацтекського бога кукурудзи, якому приносили криваві офіри з людей.

При всій патріотичності й практичності кукурудзи в останні десятиріччя стало непросто на ній заробляти через несамовите коливання цін, що руйнувало фінанси фермерів. Мексиканські кукурудзівники стали свідками падіння цін на кукурудзу після підписання Північноамериканської угоди про вільну торгівлю (NAFTA) 1994 року, яка відкрила їхній ринок для конкурентів зі США. А бувало, ціни стрибали через посуху на північ від мексиканського кордону. Автори дослідження з ЦГР побудували графік на основі цієї цінової інформації й даних про кількість землі, на якій у Мексиці вирощують марихуану та опіум. Наскільки ж сильною була спокуса у кукурудзівників перейти на вирощування наркокультур у період низьких цін на кукурудзу?

Виявляється, дуже сильною. Протягом 1990-х років ціна на кукурудзу падала, і фермери почали переходити до вирощування більшої кількості марихуани, а також опіуму. Автори підрахували, що в зонах вирощування кукурудзи 59-відсоткове падіння ціни на неї призвело до 8 % зростання вирощування марихуани й 5 % – опіуму. Проте були й гарні новини: коли після 2005 року ціни на кукурудзу знову почали зростати, обсяг вирощування марихуани різко впав. Могло бути й інше пояснення: бум легальної марихуани в США значно зменшив стимули для мексиканських фермерів її вирощувати (див. розділ 10). Виробництво опіумного маку залишилося високим навіть після відскоку цін на кукурудзу. Тобто автори виявили, що ціна на кукурудзу справляла істотний вплив на бажання фермерів вирощувати нелегальні культури.

Інакше мовлячи, зробіть вигіднішим андським фермерам вирощування курей або помідорів – і вони можуть зменшити вирощування коки. З іншого боку, це вплине й на проблему монопсонії: якщо картель пропонує надто низьку ціну на коку (марихуану, опіум тощо), фермери можуть просто перейти до вирощування кукурудзи, помідорів, альтернативних культур. Принаймні картелям доведеться підвищити пропоновані ціни на наркокультури, якщо хочуть, аби фермери й далі їх вирощували.

Ця стратегія альтернативного розвитку більш обнадійлива, ніж стратегія нищення. Якийсь час здавалося, що відбувався поступ. На початку ХХІ століття вперше було схоже, що і нищення, й альтернативний розвиток почали впливати на кількість землі під кокою. Площа землі, що успішно використовувалася для вирощування коки, становила 130 000 га, на 40 % менше, ніж у 2000 році. Після багатьох років, протягом яких кількасот тисяч андських селян боролися з об’єднаними силами трьох південноамериканських держав і Управління боротьби з наркотиками, нарешті здалося, що стався прорив.

Але коли вже схоже було, що тенденція змінилася на краще, група вчених з ООН і колумбійський уряд зробили разюче відкриття. На підставі майже року польових досліджень у 2005—2006 р. вони виснували, що в кокаїновому бізнесі відбулося щось схоже на аграрну революцію. Раніше вважалося, що 1 га землі дозволяє виробити близько 4,7 кг чистого кокаїнового порошку на рік, а в переглянутих розрахунках виходило 7,7 кг на 1 га^12. Такий результат і справді був надзвичайним: він означав, що виробники кокаїну в Колумбії знайшли спосіб продукувати на 60 % більше кокаїну з коки, ніж раніше вважалося можливим.

Як же вони це робили? Щоб одержати відповідь на це питання, я подався до перуанця Сесара Ґедеса, провідного наркознавця ООН у Болівії. Попри похмуру галузь, у якій він працює, Ґедес виявився веселуном, який часто підхоплюється зі стільця, щоб проілюструвати свою думку нашвидкуруч намальованими діаграмами, з ентузіазмом супроводжуючи це жестикуляцією.

– Картелі постійно шукають і знаходять, як удосконалити своє виробництво, – каже він мені.

Процес перетворення листя коки на порошковий кокаїн не стоїть на місці, бо cocineros, або «кухарі», постійно розробляють нові рецепти у підпільних лабораторіях у джунглях. Процес двостадійний. На першій стадії листя коки перетворюється на вологу пасту кремового кольору, відому як основа кокаїну. Для цього тонна свіжого листя висушується, доки вага не становитиме приблизно 300 кг. Сухе листя подрібнюють і змішують із токсичним хімічним варивом, до складу якого входять цемент, добрива й бензин, і видобувають із м’якої маси кокаїн. Решта рослинної речовини відфільтровується, хімікати видаляються (принаймні більшість), і залишок випарюється. У результаті одержують приблизно 1 кг кокаїнової основи. Аби перетворити цю пасту на гідрохлорид кокаїну, що є офіційною назвою нюхального порошку, її змішують із таким розчинником, як ацетон, і соляною кислотою^13. Одержана суміш фільтрується й висушується, і виходить до кілограма чистого кокаїну: C_17H_21NO_4.

Таким був базовий процес протягом десятиріч. Однак нещодавно інженери з науково-дослідних лабораторій картелів наштовхнулися на золоту жилу. Процес виробництва зазнав докорінних змін.

– Вони працюють із новими хімічними прекурсорами та обладнанням, – каже Сесар Ґедес.

Деякі інновації мають базовий характер: щоб не гаяти час, сушачи листя на сонці, фермери роблять це в духовці, а подрібнюють сухе листя часто за допомогою кущорізів із бензиновим двигуном, які вмить усе роздроблюють. Аби прискорити видобування кокаїну з листя коки, картелі почали використовувати адаптовані пральні машини як примітивні центрифуги. Іноді лабораторії облаштовуються в кузові вантажівки, яка постійно курсує путівцями в джунглях, щоб її не виявили. Усе це, разом із новими хімічними прекурсорами, дало змогу за три роки подвоїти вихід кокаїну в Болівії, як пояснює Ґедес.

Це означає, що роль цієї країни в ланцюгу постачання також змінилася. Замість надсилання пасти коки до Колумбії для переробки на кокаїн, болівійці дедалі частіше самі виконують очищення перед переправлянням через кордон до сусідньої Бразилії, де кокаїн і на місці споживатимуть, і доправлять до Європи. (Нині Бразилія – другий за обсягом ринок кокаїну після США і найбільше неперебірливе пристановище для креку.) Контроль над цією частиною системи постачання збагатив болівійських наркоторгівців, каже Ґедес, бо в наркобізнесі великі гроші обертаються саме навколо міжнародного наркотрафіку.

– Роблячи це, – він перестрибує з одного боку свого кабінету до іншого через уявний кордон, – вони подвоюють вартість продукту.

Збільшення прибутків від плантацій коки означає, що, принаймні наразі, невелике скорочення площ нічого не дає. За даними ООН, площа землі, на якій вирощується кока в Південній Америці, скоротилася на чверть у 1990—2011 рр. Але завдяки ефективнішим виробничим процесам обсяг кокаїну, виробленого на меншій площі, зріс на третину.

• • •

Здається, ніщо не змусить південноамериканські кокаїнові картелі підвищити їхні ціни. Стримування вирощування коки позначається передусім на фермерах, бо навіть успішні зусилля для зменшення обсягів вирощуваної коки відразу зводилися нанівець завдяки ґрунтовному вдосконаленню технологій.

Проте й ці проблеми не такі важливі порівняно з фундаментальними вадами заходів, скерованих на ліквідацію постачання кокаїнових картелів. Є один аспект, яким наркокартелі істотно відрізняються від схеми роботи великих ритейлерів, як-от Walmart, котрі великі обсяги товару продають із відносно невеликою націнкою. Walmart не дуже зискує на тих обідніх тарілках до Дня подяки, котрі бере менш ніж по 18 центів за штуку. Але він продає їх стільки (як і купу інших дешевих товарів), що прибуток виходить чималий. Націнка в різних магазинах і на різні товари різна, однак здебільшого ритейлери правлять за крам на 10—100 % більше за гуртову ціну. Здавалося б, багато, але це не до порівняння зі зростанням ціни на кокаїн із його наближенням до ринку.

Погляньмо, як змінюється ціна кілограма наркотика дорогою з Анд до Лос-Анджелеса. Щоб виготовити 1 кг кокаїну, треба приблизно 350 кг сушеного листя коки. Згідно з ціновими даними, які з Колумбії отримали Ґальєґо і Ріко, це коштує десь 385 доларів. Одержаний після переробки 1 кг кокаїну можна продати в Колумбії за 800 доларів. За даними, які Бо Кілмер і Пітер Ройтер отримали в аналітичному центрі корпорації RAND, цей самий кілограм на час вивезення з Колумбії коштує вже 2200 доларів, а до США він ввозиться за ціною 14 500 доларів. На рівень дилерів середньої ланки кокаїн надходить по 19 500 доларів. І нарешті, дилери на вулиці продають його за 78 000 доларів^14. Навіть такі височезні ціни – не межа для всього діапазону націнок у кокаїновому бізнесі. На кожній згаданій стадії наркотик розводять, бо контрабандисти й наркодилери «присмачують» його іншими речовинами перед продажем. Якщо й це взяти до уваги, то ціна 1 кг чистого кокаїну в кінцевого ритейлера становитиме близько 122 тисяч доларів.

Це справді неймовірна націнка. Звичайно, це все – не чистий зиск. Причина такої дорожнечі в тому, що таємне переправляння товару по всьому світі потребує різних витрат: від убивства конкурентів (див. наступний розділ) до підкупу посадовців. Але різниця між вихідною ціною на коку і остаточною роздрібною ціною на кокаїн, що становить понад 30 000 %, багато важить для спроб підняти ціну на листя коки. Уявімо, що південноамериканські уряди роблять прорив і за допомогою значного посилення знищення плантацій або надання фермерам, які вирощують коку, альтернативної роботи потроюють ціну, яку картелям доведеться платити за листя коки. Це означатиме, що для придбання достатньої кількості коки для виготовлення 1 кг кокаїну картелям доведеться викласти 1 155 доларів замість нинішніх 385 доларів. Тепер уявімо, що кожний цент націнки перекладається на споживача (хоча це малоймовірно, бо картелі радше змусять інших людей у ланцюгу постачання взяти на себе частину здорожчання, як вони чинять зі своїми постачальниками). Це означатиме, що 1 кг чистого кокаїну вроздріб у США коштуватиме на 770 доларів більше, тобто 122 770, а не 122000 доларів. Тобто 1 г чистого продукту коштуватиме 122,77 долара, а не 122 доларів, на 77 центів більше. У підсумку, внаслідок потроєння ціни на кокаїнову сировину в Південній Америці, чого досі не вдавалося жодним способом зробити, за найкращим сценарієм роздрібна ціна на кокаїн у США зросте на 0,6 %. Це, далебі, не найкращий прибуток від інвестицій на мільярди доларів у нищення системи постачання листя в Андах.

Звичайно, карколомне зростання ціни на кокаїн у ході його просування доводить, що тиск на постачальників працює лише до певної міри. Саме заходи правоохоронних органів спричиняють, що простий сільськогосподарський продукт, який при своїх витоках коштує не більше за каву, на час прибуття до Європи чи США дорожчий, ніж така сама за вагою кількість золота. Результати останніх заходів зі знищення коки доводять, що інтервенції на початку ланцюга постачання вже досягли межі своєї ефективності. Уряди трактують ринок кокаїну так, як і ринок шоколаду, на якому зростання ціни на боби какао веде до зростання ціни на шоколадки. А насправді це більше схоже на мистецький ринок, на якому крихітна ціна вихідних матеріалів нехтовно мала порівняно з високою ціною на кінцевий продукт. Спроби підвищити ціни на кокаїн, підвищуючи вартість листя коки, подібні до спроб стимулювати ціни на твори мистецтва, підвищуючи вартість фарб. Ґерхард Ріхтер, полотна якого продаються за 46 млн доларів, не втратив би сон, якби ціна олійних фарб, які він використовує у своїх творах, зросла удвічі або й у п’ять разів. Аналогічно, доки агенції боротьби з наркотиками переймаються витоками і найдешевшими ланками ланцюга постачання кокаїну, наркокартелі можуть не турбуватися про свої статки.

Даремні всі великомасштабні військові операції на плантаціях в Андах. Вони переважно марнують час на збільшення злиднів фермерів; навіть коли їм вдається перекинути вартість на картелі, це мізер порівняно з кінцевою роздрібною ціною кокаїну. Розв’язання проблеми наркотиків шляхом наскоків на витоки здається розумним. Але насправді економіка доводить, що такий підхід найменш ефективний. Справжня дорожнеча кокаїну починається набагато далі в ланцюгу постачання – на кордоні зі США. І в наступному розділі ми побачимо, що саме там, як вважають картелі, варто розпочинати справжню війну.

Розділ 2. Конкуренція проти змови

Чому злиття іноді краще за вбивство

В одній із великих державних зал у Лос-Піносі, президентському палаці в Мехіко, Феліпе Кальдерон вимахує кольоровою роздруківкою, на якій зображено 37 похмурих облич. Це жовтень 2012 року, і Кальдерону лишилося півтора місяця на посту президента Мексики. У прощальному інтерв’ю він намагається вразити мене поступом, якого досяг його уряд у знищенні бізнесу провідних наркопідприємців у країні. Ці 37 чоловіків на роздруківці 2009 року були оголошені найбільш розшукуваними в Мексиці у публікації в Diario Oficial de la Federación, офіційній газеті республіки. Деякі світлини схожі на фото кримінальників у в’язниці, деякі – на знімки з сімейних альбомів. Найбільше впадає в око те, що низка облич перекреслена тріумфальною чорною лінією.

– Отут, де члени «Лос-Сетас», великої руки людина Ель-Талібан, – каже президент Кальдерон, показуючи на світлину вусаня зі штампом «ЗААРЕШТОВАНИЙ». Перекреслено більшість членів «Лос-Сетас», одного з провідних мексиканських наркокартелів. – Ель-Амарільйо (Жовтий) контролював від імені «Сетас» майже весь південний схід країни. Ель-Лакі контролював увесь Веракрус… Ля-Арділья (Білка) був одним із найбільш небезпечних і кровожерних кілерів, – веде далі Кальдерон.

Загалом перекреслено 25 із 37 облич: 17 заарештовано, 6 убито поліцією або солдатами, 2 «страчено», тобто вбито конкурентами. Згодом було завдано наступних ударів: у липні 2013 року, через місяць після того, як президент Кальдерон пішов з посади, верховного ватажка «Сетас» Мігеля Анхела Тревіньйо схопили біля кордону з Техасом. У березні 2015 року мексиканська служба безпеки взяла його брата і наступника Омара у розкішній домівці в передмісті північного міста Монтеррея.

Можна було сподіватися на методичне знищення провідних мексиканських кримінальних ватажків, щоб покласти край наркокартелям. Насправді такого не сталося. За президентства Кальдерона кількість наркотиків, які перевозяться контрабандою через американський кордон, майже не зменшилась, а чисельність молоді в наркобізнесі залишається на високому рівні. Натомість протягом його шестирічної каденції значно збільшилося насильство. Чемний чоловік із Мічоакану успадкував Мексику, коли рівень убивств у ній був рекордно низьким. На 100 тисяч осіб припадало близько 10 вбивств, і в 2006 р. Мексика була однією з найбезпечніших країн Латинської Америки. Цей рівень був навіть нижчим, ніж у деяких штатах США. Але до 2012 р. кількість убивств подвоїлась, і Кальдерон пішов з Лос-Піносу найбільш непопулярним президентом у новітній історії Мексики. Карикатуристи зображують його в завеликому солдатському однострої, і він стоїть розгублений поміж надгробками або людськими черепами.

У той час як у Мексиці кількість убивств різко зростала, в одній сусідній країні тенденція була протилежна. У Сальвадорі здавна був один із найвищих у світі рівень насильства, значно більший за показники Мексики. Страшні тамтешні maras, банди, що їх члени були відомі своїми татуюваннями з ніг до голови, щодня за принципом «зуб за зуб» убивали людей у нетрях по всій країні. Проте 2012 року сталося щось виняткове. У межах кількох років запанував мир. Кількість убивств зменшилася на 2/3, відколи дві головні кримінальні банди – «Мара Сальватруча» і «Баріо 18» – несподівано домовилися про перемир’я. Дві ватаги, що були затятими суперниками, навіть провели спільну прес-конференцію, на якій пообіцяли, що вбивств більше не буде. Кількість убивств одразу впала, тобто за рік загинуло на 2000 людей менше.

Картелі Мексики й maras Сальвадору панують в одному регіоні світу, торгують однаковими продуктами й однаково ладні поновити насильство. Чом же тоді протягом лишень кількох років насильство мексиканських гангстерів набагато зросло, а сальвадорські гангстери заспокоїлись? Або, якщо мислити в категоріях економіки, чому на одному ринку зросла конкуренція, а на іншому – таємне змовництво?

• • •

Центром мексиканської війни проти картелів є Сьюдад-Хуарес. Як і багато інших міст на кордоні зі США, Хуарес був брутальною місциною. За мексиканськими стандартами місто не бідне – бари і кнайпи тако на деяких центральних вулицях ніби трансплантовані з Техасу; але далі від центру – веремія робітників, які в розпачі тяжко гарують на фабриках maquiladora на піщаних окраїнах, де збираються на експорт телевізори й холодильники. На схилі гори на західній окраїні хтось величезними білими літерами, аби видко було в усьому місті, написав: «СЬЮДАД-ХУАРЕС: БІБЛІЯ – ЦЕ ІСТИНА. ЧИТАЙТЕ ЇЇ».

Донедавна якась сила – божественна чи ні – більш-менш утримувала мир. У нормальний рік ставалось близько 400 убивств, що не дуже погано для міста з населенням півтора мільйона, не кажучи вже про те, що воно дуже бідне і лежить на кордоні з країною, де закони про зброю забезпечують вільний і широкий доступ до неї. Проте в 2008 році щось перебігло злочинним світом. Значно зріс рівень насильства: щомісяця до міської трупарні потрапляло 300 трупів.

Ці вбивства свідчили про існування організованої злочинності: чимало жертв були вбиті кулями великого калібру, випущеними з cuerno de chivo, або «рога козла», як там називають АК-47, через те що в нього магазин подібний до ріжка. Багато покійників – не з міста, вони або мандрівні кілери, або їхні жертви, викрадені в якомусь штаті й привезені до Хуареса, аби їх тут анонімно спекатися. Якоїсь миті місто почало класифікувати 50 тіл на місяць як «невідомі». За президентства Кальдерона 25 тисяч людей просто щезло, переважно потрапивши до морозильних камер міської трупарні в Хуаресі. У більшість днів невеличкі черги членів сім’ї тулилися біля високої огорожі будинку, сподіваючись ідентифікувати зниклого родича.

Чому мексиканські картелі раптом узялися тяжко воювати за таку місцину, як Хуарес? На перший погляд здається, буцім це місто особливої ваги для наркокартелів не має. Воно робить нульовий внесок у постачання наркотиків, які вирощують далеко на південь і захід, у Сьєрра-Мадре (у випадку марихуани та опіумного маку) і далеко на південь, у Південній Америці (коли йдеться про коку для кокаїну). Місто не є центром попиту: вартість місцевого роздрібного ринку незначна порівняно з великими американськими містами по той бік кордону. Але битва за контроль над містом була настільки напружена, що тривала кілька років, і замордовано було більше людей, ніж будь-де у світі.

Реальна цінність Хуареса для картелів, звичайно, полягає в його ролі як брами до набагато більшого ринку. За оцінкою Управління боротьби з наркотиками США, покликаного позбавити Америку улюбленого зла, близько 70 % кокаїну, що надходить до США через Мексику, перетинає кордон у Хуаресі. Чимало ненаркотичної контрабанди завжди плинуло через цю частину пустелі Чихуахуа. Ще до злету кокаїну в 1970-х роках Хуарес був улюбленим місцем американських одноденних туристів, які приїжджали по дешевий алкоголь, недорогий ремонт автомобілів, послуги стоматології, повій і всього іншого, у чому низькооплачувана робоча сила Мексики збиває ціни. Коли прилітаєте в місто, важко сказати, де закінчується Хуарес і починається Ель-Пасо в Техасі.

Щоб спробувати задушити картелі, американська і мексиканська влади зробили все можливе для ускладнення перетину кордону. Після терактів 11 вересня посилилося патрулювання кордонів США (що дратувало і легальних бізнесменів, і шахраїв: «Міністерство внутрішньої безпеки – от козли!» – скаржився мені якось бармен із Хуареса, нарікаючи на занепад бізнесу американських турів-одноденок). Але побічним економічним наслідком ущільнення кордону є здорожчання всіх пунктів пропуску. На кордон завдовжки 2000 миль між Мексикою і найбільшим у світі ринком наркотиків припадає лише 47 офіційних прикордонних переходів, а з них кілька набагато більші за решту за обсягом пропуску контейнеровозів. Картель, який не може контролювати хоча б один із них, далеко не піде.

Тому отака конкуренція у боротьбі за кожний пункт. Хуарес – не єдине прикордонне місто, уражене безоглядним насильством: за останні роки полем бою картелів стали такі міста, як Тіхуана, Рейноса й Нуево-Ларедо. У шістьох мексиканських штатах, які межують зі США, найвищі показники вбивств у Мексиці. З ними конкурують лише великі портові міста, як-от Веракрус і Мічоакан, які за це високо цінуються картелями. Саме через дефіцит пунктів пропуску наркоторгівці ладні битися за них до останнього.

Умови для змагань завжди були відповідними. Чому все так яскраво почалося під час перебування Кальдерона на посаді? Наркоторгівлю в Хуаресі тривалий час контролювала організація Каррільйо Фуентеса, відома як просто «Картель Хуареса». У 1990-х роках керував бандою Амадо Каррільйо Фуентес, або ж Пан Неба, бо для імпорту колумбійського кокаїну він мав флот літаків. Як у сюжеті поганого гангстерського фільму, 1997 року Амадо помер у Мехіко під час пластичної операції для зміни зовнішності. Ніхто до ладу не знає, чому і як його вбили тоді. Але через кілька місяців тіла трьох лікарів, які проводили невдалу операцію, знайшли забетонованими в нафтобочках.

Картель зазнав ще одного удару, коли в уряді викрили його людину. Хосе де Хесус Ґутьєррес Ребольйо був генералом армії, який за призначенням очолив Національний інститут боротьби з наркотиками і фактично став мексиканським наркокоролем. Насправді його послуги оплачувала банда Хуареса. (Він став прототипом генерала у фільмі 2000 року про наркобізнес «Трафік».) Після смерті Амадо і виведення з гри корумпованого наркокороля, банда Хуареса почала занепадати.

Мафії-конкуренти зауважили це. Стійкий плин контрабанди через Хуарес завжди робив місто спокусливою метою для придбання. Лишалося підшукати правильного корпоративного злочинця. Як на те, зимовим ранком 2001 року найспритніший наркоторговець Мексики Хоакін Ґусман утік із в’язниці. Ґусман, миршавий чолов’яга з сіналоанскої Сьєрра-Мадре, відомий як Ель-Чапо, або Коротун, за його зріст 167 см. Це допомогло йому втекти з в’язниці на околиці Мехіко захованим у візку для білизни. Така втеча під брудним спіднім в’язнів пошани не викликала. Але це не зашкодило його репутації наймогутнішого наркобарона Мексики, ватажка сіналоанського картелю, найбільшої у світі організації наркоторгівців. Часопис Forbes, який включив Ель-Чапо до свого списку мільярдерів, надав йому шістдесяте місце серед найвпливовіших людей у світі 2010 року (президент Кальдерон до списку не потрапив).

Банди Сіналоа і Хуареса незабаром посварились. У 2004 році Родольфо, наймолодший із братів Каррільйо Фуентеса з Хуареса, був убитий біля кінотеатру в Сіналоа. Підозрювали, що замовником був Ель-Чапо. Пізніше того ж року Артура, брата Ель-Чапо, вбили у в’язниці, можливо, у відплату. Минуло чотири відносно спокійні роки, а тоді одного з синів Ель-Чапо, Едґара Ґусмана, застрелили біля торговельного центру в Сіналоа. (За легендою, через два дні, у День матері, сіналоанки прокинулись і дізналися, що в штаті не залишилося червоних троянд, бо всі у своєму горі скупив Ель-Чапо^15.) Через кілька місяців у багажнику автівки знайшли колишню подругу Ель-Чапо з символом банди конкурентів, вирізаним на її тілі. Це була війна.

У 2011 році, коли я знервовано вперше ступив на землю Хуареса, війна була в розпалі. Вийшовши з аеропорту з ноутбуком і поламаним трекером, що випинався зі шкарпетки, я зустрівся з Мігелем, місцевим посередником, який погодився день мене повозити. Зазвичай у такій поїздці я взяв би таксі, але хуареські taxistas мають репутацію спостерігачів для картелів, тому приятель зв’язав мене з Мігелем. Дивовижно відчувати наявність власного водія, доки Мігель не сказав, що задній хід не працює, і тому мені доведеться допомогти штовхати автівку з паркінгу. На такій автівці не втекти, думав я, коли ми прямували до міста.

Щойно ми виїхали на трасу до міста, я збагнув, що в Хуаресі не все гаразд. На відміну від інших мексиканських міст, де на кожному перехресті є хтось, хто продає їжу, вентилятори або мухобійки, тут вулиці майже порожні. Навіть коли зимового дня починає тепліти, вікна всіх легковиків закриті. Здається, люди їдуть дуже обережно. У Мехіко з водінням жах (почасти тому, що кілька років тому екзаменування водіїв скасували, бо екзаменатори стали настільки корумпованими, що без хабара скласти іспит було неможливо). У Хуаресі автомобілісти дуже чемні. Я поцікався в Мігеля, чому він тримає такий інтервал між автівками, коли зупиняється на світлофорі.

– На випадок перестрілки, – стенув він плечима.

Кілери полюбляють убивати своїх жертв на червоному світлі, тому два метри між вами й автівкою попереду можуть дати шанс утекти й не потрапити в бучу.

Я йду до Уго Алмади, професора Університету Хуареса, який відстежував припливи й відпливи наркобізнесу в місті. Утомлений, він сідає у кабінці в Barrigas («Животи»), закусочній у стилі ґрінґо в центрі міста, де ми домовилися зустрітися.

– Наркотрафік схожий на річку, – каже він і показує це жестом однією рукою над столом, а другою розрізає енчиладу. – Якщо спробуєте загатити його, – плеск рукою по столі, – він розіллється навсібіч.

Як і багатьом мексиканцям, йому прикро, що президент Кальдерон розуміє війну з наркотиками буквально, посилаючи військо придушувати наркоторгівлю, створюючи ще більше неприємностей. Алмада неохоче схвалює те, що він вважає цинічною «вибірковою війною» на північ від кордону.

– Ми повинні вчитись у Сполучених Штатів. Там триває обіг наркотиків, гуртова торгівля, відмиваються гроші, і нічого не відбувається, – каже він. – Але щойно хтось убиває поліцейського, вони мобілізують усі сили в державі. І cabrón^16 отримує сорок років за ґратами, і він не втече. Такі неписані правила. А тут вони [наркодилери] вбивають поліцейських, як цинових солдатиків.

Є економічна доцільність полювати на поліцейських, що стало однією з прикметних рис боротьби за Хуарес. Коли 2008 року розпочалися сутички, Сіналоа оголосила війну, і відповідне оголошення вивісили на пам’ятнику полеглим поліцейським у Хуаресі. На повідомленні від картелю в жалобній рамці був напис «Ті, хто не повірив». Нижче йшли імена чотирьох убитих поліцейських. Нижче – ще один напис «Ті, хто й далі не вірить» та імена ще живих сімнадцятьох поліцейських. Незабаром після цієї об’яви Сіналоа почала методично, одного за одним їх знищувати, а коли кількох було вбито, решта порозбігались.

Зосередженість на поліції не випадкова. Під час спроб корпоративного захоплення картелі поводяться, як звичайний бізнес, запевняючи конкурентних регуляторів, що на справи це не вплине. Головним регулятором наркобізнесу є поліція. Бо саме поліція покликана припинити цей бізнес, але хабарями й тиском її можна переконати, аби вона дала добро. І тут до справи взявся Ель-Чапо. Картель Хуареса вмів домовлятися з регуляторами: не забувайте, що він зміг корумпувати національного наркокороля, і вважалося, що місцева поліція у нього в кишені.

Це жорстко заперечує міська влада, яка відповідає за застосування сили. У подібному до бункера залізобетонному кабінеті на відстані, меншій за постріл із пістолета від техаського кордону, дратівливий мер Хуареса Ектор Мурґуя Лардісабаль сердиться, коли я питаю його, чи готова поліція Хуареса приборкати наркоторгівців.

– Вона більш готова, ніж ваша в Inglaterra^17, – кинув він, показно бавлячись до кінця інтерв’ю своїм BlackBerry.

Тим часом достатньо свідчень про те, що є спільні інтереси в поліції Хуареса і місцевого картелю. Колишній голова громадської безпеки часів мера Мурґуї потрапив за ґрати в США, бо намагався дати хабар у розмірі 19 250 доларів інспектору прикордонної служби США за згоду пропустити через кордон вантажівку з 400 кг марихуани^18. Картель Хуареса має силовий підрозділ «Лінія», члени якого походять із лав міської поліції, – або ще служать, або вже на пенсії. Такі тісні зв’язки картелю Хуареса з міськими поліцейськими означали глухий кут для Ель-Чапо: після багатьох років відданості клану Карілльйо Фуентеса поліція Хуареса не продавалась.

Що робить звичайний бізнес, коли регулятори заважають його планам захоплення? Можна спробувати попрацювати з іншим регулятором в іншій юрисдикції. Розгляньмо випадок пропонованого злиття General Electric (GE) та Honeywell у 2000 році. На жах конкурентам GE оголосила, що збирається придбати Honeywell, величезну технологічну компанію, що виробляла все – від охоронної сигналізації до вузлів гвинтокрила. Американські органи з питань конкуренції дали добро. Проте суперники GE не були до цього готові та вдалися до європейських органів з питань конкуренції. Вивчивши ті самі факти, члени європейської комісії дійшли іншого висновку: угода не відповідає інтересам конкуренції – і зазначили окремо, що приєднання виробництва реактивних двигунів Honeywell до портфеля GE може створити на деяких ринках монополію. Тож суперники GE змогли заблокувати рішення одного регулятора, вдавшись до іншого регулятора.

Так само чинять і наркокартелі. Не змігши переконати регулятора Сьюдад-Хуареса —місцеву поліцію – дозволити захопити наркоторгівлю в місті, Ель-Чапо звернувся до іншого авторитета. На щастя для нього, багаторівнева поліційна система Мексики давала таку можливість. У Мексиці кожен з-понад 2000 місцевих урядів має власну поліцію (принаймні теоретично; деякі сільські органи практично відсутні). Крім того, є своя поліція в кожного з 31 штату. Останній рівень – федерали (федеральна поліція), елітний загін – принаймні відносно – краще озброєних, краще навчених поліцейських, що працює по всій країні й був значно розширений під час президентства Кальдерона.

Ель-Чапо бачив можливість домовитися з федеральною поліцією. Паршиві вівці у міській поліції Хуареса вже грали за банду Каррільйо Фуентеса. Вона ж платила багатьом співробітникам поліції штату. А от федерали, рекрутовані з усіх куточків країни, були не надто лояльні до Хуареса й відкритіші для домовлянь.

Утворилася абсурдна схема, за якою перестрілки могли відбуватися між двома різними групами поліцейських, які патрулюють Хуарес. Кожна сторона стверджуватиме, що інша змовилася з одним із протиборчих картелів, – і обидві доведуть свою рацію. Міська поліція заарештувала двох федералів за стрілянину в барі; федеральна поліція застукала злочинну організацію, яка займалась викраденнями, і виявила серед її членів міського поліцейського; армія заарештувала групу міських поліцейських за незаконне носіння зброї, і тут решта поліцейських оголосила, що не вийде на патрулювання, побоюючись арешту. У 2011 році набув світового розголосу інцидент, коли федерали застрелили міського поліцейського, призначеного особистим охоронцем мера Мурґуї.

І так само як США висловили невдоволення з приводу позиції Європи щодо злиття GE (що «суперечило цілям антитрастового законодавства», як сказав помічник Генерального прокурора США), місцева влада Хуареса нарікала на те, як федерали потрактували сіналоанське захоплення їхнього міста.

– Хто ви такі, щоб порядкувати тут, у Хуаресі, – доскіпався в якийсь момент Мурґуя до групи федералів.

Боротьба йшла тепер не тільки між картелями, але й між конкурентними поліціями, і вона дуже посилилася після великого розгорнення федеральної поліції в місті 2008 року.

Реакція картелю Хуареса на спробу поглинання була аналогічна реакції звичайних фірм перед такою загрозою. Одним із найперших заходів була піар-кампанія проти фірми, що намагалася поглинути. Оголошення, намальовані вручну на аркушах, відомих як narcomantas – буквально «наркоковдри», – почали з’являтися на всьому північному заході Мексики, закликаючи місцевих жителів чинити опір Ель-Чапо. Вони не просто наркоторгівці, стверджували банери, адже Ель-Чапо і його сіналоанські поплічники – злодії, ґвалтівники, навіть подвійні агенти уряду. І, як інші фірми під загрозою захоплення, мафія Хуареса потребувала військового бюджету для фінансування оборони. У той час як Сіналоа посилила вплив на лінії постачання наркотиків Хуареса, картель Хуареса знайшов альтернативне джерело доходів у вигляді вимагання. Це справило руйнівний вплив на життя міста, бо бізнес був знекровлений новим «податком», якого вимагали бандити.

Ідучи центром Хуареса, я відчуваю, ніби відвідую місто-привид. Ресторан El Pueblo з гігантським зображенням співаків мар’ячі на даху здається в оренду; сусідній готель «Олівія» має вигляд, як після вибуху, його дах завалився. Я йду до бару одного з небагатьох місцевих бізнесменів, маючи намір поговорити про його стосунки з мафією. Очам треба кілька секунд, аби після полудневого блиску вулиці пристосуватися до сутінків кантини, де власник працює за бармена, а в приміщенні порожньо, за винятком кількох знуджених повій. Він каже, що розмір щотижневого здирства дорівнює платні одного працівника. Його щотижневий внесок становить 1500 песо, або близько 120 доларів. Якщо спізнитися з проплатою, «вони приходять до вас додому й погрожують викрасти вас». По всьому місту спалені приміщення постійно нагадують про те, що буває з тими, хто не співпрацює. Винятків нема: скляні блискучі стіни бюро поховань довелося замінити після того, як по них стріляли; до ресторану через дорогу залетіла через вікно граната.

Повільно, криваво Ель-Чапо і його поплічники почали перемагати. Убиваючи місцевих поліцейських, вони ширили чутки, буцім корумпована прокуратура штату працює на картель Хуареса. Сіналоанські кілери викрали брата генпрокурора-пенсіонера і під дулом пістолета записали «сповідь» про те, що його брат був сполучною ланкою між картелем і державними органами. У відео, яке виклали на YouTube, він назвав кількох осіб як членів картелю, включно з колишнім вивідачем поліції, якого кількома тижнями раніше було вбито (разом із братом, колишнім борцем). Правда це чи ні, але вимушена сповідь допомогла підірвати довіру до місцевої влади.

Можливо, вирішальним моментом у битві за Хуарес став арешт 2011 року Хуана Антоніо Акости, відомого як Ель-Дієго, ватажка «Лінії». Після арешту він заявив, що організував понад 1500 убивств. Рівень убивств упав, коли Ель-Чапо став очільником і опір картелю Хуареса занепав. Так було остаточно подолано регуляторні перепони й захоплення Сіналоа завершено.

Через багаторівневу поліційну систему Мексики про картельні захоплення доводиться домовлятися з кількома рівнями уряду, що продовжує конфлікти. Президент Кальдерон часто нарікав, що влада штатів і нижчого рівня підриває статус його федерального уряду. Щойно вгамувався Хуарес, Акапулько, круте місто біля затоки, де Джон Вейн колись мав віллу, а Білл і Гілларі Клінтон провели медовий місяць, стало мішенню аналогічної спроби насильницького поглинення. Роздратований Кальдерон поскаржився мені: частина проблеми полягала в тому, що місцева влада не співпрацює з федералами.

– Я сам залюбки був би мером Акапулько. Я б чудово проводив час, бо справді люблю це місто, – сказав він. – Але правда в тому, що там є уряд міста і губернатор [штату], а [між ними] – 5000 поліцейських. Бажано, аби вони працювали. А оскільки цього не відбувається, триває нестабільність.

Оця нестабільність і нерегульована конкуренція, яку вона викликала між картелями, забрала понад 60 000 життів за президентства Кальдерона. Це зробило Мексику похмурішою й зухвалішою. У Хуаресі побоювання не давали мені затримуватися в якомусь місці надовго; я швиденько поглинав бурито в кнайпі (її назва була «Хрещений батько», ніби місту потрібна була ще одна згадка про мафію) і біг з однієї зустрічі на іншу. Увечері, коли ми повертаємося до аеропорту, намагаючись дістатися туди завидна, Мігель тихо каже, ніби хтось їде за нами назирці. Ми мовчки збільшуємо швидкість, аж тут повз нас проїжджають пікапи з солдатами й федералами, які байдуже дивляться на нас у сутінках крізь щілини в балаклавах.

У присмерку доїздимо до терміналу, і мені відлягає від серця, коли літак злітає в безпечне нічне небо. Я так і не дізнався, хто стежив за нами, якщо справді хтось стежив. Але під час цієї та наступних поїздок до Сьюдад-Хуареса й інших прикордонних міст на півночі Мексики я не міг позбутися почуття, що вторгаюся на територію картелю. Навіть у шикарних кварталах Мехіко балачка іноді притишується, коли модна спортивна автівка під’їздить до ресторану, а ковбойський черевик ступає на хідник. І ринок Хуареса завжди обговорюється з найбільшим запалом. Та й кожна територія комусь належить.

• • •

Чому в Сальвадорі все по-іншому? Як і в Мексиці, тут є вкрай неприємні злочинці. Дві основні «марас», або вуличні банди, називаються «Мара Сальватруча» і «Баріо 18» (остання ще відома як «Банда 18-ї вулиці»). Обидві банди засновані не в Сальвадорі, а у в’язницях і бідних кварталах Каліфорнії, де молоді сальвадорські іммігранти гуртувалися для самооборони та керування наркорекетом і здирництвом. Ці банди повернулися до Латинської Америки, куди депортували сальвадорських мігрантів. Молоді, безробітні й татуйовані, з досвідом поводження зі зброєю та контактами в США, вони продовжили свою гангстерську діяльність у Центральній Америці, де слабші правоохоронні органи дозволили їм досягти успіху. За оцінками, банди Центральної Америки налічують близько 70 000 членів^19, що приблизно відповідає кількості працівників GE у США^20. У регіоні, загальна чисельність населення якого трохи більша за 40 мільйонів, це потужна сила.

Щоб більше дізнатися про те, як працюють ці транснаціональні організації, я організував зустріч із Карлосом Мохікою Лечугою, ватажком «Банди 18-ї вулиці». Мохіка керує своїм інтернаціональним бізнесом із камери в подібній до фортеці в’язниці в Кохутепеке, приблизно за годину їзди на схід від Сан-Сальвадора, жвавої столиці Сальвадору. Колись, либонь, в’язниця мала величний вигляд, але нині крізь заґратовані вікна на мурованому фасаді ви можете побачити, як денне світло проникає туди, де колись був дах. Солдати в масках патрулюють з укріплень, обкладених мішками з піском, по периметру в’язниці, ліниво націлюючи кулемети на всіх, хто занадто близько підходить. Хоча ми перебуваємо в середмісті, мій мобільник не знаходить сигналу. Поруч стомлений продавець pupusas, тортилій із начинкою, до яких ласий увесь Сальвадор, пояснює, що сигналу немає через глушники, покликані блокувати дзвінки в’язнів. Він показує на місце, де сигнал повертається, трохи далі по дорозі, – там зграйка місцевих жителів крутить телефони, намагаючись прийняти повідомлення.

Усередині в’язниці мені однаково доводиться віддати телефон і повиймати все з кишень, крім нотатника, ручки і диктофона. Озброєна варта веде мене у двір і далі – до просторої голої камери завбільшки зі шкільний клас, що в ній лише кілька пластикових стільців. Незабаром приводять Мохіку. Він у наручниках, але це хіба єдина його поступка під час перебування у в’язниці. Він у гарній футболці, блискучих білих шортах і свіженьких кросівках Reebok. Усе абсолютно нове. На лисій голові, що бувала в бувальцях, – чорна бейсболка, на якій спереду вигаптувано число 18, а збоку – прізвисько В’єхо Лін, тобто Старий Лін. Мохіка татуйований з голови до ніг. Велике татуювання на шиї – «18 на 100 відсотків». Мистецький витвір на правій руці спотворений шрамом на біцепсі. Біля лівого ока татуйована сльоза, а частково приховувана дашком бейсболки фраза на три рядки йде по всьому чолу: «En Memoria De Mi Madre» («На спогад про матінку»).

Більшість членів банди молоді, бо шанси постаріти в mara невеликі. За даними ООН, 2009 року частота вбивств у Сальвадорі становила 71 на 100 000 осіб, що робить країну найбільш смертоносною у світі. Якщо екстраполювати це на тривалість життя, то сальвадорець має приблизно один із десяти шансів бути вбитим. Набагато вищий цей шанс у бідняків і в родин, пов’язаних з mara.

Старий Лін – виняток для свого віку. Я спитав, скільки йому років, коли він підсунув стілець і сів.

– Двадцять п’ять, – невиразно буркнув Мохіка.

Ні, він глузує, насправді йому 50 років. Схоже, решту життя він проведе у в’язниці, відбуваючи покарання за обезголовлення пари дівчаток-підлітків, які зустрічалися з членами «Мара Сальватруча». (Пізніше, читаючи старі новини, я дізнаюся, що він з поплічниками, ймовірно, перш ніж убити, катував їх натирачем підлоги.) Як і багато гангстерів, Старий Лін вступив до mara в Лос-Анджелесі, коли йому був двадцять один рік. У нього глибокий голос, як у тих, хто забагато палить і має недостатньо свіжого повітря. Хоча надворі страшна спека і я відчуваю, як сорочка прилипає мені до спини, шкіра Ліна блідо-сіра, що є результатом життя за ґратами.

Організація Старого Ліна експериментує з бізнес-стратегією, що повністю відрізняється від стратегії мексиканських картелів. У березні 2012 року «Баріо 18» уклала перемир’я зі своїм заклятим суперником «Сальватруча». Старий Лін і його колега, гангстер американського походження на ім’я Едсон Закарі Юфімія (який також сидить у Сальвадорі, в іншій в’язниці), погодилися, що члени їхніх угруповань більше не вбиватимуть один одного.

– Це було результатом тривалих роздумів, – сказав мені Старий Лін тоном генерального директора. – Ми більше не розглядаємо насильство як варіант. І вирішили жити, як брати.

Ворожнеча між їхніми бандами в 1990-х роках забрала майже 50 000 життів.

– В’язниці нині переповнені молоддю: деякі платять за злочини, які вчинили, інші – нізащо. Це все окошилося на наших сім’ях. Країна поділена на сектори.

Він має на увазі сфери впливу банд. У нетрях Сан-Сальвадора досить ступити на територію суперника, щоб спровокувати вбивство. Скільки з цієї «поділеної на сфери впливу» країни належить «Баріо 18»? Майнула усмішка: «Bastante». Чимало.

Система поділу на сфери впливу частково пояснює, чому банди Сальвадору обрали варіант змови, на відміну від їхніх колег у Мексиці. Змова між фірмами – чи то наркокартелі, чи то звичайний бізнес – полягає в тому, щоб перетворити один великий конкурентний ринок на низку дрібних монополій. Уявіть-но країну, яку обслуговують дві телефонні компанії. Якщо обидві конкурують по всій країні, то бізнес перейде до фірми, яка пропонує кращий сервіс за нижчу ціну. Виходить, що жодна з них не може багато заробити. Але якщо фірми вдадуться до змови – погодившись, скажімо, що одна перебере північ країни, а друга південь, – кожна дбатиме про власну малу монополію, правлячи високі ціни за поганий сервіс. Тому змови зазвичай забороняють. Звісно, нелегальним компаніям не треба перейматись антимонопольними правилами, тому змова між конкурентними бандами поширеніша, ніж можна уявити.

Хоча в цьому ніби є економічна рація, картелі Мексики боролися за такий поділ ринку. Важливих пунктів перетину кордону і портів недостатньо, і з таким містом, як Хуарес, що відповідає за транзит 70 % кокаїну в північному напрямку, придумати «чесний» поділ складно. А для maras усе по-іншому. Хоча вони й мають скромну частку в міжнародній наркоторгівлі, їхній бізнес здебільшого локальний: наркодилерство або здирницький рекет. Такий внутрішній ринок відносно легко поділити на локальні монополії. За умов конкуренції Старий Лін і mara суперників правитимуть нижчі ціни на наркотики і пропонуватимуть кращі умови (а для упертюхів наслідки будуть і брутальніші, і дорожчі). Поділивши країну на чіткі сфери впливу, вони можуть правити вищі ціни як за наркотики, так і за здирництво, тим мінімізуючи витрати на боротьбу один з одним.

Перемир’я мало надзвичайні наслідки. Буквально за одну ніч рівень убивств знизився приблизно на дві третини. Це означало, що Сальвадор перетворився з однієї з найжорстокіших країн світу на таку за небезпечністю, як Бразилія. Сан-Сальвадор, колись найбільш смертоносне місто на планеті, до 2012 року мав рівень убивств трохи нижчий, ніж в Окленді, штат Каліфорнія. Згідно зі Старим Ліном, який поринув у самопохвали, вони мали на меті реабілітацію молоді в країні.

– Ми хочемо створити робочі місця, щоб можна було чесно заробити на хліб. Не забувайте, – каже він мені, рубонувши долонею для підсилення ефекту в повітрі, ніби проблема не має до нього ніякого стосунку, – наша молодь зростала в атмосфері насильства.

Відмітною рисою молодих mareros Сальвадору є татуювання по всьому тілу. Як і Старий Лін, майже всі члени банди захоплюються бодіартом, виражаючи свою належність до «Сальватруча» або «Баріо 18». Мальовки неопосередковано відповідальні за більшу частину насильства в країні, бо тіло юного гангстера чітко показує його як мішень, коли той заходить на територію, контрольовану супротивною mara. Але завдяки їм імовірна також змова між бандами.

Дослідження сицилійської мафії, виконане італійським економістом Мікеле Поло, показало, що жорстока конкуренція між італійськими бандами часто набувала вигляду спроб однієї організації переманити солдатів іншої^21. Поло вивів формулу, що пояснює, як мафії укладають «контракти» зі своїми членами, щоб мінімізувати ймовірність дезертирства. Одним з елементів цих угод є встановлення досить високої винагороди для заохочення лояльності. Але це може коштувати задорого, тому мафії також запобігають дезертирству, погрожуючи насильством проти тих, хто йде на манівці. Картелі Мексики працюють за аналогічною схемою, піддаючи жахливому насильству зрадників із власних лав.

Щодо цього maras неоднакові. Членство в банді в Сальвадорі залежить не від того, хто більше платить, а від того, де народився майбутній гангстер. Щойно молодик вступив до банди і вкрив своє тіло татуюванням «Сальватруча», про дезертирство до «Баріо 18» не може бути й мови, і навпаки. Навіть залишити mara, аби почати нове, некримінальне життя, практично неможливо, бо працедавців, як правило, відштовхують кандидати на посаду, які з’являються на співбесіду з черепами і схрещеними кістками на чолі. З економічного погляду це означає, що в той час як мексиканські бандюки ніяких зобов’язань не мають і можуть перекидатися до іншого, сильнішого картелю, який більше платить, на ринку праці сальвадорські mareros нікому не потрібні. За відсутності перекуповування однією бандою членів іншої, maras не треба змагатися за гангстерів, що дозволяє їм тримати зарплату на низькому рівні.

Між в’язницею Старого Ліна і столицею лежить Ілопанґо, передмістя Сан-Сальвадора, поділене між двома maras. Повертаючись до міста, я домовляюся про зустріч із Сальвадором Руано, нещодавно обраним мером Ілопанґо, який, схоже, тішиться своєю новою роллю. Ми щойно сіли, щоб поговорити (він говорить, пережовуючи повний рот страви з рису і бобів, яку бере з полістиролової тарілки), – аж тут він схоплюється на ноги, каже, що зараз має одружити дві пари, і питає, чи хочу я піти з ним. З його кабінету ми входимо до невеликої конференц-зали всередині крихітної ратуші, де дві пари і їхні сім’ї сидять за столом, збуджені й елегантно вбрані. Після короткого напучування про подружню гармонію (включно з закликом до женихів допомагати в хатніх справах: «Жінки не повинні самі готувати тортилью») він оголошує, що пари тепер одружені, і ми повертаємося до його кабінету, де він продовжує свій ланч.

Мер Руано, який полюбляє говорити про себе в третій особі, визнає, що практично кожним квадратним метром його містечка керує або «Мара Сальватруча», або «Баріо 18».

– Під час виборчої кампанії я переходив від colonia до colonia і скрізь подибував людей з татуюваннями по всьому тілу. Більшість із них запитували: чи немає у вас для мене роботи.

Він пообіцяв їм роботу, і його обрали. Тепер, каже він, пропозиція роботи юним гангстерам допомагає зменшити суму здирства, що раніше становила для місцевих крамарів 5—10 доларів на день.

– Я – мер, який живе тут і чиї діти живуть тут, – каже він мені, тицяючи себе пальцем у груди для підсилення. – Ми всі хочемо, аби тут стало спокійно.

У рамках перемир’я уряд вирішив допомогти членам банд по всій країні працювати в легальній економіці. Можливо, мета й благородна, але довелось витратити чималі суми громадських грошей на створення робочих місць для людей, які нещодавно тероризували суспільство. Протягом першого року перемир’я уряд обіцяв 72 млн доларів на проекти працевлаштування колишніх гангстерів. У вісімнадцятьох містах проекти не рушили, але принаймні сорок міст заявили, що хочуть узяти участь в експерименті. В Ілопанґо членам банди дали невелику пекарню. Коли я зустрічався з мером Руано, він лаштувався до відкриття наступного дня курячої ферми, якою теж керуватимуть члени maras.

Ватажкам банд, схоже, перемир’я теж на користь. Візьмімо Старого Ліна. Розкошів у в’язниці, де я його інтерв’ював, немає, але на вимір Сальвадору в ній стерпно. Раніше його тримали в Сакатеколуці, в’язниці, яку за жорсткий режим називали «Сакатрас». Напередодні оголошення перемир’я його перевели до зручнішого криміналу. Едсона Закарі Юфімію, ватажка «Сальватручі», також перевели з жорсткої буцегарні до в’язниці з легшим режимом. Офіційно зміна режиму пояснювалася тим, що ватажки банд вестимуть перемовини про перемир’я і в новій в’язниці зможуть спілкуватися зі своїми організаціями.

– Нам потрібні були умови для консультацій з нашими compañeros, – пояснює Старий Лін.

Можливо, річ була не тільки в цьому, але переведення до в’язниці з нижчим рівнем охорони, безумовно, діяло як підсолоджувач.

М’якші умови, а також державні витрати на проекти створення робочих місць зробили перемир’я вельми непопулярним, хоча кількість убивств і знизилась. Люди сумніваються в мотивах банд, які, на думку багатьох, підписали перемир’я лишень для того, щоб захистити власний бізнес. Вони, можливо, мають рацію: попри всі гуманні балачки Старого Ліна про виправлення і зменшення кількості вбивств скорочення кримінальних прибутків не спостерігається. Здирство – мабуть, найгидкіший злочин, бо зачіпає пересічних людей, а не лише бандитів, і воно й далі квітне.

– Здирство – основне джерело доходів банди. Вони кажуть: «Ми можемо вести переговори, але не про здирство», – говорить Давид Мунґуя, який був міністром безпеки на час укладення пакту в 2012 році.

Тому політикам завжди проект був не до душі. Коли вперше оголосили про перемир’я, його схарактеризували як угоду між двома бандами, укладену за посередництва католицької церкви. Уряд вітав зниження кількості вбивств, але тримав дистанцію від самого перемир’я. Через рік після підписання пакту і при малій кількості вбивств політикам схотілося визнати і свою роль у цьому процесі. Стало зрозуміло, що перемир’я частково досягнуто за посередництва Рауля Міханґо, колишнього радника Міністерства оборони. Після того як вдалося вмовити «Мара Сальватруча» й «Банду 18-ї вулиці» на угоду в березні, він через кілька місяців переконав кілька невеликих банд приєднатися. «Мао Мао» і «Машина», пара міні-maras, приєдналися до перемир’я, а ще дві банди кримінальних злочинців «Раса» і створена у в’язниці знесилена гангстерська організація, відома як MD («Mara дезорганізована»).

Відтоді перемир’я проходило низку нестійких фаз. Воно розвалилося в 2014 році, коли новий президент Сальвадору Санчес Серен відмовився від офіційної підтримки угоди, пообіцявши під час передвиборної кампанії знищити злочинців. Кількість убивств одразу повернулася на рівень до перемир’я, бо банди знов узялися за старе й почали розривати одна одну на шматки. Хоч як дивно, приватна організація найняла Рудольфа Джуліані, мера Нью-Йорка, якому вдалось у 1990-х роках знизити кількість убивств у цьому місті, аби той порадив, як те саме зробити в Сан-Сальвадорі. Та його заходи не змогли вгамувати банди, які бадьоро і далі йшли своїм кривавим шляхом.

Іноземні уряди, особливо США, залишаються не впевненими у стратегії перемир’я. Це розчарувало тих у Сальвадорі, хто виграв від різкого падіння насильства під час припинення вогню.

– Їм це не подобається? Запропонуйте іншу формулу. Магічну. Скажіть, чи є в уряду США інша формула? – запитує мер Руано.

Давид Мунґуя визнає, що перемир’я було «недосконалим», але наполягає:

– Нам треба було зупинити війну між бандами.

За його розрахунками, лише 2012 року завдяки угоді врятовано 1900—2500 життів, якщо зважати на кількість убивств у попередні роки. Це неймовірно високе число врятованих для країни з 6-мільйонним населенням. Пакт також допоміг узяти під контроль в’язниці. Незадовго до моєї зустрічі зі Старим Ліном до Сальвадору прибув з візитом очільник Організації Американських Держав Хосе Мігель Інсульса. Дипломата повели на екскурсію до в’язниці, що раніше вважалося немислимим ризиком.

Змова банд за посередництва уряду, можливо, дала лиходіям шанс перегрупуватися. Але це дало суспільству можливість підбити підсумки. Девід Бланшар, американський священик із місією в Сан-Сальвадорі, де зустрічаються території maras, обережно сподівається, що таке припинення вогню може дати можливість загальмувати вербування до банд. Стало відомо, що в школі біля столиці, каже він, четверо шестикласників (тобто їм 11—12 років) є вербувальниками для «Банди 18-ї вулиці» Старого Ліна. Ці вербувальники наймолодші в банді; пізніше вони зможуть перейти до здирства з крамниць, маючи застромлені за вузькі пояси пістолети калібру 9 мм. Банди «схожі на бога Ваала, який вимагав офірувати дітей», – каже він. Доки триває перемир’я, «ми намагаємося забрати дітей з вівтарів і запропонувати альтернативи».

• • •

Новини про війну з наркотиками створюють враження, буцімто наркоторгівці живуть у стані постійної смертельної конкуренції. Дійсно, брутальність є суттєвою частиною бізнесу: кримінальні організації не можуть використовувати правову систему, а тому насильство є для них єдиним способом забезпечити дотримання угод. Але приклади Мексики і Сальвадору свідчать, що рівень насильства можна різко знизити, змінивши ринкові умови. Аналіз двох кримінальних ринків з погляду економіки виявляє кілька причин зростання насильства в Мексиці й тимчасового погамування в Сальвадорі й пропонує урядам спосіб тримати насильство на припоні в майбутньому.

Основною причиною жорстокої конкуренції за контроль над такими містами, як Сьюдад-Хуарес у Мексиці, є володіння доступом до обмеженого числа прикордонних пунктів пропуску. Високий рівень насильства в прикордонних містах призвів до того, що деякі жителі США закликають закрити контрольно-пропускні пункти. Однак економіка каже протилежне: відкриття більшої кількості пунктів знизить цінність кожного, і зменшиться рація боротися за них. Правда, це дало б картелям більше можливостей переправляти наркотики до США. Однак скорочення пропозиції, як правило, не справляє істотного впливу на загальний обсяг контрабанди або на ціну наркотиків (див. розділ 1). Відкриття більшої кількості прикордонних переходів може зменшити масштаби бойових дій, мало впливаючи на американський ринок незаконних наркотиків.

Мексика також показує, що контроль регуляторів галузі – тобто поліції – є важливою метою для наркоторгівців. Ретельніша перевірка й вища заробітна плата співробітників поліції зроблять їх підкуп дорожчим. Але некорупційність мексиканської поліції – це, м’яко кажучи, довготерміновий проект. Тим часом простішою реформою могло б бути об’єднання кількох рівнів поліції. Кримінологи давно пропонували зробити це, щоб підвищити ефективність. Економічний підхід також не дозволить наркоторгівцям кооптувати різних регуляторів і зіштовхувати їх між собою. Наразі картелі можуть вести опосередковані війни один проти одного за рахунок держави, взявши під свій контроль конкурентні сили поліції. Об’єднання їх усе ускладнило б для картелів.

Сальвадор навчає іншого. Хоча поступки ватажкам вітчизняних maras, можливо, і надто наблизилися до винагороди за злочинну поведінку, принцип уряду як посередника між протиборчими бандами заслуговує на увагу. Іншою причиною готовності maras співпрацювати є те, що вони порядкують місцевими монополіями на окремих, неоспорюваних територіях. Це, безперечно, не те, що уряди мали б заохочувати, хоча деякі результати можна вітати, як-от дорожчі, менш конкурентоспроможні роздрібні ринки наркотиків.

Неліквідність ринку праці для mareros, породжена тим, що татуйовані гангстери не можуть легко перекинутися з однієї mara до іншої, можливо, посприяла перемир’ю, усунувши один елемент конкуренції. Але це також говорить нам дещо і про те, як керуються maras, що може полегшити їхній демонтаж. Як правило, банди повинні платити своїм членам пристойну зарплату, щоб убезпечитись від їхнього дезертирства. Якщо картель Сіналоа припинить платити підліткам у нетрях Хуареса за роботу, наприклад, спостерігачами – вони знайдуть роботу деінде. На відміну від цього, maras може утримувати чимало працівників, не переплачуючи їм, бо надто високими є бар’єри для виходу. Це означає, що переманювання mareros з банди до звичайної роботи має коштувати якомога менше; єдине, що потрібне, – це працедавець, ладний дивитися далі, ніж татуювання. Держава може відіграти в цьому інноваційну роль, заплативши за видалення татуювань ув’язнених. Програма під орудою Департаменту шерифа округу Лос-Анджелес у Каліфорнії робить саме це, пропонуючи видалити татуювання членам банди, які виявили готовність почати нове життя після виходу з в’язниці^22. Цей безкоштовний сервіс коштує державі тисячі доларів. Але ці витрати – іграшки, порівняно з соціальними виплатами, які можуть бути збережені, якщо йдеться про різницю між ув’язненим, який знайшов роботу і який залишився безробітним. У Сальвадорі це може і врятувати життя, і заощадити гроші.

Саме приклади Мексики й Сальвадору показують, на що здатна зміна ринкових умов. Понад 4 000 сальвадорців було врятовано завдяки співпраці між maras країни, у той час як близько 60 000 мексиканців загинули через посилення конкуренції між наркокартелями. Жоден із таких результатів не був гарантований. Коли йдеться про такі ставки, уряди повинні розглянути способи формування цих ринків, а не вирушати в бій, щоб побороти їх за будь-яку ціну.

Розділ 3. Кадрові проблеми в наркокартелі

Коли Джеймс Бонд зустрічається з містером Біном

Усе було нівроку. Угоду погоджено, наркотики готові до збору, кошти назбирали. Можна було братися до обміну. Очільник операції, дилер високого рівня, який спеціалізувався на імпорті канабісу й кокаїну з континентальної Європи до Великої Британії, мав готівку: грубий пакет із 300 000 фунтів стерлінгів у використаних банкнотах, тобто майже півмільйона доларів. Банкноти перерахували й передали водієві, який мав їхати до Бельгії, зустрітися з контактною особою і передати готівку.

І тоді все пішло не так. На таку кількість хрустких банкнот варто подивитися. Тому водій вирішив їх розкласти й помилуватися. Не поділитися таким ефектним видовищем він не міг і запросив свою дівчину, щоб показати їй. Пізніше, розмовляючи з дослідниками з Гоум-офісу (міністерства безпеки Великої Британії) у в’язничній камері, очільник операції стомлено пояснює, як план розвалився:

– Дурень вирішує, що було б непогано розкласти гроші на ліжку, зайнятися шаленим пристрасним коханням зі своєю 17-річною подругою і все сфотографувати.

Робити інтимні селфі зі здобичними грішми було нерозумно. Далі гірше: крім подруги, водій мав ревниву дружину. Наступної суботи ввечері, перед поїздкою до Бельгії, чоловік і дружина гуляли в місті й натрапили на п’яну подругу водія. Спалахнула суперечка, і дівчина вирішила показати сексуальні фотки дружині водія, якій вони не дуже сподобались.

Дружина вирішила зрадливого чоловіка провчити. Розлючена, вона подзвонила до прикордонної поліції Великої Британії і повідомила про майбутню оборудку з наркотиками. Нічого про це не знаючи, водій вирушив до Бельгії з 300 000 фунтів стерлінгів, і митники його зупинили в порту Дувра, ще до перетину кордону. Допитаний прикордонниками про купу готівки, він зламався.

– Телепень розв’язав губу, – зітхає його бос.

Операцію зірвано, угоду скасовано. Додамо для повноти картини: ревнива дружина, якій власна кокаїнова залежність коштувала 2 500 фунтів стерлінгів на тиждень, звернулася до боса через кілька місяців потому, запитавши, чи може її чоловік повернути собі роботу^23.

Гра в наркотики потребує безжального професіоналізму з несхибними кілерами, винахідливими контрабандистами та експертами з логістики, які об’єднуються, щоб обхитрувати поліцію. Іноді так працює бізнес. Але їй властива також приголомшлива некомпетентність. Якщо взяти до уваги високі зарплати молоді навіть на нижчих рівнях бізнесу (водій може зробити й 800 фунтів за день, просто розвозячи кокаїн по Британії), мені здається дивним, що часто цим займаються телепні. На думку дослідників з Гоум-офісу, нездарність часто є причиною провалу наркоторгівців, а «спосіб життя, як у мильній опері» дилерів та партнерів нерідко спричиняє їхнє затримання.

Невідповідність між високими прибутками наркобізнесу і нефаховістю співробітників демонструє, либонь, найбільшу проблему наркокартелю: людські ресурси. Гуру управління полюбляють повторювати старе кліше про те, що найціннішим активом фірми є її люди. Але у світі наркотрафіку це щира правда. У картелів дві ключові проблеми. По-перше, доводиться наймати працівників у галузі, яка працює в умовах секретності, де не можна набирати за оголошенням і потрібна повна довіра. Проблема ускладнюється тим, що в наркобізнесі дуже високий рівень плинності кадрів. У таких транзитних країнах, як Мексика, де екстремальне насильство – частина роботи, висока смертність серед членів картелю означає, що постійно є вакансії. Навіть у багатих країнах-споживачах Північної Америки й Західної Європи, де кількість жертв набагато нижча, поліція працює краще, а це означає, що працівники часто потрапляють до в’язниці. За оцінкою одного британського контрабандиста, затримують одного з чотирьох перевізників кокаїну, яких він виряджає літаком з Карибського басейну до Великої Британії. Кожний арешт або смерть означає ще один виснажливий раунд найму і перевірки.

Інший головний біль щодо людських ресурсів викликаний тим, що картелям доводиться керувати відносинами зі своїми працівниками, а також постачальниками й клієнтами без укладання контрактів. Звичайна компанія, якщо працівник краде або постачальник не надає оплачених товарів, може подати до суду. А наркокартель – не може, якщо кур’єр чкурне з пакою грошей або імпортер не доправить партію наркотиків. Єдиний спосіб, яким злочинні організації можуть забезпечити виконання контрактів, – насильство, через що здатність залякувати і вбивати лежить в основі успіху будь-якого наркокартелю. Однак розгортати насильство і дорого, і погано для бізнесу.

Обидві головокрутки – як найняти персонал і як переконатися, що вони роблять те, що їм кажуть, – розв’язують менеджери з кадрів у наркокартелях. Це вам не абищиця – керувати складними операціями, постійно підвищуючи платню низькокваліфікованим, непередбачуваним працівникам, які схильні саботувати угоди просто через свою дурість. Найкраще це вдається організаціям, які найбільш поважно ставляться до роботи з персоналом.

• • •

У галасливому, тьмяно освітленому іспанському ресторані в Санто-Домінґо, елегантній, але депресивній столиці Домініканської Республіки, кілька офіцерів із відділу боротьби з наркотиками, відзначаючи кінець тижня, п’ють до безтями. Я беру стілець, щоб підсісти до них, а вони замовляють ще по пиву в стражденного офіціанта, якого гукають «Tonto!» («Ідіоте!»). Інші відвідувачі роззираються навколо, але, схоже, до бійки не квапляться.

Нині відділ боротьби з наркотиками в Домініканській Республіці має набагато більше роботи, ніж раніше. Перш ніж учергове набити рот plátano frito, найменш сп’янілий офіцер пояснює мені тривожну тенденцію останніх років: «запаморочливе» збільшення кількості наркотиків, які вилучаються в країні. Віддавна країни Карибського басейну були останнім приступцем для кокаїну на шляху до США. У 1980-х роках, коли по телебаченню крутили серіал «Поліція Маямі», завантажені кокаїном швидкісні катери мчали з Карибського басейну до Флориди, а звідти поверталися з доларами. Але цей маршрут ефективно перекрила цільова група Південної Флориди, яка з ініціативи президента Рональда Рейґана координувала роботу ФБР, Управління боротьби з наркотиками, митниці, податкових органів та інших федеральних агенцій під орудою віце-президента Джорджа Буша. Цільова група вдалась до радикальних заходів, і карибський маршрут закінчився. Наркоторгівці переїхали на захід, використовуючи Мексику як основний пункт в’їзду.

Проте останнім часом з’явилися ознаки того, що вони повернулися на острови. Через це стався різкий сплеск злочинності.

– Тиск у Мексиці викликав переміщення на схід, до Карибів, – каже офіцер, пересуваючи тарілки й пляшки, щоб зобразити мапу регіону на дерев’яному столі в ресторані.

Спалах насильства в Мексиці та Центральній Америці змусив наркодилерів шукати тихіші маршрути, і мода на Карибський басейн повернулася. Великий стрибок відбувся 2011 року, коли кривава війна з наркотиками в Мексиці сягнула апогею. Того року Домініканська Республіка вилучила і спалила майже 9 тонн наркотиків, вдвічі більше, ніж за кілька років перед тим. Більшість поставок надходила з Колумбії до нового порту Кауседо на південному узбережжі Домініканської Республіки. Здебільшого наркотики призначалася для Пуерто-Рико, а звідти доправлялися до материкової частини США або портів Іспанії та Нідерландів.

Перехоплення здійснюються за допомогою вісьмох нових бразильських винищувачів^24 Super Tucano, каже мені офіцер. (Поруч із цим текстом я в нотатнику поставив знак питання: інвестування у винищувачі, щоб ловити контрабандистів наркотиків, здається трохи дивним. Може, так і є. Через кілька місяців після нашої розмови Wall Street Journal повідомив, що бразильські прокурори висунули обвинувачення в корупції проти кількох працівників виробника реактивних літаків Embraer, стверджуючи, що вони підкупили домініканських чиновників, щоб підписати угоду^25.)

Більшість заарештованих пачкарів – місцеві жителі. Чимала кількість арештів сприяла швидкому заповненню задушливих в’язниць країни. У 2014 році в’язнів було вдвічі більше, ніж 10 років тому. 26 000 людей запхали в камери, розраховані менш ніж на 15 000 осіб. Майже подвійна переповненість в’язниць призвела до жалюгідних умов утримання в’язнів. Офіцер додає, що це добре, бо в’язниця не має бути комфортабельною для цього мотлоху. Його п’яний колега пропонує тост за нижні терени королеви Англії (мабуть, на мою честь) і замовляє ще по пиву, і тоді я викликаю таксі.

Багато поліцейських і багато виборців вітають те, що в’язниці країни переповнені й страшні. Зрештою, що більше злочинців за ґратами, то менше їх на вулицях, щоб грабувати, вбивати та контрабандою перевозити наркотики. Що гірші умови, то більше утримуватимуться від скоєння злочину. У більшості американських країн найвищий рівень ув’язнювання в світі, включно зі США, де за ґрати потрапляє одна з кожних 150 осіб. В’язниці в регіоні мають пекельні умови. Під час пожежі у в’язниці Гондурасу 2012 року загинуло понад 350 в’язнів, а двома роками раніше в пожежі в Чилі загинув 81 в’язень. Звичайними явищами є і вбивства, поодинокі й масові: у Північній Мексиці група в’язнів з картелю «Сетас», перш ніж утекти, без особливих труднощів убила 44 гангстерів-конкурентів.

Ніхто не хотів би туди потрапити. Проте для кримінальних організацій в’язниці відіграють ключову роль у рекрутуванні й навчанні працівників. Аби зрозуміти, як це відбувається, розгляньмо історію Карлоса Ледера. Хирлявий, старанний син батька-німця й матері-колумбійки спочатку щосили намагався знайти себе, коли у віці 15 років переїхав до США. Саме в 1960-х роках, коли в США зростала популярність канабісу, молодий Карлос став наркодилером. З роками він набув досвіду й став перемитником крадених автівок між Канадою і США. Усе йшло добре, доки у віці 25 років його не заарештували й не відправили відбувати короткий термін до в’язниці в Денбері, штат Коннектикут. Це могло стати кінцем його кримінальної кар’єри. Але очільники в’язниці ухвалили рішення, яке змінило міжнародний наркобізнес, і помістили Ледера до однієї камери з Джорджем Юнґом. Блондин із Бостона, тридцятидворічний Юнґ був поважною фігурою в наркобізнесі. Він відбував термін за контрабанду канабісу між Мексикою і США, для чого використовував крадені легкі літаки. Знічев’я вони почали обмінюватись історіями і разом придумувати бізнес-ідеї.

Це була зустріч двох кримінальних умів. Юнґ знав, як імпортувати наркотики літаком, Ледер мав контакти в Колумбії. Доти кокаїн у США брали мало, і тому контрабандою його ввозили небагато. Коли 1976 року Ледера і Юнґа звільнили з в’язниці, вони вирішили змінити ситуацію назавжди. Через пару років вони вже імпортували цей наркотик тоннами, злигавшись із медельїнським картелем Пабло Ескобара в Колумбії, аби виряджати завантажені кокаїном літаки до США через Норманс-Кей, острівець на Багамах, який вони використовували як базу. Якщо і є одна людина, що підсадила Америку на кокс, то найперше слід назвати Карлоса Ледера.

Несамовитий злет Ледера показує, як кримінальну кар’єру можна побудувати на основі перебування у в’язниці. Крім налагодження робочих стосунків з Юнґом, Ледер використав час у Денбері, щоб тусуватися з відмивачами грошей, найманими вбивцями та людьми, які знали, як працює система екстрадиції в США. Мільйонер-шахрай, який зрештою погорів у 1988 році і тепер старіє за ґратами в США, пізніше назвав Данбері своїм коледжем. Цю роль в’язниці відіграють для багатьох банд. Опинившись за ґратами, в’язень може бути рекрутований, навчений, а після звільнення – одержати роботу. Перша кадрова проблема наркокартелів – знайти потенційних працівників з належним кримінальним минулим. Комусь, кому доводиться вирішувати цю проблему, кращого рішення, ніж в’язниця, не знайти: тут повно злочинців, які пустилися берега і на яких робота після звільнення не чекає.

Зустрічі, подібні до тієї, яка привела до партнерства Ледера і Юнґа, випадково трапляються рідко. Тож злочинні групи методично організовують вербування й навчання у в’язниці. Розгляньмо взірцевий випадок «La Nuestra Familia» – «Нашої родини», каліфорнійської в’язничної банди. Заснована вона в 1960-ті роки в’язнями для захисту від іншої великої банди – «Мексиканської мафії». «Мексиканська мафія» панувала в каліфорнійських в’язницях, оподатковуючи в’язнів і вчиняючи десятки вбивств на рік у пенітенціарній системі. Іспанські в’язні з Північної Каліфорнії особливо потерпали від хижих мексиканців, база яких була на півдні штату. Тому вони вирішили об’єднатися й заснувати власну «родину» для самооборони. Незабаром «Наша родина» почала й собі зискувати здирництвом, грабунком і наркоторгівлею як у в’язниці, так і за її межами. Наразі вважається, що в ній близько 500 ключових членів плюс іще десь тисяча поплічників^26.

«Наша родина» швидко зіткнулася з проблемою, спільною для всіх злочинних організацій. Попри те що вступати в банду вигідно – захист від інших гангстерів, шанс заробити на кримінальних оборудках, відчуття спорідненості й братерства, – на рекрутів чекають поважні ризики. По-перше, банди вимагають повної лояльності від своїх членів, які мають безумовно виконувати завдання ватажків. В основі цього – обмеження на зв’язки, що не залишає місця для обговорень і незгоди. New Yorker якось зацитував члена «Арійського братства», ще однієї американської в’язничної банди, котрий нарікав на складність із демократичною організацією вбивств:

– Раніше в нас було: одна людина – один голос… Треба було чи не весь штат опитувати… І завжди людину встигали попередити, перш ніж ми віддавали наказ: «Уколошкай його…». Не можна два-три тижні валандатися з тим, кого слід пришпилити^27.

Отак і виходить авторитарна структура, у якій рядові повинні робити те, що кажуть, подобається це чи ні.

Вступ у банду теж слід у розумних межах ускладнити, щоб відокремити серйозних рекрутів від дармобитів. Банди, як і інші членські організації, від гольф-клубів до студентських братств, встановлюють для кандидатів вступний внесок у вигляді платежу чи ритуалу ініціації. (Кажуть, в одному з обрядів ініціації нових учнів у «Мічоаканській родині», кровожерному мексиканському наркокартелі, змушували читати праці Джона Елдреджа – американського автора християнських книжок про самодопомогу.) І, звичайно, на відміну від гольф-клубів, в’язничні банди вбивають тих, хто відмовляється від членства. У цьому теж є своя викривлена рація: якщо можна примусити до пожиттєвого членства, ризик перетворення членів на інформаторів значно знижується.

Крім того, що можуть пришити за зав’язку чи непокору, новачків найбільше утримує від вступу ризик наразитися на збиткування або визиск самою бандою. Почасти знехіть до мексиканської мафії зумовлювалася тим, що її ватажки звикли визискувати і грабувати молоду парость майже так само, як і всіх інших. Ієрархічна, недемократична структура банди дозволяє старшим бандитам підживлятися коштом рекрутів, які не можуть піти. У тривалій перспективі хижацтво шкодить банді, бо не буде охочих вступити до неї, але на повсякдень старшим бандитам кортить оподатковувати молодших. Тобто в банди проблема з тим, що економісти називають колективною дією. Усі виграють, якщо члени погодяться не експлуатувати один одного, але індивідуальні стимули експлуатації настільки сильні, що навряд чи всі будуть дотримуватися угоди.

Як злочинні угруповання вирішують проблему колективної дії? У захопливому дослідженні в Journal of Law, Economics and Organization Девід Скарбек, економіст Королівського коледжу в Лондоні, проаналізував структуру «Нашої родини». Банда має проблему: як залагодити інтереси членів таким чином, щоб у старших гангстерів не було стимулу обчухрувати молодших. Для цього банда розробила складну систему правил, покликану забезпечити, щоб жоден член не був зацікавлений в експлуатації іншого, а якщо він це зробить, його притягнуть до відповідальності. Усе це викладено в ретельно розробленій «конституції», копію якої отримала ФБР. Ієрархія банди складається з чотирьох рівнів. На вершині перебуває «генерал», у якого в підпорядкуванні до десятьох «капітанів». Вони, своєю чергою, командують «лейтенантами», які відповідають за рядових членів – «солдатів». (Багато перших членів «Родини» були ветеранами В’єтнаму, що може пояснити військову структуру.) Щоб уникнути віктимізації рядової молоді, конституція визначає механізм, за допомогою якого навіть рядові члени можуть інформувати про своїх зверхників, якщо вони побачать, що їх визискують. Хоча генерал має право звільняти капітанів, він не може їх призначати: це можуть робити лише рядові. І хоча генерал має величезну владу, його можна піддати імпічменту за одностайною згодою капітанів.

Така схема спрацьовувала не завжди. У 1978 році генерал Роберто Соса був підданий імпічменту членами своєї банди після того як, імовірно, з общака націдив грошей понад 100 000 або й 400 000 доларів за теперішнім курсом. Він не схотів усе вирішити по-тихому. Суперечку вирішили старим звичаєм: намірилися його вбити (але не вдалося – його хтось попередив, і він дременув).

Відтак конституцію відредагували: генерала замінили «організаційним керівним органом» із трьох осіб, який приймав ухвали більшістю у дві третини голосів, а самих керівників легше було усувати від влади. Відтоді конституція майже не змінювалася.

Продуманість правил «Родини», які складаються з шістьох статей і десятків пунктів, багато промовляє і про нудьгу в’язничного життя, і про організацію банди. (Те саме, мабуть, слушне і щодо інших радше бойскаутських видів діяльності, до яких ніби належить виготовлення бомб із голівок сірників, тайнопис сечею і спілкування мовою науатль, стародавньою мовою ацтеків.) Мета конституції зрозуміла: стати членом банди нелегко, лише за допомогою системи стримувань і противаг організація може забезпечити, щоб членство стало привабливим для рекрутів. Як пише Скарбек: «Попри кровожерність в’язничної банди, [«Наша родина»] вдалася до активних і раціональних кроків, аби підтримати ефективність інститутів внутрішнього управління».

Як влада може зруйнувати ці інститути? Якщо повернутися до прикладу з Домініканською Республікою, то в мене немає особливої впевненості після зустрічі з п’яним загоном боротьби з наркотиками. Але у в’язницях там триває експеримент, який, нарешті, серйозно загрожує стратегіям вербування до банд. Історія, либонь, починається з найбільш розкішного туалету в Карибському регіоні. Від підлоги до стелі приміщення вкрите синьою, зеленою і білою мозаїчною плиткою. Над туалетом кахлі сріблястого і фіолетового кольорів утворюють обрис медузи, яка плаває серед червоних і зелених коралів і водоростей. Мерехтливі золоті квадратики вияскравлюють луску золотої рибки на мілководді понад ванною та вздовж мармурової раковини. Цей туалет, який знав і кращі дні і який не завадило б помити лісолем, розташований у просторій віллі на схилі пагорба на краю Санто-Домінґо. Вілла була одним із багатьох жител Рафаеля Трухільйо, жахливого диктатора, який правив країною 31 рік, доки його не вбили в 1961 році повстанці, озброєні кулеметами, які, ймовірно, дало їм ЦРУ. За правління Трухільйо загинуло близько 50 000 осіб і споруджено численні статуї Ель-Хефе (Боса), як його називали. Сільська садиба диктатора, в якій на профільованому завершенні стіни викарбувано ініціали РТ, є найстрашнішим із багатьох його злочинів проти смаку.

Це величне довкілля ніби й не пасує до штаб-квартири елітної нової цільової групи, яка очолила перебудову занепалих в’язниць країни. Гламурний штаб, де зараз навчаються нові в’язничники, відображає пріоритети, що їх уряд визначив пенітенціарній системі, яка стала слабкою ланкою в боротьбі з організованою злочинністю. Заснована Робертом Сантаною, політологом і колишнім ректором університету Санто-Домінґо, нова в’язнична агенція радикально підходить до управління правопорушниками. На відміну від того, як в’язниці за старого режиму робили якомога жахливішими, щоб відлякувати людей від злочинів, Сантана каже, що бачить свої в’язниці як «школи», а в’язничників – «вихователями».

Під час екскурсії навчальним центром Сантана і його команда показують мені, як старі банкетні зали Трухільйо перетворили на бібліотеки і класи для навчання наступного покоління домініканських в’язничників. На вулиці мені демонструють, як собаки-нюхачі знаходять наркотики (я раз по раз ховаю пакетик під одним із п’ятьох перевернутих відер, і собаки щоразу непомильно підходять до потрібного відра). Ми обходимо комплекс, а Сантана, лектор-ентузіаст, який трактує високий рівень злочинності в країні як цікаву для розв’язання економічну проблему, а не моральну загрозу, постійно коментує зміни, які він здійснив, відколи йому дозволили використовувати в’язниці як академічні лабораторії. Усі знали, що стара система була поганою, з високими показниками самогубств, вбивств і рецидивів. За його словами, проблема в тому, що жодна інша країна не змогла вирішити цю проблему.

– Питання було: де знайти приклад гарної системи? Ми шукали скрізь і не знайшли відповіді.

Хоча в деяких країнах, як-от у Норвегії, експериментували з радикальною орієнтацією на реабілітацію за допомогою в’язничного режиму, жодній із них не доводилось мати справу зі злочинністю в таких масштабах, як у Домініканській Республіці.

Відповідь полягала в тому, щоб спроектувати нову систему знизу вгору, використовуючи досвід криміналістів з усього світу. 17 нових «зразкових» в’язниць – це сьогодні трохи менше ніж половина загальної кількості в’язниць країни, 19 старих і відділення для неповнолітніх досі перебувають під управлінням старої в’язничної адміністрації. Щоб подивитися, чим нова система відрізняється від старої, я їду до в’язниці Нахайо, тюрми для жінок у Сан-Крістобалі, на захід від Санто-Домінґо. Коли ви проходите крізь парадні двері, відразу помічаєте, що в’язниця не схожа на більшість таких у Латинській Америці. На великій дошці біля входу відтворена Загальна декларація прав людини ООН, яку зазвичай ігнорують у більшості пенітенціарних установ континенту. На стінах коридору висять твори ув’язнених, а на рецепції – нагороди за перемогу на конкурсах співу, танців і доміно, які проводилися разом з іншими місцевими в’язницями. У тихій кімнаті збоку ув’язнена розмовляє зі своєю сім’єю і безкоштовним адвокатом.

Затишне оформлення – це ще не все. Кожна деталь нового режиму розроблена таким чином, щоб зменшити стимули для охочих до рецидиву, а це підриває здатність картелів вербувати. Починається з рішення про те, до якої в’язниці вирядити новозасудженого. У багатьох країнах Латинської Америки діє неофіційна система, за якою в’язниці розподіляються між певними бандами, щоб мінімізувати ризик протиборства. Членів певної банди везуть до однієї в’язниці, а членів конкурентної банди – до іншої. Така сегрегація може допомогти зберегти мир, але вона також зміцнює організаційні можливості банд. У Сальвадорі Старий Лін може керувати в’язницею як своєю маєтністю, бо її зарезервовано виключно для членів «Банди 18-ї вулиці». Рейд на в’язницю в Акапулько (Мексика) кілька років тому виявив, що ув’язненим вдалося «пронести» сто бойових півнів, двох павичів і провести 19 повій. В іншій мексиканській тюрмі ув’язнені розкошували в камері, в якій були кондиціонер, холодильник і DVD-плеєр. Дозвіл бандам управляти в’язницями в такий спосіб обіцяє начальникам в’язниць спокійне життя, що водночас зміцнює злочинців. Якщо в’язень, який приходить до в’язниці Старого Ліна, – не член «Банди 18-ї вулиці», то в ній неодмінно таким стане.

На відміну від цього, у нових в’язницях Домініканської Республіки вони не віддаються конкретним бандам. Натомість кожна зразкова тюрма має зону максимальної безпеки на своєму терені, де подалі від інших тримають ватажків, не даючи їм верховодити. Перше, що ми робимо, коли заходимо до в’язниці Нахайо, – віддаємо мобільники; це ще один захід, покликаний обмежити здатність банд організовуватися. У домініканських в’язницях нікому не дозволено телефонувати, включно з охоронцями, що зменшує шанси потай їх пронести.

Щоб перебувати час, 268 жінок, замкнених у в’язниці (серед яких 38 іноземок-наркокур’єрок), під час моїх відвідин працюють, роблячи свічки, квіткові композиції та ювелірні вироби, що продаються відвідувачам у крамниці сувенірів при тюрмі. Це робиться почасти для того, щоби в’язні не байдикували й трималися подалі від неприємностей. Є й ще одна мотивація. 60 % прибутку від продажу розподіляються між в’язнем і в’язницею, а решта 40 % іде сім’ї ув’язненого. Це частина ширшого плану підтримувати зв’язок із родичами під час відсиджування. Сантана міркує, що люди частково вступають до банд та інших злочинних груп, бо в них у житті немає іншого опертя. Тому він робить усе можливе, щоб зберегти сімейні зв’язки в’язнів. В одному з випадків єдиним членом родини, якого працівники змогли вистежити, був далекий дядько, який жив за двісті миль у горах. Сантана відрядив офіцера на мулі, щоб знайти дядька і привезти на зустріч, що той і зробив. У Нахайо 92 % в’язнів приймають відвідувачів, особливо висока ця цифра в жіночій в’язниці. (Самотність скрізь у світі засмучує жінок у в’язниці; чоловіки не такі чутливі, як жінки, коли йдеться про підтримання контактів під час відбування покарання.)

Уживаються заходи, щоб допомогти в’язням із роботою після відбуття покарання. Нахайо має пекарню, де порядкують в’язні, які щодня підводяться о 5:30 ранку, щоб спекти 2000 коржів. Усіх вчать читати. Сантана хвалиться, що рівень неписьменності дорівнює нулю: заняття з читання обов’язкові, а ледарі позбавляються таких привілеїв, як телефонні дзвінки або, коли це не діє, подружні візити. Наразі 30 в’язнів вивчають університетський курс права та психології.

Найважливіше, що персонал у цих в’язницях відрізняється від персоналу інших в’язниць країни. У більшості в’язниць у Латинській Америці порядкує або армія, або поліція. Це катастрофічно: охорона схильної до заколотів в’язниці трактується як важка, неприваблива робота, тому виконують її найгірші представники силових відомств. Домініканська Республіка стала на протилежну позицію: для зниження ризику корупції вона категорично не бере на роботу тих, хто служив у поліції або армії. Натомість рекрути вчаться протягом більшої частини року, а тоді переходять на зарплату, що втричі більша від заробітку їхніх колег у старій системі в’язниць. Через вищі зарплати, тим важче підкупити людей.

Це дорого: нова система коштує близько 12 доларів на одного в’язня на день, що більш ніж удвічі дорожче, ніж у старій системі. Сантана постійно обстоював потребу витрачати більше на в’язниці, щодо яких поширена думка, що люди там повинні гнити, а не мати гарне до себе ставлення. Коли я вперше прийшов до його кабінету, він давав по телефону інтерв’ю ток-шоу на панамському радіо, ведучий якого налаштований скептично до викидання грошей на покидьків суспільства. Сантана не здається. Він наполягає:

– Це соціальна інвестиція, яка дає величезні заощадження суспільству. Якщо ви не витрачаєте ці податки на злочинців, злочинці стають більш небезпечними.

Деякі приклади того, як витрати кількох додаткових доларів можуть заощадити тисячі, сміховинно прості. У нових в’язницях Домініканської Республіки в’язні одержують безкоштовне харчування. На перший погляд, це може здатися послабленням порівняно зі старою системою, в якій харчі приносили родичі й друзі, а якщо ніхто не приходив, в’язень ходив голодний. Внутрішнє забезпечення харчуванням ліквідувало одне з найбільших джерел в’язничної контрабанди: давніше члени сім’ї тайкома проносили зброю й наркотики до в’язниці, ховаючи все у мішках з рисом або запікаючи у хлібини. Витрачання додатково кількох центів на день, щоб забезпечити кожного в’язня мискою рису і бобів – справді «м’який» захід – означає, що ускладниться їхній доступ до ножів, зброї та наркотиків. Платнику податків, може, не до вподоби платити за ланчі в’язнів, але квасоля дешевша за металошукачі.

• • •

Деяким злочинним організаціям потрібна велика кількість штатних працівників. Сальвадорські банди ідентифікують своїх членів за татуюванням, мексиканські картелі іноді замовляють сорочки та бейсболки з емблемами. Проте не всі організації наркоторгівців мають таку формалізовану структуру. У заможних країнах, зокрема з гарною поліцією, банди наркоторгівців здебільшого нечисленні й слабко організовані. Вони не вдаються до розширення, бо з більшим масштабом зростає ризик їх виявлення: кожний новий член стає ще одним потенційним витоком інформації, та й перевірка й моніторинг великої групи спільників непрактичні. Тому наркодилери в заможному світі працюють не на засадах партнерства, як «Наша родина», і не із великим штатом, як «Баріо 18», а спираються на мережу випадкових позаштатних працівників, кожен з яких мало знає про інших.

У Британії була зграя дилерів, яка мала добрий зиск, імпортуючи кокаїн з Іспанії. Доки її не розвалила поліція, вона щотижня ввозила до країни 50—60 кг кокаїну. Наркотик вона закуповувала в колумбійського посередника в Іспанії по 18 000 фунтів за кілограм і продавала у Великій Британії за 22 000 фунтів. Обсяг продажів становив понад мільйон фунтів на тиждень, або майже 60 млн на рік. Зиск становив понад 10 млн фунтів. Можна було б припустити, що менеджмент такої великої операції з річним обігом майже 100 млн доларів обійматиме чимало шахраїв. Але, згідно з інтерв’ю Гоум-офісу, бізнесом на багато мільйонів фунтів керували тільки дві людини^28.

Ватаги не рекрутували багато людей до свого міні-«картелю», а використовували іншу модель людських ресурсів, наймаючи чималу команду фрілансерів для виконання різної роботи. Кур’єр зустрічав колумбійських перемитників у Лондоні, забираючи вантаж у 10 кг кокаїну, який розвозив по всій Великій Британії. Кожна транзакція давала йому близько 800 фунтів стерлінгів. Наступного дня покупці доставляли готівку збирачеві грошей у Лондоні, якому платили 250 фунтів стерлінгів на день. Іншій людині платили таку ж суму за підрахунок грошей (пересічно за день роботи він оприбутковував 220 000 фунтів). Третя особа доправляла платню двом особам: венесуелці, яка допомагала колумбійцям повернути свої гроші в Іспанію, і «тримачеві грошей», який ховав гроші, зароблені підприємством. Орударі також наймали водія за 200 фунтів на день. На круг двоє ватагів мали півдесятка людей, які виконували різні завдання, не бувши «членами» банди – і не бачивши в живі очі прибутку дилерів.

Крім фрілансерів, картелі часто співпрацюють з іншими злочинними організаціями. Мало який картель здатний проконтролювати весь ланцюжок поставок наркотиків – від виробництва до ритейлу. Наразі кілька мексиканських картелів роблять усе можливе, щоб узяти під свій контроль вирощування коки в Колумбії та роздрібну торгівлю у США. Але це виняток. Натомість більшість організацій перемитників наркотиків спеціалізується на одній ланці ланцюжка. Одна банда займається імпортом і передає продукт іншій банді, яка береться до національної дистрибуції, перш ніж інші посіпаки подбають про торгівлю на вулиці.

За такої схеми відносин між ланками бізнесу велику вагу має професійність людей. І, напрочуд, стосунки між наркоторгівцями більш щиросерді, ніж можна собі уявити. Наприклад, познайомтеся з наркоторгівцем дипломатичної вдачі Пітом, який заробляє на життя імпортом кокаїну з Південної Америки до Нідерландів. Одного дня він замовляє 20 кг кокаїну, що за гуртовими цінами в Нідерландах обійдеться в понад півмільйона євро. Кокаїн від контактної особи Піта в Бразилії прибуває безпечно. Але результати тестування кокаїну Піта не влаштовують. 12 кг продукту добрі, але решта 8 кг не відповідають вимогам, і він телефонує продавцеві, аби поскаржитися на «крейду». Ми знаємо це, бо без відома Піта його телефон прослуховувала голландська поліція (в якій працюють справжні вивідувачі, бо один ордер на прослуховування видається приблизно на кожну тисячу робочих телефонів у країні).

У цей момент, якби то був голлівудський фільм, Піт відрядив би кілера першим-ліпшим літаком до Ріо, щоб уладнати справу. Але відбувається інше. За справи береться група обслуговування клієнтів експортної компанії. Бос перепрошує Піта за недогляд щодо якості, бо, каже, його звична контактна особа не змогла доправити 20 кг, і довелося звертатися до іншого постачальника. Щоб виправити помилку, він обіцяє відрядити до Нідерландів «інженера», щоб переробити «крейдяний» кокаїн на щось путяще. Піт іще трохи бурчить із цього приводу, але кров не проливається.

Аналогічний епізод відбувається трохи згодом. Піт вдається до своїх старих трюків, цього разу з допомогою кур’єра, що має летіти з Південної Америки з валізою, напакованою кокаїном. План розвалюється, коли в кур’єра стається нервовий зрив перед посадкою до літака. Замість того щоб нести наркотики на борт, він кидає валізу в аеропорту, відмовляючись від продукту на тисячі доларів. Він сповіщає про новину Піта, який, не дивно, лютує і підозрює, що, далебі, кур’єр не викинув кокаїн, а продав комусь іншому. Якийсь час він, мабуть, бажав помститись і вбити кур’єра. Його постачальник кокаїну в Бразилії – мабуть, сподіваючись покутувати за попередню партію «крейди», – навіть пропонує сам уколошкати махляра. На щастя для кур’єра, у Піта є тверезіший брат, який вирішує сам рушити до аеропорту й перевірити ту версію. Він переконується, що кур’єр не бреше, й переконує Піта скасувати вбивство. Попри втрату (або й крадіжку) готівки за валізу кокаїну, некомпетентний перемитник лишається жити до наступного разу.

Історії Піта – лише деякі з багатьох випадків, проаналізованих у вельми незвичній доповіді Європейської Комісії про те, що відбувається, коли йдуть нанівець великі оборудки з наркотиками^29. Автори перелопатили досьє в голландській поліції, щоб виокремити детальну інформацію про 33 змарновані кокаїнові угоди. То все були транзакції на чималі суми, бо йшлося принаймні про 20 кг наркотику, а в кількох випадках – про кілька тонн. Як і в британському дослідженні, маємо неабиякі приклади некомпетентності. Таємниця однієї угоди вийшла назовні після того, як деталі відправили факсом на хибний номер. Велику партію втратили після відправки до Антверпена, а чекали на неї в Роттердамі. Іноді задуми в стилі Джеймса Бонда провалюються в стилі містера Біна^30. В одній оборудці перемитники розробили складний план імпорту кокаїну, запакованого в спеціальні туби, що кріпилися до корпусу судна, а витягти їх мали водолази. Наркотики успішно ховають, корабель прибуває до голландської гавані. Але все пішло нанівець, бо в пірнальників сталася якась неприємність, і вони не змогли потрапити у воду. Кокаїн так і лишився на місці і, можливо, все ще подорожує світом, примоцований до дна якогось танкера.

Основна увага в дослідженні приділяється тому, як ці суперечки вирішуються. Автори вважають, що, як і Піт, терплячий імпортер кокаїну, більшість торгівців за змогою використовують ненасильницькі методи врегулювання розбіжностей. З 33 випадків, більшість із яких пов’язані з втратами тисяч євро, дві третини залагоджуються без насильства. Це могло б здатися дивним. Наркотики і насильство нерозлучні, бо застосування сили або принаймні загроза її застосування – єдиний спосіб, яким наркокартелі можуть забезпечити виконання контрактів. Як уже згадувалося, наркокартелі не можуть позиватись і вирішувати проблеми в суді.

Хоча без зайвого роздуму єдиним способом забезпечити дотримання умов є загроза неприємних наслідків, дані свідчать, що назагал імпортери наркотиків усіляко намагаються уникнути насильства. Як звичайні фірми, вони реагують на провали, проводячи розслідування, щоб з’ясувати: це шахрайство чи просто невдача. Коли є докази того, що хтось украв в організації або навмисно зрадив її, насильство не забариться. Але часто люди недбалі чи абсолютно некомпетентні отримують вигоду від сумнівів. Це, пишуть автори, підтримує ідею про те, що «наркоторгівля, навіть на такому високому рівні, працює так само, як і малий бізнес, у якому менеджери мають ухвалювати щодо окремих осіб рішення… зумовлені потребою збереження стосунків». Через складнощі з найманням нових працівників та налагодженням нових контактів для імпортно-експортних операцій, наркоторгівцям випадає бути більш вибачливими до помилок, ніж законним фірмам; автори припускають: «Зважаючи на перешкоди для інформаційних плинів на цих ринках, відносини можуть бути навіть важливішими, ніж на законних ринках».

Що є ключем до побудови тривких відносин? Наркоторгівці, як правило, не переймаються дипломатією. Але згладжування потенційно небезпечних ситуацій було одним із факторів успіху багатьох великих картелів. Пабло Ескобар розробив базову систему страхування від втрати партій кокаїну, яка допомогла уникнути суперечок і переконати законних підприємців у Медельїні інвестувати в його транзакції (це, зі свого боку, дозволило його картелю вбудуватися в колумбійське суспільство). Цінні контрактори часом отримують із цього чималі вигоди. Покійний Чарльз Бауден, американський спостерігач «фронтери» (американсько-мексиканського кордону), розповів цікавий епізод, у якому мексиканський кілер, якого випадково взяли на мушку його колеги, вирушив в оплачену поїздку до приморського курорту Маcатлан на знак компенсації^31.

Назви деяких банд, згаданих у цьому розділі, дають ключ до іншого способу, яким картелі іноді намагаються підтримувати гармонію в лавах. «Наша родина», «Мексиканська мафія» та «Арійське братство» добирають своїх членів за ознакою раси. В’язничні банди передусім сумновідомі тим, що формуються за расовою ознакою. («Просто уявіть, ніби це 1950-ті роки. Так легше зрозуміти», – пояснює персонаж у «Помаранчевих – нових чорних», похмурій комічній теледрамі, дія в якій точиться в американській жіночій в’язниці.) Навіть для картелів, які не вельми зважають на колір шкіри, здається, культурні та мовні зв’язки мають чимале значення. Іспанія є головною брамою до Європи для латиноамериканських наркотиків. Аналогічно, згадані дослідження Великої Британії та Нідерландів показали, що чимало опитаних іноземців походило з колишніх британських і голландських колоній у Карибському басейні.

Чи мають перевагу картелі, пов’язані з людьми тієї ж раси або культурного походження? Ця ідея непопулярна в легальному бізнесі, бо більшість фірм віддають перевагу різноманітності. У багатьох дослідженнях показано, що різноманітна робоча сила більш креативна й адаптивна; у кожному разі, наймання за расовою ознакою незаконне в більшості країн. Мало хто пробував довести, що монокультурний колектив продуктивніший^32. Тому дивно, що так багато злочинних угруповань організуються на цій основі. Кортить припустити, що це просто тому, що злочинці – погані люди, для яких расизм – бридка риса – природний. Але ж це нібито суперечить більшості з того, що ми досі бачили у злочинних угрупованнях, які так часто йдуть услід звичайним фірмам, роблячи те, що краще для бізнесу.

Автори голландського дослідження вирішили трохи заглибитися в це питання. Вони розподілили результати за етнічною ознакою і виявили, що суперечки, які виникають між сторонами, що належать до однієї етнічної групи, з набагато меншою ймовірністю вирішуються із застосуванням насильства, ніж між групами з різною етнічністю. У випадках провалених угод, укладених між людьми однієї раси, 29 % зрештою дійшло до насильства або погроз. А при суперечках між людьми різної етнічності в 53 % випадків сталися сутички.

Можливо, відсутність насильства зумовлена не стільки культурною гармонією, скільки можливістю залякування. Візьмімо колумбійську мережу перемитників, яку нещодавно виявили в Нідерландах. Замість того щоб імпортувати кокаїн, банда займалася непростою проблемою відправлення грубих сум незаконно одержаної готівки назад до Колумбії, не викликаючи підозр у влади. Вона платила перевізникам-аматорам по 3 000 євро кожному за перевезення валіз із 150 000 євро готівкою назад до Боготи. (Контрабанда готівки з Європи значно полегшується завдяки існуванню купюри в 500 євро; банкнота з таким високим номіналом спростила життя злочинцям, які можуть ховати по 20 000 євро в одній пачці сигарет. У деяких європейських країнах їх називають «бен Ладенами»: усі знають, що вони існують, але ніхто, крім злочинців, їх не бачить.) Протягом двох років банда відправила назад щонайменше 42 млн євро, використовуючи колумбійців, яким до гонорару додавали оплачену відпустку.

Цей бізнес наймав лише колумбійців. Жінка, яка очолювала банду, завжди вживала запобіжних заходів і записувала імена й адреси членів сім’ї кур’єрів, щоб, якщо перевізник тікав, помститися його близьким у Колумбії. Звичайно, погрожувати можна будь-чиїй сім’ї – і колумбійській, і інший. Але вдаватися до насильства набагато легше в країні з відносно гіршою поліцією, ніж у Західній Європі. І ще важче обвинувачувати провід банди, що базується по той бік Атлантики. Голландська справа аж ніяк не була унікальною: британська поліція також виявляла випадки викрадення людей у Колумбії, яких звільняли лише після повернення боргу у Великій Британії.

Щось схоже коїться і в наркобізнесі США. Більшу частину американського героїну постачають мексиканські банди (див. розділ 9). За словами посадовців з Управління боротьби з наркотиками, більшою частиною ритейлу займаються мексиканські громадяни, яких за грубі гроші виряджають їхні боси в Мексиці займатися продажем наркотиків на розі вулиць у США. Картелю набагато дорожче відрядити цільовий мексиканський гурт, ніж просто найняти людей на місці, але такий захід має дві мети. По-перше, управління ланкою поширення наркотиків в іншій країні, яка оперує невеликими невідстежуваними коштами, і надання їй великої кількості дорогих наркотиків дуже знаджує чкурнути з усім виторгом. Як і у випадку колумбійських перевізників готівки, мексиканські перемитники придумали запобіжники у вигляді потенційної помсти членам сім’ї, які перебувають у Мексиці. По-друге, використання мексиканців, яких керівництво картелю знає й може тасувати кожні кілька місяців, ускладнює інфільтрацію ланки, на відміну від ситуації з місцевими наймитами.

Тому, на відміну від законного бізнесу, раса і національність відіграють свою роль при найманні, хоча причина пов’язана радше з більшим потенціалом для шантажу, ніж просто з бажанням працювати з людьми своєї національності. Однак є дивний виняток у найманні на основі раси. Як і багато інших картелів, нігерійські перемитники героїну наймають в основному своїх же нігерійців. Але коли йдеться про перемитників героїну з Європи до США, вони роблять виняток. Вони виявили, що білих жінок набагато рідше зупиняють в аеропорту^33.

• • •

Реформатори в’язниць віддавна стверджують, що «в’язниця не працює». Це слушно лише частково: для наркокартелів в’язниця працює блискуче. В’язниці надають місце для наймання та навчання нових співробітників, що, як правило, вкрай складно робити злочинним організаціям через обмеження нелегального бізнесу. Від ватагів, як-от Карлос Ледер, до вразливого молодого домініканця, який шукає захисту й роботи, тисячі людей щороку обирають за ґратами кар’єру злочинця. Наскільки помилковим було відправляти дрібних порушників до цих кримінальних університетів, розумів навіть Річард Ніксон, президент США, який першим оголосив війну наркотикам.

– Брати когось, хто трохи покурив [канабісу], і кидати його за ґрати до гурту запеклих злочинців – це абсурд. Має бути інший спосіб, не в’язниця, – сказав він у приватній бесіді, записаній в Овальному кабінеті 1971 року^34.

Відколи він це мовив, у США намагалися знайти передусім «інший спосіб, не в’язницю». На час зауваги Ніксона кількість в’язнів у країні становила близько 200 тисяч. Зараз їх 1,6 мільйона. Здебільшого критика цієї політики лунає з позицій захисту прав людини, але так само переконливими є економічні міркування. В’язниця шалено дорога. Кидати підлітка за ґрати коштує дорожче, ніж надіслати його до Ітонського коледжу, приватної школи-інтернату в Англії, в якій вчилися принци Вільям і Гаррі. Особливо дивно, що США, країна з гордою історією обмеженого урядування, настільки беззаперечно щедрі, коли йдеться саме про цю державну службу, на яку вони гатять 80 млрд доларів на рік. Чи справді потрібно замкнути вп’ятеро більше людей на душу населення, ніж Велика Британія, вшестеро більше, ніж Канада, і вдев’ятеро більше, ніж Німеччина?35

Тож зрозуміло, чому слід зменшувати кількість в’язнів. Менш очевидним здається той аргумент, що режим тримання варто пом’якшити. Це суперечить здоровому глузду, який підказує, що гірші в’язниці є дужчим стримувальним фактором від скоєння злочинів. Досвід свідчить, що в’язні відповідають на недобре й небезпечне оточення утворенням злочинних груп, які пропонують захист і привілеї. «Ми не банда, а профспілка», – сказали лондонській Times в’язні Сьюдад-Хуареса в Мексиці^36. Як і звичайні робітники, в’язні радше об’єднуються в профспілки, якщо бачать погані умови. Якщо в’язниця безпечніша, у в’язнів зникає потреба в захисті; навчання дає в майбутньому легальний вибір, коли вони зрештою вийдуть на волю. Що менше держава задовольняє основні потреби в’язнів, то більше можливостей у банд заповнити цю прогалину.

Домініканська Республіка показує, як такий підхід може працювати. Колись у країні була величезна кількість в’язнів, яких тримали в жахливих умовах. За старої домініканської системи у половини в’язнів протягом трьох років після звільнення ставався рецидив. А за нової системи – у менш ніж 3 %. Обидві цифри, ймовірно, занижені, що відбиває обмежену здатність країни виявляти й розслідувати злочини. Але відмінність разюча. Організованій злочинності залучати в’язнів до злочинної діяльності набагато простіше за старого, жорсткішого режиму. Кращі в’язниці є для них гіршими центрами зайнятості.

Ускладнення рекрутування для картелів має свої позитиви. Аналіз провальних угод із кокаїном у Європі показує, що коли щось не так, наркоторгівці можуть бути напрочуд вибачливими. Причина не в тому, що вони благодійники, а радше в тому, що їм треба зберегти обмежену мережу наявних контактів. Наймання нових людей або звернення до нових постачальників чи дилерів – це складна, небезпечна робота, і є ризик, що про бізнес довідаються інформатори. Тому спалення мостів з контактними особами – тільки за надзвичайних обставин. Коли в кокаїновій індустрії була налаштована мережа, голландський імпортер Піт цілком міг насваритися на експортера, який обшахраював його з бразильською «крейдою», або перемитника, що загубив валізу кокаїну. Але оскільки налагодити такі контакти важко, йому вигідніше було обмежитися списанням усього на сумнівність обставин.

Із цього випливає, що якщо можна перешкодити картелям вербування, обмеживши приплив учнів у в’язниці, то можна прикрутити кримінальний ринок праці. По-перше, це змусить злочинні організації платити своїм співробітникам більше коштом своїх прибутків. Це також стримає їх від насильства над своїми працівниками. Розкидатися працівниками можна тільки тоді, коли кандидати на заміну стоять у черзі. У минулому домініканські гангстери не панькалися з норовливими поплічниками або виряджали їх на війну проти інших банд, бо в них завжди були напохваті нові співробітники. Якщо в’язниці в Домініканській Республіці чи деінде зможуть прикрутити цей кран, бандам доведеться брати приклад з Піта, терплячого голландського дилера, який прагне зберегти контакти й радше залагодити все миром.

Розділ 4. Піар і божевільні з Сіналоа

Чому картелі дбають про корпоративну соціальну відповідальність

У Куліакані, столиці ураженого нарковійною мексиканського штату Сіналоа, панує карнавальна атмосфера. Чоловіки, жінки й діти заполонили вулиці, ходять і співають під звуки труб і тромбонів. Це був лютий 2014 року, і щойно країною перебігла радісна новина, яку ніхто й не сподівався почути: Хоакін Ґусман, ватажок сіналоанського картелю і один із найбільш розшукуваних людей у світі, опинився за ґратами. Ель-Чапо (Коротун), як називали ватага картелю, очолював багаторічний терор, наказуючи мордувати тисячі людей у Сіналоа і за його межами. Роками він вислизав владі з рук: йому вдавалося чкурнути, перш ніж гелікоптери доправлять спецпризначенців. Але і йому урвалася нитка. Після драматичної втечі каналізацією в Куліакані, куди він поліз через потаємний люк під ванною в конспіративному будинку, Ель-Чапо подався до прибережного курорту Масатлан. Там його й знайшли в дешевому готелі, заарештували під прицілом зброї та доправили до Мехіко, де провели перед телекамерами, які транслювали новину мільйонам вражених мексиканців.

Населення його рідного штату відреагувало негайно. Кілька днів сіналоанськими містами розліталися летючки, що закликали громадян виходити на вулиці й відзначити цю визначну подію. Сіналоанці радо влаштовували урочисті ходи. Однак у парадів на відзнаку арешту Коротуна була дивна особливість. Якщо придивитись до учасників ходи – натовпу молоді й старих, жінок і чоловіків, підлітків і цілих родин, – на них можна було побачити футболки, а в руках – плакати з вельми несподіваними гаслами. На одному було написано: «Коротуна люблять і поважають більше, ніж багатьох політиків!» «Сіналоа належить тобі, Коротуне», – читаємо на наклейках із футболок. На деяких був одяг із цифрою «701», місцем Ель-Чапо в рейтингу мільярдерів за часописом «Форбс». На обтягнутому топі однієї дівчини – напис: «Коротуне, зроби мені дитину». Юрми сипонули на вулицю не для того, щоб засудити небезпечного наркоторгівця, а щоб підтримати його. На вулицях, якими посувалася хода, котрій поліція не перешкоджала, бо мала нібито важливіші справи, раз по раз лунало: «Хай живе Ель-Чапо!»

Погубник тисяч життів, Коротун Ґусман мав би бути найбільш осоружною людиною в усій Мексиці. Але подекуди в країні, де він накоїв найбільше лиха, громадська думка зазнала химерних метаморфоз. Хоча дехто брав участь у ході на його підтримку в Куліакані з примусу, назагал люди щиро ним захоплювались. Опитування громадської думки в країні, проведене газетою Reforma, показало, що лише 53 % респондентів схвалюють його арешт, а 28 % – рішуче проти^37. Про мексиканських наркоторгівців складають «наркокориди», – палкі балади для тромбона й акордеона, в яких розповідається про їхні звершення і вправне обдурювання поліції. На пошану Коротуна Ґусмана зірка місцевої естради в стетсоні на голові Хосе Евлохіо Ернандес, на прізвисько Кольт Сіналоа, проголошував:

Нехай не вдався він на зріст,

Наш любий Коротун, проте

Для мене він сягає головою неба.

І серед велетів він є

Найбільшим велетом для мене^38.

Ув’язнення маленького велета тривало недовго: у липні 2015-го, трохи більш як за рік після арешту, влада Мексики оголосила, що Ґусман знову вислизнув з її рук. Записи відеоспостереження, які згодом оприлюднили роз’юшені посадовці, показують, як Коротун ходить, а тоді завертає за ріг, до особистої ванни, – і як здимів. Пізніше керівництво в’язниці знайшло отвір у душовій кабіні, що вів до професійно спорядженого тунелю завдовжки з милю; тунель був обладнаний простенькою системою вентиляції та рейковим транспортом, за допомогою якого вивозили землю та інше сміття. Оцим тунелем і втік Коротун, походьма розбиваючи лампочки, а тоді розчинився в сільській місцевості. Уже за кілька годин на YouTube з’явилися перші наркокориди, що оспівували зухвалу втечу. Такий собі Лупільйо Рівера недбало пояснював:

Кокс водою й повітрям ішов із далеких земель,

а усе врятував хитромудрий тунель.

Коротун – не єдиний популярний бандит. Цікавою особливістю наркоторгівлі є те, що чолівк індустрії, як правило, має кращу репутацію, ніж більшість злочинців і, звичайно ж, політиків (Конгрес США багато віддав би за такі рейтинги, як у Ель-Чапо). Перемитники навіть задають тон моді: коли брали м’язистого наркобарона Едґара Вальдеса Вільяреаля, якого за світле волосся називали Лялькою Барбі, на ньому була яскраво-зелена сорочка поло від Ralph Lauren, і крамниці одягу в Мехіко швиденько узялися продавати копії молодикам, які прагнули бути схожими на бандюгу.

Щось схоже відбувається і в західних країнах, де створюють романтичний образ наркоторгівців, що часто застує їхні злочини. Джонні Депп грав роль милого колумбійського капо-американця у фільмі «Кокаїн» про становлення медельїнського картелю Пабло Ескобара. Син Ескобара, Хуан Пабло, написав книжку про батька, в якій розповів, що кримінальна кар’єра того почалася ще зі шкільної лави, коли той продавав фальшиві дипломи своїм шкільним друзям. Говард Маркс, засуджений британський наркоторговець, написав автобіографію, назвавши її «Містер Крутий» (один із його псевдонімів), і непогано заробляв на інтерв’ю, в яких описував свою кримінальну кар’єру як цікаву пригоду.

Насправді в картелі немає нічого романтичного. Під орудою Коротуна Ґусмана сіналоанська мафія жорстоко вбивала і калічила кожного, хто стояв на їхньому шляху. Жертв катували, спалювали живцем, прилюдно вішали – і не в ім’я революції, а заради зиску для картелю. Такі люди, як «крутий» Говард Маркс, може, самі й не вбили нікого, але саме їхніми грошима розраховувалися з убивцями. Цей бізнес такий же мерзенний, як і вони самі. Проте ними не гидують: ватажки наркоіндустрії вважаються гоноровими бандитами і на батьківщині, і за кордоном. Ця трансформація народної уяви – сприйняття брудних, брутальних бандитів як милих махлярів – є найрізкішим піарним переворотом у світі бізнесу. Як же картелі зробили це?

• • •

«ГРОМАДЯНИ, – починається написане великими літерами звернення, – цим я заявляю, що ніколи не наказував убивати дітей і жінок. Я не підтримую здирництво і викрадення. За тотальну руїну держави відповідають члени “Лінії”… Бо наші правила чіткі: не займати дітей, жінок, невинних; ніякого здирництва та викрадень. А от “Лінія” вбиває, щоб зідрати з людини 1000 песо [близько 70 доларів]»39.

Цей мессидж, професійно надрукований чорними і червоними літерами, з’явився удосвіта в Сьюдад-Хуаресі на банері, що звисав із пішохідного мосту в людному районі. Це було 2010 року, коли війна між сіналоанцями під проводом Коротуна Ґусмана і місцевим хуареським картелем із його відділом замовних убивств «Лінія» щойно розпалювалася. Банер, підписаний самим Коротуном, був лише одним із безлічі «наркомантас» – наркоплакатів, – розвішаних по всьому місту. Що більше розгорталося насильство, то більше з’являлося реклами.

Здавалося б, наркокартелі маркетингом не переймаються. І хоча репутація рекламістів не набагато краща, ніж у наркодилерів (Герберт Веллс називав рекламний бізнес «законною брехнею», а Джордж Орвелл – «гуркотом кийка в помийниці»), від мафії назагал не чекають особливої зацікавленості комунікаційними іграми. А насправді вони дуже поважно трактують маркетинг, особливо піар і рекламу. Власне, лише підтримка публіки дозволяє таким утікачам, як Ґусман, залишатися в бігах, не наражаючись на те, що їх видадуть поліції. Тому картелі мають набір вишуканих методів відбілювання свого іміджу.

Зухвалі рекламні кампанії проводяться на півночі Мексики. Зазвичай вивішують шматини чи пластикові банери та гукають місцевих фотографів, перш ніж влада прибере рекламу. Іноді мессиджі просто квацяють на старих простирадлах, а часом рекламу виготовляють фахові дизайнери. Мета реклами буває різна. На кордоні з Техасом, у Нуево-Ларедо, «Лос-Сетас» якось провели гучну кампанію рекрутування; їхні банери проголошували: «Якщо ви служите чи служили у війську, оперативна група “Лос-Сетас” на вас чекає. Ми пропонуємо гідну зарплату, харчування і бонуси для сім’ї. Годі терпіти знущання й жити надголодь: ми не будемо вас годувати маручанським супом [ґатунок локшини швидкого приготування]». Частіше трапляється наступальна реклама з лайками й погрозами на адресу банд-суперниць (часом поруч із таким банером вішають людину) або мессиджі з запевненням громадян у тому, що картель на їхньому боці: мовляв, ми торгуємо наркотиками, але далекі від таких злочинів, як здирництво щодо простих людей.

Така примітивна зовнішня реклама ефективно демонструє місцевим мешканцям, що певний картель достатньо впливовий у конкретному районі і може вивісити банер у громадському місці, бо поліція йому теж підвладна. Проте ця форма впливу не вельми переконлива. Сьогодні в усьому світі спостерігається криза в рекламі і легальної, і тіньової економіки. Кілька поколінь тому споживачі ще могли повірити «законній брехні», вивішеній на Медісон-авеню чи надрукованій в улюбленій газеті або часописі. А тепер, коли є безліч ЗМІ онлайн і офлайн, споживачів переконувати важче, бо вони особливо скептично сприймають платну рекламу, яку пишуть ті самі люди, які намагаються продати вам свій крам. Складно уявити, що хтось повірить рекламі про нешкідливість куріння, яка була популярною в рекламі сигарет у 1950-ті роки. Так само безглуздо звучить реклама Коротуна і «Лос-Сетас» про те, що вони чесні дилери й порядні працедавці.

Натомість маркетологи скеровують свої зусилля деінде, так чинять і картелі. Ще десять років тому гуру брендингу Ел і Лора Райс доводили, що традиційна реклама себе вичерпала, а вплинути на сприйняття споживачів тепер набагато простіше за допомогою її небожа – піару^40. Трохи пізніше соціальні ЗМІ уможливили фірмам майже миттєво поширювати піар-мессиджі в інтернеті за допомогою, як це називає Девід Мірмен Скотт, «перехоплення новин». На відміну від реклами, піар ігнорує куплену газетну площу й ефір і зосереджується на набагато дорожчих редакторських колонках і теленовинах. Цікава стаття в газеті вагоміша за оплачену рекламу на звороті. За оцінками американського економічного видання PR Daily, редакційна колонка втричі дорожча за оплачену площу реклами. Компанії змагаються за те, щоб їхня реклама потрапила на цю площу, безпрецедентно лобіюючи журналістів, щоб ті згадували про їхніх клієнтів у своїй статті. У Великій Британії кількість піарників (понад 47 800 осіб) перевищує кількість журналістів (45 000 осіб)41.

Продаж площі редакційної колонки привабливий для новинарних організацій, яким непереливки з виданням. Малооплачуваним репортерам спокусливо писати добре про компанії, які пропонують їм свою гостинність та компліментарні дарунки. Новинарні газети дедалі частіше пропонують «природну рекламу» зі спонсорованим контентом, що жанрово перебуває на межі між статтею і комерційною рекламою. На перший погляд, така публікація – звичайний матеріал, а насправді його писали і схвалювали рекламісти; у такий спосіб компанії доносять свій мессидж, що нагадує редакційну колонку, але нею вже не є. Більшості журналістів не до вподоби, що реклама втручається в текст новин. Але рекламісти ладні платити набагато більше за такий потужний інструмент впливу на споживачів. Читачі можуть не йняти віри гаслам у рекламі, але якщо компанії вдається зробити так, аби газета чи телеканал повторювали її ідеї своїми словами, то це вже щось означає. Так само і з наркокартелями, що в останні роки різко й часом брутально посилили лобіювання медіа.

І одного травневого ранку я опинився на півночі Мексики, стрімко їдучи через пустелю. Сонце спиналося над обрієм, а моє журналістське посвідчення було сховане в пакунку зі шкарпетками глибоко у валізі. Погода лагідна, бо ще не залягла пекельна спека; я прокинувся вдосвіта, чим здивував працівників готелю, котрі знімали нічні накидки з кліток із канарками в холі, коли я вже спустився до сніданку. Я прямую по шосе № 40 на схід від Монтеррея, великого заможного міста біля кордону зі США. Картелі допіру заходилися збирати кошти для війни за територію, і на ризик викрадення наражаються всі, чиї родини могли б заплатити грубі гроші відкупного. Один мій заможний друг, який завжди виставлявся на новенькому блискучому «рендж ровері», приїхав цього разу до мого готелю на старій тарантайці.

– Нині не варто привертати до себе зайвої уваги, – пояснив він.

Про проблеми насильства в Монтерреї відомо всім. Газети рясніють заголовками про перестрілки та вбивства. Але з неофіційних розмов із міськими бізнесменами, більшість із яких перевезли сім’ї до США, де безпечніше, я дізнався, що дивніші й жахливіші речі кояться в іншому північному містечку. За 150 миль на схід є місцина, де про нарковійну не розводяться. Рейноса, яка лежить через кордон навпроти техаського Мак-Аллена, схожа на багато інших прикордонних містечок, з її фабриками maquiladora, дешевими клініками й аморальним районом червоних ліхтарів, що називається «містечком хлопців». Так само як в інших прикордонних містах, у Рейносі зосереджується контрабанда наркотиків. Але попри шал насильства на півночі Мексики, звідси надходить зовсім мало інформації про картельні вбивства. У телевізійних і газетних новинах, власне, ніколи не згадують про нарковійни тут. Нема ні описів убивств, ні світлин із тілами. Політики не ведуть мови про це. Рейносу ніби відтяли від країни. Я вирішив відвідати місто.

Удосвіта дорога пуста, і я мчу шосе № 40. На цьому відтинку шляху ніхто не затримується, бо тут між Монтерреєм і Рейносою постійно спалахують перестрілки між бойовиками картелів «Затока» і «Лос-Сетас», які раніше трималися гурту, а тепер б’ються на смерть за панування над північним сходом Мексики. На півдорозі я проїжджаю повз Los Ahijados («Божі діти»), ресторан, де пару місяців тому, перед Великоднем, зчинився двогодинний бій між п’ятдесятьма солдатами і сорока гангстерами картелю. У результаті перестрілки розписані в радісних тонах стіни ресторану посічені кулями і тепер більше нагадують тертку для сиру.

Залякування журналістів у Рейносі призвели до того, що місцеві картелі майже повністю контролюють пресу. Я читав, що за останні два місяці тут убито одного журналіста, а ще п’ятеро щезли. Двох репортерів із Мехіко викрали і геть побили. До американського журналіста, який збирав інформацію, на вулиці підійшов незнайомий і навпростець порадив забиратися додому, що той і зробив.

Припаркувавши свою орендовану автівку, я попрямував до palacio municipal, мерії, тримаючись затіненого боку вулиці й ступаючи стрімко, ледь не бігма. Я нервував ще й тому, що працівникові мерії, з яким мало відбутися моє перше інтерв’ю, довелося в останню мить перенести зустріч, бо, як він між іншим пояснив, щойно вбили колегу, і через це часу було обмаль. Ніхто до пуття не знав, чому напередодні вбили цього молодшого працівника мерії. Він сидів у своїй машині на світлофорі за п’ять кварталів від palacio, коли вбивці під’їхали й застрелили його. Його загибель не висвітлювали в пресі, і коли я згодом проїздив повз місце злочину, то, здається, місцева влада все прибрала, і це диво в місті, де навіть сміття вчасно не вивозять.

Ніхто, либонь, і не повідомить про вбивство, бо місцевий картель якнайгостріше проінструктував рейноських журналістів обминати мовчанням новини про нарковійни. Оскільки репортери мовчать, уряд міста вирішив подавати основні відомості про нарковійну в твіттері, щоб допомогти громадянам убезпечитися. Мій інтерв’юйований, якого ми з міркувань безпеки назвемо Альфредо, зі свого комп’ютера на сторінці @GobiernoReynosa розповідає містянам основні новини задля їхньої безпеки. Той, хто стежить за його мессиджами, може прочитати: «НЕБЕЗПЕЧНА СИТУАЦІЯ. Різні точки в місті заблоковані. Їдьте обережно і не виходьте, якщо немає потреби», – або: «Повідомляють, що СИТУАЦІЯ НЕБЕЗПЕКИ НА ШОСЕ ДО МОНТЕРРЕЯ ЗАКІНЧИЛАСЯ. На кільцевій дорозі рух повільний. Будьте терплячими». Його сторінка працює від 6:00 ранку до 23:00 вечора, оновлюється щогодини або й частіше, коли щось коїться.

– Газети, радіо й телебачення вже зо два роки не дають репортажів, – каже Альфредо і докидає, що ідею підказала йому донька, знавчиня інтернету.

Жоден місцевий репортер не хоче підписувати своїм ім’ям матеріали про злочини. Іноді ЗМІ в інших містах подають свіжіші новини, ніж місцеві.

– Газети в Монтерреї публікують новини про тутешні справи, а наші газети ці новини вже передруковують, – каже Альфредо.

Мексиканські картелі витратили чимало часу і грошей на те, щоб приборкати журналістів. Традиційний спосіб переконування – plata o plomo, «срібло чи свинець», тобто хабар або куля, – до якого банди вдаються і в інших сферах суспільного життя. Репортерів постійно залякують, а якщо це не спрацьовує, вбивають, аби інші боялись. Ось один із десятків свіжих прикладів: Хосе Владімір Антуна був репортером кримінального відділу El Tiempo de Durango. Його знайшли вбитим, а поруч лежала нотатка: «Це сталося зі мною через те, що я передавав інформацію солдатам і писав те, чого не слід було писати. Ретельно перевіряйте текст, перш ніж публікувати його». Антуна розслідував убивство колеги з цієї ж газети й почав був уже писати про корупційну схему між місцевою поліцією та організованою злочинністю.

Що дужче розпалювалася війна, то більший тиск чинився на журналістів. За десять відносно спокійних років до 2004 року в Мексиці було вбито 13 репортерів. У наступний період, 2004—2014 рр., – 60. Кримінальні розслідування проводяться настільки погано, що не завжди вдається встановити навіть мотиви злочинів (деякі жертви загинули в перестрілці, не бувши метою нападу). Схоже, однак, що більшість репортерів обирали не випадково: за даними Комітету захисту журналістів, американської ГО, вісім із десятьох жертв провадили кримінальні розслідування. До певного часу ця тактика картелів працювала. У найкривавішому 2010 році п’ять мексиканських газет заявили, що через такий високий ризик для журналістів вони більше не будуть висвітлювати нарковійни. У деяких випадках картелям вдавалося розміщувати власні матеріали в ЗМІ. У телеканалу Milenio викрали чотирьох співробітників і заявили, що їх буде страчено, якщо канал не дасть репортажу зі звинуваченням картелю конкурентів у співпраці з корумпованими копами. Milenio знехотя підкорився (хоча матеріал і транслювався лише на регіон, а не національною мережею).

Картелям ідеться про дві аудиторії. По-перше, це широка громадськість. Якщо людей можна переконати в тому, що сіналоанська банда Коротуна Ґусмана – поважний картель, який не займається здирством і не вбиває дітей, то вони навряд чи інформуватимуть про них поліцію, а розкажуть про суперників, які набагато гірші за них. Так само пропаганда картелів звинувачує місцеву поліцію та прокурорів у корупції, щоб громадськість не ділилася з ними інформацією.

Інша потрібна картелям аудиторія – це уряд. Щойно з’являються повідомлення про насильство, влада негайно виряджає в неспокійні території важкоозброєну поліцію або солдатів. А така масова присутність силовиків значно ускладнює картелям бізнес. Тому настільки важливо запобігти появі репортажів у ЗМІ: якщо новина про вчорашнє вбивство не вийде, то наступного тижня не вирядять додаткових загонів, і бізнес ітиме спокійно далі. Іноді після перестрілок картелі забирають із собою тіла своїх, і для того, щоб їх поховати, але й також для того, щоб мінімізувати враження про насильство, аби армія не завдала потужного удару у відповідь. Трупи кидають у криниці, старі шахти або таємні могили в пустелі. Місцевих жителів війни картелів збивають із пантелику: стрілянина, сирени, вертольоти, а наступного дня – ані сліду ніде, ніби нічого не сталось; і, звичайно, ні слова в газеті.

Чому ж тоді картелі так часто чинять брутальні страти? Деякі вбивства призначаються для широкої аудиторії: їх фільмують, подають онлайн, як це роблять терористичні групи на кшталт «Ісламської держави». Якось один патолог розповів мені в Сьюдад-Хуаресі, що найнебезпечніше виходити на вулицю о 17:45, бо саме тоді картелі починають убивати, аби о 18:00 потрапити до вечірніх новин. Іноді це коїться через те, що банді схотілося заварити кашу на території конкурента. Якщо в громадському місці знаходять десяток трупів, влада враз надсилає спецпризначенців, що на кілька тижнів ускладнює бізнес. Часом картелі можуть навмисне «розігрівати» ділянку конкурентного картелю – як там кажуть, calentar la plaza, – щоб силовики вчинили потім розгром. Залучають до цього і ЗМІ, яким загадують віддати під цей матеріал побільше площі в газеті.

Журналісти, буває, виграють від того, що один картель каже заткатись, а другий – розписати все якомога докладніше. Редакційна стаття, яку 2010 року передрукував увесь світ, на першій шпальті El Diario de Juárez прямо вказувала на місцеву мафію після вбивства двох працівників газети. Стаття «Чого ви від нас хочете?» починалася так: «Панове з різних організацій, що змагаються за територію Хуареса… Зверніть увагу, що ми поширюємо новини, а не читаємо думки. Тому як працівники сфери інформації ми хочемо, щоб ви пояснили нам, чого ж ви хочете, аби ми надрукували чи не надрукували, щоб були якісь орієнтири. Зараз ви фактично є владою міста, бо законна влада не змогла нічого вдіяти, щоб запобігти смерті наших колег»42.

Наркокартелі тримають у лещатах місцеві ЗМІ, а тепер втручаються і в інтернет. Як і звичайні компанії, ОЗУ взялися до розбудови свого іміджу в мережі. Власник акаунту в твітері @GobiemoReynosa висловлювався в постах вельми обтічно про «небезпечну ситуацію», уникаючи подробиць. Натомість деякі репортери-аматори скористались анонімністю в інтернеті й подають набагато більше подробиць, ніж наважується більшість газет. Сайт під заголовком Еl Blog del Narco здобув велику аудиторію, публікуючи новини, яких немає в друці (разом зі світлинами та відео, що надто жахливі навіть для звиклих до крові мексиканських ЗМІ). Деякі журналісти кажуть, що дають до цих блоґів матеріали, під яким надто ризиковано ставити своє ім’я. Для картелів такі витоки інформації в інтернеті підважують їхній контроль у поданні новин.

Уже є ознаки, що вони намагаються залякувати інтернет-репортерів за допомогою тактики, випробуваної на традиційних ЗМІ. Перший відомий випадок убивства картелями людей за пости в соцмережах стався 2011 року, коли знайшли два трупи, що звисали з мосту в прикордонному містечку Нуево-Ларедо на північному сході Мексики, а на них напис: «Така ж доля чекає на всіх інтернет-балакунів». Невдовзі знайшли й замордували видатну блоґерку, чиє тіло кинули біля клавіатури.

Картелі ладні платити грубі гроші за мовчання навіть репортерам-аматорам. У 2013 році в штаті Тамауліпас, де розташована Рейноса, вони розповсюдили летючки, в яких обіцяли винагороду в 600 000 песо (близько 40 000 доларів) за інформацію, що допоможе встановити, хто стоїть за місцевим анонімним новинарним сайтом Valor por Tamaulipas («Мужність для Тамауліпасу»). Наступного року зламали твітер-акаунт однієї дописувачки під ніком Felina. У першому твіті хакери за неї написали: «Друзі й родино! Моє справжнє ім’я – Марія дель Росаріо Фуентес Рубіо, я лікарка, і моє життя підійшло до кінця». Через два твіти з’явився останній допис: «Позакривайте свої акаунти, не наражайте свої сім’ї на ризик, як я, прошу в усіх вибачення». Твіт супроводжувався фото із зображенням мертвої жінки. Дивовижно, але, попри небезпеку, Valor por Tamaulipas і кілька схожих сторінок досі працюють. І все ж безоглядні піар-кампанії не раз захищали банди та їхніх поплічників від викриття, на яке вони заслужили.

• • •

Стратегія на віддалену перспективу, яку використовують картелі для відмивання своєї репутації, полягає в інвестуванні в таємничу корпоративну соціальну відповідальність (КСВ); на управлінському жаргоні так називають новочасну примху. Але в цього явища давня історія. У XVIII сторіччі громадяни заходилися бойкотувати компанії, які займалися работоргівлею, змушуючи цим більш відповідальні фірми заявляти про свій «гуманніший» підхід до управління людьми (звичайно, не всі заяви були однаково щирі). Через сто років вікторіанські фабриканти збудували для своїх робітників «зразкові поселення», щоб забезпечити їм комфортне й безпечне проживання. Неподалік від місця, де я зростав, на півночі Англії, лежить містечко Солтер, яке побудував вікторіанський вовняний магнат сер Тайтус Солт, який настільки вірив у силу утримування від спокус, що не спорудив там жодного пабу (нещодавно цю засаду було порушено, і в місті з’явився бар «Не кажіть Тайтусу»). Прикметна риса КСВ полягає в тому, що багато хто підозрює: доброчинці керуються не тільки етичними міркуваннями, але й власними інтересами. Завдяки відсутності пабів у Солтері містяни тут здоровіші, але й стали більш пунктуальними робітниками.

Бум КСВ як серйозної бізнес-стратегії припав на 1990-ті. Більшість великих фірм витрачає чимало часу і грошей на те, щоб продемонструвати свій внесок у становлення спільноти, стійке зростання, концепцію трьох критеріїв^43 та інші не менш відповідальні напрямки, які досить важко сформулювати. Хоч і не завжди зрозуміло, що означають такі ідеї, їх реалізація недешева: 2014 року, попри несприятливу економічну кон’юнктуру, 128 американських компаній із 500 найбільших за версією Fortune знайшли можливість витратити майже 12 млрд доларів на ініціативи КСВ^44.

Не всі згодні з тим, що робити добро варто. Багато акціонерів запитують про те, чи справді витрачання грошей на філантропію – захист довкілля, годування бідних і порятунок китів – примножує цінність компанії. Опитування, проведене коледжем бізнесу Тіппі при Університеті Айови, показало, що в періоди падіння кон’юнктури фірмам, які фінансували КСВ, ведеться краще, бо, гадають автори, клієнти ставилися до них більш лояльно й не схильні були кидати їх, коли ставався дефіцит грошей. Проте є думка, що причина може бути іншою: стабільні та успішні фірми частіше, ніж нестабільні, інвестують вільні кошти в другорядні проекти.

Останнім часом фахівці з менеджменту трохи охололи до КСВ. Нечисленні її прихильники спантеличені тим, що деякі найбільш успішні сьогодні фірми не постраждали від незацікавленості сталим розвитком, КСВ тощо. Ірландський лоукостер Ryanair завоював європейський ринок авіаперевезень попри свою негнучкість, якою й не переймається. На відміну від інших авіаліній, які пропонують пасажирам знизити свій рівень негативного впливу на довкілля, придбавши «вуглецевий кредит», Ryanair не має часу займатися торгівлею емісіями.

– Нам подобається дражнити цих придурків. Найкраще – пристрелити тих захисників природи, – сказав Майкл О’Лірі, задерикуватий очільник компанії.

Карлос Слім став одним із найбагатших людей світу завдяки тому, що доїв концесії телекомів і тринькав менше грошей, ніж інші мільярдери.

Попри те що в деяких галузях законного бізнесу КСВ вже не настільки популярна, в тіньовій економіці вона процвітає. Деякі заможні злочинці здобули славу завдяки показній філантропії. Коротун Ґусман любив повиставлятися в наймодніших ресторанах Сіналоа; він давав офіціантам на чай по тисячі доларів. У Медельїні Пабло Ескобар роздавав дітям подарунки на Різдво, будував роллердроми і навіть житло для бідних. «Мічоаканська родина» видавала бізнесу дешеві кредити й надавала неформальні послуги для «розв’язання суперечок» (хто б сумнівався). Багато наркобаронів давали на спорудження церков. У мексиканців це називається narcolimosnas – наркопожертви. На каплиці в штаті Ідальґо є мосяжна табличка, на якій написано: «Донатор – Еріберто Ласкано Ласкано», – і цитата з псалма. Ласкано, відомий також як Кат, очолював картель «Лос-Сетас» і нібито полюбляв згодовувати своїх жертв домашнім левам і тиграм. (Скінчив він досить банально: у 2012 році його застрелили військові.)

Деякі священики радо отримують пожертви від таких людей. У своєму інтерв’ю місцевим журналістам 2005 року покійний єпископ Рамон Ґодінес Флорес зі штату Аґваскальєнтес міркував так:

– Хіба Він [Ісус] не прийняв дару [від Марії Магдалини], коли вона вилила Йому на ноги фунт дорогих пахощів? Ісус не запитав її: «Де ти купила дорогі пахощі?» Йому байдуже було, звідки гроші: Він просто прийняв дар.

– А якщо єпископ запідозрить, що гроші неправедні? – здивувалися репортери.

Падре Ґодінес заспокоїв, що це не проблема:

– Гроші можна очистити благими намірами. Не треба спалювати їх просто тому, що вони зароблені неправедно, треба змінити їхню сутність. Гроші здатні трансформуватися, так само як може трансформуватися грішник^45.

Деякі наркобарони використовували філантропію, щоб здобути собі статус майже святого. Після того як поліція його ліквідувала 2010 року, в Мічоакані почали з’являтися святині на спогад про Насаріо Морено Ґонсалеса, очільника «Мічоаканської родини». Його статус святого закріпився, коли він «постав із мертвих», і поліція знову його застрелила у 2014 році. Влада визнала, що минулого разу він, певно, вижив, але, пообіцяли міністри, цього разу його вбили.

Причини популярності КСВ у наркоторгівців зрозумілі: може, і не цілком ясно, яку користь мають акціонери General Motors від пожертв Детройтському оперному театрові, а от вигода наркобаронів від підтримання образу соціально відповідальної компанії очевидна. Ryanair, імперія Сліма і безліч інших демонструють, що бізнес може бути успішний і водночас не дуже популярний. Проте в кримінальному світі свобода підприємництва безпосередньо залежить від того, наскільки реалізується базова підтримка громад, де картелі діють. Якщо сіналоанський картель вийде з бізнесу, то не стане щомісячних пенсій, які нібито одержують літні люди де-не-де у сьєрі. Це не означає, що картелі позитивно впливають на суспільство: корупція, насильство і страх, який вони породжували, десятиріччями стримували розвій Мексики і зашкодили набагато більшому обсягу внутрішніх інвестицій, ніж дала прибутку наркоторгівля. Але що більше люди вважають, буцім вони щось втрачають із занепадом картелю, то менша ймовірність того, що це станеться.

Роздавання грошей бідним і спорудження каплиць зі своїми іменами на них – два вивірені шляхи для наркобаронів долучатися до КСВ. Але є ще корисніший, складніший для них спосіб інвестування в КСВ. Тарун Ханна і Крішна Палепу з Гарвардської школи бізнесу чимало писали про «інституційні зяяння» в емерджентних ринках. Країни, що розвиваються, не мають різних об’єктів базової інфраструктури, що в заможному світі сприймаються як належне: пристойні дороги, надійна юридична система, гарні школи, безкоштовна медицина тощо. Щоб згладити нерівності своєї діяльності і сподобатися громадам, у яких вони працюють, великі компанії іноді дають людям те, чого не дала держава.

Аби зрозуміти, як наркозлочинцям вдалося домогтися схвалення пересічних людей чи принаймні стриманого прийняття, я відвідав літню пані, яку назву Розою. Вона вітала мене в просторих сучасних апартаментах у Ла-Кондесі, заможному районі Мехіко, де породисті собаки вбрані в дизайнерський одяг. Я виходжу з ліфта і потрапляю до шикарної кухні-їдальні, в якій витає дивовижний запах. Барилкувата сімдесятирічна Роза, заввишки сантиметрів під 140, саме готувала млинці з афинами і відразу наклала мені цілу купку їх на тарілку. Фешенебельні апартаменти належать не їй, а мексиканському бізнес-консультантові, якого я знаю по роботі. Роза – його muchacha, тобто «дівчина» – архаїзм, яким мексиканці позначають жінок будь-якого віку, що працюють прибиральницями, кухарками, домашньою обслугою. Мексиканець запросив мене послухати Розу, яка може розповісти чимало цікавого. Специфіка в тому, що в перервах між протиранням підлог і готуванням млинців з афинами вона планує вбивство.

Роза живе в бідному районі штату Мехіко, у величезному передмісті, що кільцем охоплює столицю, в якій живе 17 млн осіб. Життя в її баріо (окрузі) важке, а останнім часом стало ще важчим через хвилю злочинності, на яку безнадійна місцева поліція уваги не звернула. Три місяці тому одна з її шістнадцятьох онуків повернулася з чоловіком додому і нарапила на двох грабіжників, що саме обкрадали домівку. Злочинці втекли, але потім повернулись і люто побили сокирищем чоловіка, аби не здумав звертатися до поліції.

– Він досі ходить ось так, – показує Роза незграбні рухи його поламаних рук.

Нещодавно пограбували самотнього діда. Сусіди прийшли на його крики про допомогу та потягли грабіжників до суду. Та вони якось відкупилися; Роза точно не знає, як саме. Вона каже, що за два місяці через гнів і шок у діда стався серцевий напад, і він помер. Кілька років тому ті самі бандити наскочили на курячу ферму і вбили двох людей заради тисяч двох доларів.

– Вони вламуються до нас додому, беруть що хочуть, погрожують. Вони залякують нас, – каже Роза, стукаючи крихітним кулачком по кухонному столу. – Речей у нас і без того мало, бо ми бідні. Вони крадуть телевізори, стерео, овець, худобу, одяг, навіть дроти.

А поліція не реагує.

– Щиро кажучи, я їм не довіряю, – каже Роза. – А як влада нічого не робить, що ж залишається нам? Так жити більше не можна. Ми втомилися жити в страху, що кожної миті вони можуть вдертись і вбити нас.

Нещодавно сталося щось, що підказало їй, як розв’язати проблему. Вона автобусом поверталася додому, і на пустельному відтинку дороги на нього наскочили грабіжники. Цього разу, щоправда, пасажири дали відсіч – добру прочуханку, golpiza.

– Потім, щоправда, приїхала патрульна машина. Поліція не дозволила з ними покінчити, – розчаровано каже Роза.

Цей випадок подав Розі та її сусідам гарну ідею. Зараз вони збирають гроші, аби заплатити комусь, хто позбавить їх від ненависних грабіжників, що їм загрожують. За її словами, суть у тому, щоб дати їм golpiza.

І це все?

– Ну… – Роза добирає правильні слова для свого плану, – припустімо, можуть і перестаратися. То й що?

Вони шукатимуть когось, хто зробить це, в сусідньому місті Пачука. У неї на оці сорокарічний колишній військовослужбовець, який має зброю і раніше виконував подібні замовлення.

– Є люди, які присвятили себе такій роботі. Вони виконують замовлення на revenges, – сказала Роза з притиском, округлюючи очі.

Серветку поплямували темно-сині цяти від млинців з афинами, які раптом припинили мені смакувати. Я перепрошую і подаюсь додому, думаючи про те, чим зайнята моя власна прибиральниця на дозвіллі. Історія Рози жахає, але нічого незвичайного в ній немає. У слабкій державі люди знаходять нетрадиційні й часом незаконні способи розв’язання проблем, якими мала б займатися влада. Однією з перших ознак занепаду держави є потреба в народу брати закон у свої руки. Наприклад, у слабких, сповнених хаосу країнах Центральної Америки місцеві газети рясніють розповідями про те, як у містечках люди ловлять місцевих злодіїв або ґвалтівників і б’ють їх до півсмерті або й ще гірше. Навіть у заможних державах ОЗУ нерідко надають зловісні «громадські послуги», якими не переймається чинна влада. У Північній Ірландії Ірландська республіканська армія (ІРА) прострілювала коліна людям, яких звинувачували в наркоторгівлі або інших тяжких злочинах. Це той самий принцип, що й у випадку з Розою: кримінальна організація нібито заповнює «інституційні діри», здобуваючи схвалення частини населення за «соціально відповідальну» роботу (що є зручною синергією до стрижневого їхнього бізнесу – насильства над конкурентними озброєними групами).

Багато ОЗУ надають такий «захист». Пабло Ескобар для брудної роботи фінансував кримінальну банду, назвавши її «Muerte a Secuestradores» («Смерть викрадачам») у слабкій спробі переконати людей, ніби їхньою метою є лише злодії. У такий самий спосіб сіналоанський картель сформував загін кілерів «Matazetas» («Убивці Сетас») і заявляв у низці онлайнових відео: «Наша єдина ціль – картель “Лос-Сетас”». Члени загону в балаклавах проголошували, що група працюватиме «завжди для добра мексиканців».

Ну і чим же корисні для суспільства отакі акти корпоративної соціальної відповідальності? Американський економіст Гершел Ґроссман змоделював публічні послуги мафії й виснував, що в деяких випадках конкуренція між державою і гангстерами веде до кращої якості послуг, ніж якби їх надавала сама держава^46. У моделі Ґроссмана мафії вимагають гроші та надають послуги майже так само, як уряди збирають податки для фінансування громадських витрат. Що вища податкова ставка і що гірша якість громадських послуг, які надає держава, то більше населення і бізнес покладатимуться на тіньовий ринок для задоволення своїх потреб. Та сама дилема в мафії: що більше грошей вона вимагає і менше дає навзамін, то більше люди звернуться до держави. Ґроссман вважає, що така форма конкуренції потенційно корисна, бо не дає державі завищувати податки при малій віддачі для населення. «Згідно з нашим аналізом, існування мафії шкодить виключно членам правлячого класу або політичному істеблішменту, для якого єдиним джерелом доходу зиску є політична рента», – пише Ґроссман, із властивою економістам незворушністю визнаючи, що існує «можливість, що діяльність мафії деструктивна для соціуму».

Але це ж дурниця. Ще жодне суспільство не виграло від наявності ОЗУ. Однак буває, що картелі можуть надавати корисні послуги. Класичною оборудкою ОЗУ була вимога до конкурентних фірм готувати власні пропозиції до контрактів. Одним із перших дослідив цей феномен 1876 року італійський політекономіст Леопольдо Франкетті, який приїхав на Сицилію для написання доповіді «Політико-адміністративні умови»47. Любителям серіалу «Клан Сопрано» приємно буде почути, що перша формальна студія про італійську мафію стосувалася проблем харчів. Франкетті вивчив два професійні товариства мірошників біля столиці острова Палермо. За нормальних ринкових умов мірошники змагалися один з одним за ціну та якість борошна. Покупці воліли купувати борошно дешевше і кращої якості. Однак незабаром мірошники збагнули, що можна спростити управління бізнесом. Від конкуренції вони перейшли до альянсу, по черзі знижуючи виробництво і створюючи штучний дефіцит, що дозволило правити вищі ціни, ніж раніше. Іншими словами, мірошники створили класичний картель. План був досконалий, хіба що надто важко виявилося проконтролювати фактичне зменшення виробництва й утримування високих цін. У кожного з’являлася велика спокуса виробляти трохи більше, продати трохи дешевше і таким чином захопити ринок. Звертатися до суду про виконання угоди не можна, бо маніпуляції з фіксованими цінами незаконні. Тому мірошники звернулися до, як пише Франкетті, «могутніх мафіозі», щоб забезпечити виконання угоди. Усі були задоволені: мірошники заробляли більше, роблячи менше, а мафія одержувала відкат. Потерпав лише бідний покупець, який платив більше за неякісне борошно і глитав кепське спагеті.

Відтоді ОЗУ й надають подібні послуги, виступаючи гарантами контрактів у сфері бізнесу, який не може вдатися до суду, бо продає нелегальний продукт чи бере участь у протиправній діяльності, як-от цінова змова. У класичному есе^48, що спирається на працю Франкетті, Дієго Ґамбетта й Пітер Ройтер наводять численні приклади того, як мафія надавала подібні послуги в Італії та Нью-Йорку. У Палермо й Неаполі мафія займалася такою неконтрольованою галуззю, як миття вітрового скла на світлофорі. А римську мафію це не цікавило. І результат в обох випадках був різний. В Палермо й Неаполі мафія забезпечила, щоб мийники тримались обумовлених територій, у Римі вони завжди билися за найбільш вигідні перехрестя. Незабаром довелося втрутитися римській поліції, і працювати в цій сфері стало дуже важко. У тих містах, де мафія давала лад підприємницькій діяльності, бізнес мав змогу працювати своїм звичаєм.

У Нью-Йорку мафія здавна контролювала вивезення сміття. Ця справа нібито не надто прибуткова – тут нема таких грубих грошей, як у міжнародній торгівлі кокаїном, – але якщо узгоджено зафіксувати ціни на сміттєвивезення, то сміттєпереробні фірми можуть різко збільшити свої прибутки. Проблема та сама, що й у мірошників на Сицилії XIX століття: угода зламається, якщо хоч одна фірма запропонує кращу ціну, що порушить контракт. Рішення було в тому, що треба залучити мафію, яка гарантуватиме виконання контракту всіма сторонами. Ґамбетта і Ройтер відзначають, що в залученні банди виявився ще один корисний (для сміттєпереробних фірм) ефект: закрили ринок для нових конкурентів. Усе це розклали по поличках 1972 року, коли Бруклінська прокуратура заснувала сміттєзбиральне підприємство для розслідування справ мафії під прикриттям. Бандити хутенько знищили всі сміттєвози нового конкурента.

Коли бізнесовці охочі урвати свій шмат грошей і ладні порушити правила конкуренції, ОЗУ надають корисні послуги, гарантуючи виконання контрактів. Достеменно відомо, що вони правлять за це цілком зрозумілі суми: свідки кажуть, що нью-йоркська мафія за фіксацію цін у конкретній сфері брала лише 2 % від ціни контракту, на Сицилії будівельна галузь платить 5 % мафії (з яких та лишає собі 3 %, а ще 2 % йдуть на хабарі політикам). Якщо угода про фіксовані ціни дозволяє фірмі значно підняти їх, то виплати того варті. (І здається, що справді варті. Дослідження корпорації RAND у 1980-х роках виявило, що мешканці Лонг-Айленду платили за вивезення сміття на 15 % більше, ніж за вільної конкуренції, а комерційні клієнти – більше аж на 50 %49.) Ці угоди були настільки міцні, що деякі фірми, які займалися сміттєвивезенням, навіть могли продавати й купувати «контракти» на обслуговування конкретних клієнтів або районів, зберігаючи за собою ексклюзивні права, гарантовані мафією. Ґамбетта і Ройтерс пишуть: «Придушення конкуренції – це блакитна мрія улаштованих підприємців. Мафія – один із небагатьох неурядових інститутів, який допомагає її здійснити». Виступаючи корисним гарантом корупційних угод між компаніями, ОЗУ набувають популярності в ділових колах і розширюють сегмент суспільства, зацікавлений у збереженні ролі мафії в бізнесі.

• • •

Світ мав би обурюватись огидною жорстокістю, до якої вдаються наркокартелі. Більшість так і робить. Але використовуючи тактику, запозичену в законного бізнесу, картелям вдалося заручилися достатньою підтримкою в кількох ключових районах і тим зменшити шанс на те, що на них донесуть і засудять. Вони пом’якшили свій імідж, даючи показні суми на благодійність і релігію. Вони прийшли в ті сфери громадських послуг, де держава зазнала невдачі; у бідних районах вони позиціонували себе як альтернативу законно обраній владі. Як гаранти корумпованих угод між фірмами вони налагодили зв’язки з діловим світом. Замовляючи рекламу, керуючи ЗМІ в інтернеті та залякуючи журналістів, вони забезпечили позитивне висвітлення своєї діяльності для громадськості.

Як можуть уряди поламати піар-машину картелів? Найпростіший спосіб підважити «благодійність» гангстерів – примножити зусилля держави в наданні основних соціальних послуг. Якби поліція та суди в охоплених насильством передмістях Мехіко належним чином виконували свою роботу, сімдесятирічна прибиральниця-кілерка Роза не мріяла б знайти замовного вбивцю. Якби влада Медельїна витрачала трохи більше на парки, басейни та клуби для юнацтва, то колумбійці спокійніше реагували б на роллердроми від Пабло Ескобара. Якби мексиканський уряд подбав про належні пенсії для літніх людей, ніхто не дивився б у руку найманцям Коротуна Ґусмана. І якби мексиканські банки здешевили кредити (вони визичають удвічі менше кредитів, ніж їхні колеги в Бразилії, і на дві третини менше, ніж у Чилі)50, домашні господарства і підприємці не брали б у борг у гангстерів. Коли аналітики кажуть про те, що наркокартелі захоплюють територію, де відчувається вакуум влади, вони мають на увазі територію, куди уряд не відрядив достатньо поліцейських або військових. Насправді ж проблема в іншому: тут уряд не подбав про соціальні послуги – від рекреації до вивезення сміття й мікрокредитування. Тобто що відповідальніша держава, то менше можливостей у гангстерів хизуватися своєю фальшивою «відповідальністю».

Як можна відібрати в картелів роль гаранта нелегальних угод? На відміну від інших послуг, саме цієї держава надати не може, бо цінові змови і змови на торгах, очевидно, незаконні. Свідчення з Сицилії та Нью-Йорка промовляють, що вплив мафії на ці галузі послабшав. Одна з причин – краще розслідування конкуренції. Бізнес зі збирання й переробки сміття в Нью-Йорку наразі перебуває під наглядом Комісії з питань чесності бізнесу, якій вдалося майже повністю очистити галузь від гангстерів (хоча в передмістях з ними ще не покінчено). Є також аспект глобалізації. Мафії нескладно фіксувати ціни для мірошників на Сицилії, але набагато важче братися за великі фірми деінде в Італії чи в інших частинах світу. Замість дрібних місцевих фірм з’являються великі ТНК, через що ускладнюється гарантування угод про фіксовані ціни.

Якщо ж ідеться про зведення нанівець піару картелів, то уряди можуть зробити дві речі. По-перше, владі слід зрозуміти тактику банд з calentar la plaza, що полягає в дестабілізації території іншого. Якщо з’являється реклама з погрозами чи показна гора трупів, уряд рефлекторно посилає підкріплення у те місце для підтримання миру. Це зрозуміло, але саме цього й домагаються злочинці. Тому урядові треба змінити схему врегулювання й надіслати підкріплення до міста, яким опікується конкурентний картель. Тоді спроба дестабілізувати територію ворожого картелю вдарить і по своїх, бо ударна сила підрозділів зачепить і терени заводія.

По-друге, хорошою відповіддю на зловісні піар-кампанії картелів буде захист журналістів. Звичайно, сказати простіше, ніж виконати. Один із помічників Феліпе Кальдерона, президента Мексики в 2006—2012 роках, поставився з сарказмом, почувши про це від мене:

– Що накажете робити? Дати кожному журналістові на півночі країни охоронця? – запитав він.

Звичайно ж, ні, але краще розслідування вбивств зупинятиме тих, хто зазіхає на життя репортерів, бо сьогодні в жодній такій справі не оголошено вирок. Країнам слід подбати про посилення покарань за вбивство журналіста, так само як покарання за вбивство поліцейського в багатьох країнах суворіше, ніж за вбивство пересічного громадянина. Новинарні ж організації можуть домовитися між собою друкувати репортажі на особливо чутливі теми в однаковій редакції, і така масовість дасть окремим журналістам захист.

Протягом певного часу в 1990-х роках колумбійські газети саме так і робили. Проте ця стратегія має вади: вона виключає конкуренцію, зменшує можливість виправляти помилки, а також з’являється небезпечна тенденція формування «офіційної» версії подій. Але це все ж краще, ніж повне мовчання, що нині спостерігається в гарячих точках під орудою картелів.

Нарешті, урядам заможних країн варто докласти більше зусиль до інформування покупців наркотиків про те, на що йдуть їхні гроші. Історично просвітницькі фільми про світ багатіїв зосереджувалися на шкоді здоров’ю від наркотиків. Через кілька десятиріч ефективність такої кампанії звелася нінащо, і це не дивно, бо шанси померти від передозу не такі вже й великі. Правда в тому, що, купуючи і вживаючи наркотики, ви можете себе й не вбити. Але через це може загинути хтось інший. Приміром, кокаїн виробляють і експортують лише наркокартелі, частиною бізнес-моделі яких є тортури і вбивства. («Чесна торгівля кокаїном», яку так активно почали рекламувати останнім часом дилери в інтернеті, – це фікція, див. розділ 8.) Купуєте кокаїн у Європі чи США – допомагаєте катувати до смерті якогось бідолаху в Рейносі. Люди повинні це знати. Запорука успіху картелів – у відмиванні свого іміджу, і мільйони споживачів щороку купують наркотики, не замислюючись над тим, що вони фінансують жахливі страждання.

Розділ 5. Офшори

Привілеї для бізнесу на Москітовому березі

Якби вас викинуло на суворий карибський берег Гондурасу, на захід від глушини, яку називають Москітовим берегом, ви б, напевне, подумали, що опинились у незвіданому світі. Поза пляжем, трохи вглиб материка, починаються густі й вологі джунглі, де в повітрі ширяють метелики і гомін підліску порушують пронизуваті крики папуг. Годі збагнути, в якому ви сторіччі та в якій країні. Але миль за десять від моря ви натрапляєте на несподіване видовище – величезну гору чоловічих трусів. Від боксерських шортів і тісних жокейок до просторих штанців – тисячі й тисячі підштанків зшиваються на велетенських фабриках на околицях тропічного міста, пакуються в ящики й експортуються до всіх країн світу. Гондурас – найбільший постачальник бавовняних шкарпеток і спіднього до США. Дешева робоча сила – середній тижневий заробіток становить близько 45 доларів на душу – зробила країну природною базою компаній, які прагнуть мінімізувати собівартість за рахунок аутсорсингу. Фабрики в північних джунглях тепер випускають розмаїтий асортимент продукції для споживачів у всьому світі.

Офшоризація – це перенесення виробництва до чужої країни, що нерідко супроводжується аутсорсингом іншій компанії; вона була потужним трендом у бізнесі кінця ХХ століття. Міжнародні перевезення стали значно швидшими й дешевшими, а зв’язок – простішим. Засади вільної торгівлі дали змогу багатьом країнам відкрити свої економічні кордони й укласти такі масштабні угоди, як NAFTA 1994 року між Канадою, Мексикою і США; а на початку 2000-х відбулося розширення ЄС на схід. Коли бар’єри позникали, складальні компанії у США та Європі почали замислюватися, навіщо платити зарплатню місцевим працівникам і ренту за місцеві потужності на рівні вимог заможного світу, коли все те саме можна зробити за 500 миль у країні, де платня, майно і все інше набагато дешевші. Так почалася велика міграція виробництва до Латинської Америки, Північної Африки та Південно-Східної Азії. Лише в Китаї у 2000—2003 рр. іноземні компанії спорудили 60 тисяч фабрик. У Сан-Педро-Сулі текстильні фабрики сусідують із конвеєрним виробництвом автозапчастин, пакувальнями фруктів і кол-центрами з кондиціонерами, де англомовні ґватемальці обробляють запити клієнтів із США.

Західні споживачі зраділи офшорному буму, бо за гондураські шкарпетки й китайські комп’ютери вони платять менше. (Це вжахнуло частину західних працівників, бо їхні робочі місця віддано на південь і схід.) Колишній віце-голова Федерального резерву Алан Блайндер спрогнозував, що офшоринг стане «наступною промисловою революцією», оскільки 30—40 млн робочих місць у сфері послуг у США перейдуть в офшори^51. З наближенням оплати праці в країнах, що розвиваються, до рівня оплати в розвинених країнах офшоризація потроху пригальмовує. Але вже відбулися величезні зміни: майже чверть зайнятих у США працюють в організаціях, які принаймні частково перенесли виробництво за кордон^52.

Переваги офшорингу не обминули й наркоіндустрію. Як і інші фірми, картелі прагнуть мінімізувати витрати. З більшим завзяттям, ніж легальні компанії, вони шукають для своєї роботи країни з найменш зарегульованим середовищем. У Центральній Америці шукати далеко не треба: умови, що привабили до цього регіону текстильні фабрики й автомобільні заводи, виявилися невідпорними й для наркобізнесу. В останні роки у низці бідних і погано керованих країн Центральної Америки з’явилися мексиканські ТНК. В околицях Сан-Педро-Сули можна тепер знайти не лише шкарпетки зі знижкою.

• • •

Величезні континенти Північної й Південної Америки з’єднуються тонким перешийком, що в найвужчому місці становить 30 миль і має такий вигляд, ніби ось-ось лусне. Центральна Америка за площею менша за Техас, а проте тут умістилося сім крихітних країн, що в більшості з них відбуваються перевороти й точаться війни за невеликі клапті мочарів. Регіон достоту кипить: пролітаючи над ним, ви побачите понад 20 активних вулканів, що кілька з них пихкають і випльовують лаву.

Центральноамериканці називають свій регіон «трампліном» за його роль у наркопостачанні з Південної Америки до великого ринку в США. За підрахунками Державного департаменту США, 80 % кокаїну, що є в Америці, дорогою на північ із Венесуели й Колумбії доправляють суднами й легкими літаками до перешийка, а звідти – до Мексики. Трамплін використовується дедалі більше, відколи у 1980-ті роки ефективно перекрили старий карибський маршрут, і наркоторгівцям довелося знайти інший шлях із Південної до Північної Америки. Виробилася нова схема. Замість просто транзиту через перешийок мексиканські торгівці вкорінюються тут.

Їхніх слідів з’являється дедалі більше. У 2011 році гондураська поліція вперше виявила велику кокаїнову лабораторію, яка за тиждень переробляла 400 кг кокаїнової пасти на чистий кокаїновий порошок. Зібрані слідчими докази свідчили, що лабораторією керує сіналоанський картель Хоакіна «Коротуна» Ґусмана. Через кілька місяців у Ґватемалі зробили ще страшніше відкриття: на ранчо «Кокоси» на півночі країни поряд із мексиканським кордоном знайдено 27 обезголовлених тіл, а голови були розкидані по довколишніх полях. У написі кров’ю, який, очевидно, зробили на стіні ферми за допомогою відтятої ноги жертви, прочитали підпис Z200 – ватажка місцевого осередку «Лос-Сетас».

Як і фірми, що виробляють спіднє й стереосистеми для автівок у Сан-Педро-Сулі, картелі виявили, що перенесення частини бізнесу до офшорів має багато переваг. І найголовніше – це невичерпне джерело дешевої праці. У просторій обшарпаній будівлі в центрі Ґватемали я домовився про зустріч із молодиком, – назвімо його Хосе. Йому лише вісімнадцять, він має дитяче обличчя й темний чуб копицею. Але в нього важкий утомлений погляд, ніби він на десятки років старший. Уже кілька років він працює в місцевій банді найманим убивцею. Цю діяльність він розпочав… у вісім років. Його батька вбила інша банда: били ножем на вулиці, а коли дізналися, що він вижив, то повернулись і добили. Кримінальна кар’єра Хосе почалася зі знищення батькового вбивці.

– Мені було приємно, – каже він із незворушним обличчям.

Занедбана стара будівля, де ми зустрілися, – це штаб неурядової організації «Ла-Сейба», яка дає притулок і освіту столичним юнакам, що збочили з правильного шляху. В одній кімнаті підліткам показують, як робити презентації в PowerPoint; із коридору – вхід до тихих кімнат, де можна розповісти про себе адвокатові (один із працівників штабу назвав такі кімнати «сповідальнями»). Хосе тут намагається змінити своє життя. Він каже, що піти з банди буде важко, бо там заприсяглися вбивати кожного в «Ла-Сейбі», хто наважився піти з криміналу. Хосе, далебі, не схожий на кілера, що повбивав стількох людей: півтора метра на зріст, худорлявий, блідий. Хирлявий вигляд – ознака хронічного недоїдання, що часто зустрічається серед дітей у Ґватемалі. Невинний вигляд Хосе разюче розбігається з тим, що він переповідає про своє життя. Розповідаючи про вбивство батька, він згадує, як його самого поцілили в груди (показує зашрамоване місце); його побита правиця ледь рухається, він човгає в благеньких черевичках дитячого розміру на липучках.

Від цієї історії про втрачене дитинство кров холоне в жилах. Але це музика для вух досвідчених рекрутерів наркокартелів, котрі, як і інші підприємці, раді виходу на ринок дешевої робочої сили в Центральній Америці. Як у багатьох країнах регіону, в Ґватемалі чимало бідних маргіналізованих батьків і дітей, яких набагато простіше завербувати в кримінальні кола, ніж їхніх заможних сусідів. Середній дохід на душу в Ґватемалі становить лише 3 500 доларів на рік, у Нікарагуа – менш ніж 2000 доларів. У Мексиці це понад 10 000 доларів. Виробники одягу в Центральній Америці платять робітникам менше, ніж у Мексиці, так само чинять і наркокартелі. Ще цінніші для картелів ґватемальські спецпризначенці «каїбілес», що назва їхня походить від імені ватажка тубільців, який перемудрив іспанських конкістадорів. «Каїбілес» винні в найстрашніших порушеннях прав людини під час жахливих громадянських воєн 1980-х і 1990-х років. Ґватемалки навіть дітей лякають цими командос: кажуть, що це вбивці, людожери, які відкушують голови живим курчатам. Сьогодні, не маючи роботи, деякі колишні солдати пішли служити наркоторгівцям.

Людина, покликана боротися з такими небажаними іноземними інвестиціями, працює в найбільш пишному і велично-потворному президентському палаці в Центральній Америці. Спроектований у неоколоніальному стилі садиби-фортеці, ґватемальський Palacio de Gobierno споруджений з місцевого каменю із зеленуватим відтінком, що є чудовою метафорою ґватемальського громадського життя. Дорогою до палацу мені довелося проштовхуватися через отару кіз, яких протестувальники-фермери пригнали до бічного входу. Це був 2011 рік, і я в містечку чекаю на зустріч із тодішнім президентом Альваро Коломом. Він худорлявий, доволі сивий, із м’яким голосом – щось між шепотом і хрипом. Його стриманий вигляд контрастує з яскравим опудалом біля письмового столу птаха-кетцаля, що вважається неофіційним талісманом країни, – мініатюрний тропічний павич із пишним зелено-синім оперенням хвоста. Мало яка істота зрівняється з чарівністю кетцаля, у тому числі й Колом.

Більшу частину свого президентського терміну він намагався зберегти свою владу, що поступово танула. Після руйнівної громадянської війни 1996 року особовий склад армії значно скоротився. Було б непогано, якби їй на заміну прийшла цивільна поліція. Але цього не сталося. У країні відбулося «системне руйнування системи безпеки», сказав Колом. Чисельність армії скоротилася з 30 000 до 10 000 осіб. З одного боку, це означає, що приблизно 20 тисяч колишніх військових шукають роботу, яку радо нададуть картелі. З іншого боку, дуже постраждала обороноздатність країни. У якийсь момент 32 солдати охороняли 200-мильну ділянку 600-мильного кордону з Мексикою. Картелі створили бази на півночі Ґватемали й «використовували їх як міжнародний аеропорт», каже президент. А його помічник додає, що в Лагуна-дель-Тіґре, дикій ділянці на півночі, є «цвинтар» тридцяти чи сорока легких літаків, які використовували наркоторгівці, а тоді покинули.

Неспроможність уряду контролювати великі обшири власної країни картелі вважають своїм активом: безнадійно слабка держава. Інколи здається, буцім у Мексиці панує беззаконня, але вона як Швейцарія порівняно з іншими регіонами Центральної Америки. Дипломат США у Ґватемалі радить мені повертатися з амбасади до готелю машиною, хоча ходи тут центром міста у Божий день – хвилин десять. Це виглядає нісенітницею, але за кілька днів економіст із великого банку сказав мені, що його організація забороняє відвідувати пішки співробітників, якщо до них від готелю понад квартал, відколи колега загинув у перестрілці в ресторані. Я сам ледь не втрапив у халепу, коли через дурість засвітив свій айфон у непевному районі. Якийсь чолов’яга схопив мене за комір і потягнув кудись вулицею, але передумав і дав мені виборсатися. Один приятель-журналіст називає Ґватемалу «країною Сьюдад-Хуарес». І має рацію. Президент Колом стверджує, що майже 40 % убивств у країні скоюють наркокартелі.

Бідна за західними мірками, Ґватемала вважається країною з середнім достатком за оцінкою МВФ; пересічний її житель на 50 % заможніший за жителя сусіднього Гондурасу. Попри це, влада не раз виявлялася неспроможною забезпечити базові потреби населення. Як підліткові-кілеру Хосе, багатьом дітям у країні бракує їжі: половина дітей у віці до 5 років потерпають від хронічного недоїдання, через що країна посідає 4-те місце в світі за цим показником. Жодна держава Латинської Америки не наближається до цього показника: у Гаїті, що на межі руїни, показник удвічі кращий. Причина, з якої державі не вдалося дати раду цій та низці інших проблем, – збирання мізерної суми податків. Державні витрати складають лише 12 % ВВП, і це найнижчий рівень у регіоні, бо в середньому в Латинській Америці це понад 20 %53. Наступні президенти намагалися підвищувати податки, але щоразу їхні реформи блокував приватний сектор, у якого алергія на чесну сплату податків. Ґватемала перетворилася на економіку «зроби сам», бо в ній державні послуги щезли, а прийшли приватні виконавці.

Це стосується і громадської безпеки. Мій готель охороняє привітний чоловік із блискучим золотим зубом і ще більш блискучою помповою дубельтівкою, яку кладе на плече, коли впускає або випускає відвідувачів. Далі по вулиці підліток вимахує гвинтівкою, що старша за нього, й охороняє квіткарню. Попри те що рівень злочинності надвисокий, навіть у столиці поліцейський патруль – рідкість. Натомість на кожному кроці – озброєні до зубів приватні охоронці. За кілька кварталів від мого готелю стрілецький магазин «Армса» рекламує свій товар на великій дошці, на якій зображено величезний австрійський пістолет фірми «Ґлок», націлений на сусідній будинок – розмальований яскравими фарбами дитсадок. У країні кількість приватних охоронців перевищує чисельність поліції вп’ятеро. Хто має грубі гроші, може прикупити досить вогневої потуги, щоб подолати чинну владу.

Зі збільшенням впливу картелів у Ґватемалі з’являються побоювання, що вони глибоко входять у політичне життя країни. Я зустрічався з президентом Коломом напередодні виборів. Несподівано він оголосив про розлучення з дружиною, щоб і вона змогла виставити свою кандидатуру. Конституція забороняє обіймати посаду глави держави близьким родичам попередника. Тому Колом і його дружина Сандра Торрес вирішили розлучитися. Президент розуміє, що яскрава пані Торрес може більше сподобатись виборцям.

– Я не вмію так захоплювати, – визнає він із легкою усмішкою.

Крім мильної опери про розлучення президента, під час передвиборчої кампанії багато мовилося про потужну роль наркогрошей у ній. Чи остерігається Колом можливої інфільтрації його партії? На мить він замислився, а тоді промовив ледь чутно:

– Усі політичні партії повинні бути обережними. Уся країна вже інфільтрована^54.

• • •

В обох Америках злочинці шукають базу для офшору, і Ґватемала – добрий варіант. Змагатися з нею в цьому може тільки південний сусід – Гондурас. Ґватемала перспективна з огляду на ринок дешевої праці та розвал державних інститутів, а родзинка Гондурасу ще цінніша для організованої злочинності: можна мати кишеньковий уряд.

У 1994 році американський бізнесмен Алан Роузен почув під час поїздки до Гондурасу про незвичайні ділові пропозиції. Через друга він дізнався, що відставний полковник армії Гондурасу шукає способу продати уламок місячного каменя за пропоновану ціну 1 млн доларів. Роузен поїхав, але «пропозиція» запала йому в пам’ять, хоча особливої цікавості й не було. Але вдома, в США, він пошукав і виявив, що місячний камінь може коштувати набагато дорожче. Тому наступного року він знову подався до Гондурасу, де домовився про зустріч із полковником, якому кортіло нарешті укласти угоду. Виявилося, що цей камінчик вагою трохи більш як грам – таку собі гальку – Річард Ніксон, тодішній президент США, подарував народові Гондурасу в 1973 році як жест доброї волі. Камінець мав акрилове покриття і був закріплений на дощечці поруч із прапором Гондурасу. Полковник стверджував, що мав право на продаж, але Роузен поторгувався і збив ціну до 50 000 доларів. І це ще не все: він переконав полковника відпустити його з камінцем під аванс у якихось 10 000 доларів плюс вантажівка-рефрижератор, що, за його словами, коштувала 15 тисяч.

У США Роузен дав камінчик гарвардському професору, який дослідив його і підтвердив, що камінчик дійсно з Місяця. Маючи на руках сертифікат від експерта, підприємець узявся шукати колекціонера, ладного придбати камінь. Через кілька років, за допомогою кількох ретельно сформульованих оголошень у газетах, Роузен, здалося, знайшов покупця. Проте коли він у Маямі прибув на зустріч, виявилося, що це коп під прикриттям. Камінь вилучили й повернули уряду Гондурасу. Повністю деталі цієї дивної оповіді викладені у справі з найбільш чудернацькою назвою в історії права в США: «Сполучені Штати Америки проти однієї акрилової кулі, що містить місячний матеріал (камінець), і однієї дерев’яної дощечки 10 х 14 дюймів»55.

Якщо вищі чини збройних сил ладні продати навіть уламки Місяця, то що ще вони продадуть за відповідну ціну? У виборі розміщення офшору одним із найважливіших факторів, які наркокартелі беруть до уваги, є відкритість уряду до того роду прямих іноземних інвестицій, які вони пропонують. Якщо картель збирається ґрунтовно загніздитися, йому вкрай потрібні друзі серед високопосадовців. Набагато легше спорудити фабрику, розчистити злітно-посадкову смугу й переміщувати великі важкоозброєні воєнізовані групи, якщо контактна особа в міністерстві оборони зробить так, що певний регіон не патрулюватиметься або в потрібний момент вимкнеться радар. Тому підтримування хороших стосунків із владою для нелегального бізнесу важливіше, ніж для легального.

Коли йдеться про корупцію в громадському секторі, Гондурасу рівних нема. Спочатку країну називали «банановою республікою», бо в ХІХ столітті іноземні фруктові компанії з легкістю підкуповували місцевих політиків і командували ними. У 1974 році вигнали геть президента, коли з’ясувалося, що він узяв від United Fruit Company 1,25 млн доларів в обмін на зниження певних експортних тарифів. В останні десятиріччя корупція радше стосувалася наркотиків, а не фруктів. Різних старших офіцерів засудили за сприяння контрабанді наркотиків, а деяких членів уряду піймали на тому, що вони заплющували очі на контрабанду, а вряди-годи ще й брали в ній активну участь. Наприклад, 1988 року гондураський посол у Панамі був заарештований у міжнародному аеропорту Маямі за провезення у своєму вантажі 12 кг кокаїну.

Політична нестабільність сприяла криміналізації політики. За останні 50 років у Гондурасі сталося три військові перевороти, і щоразу до керма ставав новий тимчасовий уряд, члени якого купувалися на швидкі гроші – пов’язувалися з наркотиками, розкраданням фондів соцзабезу або продажем уламків Місяця. З погляду картелів це вельми перспективне місце для налагодження зв’язків із владою.

У метушливій столиці Гондурасу Теґусіґальпі стояло справжнє пекло. Я маю намір зустрітися з Помпейо Бонільєю Реєсом, колишнім військовиком, а тепер стомленим міністром безпеки Гондурасу. Теґусіґальпа збудована на лабіринті старих срібних копалень, а її житлові квартали розкидані по схилах пагорбів і тісняться у вузьких ярах. У casa presidencial я проштовхався через натовп строкато вбраних жінок ґарифуна з гондураського англомовного карибського узбережжя до кімнати поруч із затіненим дворищем, де й зустрів Бонілью. Нині він ходить у костюмі, а не в однострої, хоча й зберігає військову виправку, ніби на плацу. Понад вольовою щелепою і приплесканим носом – зосереджений погляд людини, яка знає, що слід бути на крок попереду картелів, щоб вижити і втриматися на посаді. Кілька років тому застрелено стійкого борця з наркомафією Гондурасу Хуліана Аристидеса Ґонсалеса двома чолов’ягами на мотоциклі, коли він висаджував дочку біля школи. За два місяці він виходив на пенсію й планував перевезти сім’ю до Канади, де безпечно. Звинуватили сіналоанський каратель.

Під час моєї зустрічі з Бонільєю гондураська поліція проводила чергову стадію depuración – зачистки, покликаної спробувати позбутися корумпованих посадовців. Попри те що сувору операцію проводили під кодовою назвою «Блискавка», поступ був невеликий: за кілька місяців чистки перевірено лише 570 офіцерів із 14 000. З них вигнали 150 осіб, що свідчить про високий відсоток полови.

Як держава Гондурас настільки прогнила? Міністр вважає, що вся річ у географічному розташуванні. Країна лежить посеред Центральної Америки, затиснута між виробниками кокаїну в Південній Америці та ненажерними споживачами у США.

– Ми перебуваємо поміж тими, хто виробляє наркотики, і тими, хто їх споживає, тож логічно, що стали коридором для наркотрафіку, – каже Бонілья.

Венчурні підприємства, як недавно виявлена кокаїнова лабораторія, не можуть зіп’ястися на ноги без підтримки місцевої поліції, яка, хоч і безнадійна, але зауважить, що в неї під носом з’явилася велика фабрика з виробництва наркотиків. Однією з причин процвітання ОЗУ в Гондурасі є те, що зарплатня в державних службовців надто низька, і злочинці задешево перетягають їх на свій бік. Гангстерам дешевше підкуповувати поліцейських у Мексиці, ніж у США, а в Гондурасі й поготів. Зарплатня офіцера поліції в Гондурасі менша за 300 доларів на місяць, і картелям нескладно заплатити трохи більше, аби він не звертав уваги на перевезення наркотиків або збройні напади.

А якщо офіцери поліції або військові витримують такий тиск, їх недорого повбивати. У рамках офшоризації мексиканці почали платити місцевим підрядчикам не грішми, а наркотиками, які ті перепродували місцевим pandillas – вуличним бандам. Римським солдатам «зарплату» видавали сіллю, яку легко було транспортувати, коштувала вона дорого, і вартість її була зрозуміла по різні боки кордонів; так і контрабандисти сьогодні збагнули, що зручніше платити своєму війську кокаїном, що нині виконує роль античної солі. Запровадження такої зарплатні – сказати б, «кокплатні» – створило місцевий брутальний роздрібний ринок, коли банди спродують наркотики на розі вулиць. Зріс рівень убивств, бо pandillas чинять усобиці та відплачують зуб за зуб, що діловою мовою називається «порахунки». За даними ООН, у 2013 році Гондурас посів перше місце в світі за кількістю вбивств: на тисячу осіб припадав один убитий. Масштаб насильства просто неймовірний; я розрахував імовірність бути вбитим протягом життя і подався з цими розрахунками до дослідницького відділу часопису Economist, бо міг і помилитись. Але виявилося, що все правильно: при нинішньому рівні ймовірність того, що пересічний гондурасець буде вбитий протягом життя, дає жахливе співвідношення – один шанс із дев’ятьох^56. Зрозуміло, що детективи просто не в змозі розслідувати всі ці вбивства.

Бонілья наполягає, що уряд перемагає і країна ще не розвалилася, про що дедалі частіше згадують, коли йдеться про Гондурас.

– Злочинність не біля керма, – вважає він, – хоча банди де-не-де й запанували. Але влада досі контролює всі муніципалітети країни.

Як і щодо Ґватемали, це не факт. За оцінкою Держдепартаменту США, у 2012 році три чверті авіарейсів з контрабандним кокаїном з Південної Америки приземлялися в Гондурасі^57. Польоти розпочалися відразу після останнього перевороту в країні в 2009 році, коли рано-вранці президента вивели з дому, ще в піжамі, і відправили літаком до Коста-Рики. Коли наступного дня розпочалися протести проти перевороту, до столиці для підтримання порядку стягнули всю поліцію. Це означало, що сільські райони «берега Москітів» ще менше пильнувалися, ніж раніше, що дозволило контрабандистам не звертати уваги на радари.

Частину поставок перевозять морські судна. Місцеві рибалки за допомогою GPS ловлять біля берега «білого лобстера», як на прибережжі жартівливо називають кокаїн. Інші партії доправляються легкими літаками, як-от Cessna Conquests і Beechcraft Dukes, що сідають на примітивних смугах на галявинах у джунглях, які місцеві фермери викошують і приховують за невелику платню^58. Дані Управління польотами в США свідчать, що після перевороту 2009 року хмари літаків почали прямувати з Венесуели до пустельного карибського узбережжя Гондурасу. Злітно-посадкові смуги не були утрамбовані, і літаки часто зазнавали аварій під час посадки. Літаки коштували сотні тисяч доларів, тому це могло б здатися величезною втратою. Але для економіки кокаїнового бізнесу це марниця. Так само як знищення лану коки мало впливає на роздрібні ціни в США, аварії літаків не завдають поважної шкоди кінцевим результатам картелю. Втрата літака за півмільйона доларів додасть якихось 1000 доларів за кожний кілограм контрабандного вантажу за один рейс – 500 кг кокаїну. Кожний кілограм уроздріб у США дає понад 100 000 доларів. Тож роздрібні ціни зростуть менш ніж на 1 %, навіть якщо картелі втрачатимуть літаки при кожній поставці^59.

В одному цікавому дослідженні містяться натяки на масштаби підпільного злітно-посадкового бізнесу. Мігель Кастільйо з ґватемальського Університету імені Франсіско Маррокіна дослідив землеволодіння в Петені, департаменті на самій півночі країни, де в пущі джунглів всіялося тих картелів більше, ніж деінде. Він виявив, що хтось – точно невідомо, хто саме, – повикуповував землю в Петені з карколомною швидкістю. У муніципалітеті Саяксче у 2005—2010 рр. 90 % площ змінило власника. Поруч, у Сан-Хосе, цей показник становив 75 %, а в Ла-Лібертаді (де відбулася масакра на ранчо «Кокоси») – 69 %60. Так само як створення злітно-посадкових смуг, переробних лабораторій і тренувальних таборів, викуповування великих земельних наділів є зручним методом відмивання грошей. Більшість землі на цих теренах належить селянам, у яких на руках може й не бути документів, що підтверджують право власності, і тому заохочувати людей до продажу неважко, навіть не вдаючись до тактики залякування, як у «Кокосі».

• • •

Офшорний бум кардинально змінив підхід вищого менеджменту до своїх компаній. Колись фірми прив’язувалися до якоїсь країни чи принаймні континенту, а сьогодні корпорації ладні зачепитися там у світі, де найсприятливіші умови для бізнесу. Колишній очільник General Electric Джек Велч мріяв, що фірмі зручно було б розмістити заводи на гігантських баржах, які плавали б по всьому світі, швартуючись там, де наразі найкращі економічні умови для бізнесу. Екс-голова Dow Chemical Карл Ґерстакер мав схожі ідеї:

– Я здавна мріяв купити нічийний острів і влаштувати на цій нейтральній території глобальний штаб компанії, що не залежав би ні від держави, ні від суспільства,– сказав він якось. Для управлінця, який мислить масштабно, національні кордони залишаються в ХХ столітті.

У цьому наркокартелі випередили звичайні компанії. Міжнародні кордони мало важили для контрабандистів, бізнес-модель яких завжди полягала в подоланні кордонів. Фантазію Карла Ґерстакера про приватний острів, вільний від національних законів і урядів, уже випробовував американець колумбійського роду Карлос Ледер, спільник Пабло Ескобара, який придбав острів на Багамах і з 1978 року використовував його як базу для перевезення кокаїну до США літаками. Ще до доби офшорів наркоторгівля стала прапороносцем глобалізації: манірні вікторіанці ще в ХІХ столітті з ентузіазмом торгували наркотиками разом із чаєм та спеціями, коли світова торгівля тільки-но починалась. І Британія двічі розв’язувала війну з Китаєм, щоб підтримати міжнародну торгівлю опіумом. Тим часом західні споживачі почали призвичаюватися до імпортних наркотиків. Вважається, що Чарльз Діккенс полюбляв опіум; у Відні Зиґмунд Фройд поглинав кокаїн і писав запаморочливі листи своїй подрузі Марті Бернайс («Лихо тобі буде, моя маленька принцесо, коли я з’явлюся. Я зацілую тебе, доки ти не зашарієшся, і загодую, доки ти тіла не наберешся. А може, тобі заманеться помірятися силою: хто дужчий: ніжне дівчатко, яке мало їсть, чи нестримний чоловік з кокаїном у тілі?»)61.

Наркобарони здавна трактували світ, як власну мушлю. Але чим вони керуються у своєму виборі? Ми бачили, що такі країни, як Ґватемала і Гондурас, мають чимало переваг. Проте непросто вибрати між ними і їхніми центральноамериканськими сусідами.

Інші ТНК теж мають таку проблему й ухвалюють рішення на основі докладного аналізу кожної країни. Найвагоміше дослідження, на яке чекають із нетерпінням чиновники й бізнесмени всього світу, – це щорічна публікація Світового банку. «Бізнес сьогодні» – том на 300 сторінок із таблицями та графіками; сухий виклад фахівців може викликати захват і розпач у залах засідань і в міністрів фінансів у всьому світі. У цьому виданні експерти Світового банку подають рейтинг майже двохсот країн за ступенем зручності ведення в них підприємницької діяльності. Наприклад, у звіті пишеться, скільки треба часу, щоб зареєструвати нову фірму (від половини дня в Новій Зеландії до 144 днів у Венесуелі), і скільки форм треба заповнити компанії, аби щось імпортувати (від двох в Ірландії до головного болю з 17 папірцями в Центральноафриканській Республіці). Гарний рейтинг у цьому звіті означає приплив інвестицій. Поганий – змушує іноземні фірми тікати. Уряди полюбляють вихвалятися тим, наскільки вони випередили регіональних конкурентів: якщо ви їдете у відрядження до Мексики, хтось вам конче скаже ще до виходу з аеропорту, що ця країна випереджає в рейтингу Бразилію. У цього звіту є аналоги: Світовий економічний форум (СЕФ), наприклад, регулярно публікує звіт «Глобальна конкуренція» – цей рейтинг ще більш деталізований.

ТНК ретельно вивчають такі індекси, щоб вирішити, де варто розширювати свою присутність. Уявімо, що американський магнат спідньої білизни збирається відкрити ще один великий цех. Він знає, що зарплати в Центральній Америці досить низькі, та й США зовсім поруч. Але в якій саме країні йому слід розміститися? «Бізнес сьогодні» підкаже, що на отримання дозволу на будівництво фабрики в Ґватемалі піде 158 днів, у Сальвадорі – 115, а в Гондурасі – лише 82. На оформлення сплати податків щороку піде 320 годин у Сальвадорі, 256 – у Ґватемалі і 224 – в Гондурасі. Відносна простота підприємницької діяльності, принаймні за деякими вимірами, у Гондурасі пояснює, чому фабрики з іноземним капіталом так швиденько дерибанять джунглі в околицях Сан-Педро-Сули.

Звичайно, пріоритети в наркокартелів бувають іншими: наприклад, їх не хвилює, скільки часу йде на оформлення податків. Але цікаво, що індекси Світового банку і Світового економічного форуму підказують, де вони збираються облаштуватися. Просто рейтинг слід читати ззаду наперед.

Перегляньте звіт «Глобальна конкуренція». У першому розділі підсумкового рейтингу оцінюється стан державних інституцій. Для звичайних фірм сильні державні інституції – судова система, сили поліції, парламент тощо – бажаний фактор у цільовій країні. Бізнес уповільнюється, коли щоразу при звертанні по плановий дозвіл доводиться платити хабар; стає неможливим забезпечити виконання контрактних зобов’язань, якщо конкуренти можуть таємно переконати суддів прийняти ухвалу на їхню користь. А для картелів усе якраз навпаки: ідеальним місцем для їхньої діяльності є країна зі слабкими інституціями. Рейтинг Світового економічного форуму ніби спеціально розроблений для наркокартелів. Його аналітики подають зручний рейтинг країн за рівнем хабарництва, корумпованості суддів, надійності поліції та присутністю ОЗУ в країні. Наркокартелям варто лише прочитати індекс, і вони знатимуть, де їм вдасться впоратися з поліцією, підкупити суддів і де бізнес-спільнота відмиє їм готівку.

Я вирішив поекспериментувати й уклав «Індекс конкурентоспроможності картелів» на підставі даних СЕФ. Я вибрав дев’ять факторів, що їх оцінка становить найбільший інтерес для ОЗУ: нецільове використання бюджетних коштів, довіра до політиків, хабарництво, незалежність суддів, фаворитизм в урядових рішеннях, вартість злочинності й насильства для бізнесу, присутність організованої злочинності, надійність поліції та етичність фірм. У кожній із цих категорій СЕФ оцінює країни за шкалою від 1 до 7 балів (7 – найкраща оцінка, 1 – найгірша). Для картелів, яким доводиться підкуповувати політиків, залякувати суддів, випереджати поліцію тощо, послідовність буде зворотною.

Застосування цього аналізу до центральноамериканських країн дає широку варіативність (див. рис. 5.1). Найгірша країна для бізнесу ОЗУ – Коста-Рика, яка вирізняється до нудоти незалежними суддями й надійною поліцією. Далі йде Панама, теж не вельми зручна для злочинців: тут доскіпливо хороша поліція, а місцеві компанії майже не піддаються корупції. Неперспективна щодо цього й Нікарагуа – тут приватний сектор небагато витрачає на потреби безпеки. А от як удома кримінальні компанії почуваються у Ґватемалі й Гондурасі, що їхній середній рейтинг нижчий за 3 бали. Ґватемала виокремлюється в світі найбільш ненадійними політиками, а гондураський бізнес гатить величезні гроші на злочини та насильство. Мексиканський картель, який підшукує собі офшорну базу, має насамперед розглянути одну з цих двох країн.

Ну а як справа стоїть насправді? Не дуже просто підрахувати, скільки насправді нарковиробництва пішло в офшори. Одним із надійних показників кримінальної активності є рівень насильства, який помітно зростає з появою в регіоні картелів. Судячи з кількості вбивств, злочинність процвітає саме в тих країнах, де бандам найлегше вести бізнес. У Коста-Риці, Панамі й Нікарагуа рівень убивств не такий уже й високий за регіональними мірками, що свідчить про обмежену присутність картелів. А от разючо вище насильство спостерігається в Сальвадорі, Ґватемалі й Гондурасі^62.

• • •

Тримати під контролем офшорну діяльність картелів важко, і недоречно було б маніпулювати даними СЕФ. Але є одна поважна справа. Такі індекси, як звіт Світового банку «Бізнес сьогодні», справили величезний вплив на нинішнє управління країнами, запропонувавши просту, дешеву й реалістичну дорожню мапу, яка допомогла країнам, що нею користуються. Чому б не розробити щось схоже в царині безпеки?

Кілька організацій уже напрацьовують подібні дослідження: Transparency International, наприклад, публікує річник «Індекс прозорості», який спонукає владу покласти край хабарництву. Але він спирається на опитування підприємців, і незрозуміло, що саме країнам слід робити, щоб покращити загальний стан. «Бізнес сьогодні», навпаки, наводить конкретні цифри (наприклад, скільки треба заповнити бланків, щоб провести електрику) і дає прості, реалістичні поради.

Можна видавати щось подібне до «Бізнес сьогодні», але присвячене проблемам безпеки. Такий індекс міг би подавати дані про кількість поліцейських на душу населення, відношення зарплат службовців до середнього рівня оплати праці в країні, а також відомості про те, чи ухвалено закони про екстрадицію і прослуховування телефонів, наскільки суворі закони про зброю. Деякі привабливі для злочинців фактори в Центральній Америці вдасться подолати лише з часом, як-от великий ринок дешевої праці. Але інші труднощі долаються відносно легко. Після тривалої заборони Гондурас нещодавно почав дозволяти екстрадицію своїх громадян, яким тепер серйозно загрожує вся міць американської судової системи і в’язниць, а не просто слабенькі місцеві прокурори. У Ґватемалі зробили скромний крок на шляху боротьби з корупцією: почали використовувати поліграф під час найму поліцейських. Назріло чимало нагальних проблем: наприклад, майже в усьому регіоні надто лагідні закони про зброю. Збирання, нагромадження і публікація таких даних спонукає країни покращити урядування і дає перелік необхідних кроків.

Тим часом визиск таких регіонів, як Центральна Америка, міжнародними наркобандами підштовхує регіональних виборців до пошуку нових шляхів розв’язання проблеми наркотиків. Через рік після зустрічі з Альваро Коломом я познайомився з його наступником на посаді президента Ґватемали Отто Пересом Моліною, зовсім іншою особистістю. На відміну від хитрувань і бурмотінь Коломи, Перес Моліна, колишній директор військової розвідки, крокує впевнено й висловлюється голосно і чітко. Під час передвиборчої кампанії він пронизуватим поглядом дивився на країну з жовтогарячих постерів. Він обіцяв ударити по злочинності mano dura – «залізним кулаком», що, як я переконався, нагадує його рукостискання. Уперше я побачив його в дії на Всесвітньому економічному форумі в Мексиці, незабаром після інавгурації. Публіка була вражена його виступом.

На підставі кампанії mano dura багато хто вважав, що Перес Моліна жорстко візьметься за наркоторгівлю. Усіх вразило, що після інавгурації президент Перес Моліна вчинив навспак, оголосивши, що він за легалізацію всіх наркотиків. Він був військовим, який багато років присвятив викоріненню наркотрафіку, і його заклики до припинення вогню важили чимало.

– Двадцять років тому я був директором військової розвідки Ґватемали… У нас були великі успіхи. Ми перехопили багато кокаїну. Знищили плантації марихуани. Ми захопили багатьох тодішніх босів наркотрафіку. Через двадцять років я стаю президентом і виявляю, що наркоіндустрія лише розрослася, – сказав він СЕФ.

Згодом він говорив мені, що політики на Заході мають визнати: нинішні силові методи боротьби з наркотиками б’ють не лише по наркоманах.

– Сьогодні в Центральній Америці гине набагато більше людей через наркотрафік і породжене ним насильство, ніж у США наркоманів, – каже він.

Його заклики почули сусіди: у Коста-Риці декриміналізовано марихуану й закликано переглянути ставлення до інших наркотиків. Перебування Переса Моліни на посаді президента завершилося скандалом у 2015 році: він подав у відставку через звинувачення в корупції, що не мало зв’язку з наркоторгівлею. Проте він справив тривалий вплив на ставлення до проблеми наркотиків у регіоні, показавши, що заклики до переосмислення війни з наркотиками лунають і з боку правих, і з боку лівих.

Досить швидко офшори дозволили картелям ефективно знизити витрати, використовуючи дешеву робочу силу і м’яке регуляторне середовище Центральної Америки. Але, як і у випадку з законною економікою, практика відлунює в політиці. Зростання рівня насильства в новоуражених країнах спонукало до нових шляхів розв’язання проблеми наркотиків на Заході. Нова група країн, що в деяких із них уряди складаються з непересічних людей, закликає до радикальних змін у регулюванні бізнесу. Тим часом безперешкодне проникнення ОЗУ з Мексики до Центральної Америки змусило навіть прибічників війни з наркотиками визнати, що придушення торгівлі в одному місці стимулює її в іншому. Тому в тривалій перспективі офшоризація наркоіндустрії може мати руйнівні наслідки для картелів.

Розділ 6. Обіцянки і небезпеки франшиз

Як гангстери запозичували в McDonald’s

«Слухай, пришелепку, ти в нас дізнаєшся, де раки зимують».

Такий мессидж з’явився на сторінці Рікардо у Фейсбуку з акаунту його дочки. Але писала явно не вона.

«Ми стежили за твоєю маленькою принцесою. Ми знаємо, де вона живе і коли йде до школи».

Далі в погрозі йшли подробиці, які свідчили, що автори дійсно стежили за кожним кроком його дочки. Мессидж закінчувався вимогою, щоб Рікардо поклав 20 000 песо (1350 доларів) на рахунок у мексиканському банку. Далі в тексті йшлося, що за непокору «я віддам наказ своїм хлопцям, які припаркувалися з протилежного боку дороги і чекають, коли вона вийде, а тоді схоплять її, і, як ти розумієш, більше ти її не побачиш»63.

Колись до такого здирництва вдавалися за допомогою анонімок, підсунутих глупої ночі під двері. Наступною стадією еволюції злочинності стали телефонні дзвінки. Сьогодні для цього використовують соціальні мережі, що не лише забезпечують анонімність, але й дають зловмисникам доступ до особистих даних, світлин родини та друзів жертви.

Засіб передачі погроз може мінятися: листи, телефонні дзвінки, інтернет, – але тактика залишається незмінною. Жертва знає, що злочинець радше блефує, проте інколи погрози виконуються. У Мексиці щороку фіксують понад тисячу викрадень, а ще багато тисяч просто не реєструються^64. Більшість людей, у тому числі Рікардо, не втрачають самовладання, звертаються до поліції, і здирники більше їх не турбують. Але не всі такі сміливі.

Бізнес шантажистів процвітає через те, що витрати на погрози дуже низькі, бо для рентабельності бізнесу багато жертв не треба. Мессиджі у Фейсбуку безкоштовні, а телефонні дзвінки дешеві, бо робляться коштом банків в’язнів із переданих тайкома до камер стільникових телефонів. Ризик бути спійманим мінімальний (Рікардо повідомив банківські дані здирників до поліції Мехіко, але злочинців досі не спіймано). Тому навіть якщо кілька людей зловиться на гачок, бізнес залишиться прибутковим.

З економічного погляду здирництво нагадує розсилання спаму електронною поштою. Майже кожен, хто отримає мейл з обіцянкою частини нігерійської спадщини або дешевої віагри, натискає «видалити». Але дехто на таке клює. Кібернетики з каліфорнійських університетів у Берклі та Сан-Дієго зламали цілу мережу спамерів, щоб дізнатися, як працює цей бізнес. Вони виявили, що спамери, які продавали «трав’яні афродизіаки», знаходили тільки одного покупця на 12,5 млн розісланих спам-листів, тобто рівень відгуків – 0,00001%. Кожний продаж давав менш ніж 100 доларів. Це не схоже на поважний бізнес. Але розсилати мейли настільки просто й дешево – розсилка здійснювалася за допомогою мережі зламаних ПК безкоштовно, – що спамери непогано заробили. Дослідники вирахували, що, розсилаючи щодня сотні мільйонів мейлів, злочинці за добу мали зиск у 7000 доларів, або понад 2,5 млн доларів за рік^65.

Хоч наскільки безнадійна мексиканська поліція, витрати і ризики здирників трохи вищі, ніж у спамерів. Тому, щоб бізнес залишався рентабельним, їм потрібен вищий рівень відгуків. А для цього їхні погрози мають бути більш переконливими: якщо люди боятимуться, здирникам вестиметься краще. Тож, аби показати жертвам, що вони не жартують, дрібні махлярі, які займаються таким рекетом, постійно придумують нові жахливі сценарії.

Ось тут на сцену виходять ОЗУ. Місцевим гангстерам потрібний упізнаваний бренд, щоб перейняти жахом своїх жертв і змусити їх платити. Водночас амбітним наркокартелям на ринку потрібно задешево і швидко розширювати свої імперії. Яке їхало, таке й здибало: місцеві бандити звикають використовувати ім’я картелю, а той здобуває додаткову робочу силу. Виявилося, що угода про франшизу – найпростіший спосіб злигатися дрібним гангстерам і ОЗУ.

• • •

Перші «роялті» за франшизу сплачували монархам. Франшизи (від фр. franche, що означає «вільний» або «пільговий») надавалися середньовічними королями, які дозволяли особі надавати певні послуги: торувати дорогу, створити ринок, збирати податки – за певний внесок. У сучасному вигляді франчайзинг став набувати популярності в бізнесі ХІХ століття, коли компанія з виробництва швацьких машин «Зінґер» уповноважила торговельних агентів до продажу своїх виробів у певних районах США за відсоток їхнього зиску. Ідея набула популярності в 1950-ті роки, коли великі американські мережі, як-от McDonald’s і Burger King, почали швидко розростатися за допомогою франчайзингу, скориставшись економічним бумом після Другої світової війни. Сьогодні у США близько півмільйона підприємств працює на умовах франшизи. Автодилери, автозаправки, ритейлери і, звичайно, ресторани є найбільшим сектором франчайзингової галузі^66.

До цього переліку ми тепер можемо додати ОЗУ. Зазвичай кримінальний бізнес до франшизи не вдавався. У наркокартелів завжди вибудовувалася сувора вертикаль управління, що на її вершині перебував усевладний гордий бос і керував покірною пірамідою поплічників. Однак віднедавна мексиканські картелі розпочали радикальну децентралізацію. Як мережі бургерних після Другої світової війни, за останні два десятиріччя наркоторгівці повели активну експансію. У 1990-х роках мексиканці були лише на побігеньках у колумбійських картелів і тільки перевозили наркотики своєю територією до США. Але відколи злочинців у Колумбії придушили в 1990-х і загинуло багато капо, серед яких і Пабло Ескобар, мексиканцям вдалося відкраяти собі чималий шмат ланцюга поставок. Відтоді вони не накази колумбійців виконують, а контролюють усю діяльність від виробництва до збуту.

Найшвидше розвивалися «Лос-Сетас». Ще 2010 року їх сприймали не як самостійну організацію, а радше як парамілітарну групу, що приборкувала тих, на кого вказував картель «Затока». Проте 2010 року спілка розвалилася, і «Сетас» почали рости запаморочливими темпами, підпорядкувавши собі схід Мексики, карибське узбережжя Центральної Америки і, як наразі повідомляють, налагодивши контакти з італійською мафією «Ндранґета». Нині вони перетворились на McDonald’s організованої злочинності з власними філіями в кожному місті деяких регіонів.

Для фінансування своєї інтенсивної експансії «Сетас» вдалися до подоби франшизи. Нещодавно регіональний підрозділ Управління ООН з наркотиків і злочинності дослідив^67, що «Сетас» вирішили не виряджати своїх представників на нові ринки для створення з нуля аванпостів криміналу, а адаптувати місцевих гангстерів до свого клубу на засадах франшизи. Вивідачі картелю вирушали до нових теренів і визначали найперспективніших місцевих злочинців, яким «материнський осередок пропонував франшизу на використання кримінальної марки “Лос-Сетас”», як написано у звіті ООН. За одним із пунктів «пакету афіліювання» провід «Лос-Сетас» забезпечує отримувачам франшизи військове навчання і, у деяких випадках, зброю. У відповідь отримувачі франшизи зобов’язуються ділитися частиною зиску й укладають «пакт про солідарність», за яким мають боронити інтереси «Лос-Сетас» у разі війни з іншим картелем.

Вигоди, які отримують обидві сторони, ідентичні вигодам франчайзера і франчайзі у звичайному бізнесі. Франчайзеру це дає швидке зростання за рахунок самофінансування. McDonald’s вимагає, щоб франчайзі викуповували свої ресторани і мали у своєму розпорядженні не менш ніж 750 000 доларів ще до оформлення франшизи. Це дозволяє бізнесу швидко прирощувати прибуток без необхідності обростати новими активами (85 % з-понад 35 тисяч ресторанів McDonald’s у світі належать франчайзі, а не самій компанії). Для «Лос-Сетас» це має ще більшу вагу. У картелю бізнес нелегальний, а тому доступ до кредитів украй обмежений, тому вельми привабливим є зростання коштом самофінансування.

До того ж франчайзер отримує вигоду від підприємницької активності франчайзі. Франчайзі в «Лос-Сетас» – це не просто наймит, кулачок у великій машині, а відповідальний за витискання якнайбільшої кількості грошей з відведеної ділянки. До відповідальності долучається те, що Пітер Друкер, чи не найвпливовіший гуру менеджменту, називав «менеджерським ставленням», яке, він доводив, важливіше за кваліфікацію або зарплату: людина «трактує свою посаду, роботу, виріб з погляду менеджера, тобто група і виріб для нього – єдине ціле»68. До того ж франчайзі долучає знання місцевих особливостей. Ця інформація однаково цінна і для кримінальних ігор, і для бургерного бізнесу, а може, для першого ще й цінніша, бо корумповані зв’язки з органами правопорядку, що є критичною умовою для успіху, простіше налагоджуються з місцевими операторами. Відповідно, франчайзі можуть скористатися досвідом материнської організації. Частиною оборудки є передача франчайзером «рецепту» успіху – чи то картоплі фрі, чи то вибухівки для автівок.

В усьому цьому найважливіше – бренд. McDonald’s підкорив світ не тим, що робить смачну їжу, а тим, що ця їжа скрізь смакує приблизно однаково. Біґ-Мак, куплений у Бангкоку або Пекіні, на смак буде майже таким самим, як і в Оук-Бруку, штат Іллінойс, де розташовується штаб-квартира компанії. Звичайно, в цих містах можна знайти і вишуканіші страви, і краще співвідношення ціна/якість. Але споживачі знають, що в будь-якому ресторані з відомою жовтою «М» нагорі вони отримають стандартний рівень якості. Франчайзі купують репутацію, а не самі її здобувають. І кожна франшиза виграє від рекламного мессиджу, коли McDonald’s спонсорує Олімпійські ігри чи запрошує Джастіна Тімберлейка розповісти про бренд.

Аби проілюструвати, як це працює на тіньовому ринку, відвідаймо модний затишок nevería Roxy, де в крутому передмісті Мехіко торгують морозивом. Це мексиканське підприємство засноване 1946 року, і досі обстава його майже не змінилася: тут і поверткі барні ослони, і карамельно-смугасті тенти. Нещодавно на Roxy зазіхнули вимагачі. На таксі приїхав чолов’яга і передав конверт із магнітофонним записом, що містив вимогу заплатити 250 000 песо (17 000 доларів). Голос на плівці попереджав, що якщо вказану суму не буде сплачено, то постраждає або й загине сім’я менеджера. Попередженням можна було б знехтувати або віддати до міських газет, якби на конверті не було підпису «команданте Хуан Бальєстерос», який назвався місцевим представником «Мічоаканської родини».

Згадка про «Мічоаканську родину» додала погрозі ваги. Сам здирник міг на вигляд не бути крутим і не мати штурмової гвинтівки. Але репутація «Родини» як банди, що одного разу викотила на танцмайданчик нічного клубу в Мічоакані п’ять відрізаних голів, добре була відома власникам Roxy, й вони знали, з ким мають справу. Здирник, асоціюючи себе з відомим брендом «Родина», хотів справити більше враження і зробити бізнес більш прибутковим. (У випадку з Roxy злодії піймали облизня: виявивши нетипову хоробрість, господарі салону морозива звернулися до ЗМІ та поліції, і зловмисників вдалося кинути до арешту.)

Франчайзингова модель, зокрема, пояснює, чому «Лос-Сетас» вдаються до такої жахливої брутальності. Частіше за інші мексиканські банди вони свої звірства знімають на відео і фотографують – від обезголовлення до повішення. Холоднокровне вбивство, вчинене «Сетас» на півночі країни, зміцнює імідж франшизи банди в усьому світі, так само як рекламна кампанія McDonald’s на чемпіонаті світу з футболу в Бразилії зміцнює привабливість його бренду скрізь на планеті.

Звичайно, існує небезпека появи вихватьків. Багато грабіжників і здирників заявляють, буцім вони пов’язані з «Лос-Сетас», «Родиною» чи якимось іншим картелем, хоча насправді не мають до них стосунку. Для того, щоб система франчайзингу працювала, кримінальним бандам доводиться захищати свій бренд не менш затято, ніж це робить законний бізнес. У звіті ООН згадується, що «нові осередки відповідають за збереження “доброго імені” “Сетас”, припиняючи за допомогою насильства (вбивства) будь-які спроби несанкціонованого використання бренду кримінальними операторами». І в нашому випадку «торгова марка» і «бренд» – не якась метафора. Картелі часто мають власний логотип, що з’являється на уніформі та обладнанні, які одержує франчайзі. Бейсболки й рюкзаки з логотипом «Сетас» (щит, поділений на три частини, на яких зображено відповідно мапу Мексики, обрис рідного штату банди Тамауліпас і літеру Z) знаходили в пов’язаних із «Сетас» криївках у Мексиці та Центральній Америці. Усе це спорядження від бронежилетів до зброї, боєприпасів, транспортних засобів тощо дешевше і легше купувати гуртом, що і є ще одним бонусом від придбання франшизи. Як McDonald’s може замовляти собі печі, фритюрниці, касові апарати, столи і стільці тисячами штук, так і «Лос-Сетас» здатні купувати або красти у великих кількостях усе необхідне спорядження для франчайзі, яким інакше довелося б купувати гірше, саморобне обладнання.

Спекотного дня в місті на півночі Мексики, у ресторані біля сучасного торговельного центру, я мав зустрітися з чоловіком, який був колись франчайзі у сіналоанського картелю. Франчайзі – назвімо його Мігель – тепер за 50 років; він невисокий жилавий горянин, має насуплений погляд людини, яка ціле життя мружилася від сонця. Мігель небагатослівний, обачно накидає оком на публіку в ресторані, доки ми балакаємо, споживаючи ланч за столом на вулиці. Він сіналоанець, замолоду став «асоційованим членом» місцевого картелю. Мігель із професійною гордістю підкреслив, що не працював безпосередньо на картель, а був ліцензіатом головної організації. Вони здавна так працюють, і тому часто їх називають не картелем, а сіналоанською федерацією. Мігель уставав серед ночі, йшов у гори, щоб забрати партію марихуани в тамтешніх фермерів і доставити її до Куліакана, столиці штату. Потім готував її до контрабанди через кордон: стискав гідравлічним пресом у маленькі пакети, загорнуті у поліетиленову плівку та опускав у віск, щоб замаскувати різкий запах наркотику.

Франшиза давала Мігелеві і його товаришам-контрабандистам свободу робити власні справи, працювати зі своїми фермерами, визначати власні ціни та обсяги, діяти на власний розсуд. Схожа схема працює наразі на півдні Мексики в штаті Ґерреро, де вирощування й переробку опіумного маку для виробництва героїну передали незалежним підприємцям, які мають із картелями франшизи на невеликі ділянки. Нещодавно між цими групами нібито спалахнули усобиці; Мігель пояснює, що почалися зміни, бо в його часи рідко траплялися сутички з контрабандистами-конкурентами.

– Завжди існувала небезпека потрапити до рук поліції або армії, – каже він (саме це з ним і сталося, і терміну ув’язнення вистачило, щоб він після звільнення вийшов із гри). – Але в Сіналоа в нас не було проблем з іншими картелями. Простіше було з ними співпрацювати, ніж убивати. – Мігель посовав їжу в тарілці. – Нині вони цього не розуміють.

Від тих часів, коли Мігель займався марихуаною в Сьєрра-Мадре, франчайзинговий бум привів до реструктуризації галузі. Колись організації наркоторгівців просто прагнули контролювати постачання, доправляючи наркотики з пункту А до пункту Б найкращим маршрутом. У «Лос-Сетас» інша модель: вони контролюють не маршрути, а радше терени. Укладаючи франшизу про конкретні обшири – містечко або й цілий штат, – вони розраховують, що їхні місцеві представники контролюватимуть тамтешній кримінал, частину здобичі віддаючи центральному проводу «Сетас». Осередки «Сетас» у рамках контролю теренів займаються не лише перевезенням наркотиків, але й багатьма іншими видами кримінального підприємництва, використовуючи ті самі місцеві зв’язки. Серед дуже прибуткових галузей – здирництво і викрадення. Зростає прибутковість місцевої наркоторгівлі. Цікавим побічним ефектом є те, що картелі почали активно брати на роботу таксистів. Таксі як мобільний приватний транспорт може зупинятися будь-де і везти будь-кого, тому вони стали ідеальним засобом для перевезення наркотиків і вчинення викрадень. Контроль міських таксі став ласим шматком для банд, а таксистам тепер часто погрожують. «Можете тікати, але вам не сховатися: ми прийдемо по вас і ваші родини», – читаємо в листівці, наклеєній у чоловічому туалеті спілки таксистів на Плая дель Кармен; її явно написали сіналоанські гангстери для водіїв, на яких картель накинув оком.

На північному сході Мексики франшизи «Сетас» укладаються для поширення віскі бренда «Z», яке картель накидає для продажу місцевим барам. Вони також захопили ринок піратських DVD, позначаючи диски наліпкою «Z». Мексиканський професор зі школи менеджменту при Єльському університеті Родріго Каналес вважає, що причина такої диверсифікації «Лос-Сетас» у тому, що в них немає надійних зв’язків у міжнародному наркобізнесі. Банда була «заснована на зраді», як він зауважує: вона зрадила свого колишнього працедавця – картель «Затока». У результаті цього «Сетас» втратили доступ до американських ринків, і їм довелося покладатися на інші джерела доходу^69.

Останнім часом найжорстокіше насильство в Мексиці чинилося в Ґерреро. Бідний штат безладно галузиться від закуреного центру країни до буйноцвіття Тихоокеанського узбережжя, і влада на цій простій, але не найгіршій землі виявилася дуже слабкою. Guerrero означає «воїн», і на прапорі штату зображений воїн доколумбової доби в шкурі ягуара з булавою. Віднедавна в штату з’явилася репутація брутального. За останнє десятиріччя рівень злочинності потроївся^70, а з Акапулько щезли туристи, бо на пляжі можна, бува, зустріти відтяті людські голови. Офіційні дані про вбивства не відображають реального розміру насильства, адже банди зазвичай ховають тіла. У 2015 році поліцію повідомили про сморід, що плине із закритого крематорію: усередині знайшли 61 гнилий труп. Один із найбільш обговорюваних епізодів насильства в Ґерреро стався 2014 року в місті Іґуала, де зникли безвісти 43 викладачі-стажери; злочин досі не розкрито, і навряд чи колись його розкриють.

Поринення штату в хаос є прикладом того, що трапляється, коли порушуються кримінальні франшизи. У світі звичайного бізнесу найпоширенішою причиною скарг є переконаність франчайзі в тому, що їм слід боротися з іншими франчайзі того самого франчайзера за сфери контролю. Здебільшого, якщо конкурент відкриває крамницю поруч, його можна подолати, запропонувавши кращу якість і нижчу ціну. Проте у випадку франчайзингу це неможливо. Якщо McDonald’s у якомусь районі – єдиний представник галузі, а франчайзер оголошує про створення ще двох франшиз тут же, то перший заклад втратить частину зиску на користь двох інших, бо не зможе конкурувати з ними через єдину ціну франчайзера на всі його продукти.

Територія і близькість інших галузей того самого бренда – це ключове питання успіху або поразки для франчайзі. А для франчайзера це не має великої ваги. Материнський бренд заробляє гроші як відсоток із продажу, а не з прибутку. Відкриття нових підрозділів завжди веде до зростання сумарних продажів, навіть якщо новий магазин канібалізує частину обігу наявних точок продажу. Тому інтереси франчайзера й франчайзі не дуже збігаються, а проблема території породжує конфлікт. Місцеві менеджери часто позивалися зі своїми босами через «вторгнення» нових франчайзі. Burger King, McDonald’s, мережу готелів Sheraton і America’s Favorite Chicken Company (яка володіє Popeyes) та ін. – усіх їх франчайзі позивали до суду, бо були невдоволені відкриттям нових точок поблизу контрольованих ними дільниць^71. У таких справах судді ухвалюють різні рішення: іноді вони визнають, що угода передбачає зобов’язання франчайзера не відкривати поблизу інших підрозділів, а іноді кажуть, буцім франчайзі просто не поталанило.

У світі кримінального франчайзингу, звичайно ж, ніхто не позивається. Тож коли порушується франшиза картелю, конфлікти вирішуються традиційними способами – за допомогою кастетів та іншої зброї. От і в Ґерреро відбувалося щось подібне. Справа зі зникненням 43 студентів і далі сповита туманом, але, ймовірно, за цим стоїть банда Guerreros Unidos. Більшість аналітиків вважає, що ця банда виникла як місцева франшиза організації «Бельтран Лейва», великого міжнародного картелю, який чинив контрабанду розмаїтих наркотиків. Бельтран Лейва – це сім’я на чолі з Артуро на прізвисько «Борода», на яку працювало кілька різних банд на теренах із центром у регіоні Ґерреро. Проте, схоже, франчайзі утворилося забагато. Як і Guerreros Unidos, які контролювали північну tierra caliente («гарячу землю»), «Бельтран Лейва» наймала такі банди, як Rojos («Червоні»), що опікувалися центром штату, і «Незалежний картель Акапулько», який порядкував у порту. Іноді доводилося вдаватися по допомогу до таких банд, як Ardillos («Білки») й Granados^72.

Усі франшизи «Бельтран Лейва» працювали в Ґерреро. Конкуренція між ними почала зашкалювати. Після смерті Артуро «Бороди» організація «Бельтран Лейва» ослабилася й почалася колотнеча між франчайзі. Guerreros Unidos, «Червоні» й «Незалежний картель Акапулько» приставили ножі одні одним до горлянок, а представники інших франшиз і собі домагалися переваг. Тому в Ґерреро таке жахливе насильство. Через це, либонь, і 43 студенти пропали: за однією з версій, Guerreros Unidos гадали, буцім студенти, які їхали краденим автобусом на демонстрацію в Мехіко, належали до дрібних кримінальних банд, що перевозили героїн. Надмірний франчайзинг зробив неефективною контрабанду наркотиків у центральній Мексиці, бо франчайзі-конкуренти лишень убивали одні одних (і невинних громадян), що зашкодило справі перемитництва наркотиків.

Це не єдина вада франчайзингу як системи. Локальні франшизи, закріплені за конкретними теренами, набагато менш мобільні, ніж групи з вертикальним підпорядкуванням. У війні картелів «Сетас» і Сіналоа останнім вдавалося завдавати ударів по центрам територій перших. Під час чергового спалаху ворожнечі сіналоанці відрядили до штату Веракрус ударний загін «Matazetas» («Убивці Сетас»), який виправдав свою назву, вимордувавши десятки членів конкурентного картелю. При моделі кооптування тубільних злочинців у «Лос-Сетас» лишається набагато менше можливостей віддячити тим самим.

Нарешті, попри всі переваги децентралізованого управління, така схема передбачає делегування повноважень місцевим менеджерам, які припускаються помилок. А якщо місцеве представництво серйозно схибить, це може позначитися на всьому бренді. Погляньмо ще раз на ризики звичайних франшиз. McDonald’s створив 30 000 франчайзингових їдалень; усі франчайзі відбули курс навчання й зобов’язані виконувати низку правил, хоча керувати підприємством вони можуть на власний розсуд. Неймовірний успіх мережі демонструє, наскільки ефективною може бути така модель. Однак вільності в місцевому управлінні можуть послабити контроль якості, що позначається на іміджі бренду. У 2014 році в ресторані McDonald’s у Японії клієнтові подали порцію картоплі фрі, у якій виявили людський зуб, і тепер відвідувачі в усьому світі двічі подумають, перш ніж почати їсти Біґ-Мак.

Так само ризикують і картелі. За децентралізованого управління недосвідченість і погана контрольованість місцевих босів зустрічаються частіше, ніж за суворої вертикалі. А помилки місцевих партнерів можуть зруйнувати весь бренд. Розгляньмо справу Хайме Сапати, спецагента Імміграційної та митної служби США, вбитого 2011 року найманцем картелю в Мексиці. Вони з колегою прямували з Монтеррея до Мехіко на своєму броньованому «шевроле субурбан», і на південь від Сан-Луїс-Потосі їх заскочили із засідки озброєні чоловіки й змусили з’їхати з дороги. Майже 90 куль, випущених наймитами картелю, не змогли пробити захист броньованого «шевроле» вартістю 160 000 доларів. Але, зупинивши автівку, Сапата ввімкнув режим паркування, через що двері автоматично розблокувалися. Гангстери змогли відкрити дверцята і застрелити двох агентів, смертельно поранивши Сапату.

Згодом виявилося, що гангстери були членами місцевого осередку «Лос-Сетас», які, либонь, вистежили Сапату з колегою, коли ті зупинилися на узбіччі, щоб купити сендвіч. Схоже, їм здалося, що двоє кремезних латиносів – члени конкурентного картелю, а не американські агенти. Один бандит пізніше визнав американським посадовцям, що він із товаришами з інших осередків «мав наказ проводу “Лос-Сетас” викрадати автівки, що їх цінував картель». Убивство Сапати порушило серйозне неписане правило мексиканських картелів: ніколи не вбивай американців, тим більше копів. Попри ендемічне насильство в країні й високий рівень залучення американських агентів до мексиканських справ, Сапата вважається першим американським правоохоронцем, який загинув у Мексиці при виконанні з 1985 року.

Це був дуже поважний прорахунок, який викликав різку реакцію США. Через тиждень після вбивства Сапати федерали скоординованими діями по всій країні заарештували понад сотню підозрюваних у наркотрафіку. Ватажка банди, що вбила Сапату, заарештували в Мексиці та екстрадували до Вашингтона. Але то був лише початок: 2012 року мексиканські морські піхотинці ліквідували ватажка «Лос-Сетас» Еріберто Ласкано. За рік зловили нового ватажка Мігеля Тревіньйо. Картель продовжує діяльність, але він значно ослаблений, і керівна верхівка заплатила велику ціну через некомпетентність невеликої групи партнерів. І так, як грубий недогляд на ресторанній кухні може заплямувати глобальний бренд компанії, одна недоладна похибка групи партнерів «Лос-Сетас» стала причиною нищівних ударів по верхівці картелю. Тож ліцензування бренду може наражатися на поважні ризики.

• • •

Франчайзинг кримінальних брендів – успішна стратегія наркокартелів, але для інших вона небезпечна. Вона дозволила кільком кримінальним організаціям здійснити дуже швидку експансію при диверсифікації джерел надходжень від простої контрабанди наркотиків до цілого спектру злочинної діяльності. Їхній дохід зростає завдяки тому, що на рівні місцевих осередків бренд хутко розпізнається, спрощуючи здирництво й залякування. Знаряддя простіше й дешевше купувати гуртом, а це означає, що місцеві злодюги краще споряджені. Реклама теж ефективніша, бо одне звірство відразу підносить імідж усіх франчайзі. Водночас територіальна ворохобня між локальними представництвами істотно збільшує насильство.

Чи є в усьому цьому хоч якийсь просвіток? Добре, що назагал франшизи менш професійні, ніж картелі, які займаються виключно наркоторгівлею. Банди на кшталт «Лос-Сетас» одержують гроші, стягуючи відсотки з заробітків місцевих злочинних ватаг; вони менш винахідливі за інші картелі у корумпуванні й наїзді на вищих урядовців. На піку своєї діяльності до картелю Хуареса залучили навіть чолового борця з наркотиками. У боротьбі проти Колумбії картель Медельїна збив пасажирський авіалайнер, загинуло 107 осіб. Такі організації загрожували існуванню цілої держави. А от у злочинних мереж на кшталт «Лос-Сетас», попри всю їхню жорстокість, усе по-іншому.

У багаторічній перспективі боротися з ними легше. Картелі старого гарту, як-от Сіналоанський, присутні скрізь і ніде водночас, їхній бізнес – перемитництво товарів, а не утримування території. Варто їх вигнати з Мексики, і вони отаборяться в Центральній Америці, натиснути в Колумбії – переїдуть до Перу. А франшизи на взір «Лос-Сетас» живуть і гинуть на контрольованій території. Якщо франчайзі посунути з їхнього району, це джерело прибутку буде для них втрачено. Поки що мексиканській місцевій поліції не вдавалося це зробити. Але все-таки вигнання банди з містечка організувати легше, ніж зруйнувати весь комплекс міжнародного бізнесу.

Схильність франчайзі до нескінченних усобиць означає, що експансіоністська модель «Лос-Сетас» починає розсипатись. І в наркоторгівлі, і в сфері бургерів франчайзі ніколи не будуть органічним складником компанії і настільки ж щиро відданими бренду, як її співробітники. Часопис Entrepreneur зауважив, що у франшизах слабші зв’язки у «стрижневому колективі», ніж в організаціях з вертикальним керуванням. Те саме стосується і кримінальних банд. Це найкраще засвоїли «Лос-Сетас», які починали як озброєна охорона в картелі «Затока». Через кілька років така обмежена роль уже не пасувала «Сетас», і вони пішли проти своїх працедавців, ледь не знищивши їх. Що більше в них франчайзі, то більші ризики в «Лос-Сетас». Модель франчайзингу, що живила зростання картелю, призвела і до його занепаду.

Розділ 7. Спочатку новаторство – потім закон

Наукові розробки в промисловості легальних наркотиків

Між салоном краси і рибною крамницею при жвавій дорозі в північній частині Лондона притулилася крамничка, крізь запітнілу вітрину якої просочується зеленувате світло. Усередині тихо грає психоделічна музика. Попід однією стіною – підсвічені вітрини з крамом. Тут і люльки, і бонги для травки різної модної форми: пістолет, протигаз, чималі порцелянові груди. На вішаках у відділі одягу повнісінько футболок із темою коноплі. Далі стоїть шафка з безневинними речами, пивні бляшанки та бляшанки для чіпсів Pringles, відкривши які, бачимо таємні криївки для «дози» (не сказано, чого саме). Люди, яким є що ховати, купують ще й комп’ютерну мишу зі скриткою.

Такі хедшопи толерують майже в усіх країнах на тій підставі, що ці «стильні аксесуари» теоретично не призначені для вживання наркотиків. Розмаїті бонги і люльки «продаються на основі розуміння покупцем того, що ці предмети не будуть використовуватися для куріння заборонених речовин», написано на сайті крамнички. Мабуть, крамарі впевнені в тому, що покупці у футболках із мотивом коноплі розслабляться на кріслі, візьмуть запальничку з принтом коноплі і натовчуть бонг з портретом Боба Марлі… тютюном.

Влада рідко здіймає галас з приводу хедшопів, бо самі крамнички не поширюють наркотиків. Але сьогодні це змінюється. В інтернеті та майже в кожному великому місті від Лондона до Лос-Анджелеса продаються психотропи нового класу – «легальні стимулятори», або «дизайнерські наркотики». Вироблені в лабораторіях, а не на схилах Анд або полях опіумного маку в Афганістані, ці синтетичні наркотики мають властивості натуральних продуктів. Одні є близькими родичами екстазі. Інші мають ефект канабісу. Кардинальна відмінність у тому, що в більшості юрисдикцій ці хімічні стимулятори, які швидко розвиваються, абсолютно вільно можна продавати, тримати в себе і споживати.

Я запитав чемного бородатого молодика за прилавком, чи продаються в нього легальні стимулятори. «Ну, насправді це не “стимулятори”, вони не призначені для внутрішнього вживання людиною, – на його вкритому ластовинням молодечому обличчі не здригнувся жоден м’яз. – Але, – і він злегка повів бровою, – ось можете поглянути на запашні речовини для ароматерапії». Я попросив кілька на пробу, і він мені дістав з-під прилавка кілька пакетиків найбільш, на його думку, популярних препаратів («Звичайно, радити нічого я не можу»). Блискучі пластикові пакетики розміром і товщиною схожі на упаковку бейсбольних карток. Кожний коштує 10 фунтів і містить один грам «запашних речовин», чи як там їх ще називають. Один пакетик називався «Оглушливий джокер»; на ньому обличчя з сонцезахисними окулярами, дредами й растафаріанським капелюхом на голові; на іншому – «Псі-клоні» – буяння барв і плетиво об’ємних літер. З «Годинникового помаранча» на мене п’ялося помаранчеве очне яблуко у вигляді циферблата.

Продавець відмовляється говорити будь-що про відповідну якість різних сумішей, а пропонує натомість мені самому пошукати відповіді в інтернеті. Побіжний пошук у мережі дає різні відгуки: «Крутяяяяк… кайф на три доби!!!!!!» – пише автор п’ятизіркового рейтингу «Годинникового помаранча». Інший користувач цієї речовини каже, що «побував у пеклі та обіймався з туалетом цілу вічність, тихцем плачучи й чекаючи, доки воно припинить гупати в голові». У кожному разі з’ясовується, що для ароматерапії ніхто ці пакетики не використовує.

Бізнес легальних стимуляторів може радикально змінити наркоіндустрію. Як цій категорії наркотиків вдалось уникнути заборони і що означає їхня поява для інших наркодилерів?

• • •

Аби зрозуміти, як легальні стимулятори захопили міжнародний наркоринок, рушаємо до Нової Зеландії. Чудовий тихоокеанський архіпелаг, де пустують гобіти, може здатися непридатним для створення хабу міжнародного наркотрафіку. Чи везли б ви кораблем наркотики до Нової Зеландії, аби потім експортувати кокаїн і героїн по всіх усюдах? Населення країни становить 4,5 млн осіб – приблизно як у Кентуккі. Країна лежить у дідька на рогах – за 1000 миль від південного краю Австралії. Транспорт кокаїну від узбережжя Перу, країни з найбільшими врожаями коки, мав би пропливти 6000 миль. До найбільшого міста, Окленда, немає прямих авіарейсів із країн, де виробляють кокаїн. Тому дістати імпортовані наркотики в Новій Зеландії вкрай важко. Лише один із 200 дорослих уживав кокаїн торік, що вкрай мало для заможної країни (у США, приміром, це 1 із 45). Героїн і поготів зникомий продукт: пропорції його споживання порівняно зі США – 1:6, а з Британією – 1:8.

А проте новозеландці теж люди, і наркотики їм до душі не менше, ніж людям деінде у світі. Якщо їм перепадають наркотики, вони їх споживають у скажених кількостях. Скажімо, канабіс так само нескладно вирощувати на родючих ґрунтах у Новій Зеландії, як і в Марокко або Мексиці. Новозеландці його вирощують і курять у величезних обсягах; за даними ООН, ніде в світі не палять більше марихуани на душу населення, ніж у Новій Зеландії, де за минулий рік один із сімох дорослих хоч раз обдовбувався. Але йдеться не лише про травичку: новозеландці на другому місці за споживанням амфетамінів^73, що виробляються в невеличких лабораторіях, розкиданих по островах. Попри невелике населення, у Новій Зеландії влада щороку закриває більше лабораторій із виробництва кристалічного метамфетаміну, ніж у будь-якій іншій країні, крім США та України^74. Може, завозити наркотики в країну й важко, але новозеландці самі стали експертами у виробництві й споживанні наркотиків.

Роман Нової Зеландії з синтетичними наркотиками розпочався на зламі тисячоріччя, коли метамфетамін став популярним. Мет виготовляли з контрабандних прекурсорів із Китаю, що спочатку призначалися для протизастудних і протигрипозних ліків. Цей наркотик підкорив усю Азію, бо там кокаїн – рідкість, а прекурсорів задосить. (У Таїланді, де мет неабияк прижився, його називають яа баа, тобто «божевільний наркотик».) Коли неймовірно зросла наркозалежність, уряд Нової Зеландії заповзявся проти метамфетаміну, перехоплюючи прекурсори й здійснюючи рейди на «кухні», де його готували. Відтак новозеландці взялися шукати йому альтернативу.

Під цю пору на сцену виходить молодий наркопідприємець Мет Бавден. Якби світові перемитники організували міжнародну конференцію – такий собі «нарко-Давос», – то Бавден би на ній головував. По-перше, волосся: довге, русяве, висушене і спушене феном – на заздрість Дженніфер Еністон. До всього додається гардероб, у якому є чорно-білі з леопардовою надруківкою строї, пальта-шинелі з надмірними еполетами, що виграють срібним металіком. Понад те – показний макіяж: грубою лінією підведені очі з умілим додаванням візерунчастих тіней у біло-срібних тонах і, для більшої виразності, кольорові контактні лінзи. На його появу латиноамериканські мачо-narcotraficantes кривили з огидою губи з вусиками. Однак колись Бавден верховодив наркоімперією на багато мільйонів доларів.

Родом із Нової Зеландії, він зібрав казкові гроші наркобізнесом. По всьому світу він продавав наркотики гульвісам, згромаджуючи мільйони доларів. Тепер він відійшов від наркобізнесу й витрачає чимало часу на тури по всьому світу, концертуючи з рок-програмою під сценічним ім’ям Старбой. Його шоу – це мікс гламуру й готики на тлі яскравого світла софітів і кордебалету в боа з пір’я. Старбой тримався у першій десятці хітів у Новій Зеландії і запустив власну лінію одягу, стиль якого називає «стимпанк-бурлеск-цирк-експрес». У профілі на твітері він описується як «міжвимірний мандрівник, котрий перевизначає межі психоделічного року й поступової наркополітики». Усе це означає, що він вам не типовий наркобарон. Але найдивніше не це: попри те що імперія Старбоя заснована на наркогроші, сам він жодного разу не порушив закон.

Він прийшов у наркобізнес, бувши споживачем і маючи за плечима залежність від низки речовин. Після того як член його сім’ї помер від передозування екстазі, Бавден вирішив знайти безпечнішу й легальну альтернативу наркотикам, від яких страждали люди. Він спинився на наркотику бензилпіперазині, або БЗП. Це непримітний білястий порошок; БЗП винайшли в 1940-х роках як протиглистовий препарат для худоби. Але досліди виявили, що в людей БЗП викликає ейфорію, як амфетаміни. Бавден почав продавати препарат як «пігулки для вечірок» через власну компанію Stargate International, що позиціонувала продукт як «соціальний тонік». Так Бавден і Stargate стали найвидатнішими представниками індустрії, що продає мільйони порцій рекреаційних наркотиків молодим завсідникам нічних клубів Нової Зеландії.

Наркотик став надзвичайно популярним. За деякими підрахунками, щороку в Новій Зеландії продавалося близько 5 млн «пігулок для вечірок» БЗП, що більше ніж одна доза на душу населення країни. Опитування показали, що майже 25 % новозеландців пробували цей засіб. Незабаром він почав захоплювати й інші ринки, здобуваючи популярність у Європі з 2004 року (а в США не повелося, бо з 2002 року БЗП там заборонений). Як і обіцяв Бавден, деякі люди дійсно перейшли на БЗП як безпечнішу альтернативу метамфетаміну; в одній академічній праці сказано, що це не проміжний етап на шляху до важких наркотиків, а проміжний етап у боротьбі з наркозалежністю^75. Існування нової індустрії легальних стимуляторів означає, що наркотики втратили контакт із організованою злочинністю, стали чистішими за складом і не дають таких традиційних наслідків, як призвичаєння й негативна реакція організму, пояснив мені Бавден коли я піймав його поміж турами. Він вважає, що регулювати наркотики краще, ніж забороняти:

– Не треба забороняти плавати, а треба попереджати, щоб не винесло на скелі.

Повідомлень про медичні ускладнення й справді було мало, проте з’явилися побоювання, що люди змішуватимуть цей наркотик з іншими речовинами. Споживачі БЗП часто зловживають алкоголем, через що з’являються добре відомі соціальні проблеми. І, звичайно, без належного регулювання «пігулки для вечірок» почали продаватися скрізь, особливо в Новій Зеландії, – від крамничок на розі до автозаправок – без вікових обмежень або медичних застережень. Фахівець новозеландського неурядового фармацевтичного фонду Росс Белл каже, що «це була ковбойська індустрія – наркотики лежали на полицях разом із морозивом і цукерками». Уряд запідозрив, що щось із цим шалом негаразд, і, хоча жодної смерті від БЗП зареєстровано не було, 2008 року в країні його заборонили. Більшість країн, де БЗП ще продавали, також швидко ввели заборону.

Заборона БЗП, схоже, означала кінець легальних стимуляторів. Насправді ж, озираючись назад, можна сказати, що це був лишень початок. Щойно заборонили БЗП, місцева наркоіндустрія взялася розробляти альтернативні легальні стимулятори. Через лічені дні на полицях з’явилися заступні ліки – трифторметилфенілпіперазин (TФMФП) і метилгексанамін (МГА). Як і БЗП, вони були абсолютно законними – радше їх просто не встигли заборонити, – і їх можна було вільно купувати попри важкі до вимовляння назви. І знов заборони, і знов синтезувалися нові замінники. Отак із часу заборони БЗП й триває гра в кота й мишки між виробниками та владою. Розробляється новий синтетичний наркотик, стає популярним, влада його виявляє і забороняє, а на цей час наркохіміки вже створюють варіант попередньої формули й негайно виставляють препарат на продаж. Швидкість, із якою розробляються нові лінії наркотиків, дає змогу дилерам іти на крок попереду закону.

Нові покоління легальних стимуляторів вийшли далеко за межі Нової Зеландії. У Європі і США, наприклад, їх сором’язливо продають як «сіль для ванн». Як оті крамниці, що продають «запашні речовини для ароматерапії», виробники сподіваються, що такий маркетинг захистить їх від переслідувань, якщо препарат заборонять без їхнього відома. Схожі продукти продаються в інтернеті із застереженням, що ці препарати – «добрива», «хімікати» та «інновації». А на сайті OfficialBenzoFury.com є примітка крихітними літерами, що цей продукт «не для споживання людьми». Продавці називають продукт «хімікатами для дослідів». Споживачі в коментарях на сайті підтримують цю шараду, називаючи вживання наркотиків науковими дослідами. «У лабораторних щурів спостерігався неймовірний кайф», – читаємо в п’ятизірковому коментарі про порошок метоксфенідину, про який продавець каже, буцім «це справді дуже популярний хімікат для дослідів». Інші продавці навіть не приховують, що товар призначений для того, щоб «відчути кайф». Сайт Herbal Express, що працює на британському ринку, обіцяє: «Сьогодні ви більше не наражаєтеся на ризик потрапити на кілька років за ґрати за бажання кайфу. Якщо вам потрібний легальний косячок, ширка чи екстазі, купуйте легальний дурман в інтернеті під назвою хімікатів для дослідів, пігулок для вечірок і трав’яних запашних речовин. Це безпечний спосіб купівлі, і ви здобудете новий досвід у своєму житті».

Нові наркотики видаються на-гора шаленими темпами. У 2013 році, за даними Управління ООН з наркотиків і злочинності, налічувалося 97 синтетичних наркотиків. Сьогодні управління відстежує в усьому світі понад 350 психоделіків. Ця агенція завжди налаштована оптимістично щодо поступу у війні з наркотиками, але наразі вона змушена визнати, що «з урахуванням майже нескінченних можливостей модифікації хімічної формули (нових психоделіків), заходи міжнародного контролю відстають від появи нових формул»76. У Великій Британії урядовий список заборонених речовин налічує вже понад 600 наркотиків^77. Загальновідомі героїн і кокаїн безнадійно відстають за популярністю від трохи відмінних від них альфаметилфенетилгідроксиламіну, залеплону, зиперолу й зопіклону.

Поліцейським не позаздриш – їм доводиться відрізняти один порошок від іншого і відстежувати всі новини динамічного ринку. У такій самій ситуації й політики, які покликані моніторити, тестувати та, врешті-решт, накладати заборони на нескінченний каскад нових наркотиків. У сатиричному телешоу навіть якось підманули члена британського парламенту Девіда Еймесса, запропонувавши йому звернути увагу парламентарів на небезпеку нового наркотику, відомого під назвою «тістечко» (він сказав глядачам, ніби це «бістурбільний кранаболічний амфетамоїд»), що на вулиці йшов під назвою «пончик з хронічного базильдона». Усе це, звичайно, вигадки^78.

«Легальні наркотики» звучить безпечніше, ніж «нелегальні». А насправді вони часто становлять більший ризик. Якщо йдеться про давніші наркотики рослинного походження, як-от марихуана, кокаїн або навіть героїн, споживачі принаймні знають, що їм пропонують. Куріння сигарети з марихуаною трохи безпечніше за крек, котрий дрібку безпечніший за героїн. А от про ризики легального синтетичного наркотику, який усього кілька днів як з’явився на ринку, невідомо нічого. Таємничий білий порошок може бути дуже сильним і досить легким, проте дізнатися про це можна тільки прийнявши його.

Кількість жертв легальних наркотиків невпинно зростає. Річард Філіпс, 26-річний британець, одержав ураження головного мозку після куштування «нейтронної бомби» (відомої хімікам як C_18H_22INО_3). Через кілька тижнів після цього 21-річний житель Манчестера Джейк Гарріс устромив собі в шию ніж, перебуваючи під впливом цього ж наркотику. На той момент «нейтронна бомба» була абсолютно легальною в Британії; через кілька днів після смерті Гарріса влада заборонила цей препарат.

У лондонській наркокрамниці я ще раз спробував витягти з продавця трохи інформації. Я поцікавився, чи схожий ефект у пропонованих ним новинок.

– Ні, не схожий, – відповів він твердо, ніби підкреслюючи, що ефекти різні. – З огляду на закон, я не можу вдаватися в деталі. Було б набагато простіше для всіх, якби я міг, – стенув він плечима.

Пошук наркотиків в інтернеті також не дає оптимістичних результатів. Надибав я одну історію, як чоловік у Болтоні помер через кілька хвилин після куріння псі-клону. Трьох 15-річних юнаків шпиталізовано з кривавою блювотою після «Годинникового помаранча». Про це навіть деякі продавці знають.

– Є набагато кращі речовини, – сказав продавець, показуючи на викладені пакетики, – проте ці препарати легальні, бо нема підстав такими їх не вважати, якщо ви розумієте, про що я.

Тобто ще не зареєстровано, що хтось через них помер; отож вони й продаються, хоча й можуть завдати більше шкоди, ніж уже заборонене екстазі.

Ненормальним є той факт, що регулятори ринку легальних наркотиків лише заохочують розробку ще більш небезпечних речовин. За звичайних ринкових умов виробники були б зацікавлені у виробництві наркотиків, які дурманять людей, але не шкодять їм. Ніхто не купував би шкідливі препарати, якби існувала нешкідлива альтернатива. Конкуренція заохочувала б до новаторства в цій галузі: кожна фірма адаптувала б свій рецепт таким чином, щоб препарат викликав у споживача ейфорію й не завдавав шкоди. Саме це характерно для інших ринків: у промисловості напоїв вина, що викликають сильне похмілля, поступаються м’якшим ґатункам; легкі сигарети з низьким вмістом дьогтю успішно розширили свою нішу попри сумнівність заявлених властивостей.

Натомість індустрія легальних наркотиків працює в протилежний спосіб. Гра в кота й мишки між виробниками і поліцією зумовлює, що наркорозробники зосереджуються на зміні формули, щоб нова речовина відрізнялася від уже забороненої. Тому команди розробників у лабораторіях нарковиробників не переймаються тим, щоб їхній продукт ставав кращим і безпечнішим. Натомість вони просто винаходять щось, що достатньо нове, аби легально продаватись. А якщо виявиться, що препарат завдає серйозної шкоди споживачеві, його однаково заборонять, і треба буде випускати новітню версію. Ці збочені стимули ведуть до того, що з кожним новим синтетичним наркотиком усе менше йдеться про безпеку. Більшість новинок – «синтетичні канабіноїди», що нібито відтворюють ефект канабісу. Кілька років тому такі заяви звучали правдоподібно. Проте з кожним новим поколінням заборонених наркотиків виробники покроково змінюють формулу, і ефект усе більше віддаляється від колишньої сигарети з марихуаною. Росс Белл із Новозеландської фармацевтичної фундації каже, що постійні маніпуляції з хімічним складом дали «наркотики-франкенштейни», і нинішні спайси більшою мірою, ніж попередні продукти, викликають тривогу, прискорене серцебиття, галюцинації й депресію.

У деяких країнах робилися спроби запровадити цілковиту заборону на легальні наркотики, щоб ураз оголосити поза законом усі нові психоделіки на ринку. У 2015 році Велика Британія оголосила про плани заборони на зразок ірландської ініціативи кількома роками раніше. Однак такі заборони мають ті самі вади, що й стара система: щоб заборонити препарат, спершу слід довести, що він «психоактивний», а доки будуть доводити, виробники збиватимуть швидкі гроші. Ірландська заборона зменшила кількість наркокрамниць, але бізнес просто перейшов в інтернет. Згідно з дослідженням Єврокомісії^79, з часу заборони кількість молоді, що споживає спайси, навіть трохи зросла.

Для компаній-виробників спайси виявилися надзвичайно прибутковими. Більшість виробників у Новій Зеландії імпортують хімікати з лабораторій у Китаї за ціною 1000—1500 доларів за кілограм. У новозеландських лабораторіях виробники порскають хімікатами на висушений рослинний матеріал, і утворюється придатний для куріння продукт, трохи схожий на природний канабіс чи тютюн, і це дає змогу приховати його штучне походження. Далі насичена рослинна суміш ділиться на порції по пару грамів, фасується в яскраві пакетики і відправляється на продаж. Одного кілограма чистої хімічної основи достатньо для наповнення 10 000 пакетиків. Кожен із них коштує роздрібним продавцям 7,50 доларів, які продають його споживачеві за 15 доларів. Згідно з аналітикою Скарбниці Нової Зеландії, середня собівартість пакунка становить 0,75—1,50 долара, а це означає, що рентабельність продажу для виробників сягає понад 500 % чи вдвічі більше, якщо споживач купує в інтернеті, як тепер ведеться^80.

Як же вдалося захищати колосальні прибутки? Очевидно, що в галузі, де так легко заробляються гроші, можна б очікувати на ринку нових конкурентів, що призведе до зниження цін. У царині спайсів ще доволі місця для нових гравців. За нещодавньою оцінкою Скарбниці, в Новій Зеландії внутрішній ринок оцінюється в трохи понад 100 млн доларів при щорічних продажах 7 млн пакетиків. Але тоді в країні було лише дев’ять великих виробників, причому левова частка ринку припадала лише на двох: Stargate Метта Бавдена і ще одну компанію – Lightyears Ahead.

Щоб зрозуміти, чому концентрація ринку синтетичних наркотиків залишається настільки високою, погляньмо на його найближчого родича – фармацевтичну галузь. Це теж потужний бізнес із чималими прибутками. Згідно з даними ВООЗ^81, маржа прибутковості сягає 30 %, – це менше, ніж дають за новозеландські спайси, але цілком пристойно як на вимір звичайного бізнесу. Можна б припустити, що є простір для стартапів. Проте фармацевтичну індустрію контролює менш ніж десяток потужних компаній.

Однією з причин є необхідність постійно збільшувати інвестиції в науково-дослідну діяльність. Вартість для фармацевтичних компаній розробки нових препаратів і проведення необхідних тестувань сягає 1 млрд доларів, (а в дослідженні фахівців з Університету Тафтса 2014 року наводиться неймовірна цифра – 2,6 млрд доларів)82. Компаніям доводиться фінансувати і вдалі, і невдалі проекти. У 2006 році компанія Pfizer припинила розробку торсатрапібу, ліків від високого вмісту холестерину, витративши на їх розробку 800 млн доларів^83. Ба більше, фірми, які можуть собі дозволити досліджувати кілька препаратів одночасно в кількох нових царинах, краще захищені від ризиків утрати одного проекту. Для інвестування в дослідження потрібні грубі гроші, а дрібним фірмам доводиться для участі в цьому вишкрібати засіки.

Далі, фармацевтичним компаніям постійно доводиться викеровуватися з-поміж складних юридичних правил. Навіть фармацевтичні гіганти іноді потрапляють у тарапати через те, що не змогли подолати численні перепони, покликані захистити пацієнтів. У 2012 році компанія GlaxoSmithKline погодилася сплатити найбільшу в історії охорони здоров’я в США компенсацію у розмірі 3,3 млрд доларів за шахрайство, пов’язане з неправильним брендингом антидепресанту, що його призначали дітям до 18 років, і приховування інформації про протипоказання під час лікування діабету. Нещодавно багатомільярдні компенсації сплатили також Johnson & Johnson та Pfizer^84. Великим компаніям простіше виконувати закони й компенсувати збитки при їхньому порушенні, бо в них більше фінансових ресурсів на штрафи, ніж у стартапів і малого бізнесу.

Обидва ці випадки стосуються й індустрії спайсів. Китайські хімікати не такі вже й дорогі, але наркотик може витримати на ринку до заборони лише кілька місяців, а це означає, що спайс дасть прибуток тільки якщо виробник має можливість швидкого збуту великих обсягів товару. Та й деякі наркотики себе не виправдовують, а тому в разі невдачі виживають лише ті компанії, які можуть геджувати свої ставки, інвестуючи одразу в кілька продуктів. А це недешево. Як і у фармацевтиці, збутовикам спайсів треба вміти давати собі раду з динамічними змінами законодавства. Випадкове залучення до препарату однієї з сотень заборонених субстанцій означатиме неуникність чималого штрафу або й судового вироку про ув’язнення. Великі компанії мають істотний юридичний ресурс, аби долати регуляторні заковики, і фінансові ресурси, щоб вижити в разі негараздів.

З цих міркувань на ринку спайсів більш упевнено почуваються саме великі, а не дрібні фірми, що істотно відрізняється від ситуації на ринках традиційних наркотиків, котрі, як ми побачили у розділі 3, тяжіють до забезпечення участі менших груп у країнах із більш розвиненою поліційною системою, щоб мінімізувати ринок свого виявлення. А в світі спайсів усе навпаки: виживають компанії, які мають інноваційний ресурс і здатні дати собі раду з законодавством.

• • •

Навіть у кращі часи непросто придушувати наркобізнес. Картелі – експерти в подоланні оголошуваних урядом перепон. Однак феномен спайсів – зовсім інша проблема. Зазвичай складності пов’язані з виявленням і засудженням порушників закону. Проте в цій ніші наркономіки наркоторгівці закону не порушують: просто вони грають на випередження. То як бути з таким бізнесом?

Регулятори щосили прагнуть давати раду цій індустрії, що спирається на інновації. У галузі високих технологій такі сервіси, як Google і Facebook, створюють нові юридичні й моральні дилеми щодо захисту приватності і даних швидше, ніж суди встигають ухвалювати рішення з їхнього приводу. У банківській справі темпи фінансових інновацій з наближенням краху 2007 року завадили владі розгледіти нагромадження кредитно-дефолтних свопів, забезпечених боргових зобов’язань та інших вигадливих продуктів, які поставили галузь над прірвою. Навіть сьогодні в умовах фінансових інновацій регулятори пасуть задніх. Ухвалений 2010 року закон Додда—Френка, який мав запобігти банківським ризикам, що ледве не знищили світову економіку 2007 року, і через п’ять років ще не працював повною мірою. Тим часом волл-стрітівські вундеркінди понавигадували нові складні фінансові продукти, ступінь ризику яких досі не відомий.

Регуляторам жилося б спокійніше, якби вони могли оцінювати інноваційні продукти до, а не після їхнього потрапляння на ринок. На практиці часто-густо це неможливо: високотехнологічна індустрія розвивалася б слимаковим ходом, якби суди мали схвалювати кожний винахід Google, перш ніж дати йому хід, і фінансова галузь зупинилася б, якби регулятори забороняли банкам запускати без їхнього дозволу нові продукти. Водночас в інших галузях суспільні ризики настільки великі, бо так працює регулятор. У фармацевтиці, перш ніж нові ліки підуть у продаж, треба за протоколом пройти всі тести, за їхніми результатами одержати дозвіл державних організацій, як-от Управління продовольства й медикаментів США (УПМ) або Європейська агенція з лікарських засобів. Звичайно, трапляються й помилки. Але назагал доринкове тестування дозволяє відсіяти потенційно небезпечні ліки, перш ніж вони комусь завдадуть шкоди.

Чому б не робити так і зі спайсами? При нинішній системі регулятори не встигають наздоганяти виробників. То там про нове зілля повідомлять, то там – про передоз, а вони приречені вічно запізнюватися з відстеженням шкідливих препаратів. Вони муситимуть продовжувати цю безглузду гонитву, якщо будуть орієнтуватися на новини про чергові новинки або передозування. А що як заснувати УПМ з наркотиків?

У 2013 році саме так спробували зробити в Новій Зеландії. Парламент країни схвалив Акт про психоактивні речовини, що перевернув логіку бізнесу на спайсах. Раніше виробникам дозволялося випускати на ринок свій продукт, а потім його забороняли, якщо він виявлявся шкідливим, натомість тепер виробникам пігулок спочатку треба довести нешкідливість продукту і лише тоді можна одержати дозвіл на продаж. Відтепер заявки виробників розглядатиме нове Управління з регулювання обігу психоактивних речовин, яке матиме повноваження, схожі на повноваження агенцій, що контролюють лікувальні препарати. Власне, реформа перемістила тягар доказів: не уряд ганятиме за новими продуктами в продажу, а виробник доводитиме відповідність препаратів новим стандартам, перш ніж йому дозволять виходити на споживача.

Так ніби все раціонально, а проте лишається чимало суперечностей. Виходить, Нова Зеландія проголосувала за створення першого в світі легального й регульованого ринку синтетичних наркотиків. Управління з регулювання обігу психоактивних речовин не заборонятиме препарати, які лише підзбуджують людей; під заборону потрапляють виключно шкідливі речовини. Напрочуд, закон був прийнятий майже одностайно (був один голос проти, бо той парламентар виступав проти перевірки препаратів на тваринах).

Ураз запроваджено цілу низку корисних правових норм у галузі. Заборонено продаж психоактивних речовин неповнолітнім і рекламу в пункті продажу. Фірми зобов’язано одержувати ліцензію на торгівлю такою продукцією, через що кількість пунктів роздрібної торгівлі скоротилася з 3000 до трохи більш ніж 200. Виробників змусили реєструвати свою продукцію і пояснювати споживачам, що на них може чекати. Наприклад, потенційні споживачі препаратів знатимуть, що в дозі «Знавця ілюзій» міститься 45 мг активної речовини, тобто PB225F, на грам. Якщо ж вони схочуть меншу дозу, то зможуть узяти «Масив ілюзій», де менша концентрація активної речовини. Назагал пропонований асортимент звузився з більш ніж 200 до менш ніж 50^85. Виробникам доводиться подавати свої назви та адреси, що розкрило цікаву особливість галузі: деякі юридичні особи реєструвалися просто у когось удома, а інші – у фешенебельних бізнес-парках.

Але перші коти за плоти. По-перше, регуляторні агенції знемагали через незмірні обсяги нової роботи і працювали повільніше й неоковирніше, ніж треба. У перехідний період, доки наявні спайси могли продаватись, а влада розбиралася з деталями вимог до нової сертифікації, шкідливі препарати залишалися на ринку довше, ніж треба. Це збільшувало побоювання, що за нової системи влада попускатиме продаж небезпечних препаратів.

Більша проблема полягала в тому, що реформа сильно відставала від графіка. Менш небезпечні спайси здебільшого заборонили ще кілька років тому. А залишились у продажу справжні «наркотики-франкенштейни», які постійно модифікувалися, щоб обійти попередні заборони, і були для споживачів більше шкідливими, ніж корисними. Уряд спіткала криза довіри, і 2014 року, коли попереду бовваніли вибори, він поквапом ухвалив поправку до закону, що скасовувала тимчасові ліцензії, видані раніше. Ідея була непогана: прибрати з ринку препарати, доки їм не дадуть належну оцінку. Проте поправка містила дивний пункт про те, що наркотики не можна випробовувати на тваринах. А без такого тестування препарати не дозволяється ліцензувати для споживання людьми. І станом на час написання цієї книжки реформа зависла: Управління з контролю за обігом психоактивних речовин готове видавати ліцензії на перевірені препарати, а виробникам закон забороняє здійснювати потрібні тестування. У травні 2015 року Метт Бавден, який створив галузь спайсів, оголосив про ліквідацію своєї компанії Stargate. В інтерв’ю новозеландському новинному каналу 3 News він сказав:

– Це був найскладніший період у моєму житті. Із ним було складніше, ніж із метамфетаміновою залежністю.

Йому навіть довелося продати свою «ауді», щоб сплатити рахунки^86. Коли я вийшов на нього через кілька місяців, усі його клопоти були ще в розпалі – три об’єкти нерухомості повернуто власнику. У короткому мейлі він написав: «Мені, мабуть, доведеться виїхати з країни».

Попри те що її змарнували, новозеландська реформа пропонує інший підхід до регулювання нового покоління синтетичних наркотиків, які так важко було подолати традиційними способами. Годі було похопитися за хіміками, котрі щотижня створюють новий спайс. Передпродажне тестування й ліцензування найменш шкідливих сумішей – вельми суперечливий вихід, бо звеселяльні препарати одержують офіційний дозвіл. Однак країни починають розуміти, що ця альтернатива – спіраль нових, ще небезпечніших модифікацій.

Бонусним ефектом такого регулювання є зміна стимулів для виробників. Наразі їх спонукає потреба створювати нові різновиди препаратів, щоб уникнути заборон, не переймаючись безпекою споживачів. На регульованому ринку може бути інакше. Виробники матимуть потужну мотивацію вдосконалювати (і патентувати) продукт, що буде менш шкідливим і відповідатиме запитам споживачів. Дехто вже замислюється над цим. Бавден каже, що якщо йому колись удасться налагодити свій бізнес, він створить синтетичний замінник іншому наркотику – алкоголю. Він упевнений, що з часом його фармакологи придумають п’янкий дурман на заміну бухлу, аби запобігти призвичаєнню, цирозу печінки і похміллю. Це дивна проекція нинішніх законів про наркотики, та й теперішня система такий продукт відразу заборонить.

Розділ 8. Замовляння партії онлайн

Наскільки купівля в інтернеті покращила обслуговування клієнтів наркодилерами

Першу покупку онлайн зробили 1994 року. У мережі досі нема одностайної думки щодо того, хто був покупцем. Дехто вважає, що першим проданим товаром став альбом Стінга Ten Summoner’s Tales, який купили на сайті NetMarket за 12 доларів 48 центів плюс доставка. Але на першість претендує і Pizza Hut, що заявляє, ніби трохи раніше продала велику піцу з пепероні, грибами й чималою кількістю сиру. До речі, на нинішньому сайті Pizza Hut у кутку збережено для нащадків стару чорно-білу версію сторінки для замовлень^87.

Можливо, це й справді були перші покупки в мережі. Але якщо звернутися до початку інтернету, ще до появи всесвітньої павутини, то знаходять і давніші транзакції онлайн. У 1971 чи 1972 році – докладну дату ніхто вже й не пригадає – студенти Лабораторії штучного інтелекту Стенфордського університету використали Арпанет, попередника Інтернету, щоб укласти угоду зі студентами Массачусетського технологічного інституту на іншому кінці країни. Об’єктом транзакції, ну звичайно, став пакет марихуани.

Відразу після пробних продажів на PizzaNet та інших сайтах почався справжній бум ритейлу онлайн. Відколи широкосмуговий інтернет прийшов до домівок людей та їхніх смартфонів (а тепер ще й окулярів і годинників), звичка купувати онлайн чисто все від будильників до відпочинку ввійшла в життя людей не тільки в розвинених країнах, але і в тих, що розвиваються. Тепер на е-комерцію припадає принаймні 10 % усього ритейлу в розвинутих країнах, і її частка продовжує зростати. В усталених царинах, як-от книготоргівля, онлайнові продажі ось-ось переженуть офлайнові. Тим часом онлайн-економіка виходить на ще більше ринків, походьма їх революціонізуючи: уперше з 1950-х років повертається мода на доставку харчів додому, а такі мобільні застосунки, як Uber, струснули бізнес таксі (принаймні в тих країнах, де спілкам таксистів не вдалося заборонити Uber).

До довгого переліку галузей, які інтернет перевернув з ніг на голову, незабаром додамо й наркоіндустрію. З часів першої купівлі марихуани в Стенфорді наркотики стали частиною революції онлайн-шопінгу. З розвитком е-комерції розвивалася й онлайнова торгівля наркотиками. Звичайні браузери залишають сліди роботи в інтернеті, а незнищенна історія кредиток ускладнює закупи онлайн нелегальних продуктів. Проте людям вдається долати ці перешкоди. У жовтні 2013 року ФБР оголосило про арешт гаданого власника «Шовкового шляху» (Silk Road) – найбільшої онлайнової крамниці з продажу наркотиків на сотні мільйонів доларів та іншої контрабанди. Вражає масштаб діяльності сайту, що містив тисячі позицій з усієї фармакопеї, які доправлялися споживачам у всьому світі. Це відкрило очі громадськості на те, що разом із бумом звичайного ритейлу розвинувся й тіньовий ринок. Як і звичайні ритейлери, наркодилери значно скоротили свої витрати за рахунок продажу онлайн. Як і інші споживачі, наркомани можуть тішитися зручністю пошуку онлайн та доставкою додому. Чи може з’явитись амфетаміновий Amazon або eBay з екстазі? І якщо так, то як зміниться наркобізнес?

• • •

Навіть найзатятішим шопоголікам купівля наркотиків ніколи не була найприємнішою справою. Транзакції здійснюються на нервах і поквапом, хутко перелічуються гроші, і навзамін дають брудний пластиковий пакунок у темному закутку нічного клубу або в безлюдному парку глупої ночі. При оборудках з незаконними наркотиками і покупця, і продавця завжди може вистежити поліція, можуть побити, пограбувати, обікрасти, а скаржитися нема кому. Обслуговування споживачів – нижче плінтуса. «Він приходить завжди різно: ні, не рано – радше пізно», – нарікав Лу Рід у пісні «Я чекаю на людину», написаній 1967 року про купівлю дози героїну за 26 доларів у гарлемському коричневному будинку. Відтоді для тих, хто купує наркотики на вулиці, нічого не змінилося на краще.

А от онлайн споживачеві ведеться зовсім по-іншому. Зручно вмостився у вітальні з філіжанкою чаю та пакунком шоколадного печива, серфлю по відгуках про десятки ґатунків героїну. Ось один із покупців пише відгук про поставку «героїну найвищої якості з Афганістану», який за 200 доларів за грам продає хтось під ніком dragoncove: «ДИВОВИЖНИЙ ПРОДУКТ! Спожив набагато меншу дозу, ніж зазвичай, і зразу відчув кайф!» «Завжди доставка наступного дня, і з хлопцем приємно побалакати. Дякую, братане», – пише задоволений покупець «екстраміцного азіатського героїну #3» з реклами «Вибір чоловіків», що йде по 70 доларів за півграма. Поруч із фото продукту продавці подають короткий опис, іноді – власний професійний логотип зі стилізованими дракончиками або старі зображення китайських опіумних курилень. Сам продукт подано на фото з високою роздільною здатністю: порошок крейдяно-білий, цинамонова кристалювата речовина, схожа на кубик цукру, вмочений у каву. Способи доставки, терміни та умови подано поруч із оцінками товару споживачами. З формою зворотного зв’язку наводяться можливі умови продажу. Від eBay цей сайт відрізняє лише асортимент.

Цей сайт називався Evolution Marketplace, і на ньому люди звідусіль у світі анонімно торгували нелегальними товарами й послугами, що серед них найбільш популярні були наркотики. Коли Silk Road пішов в офлайн, недовго вважалося, що це серйозно похитне онлайнову наркоторгівлю, бо його роль була неоціненна. На час закриття сайт подавав 13 000 найменувань наркотиків, що робило його найбільшим наркоринком. Цей бізнес належав таємничому «Страшному пірату Робертсу»; за псевдонімом ховався Росс Вільям Ульбріхт – молодий худорлявий випускник фізичного факультету Техаського університету. У 2015 році колишнього бойскаута Ульбріхта засудили до довічного ув’язнення за керування сайтом із комп’ютера в Сан-Франциско. Проте його арешт і засудження не вплинули на онлайнову наркоторгівлю. Після закриття «Шовкового шляху» ринок розрісся ще дужче, бо з’явилася купа імітацій. Попри те що більшість таких сайтів проіснувала недовго – Evolution Marketplace зник через пару тижнів після того, як я звернув на нього увагу, – нові вигулькують відразу після відходу старих в офлайн. Некомерційна група «Громадський цифровий альянс» відстежує десяток таких сайтів. На цю хвилину найбільшим серед них є Agora, на логотипі якого зображений чоловік у масці і зі штурмовою гвинтівкою. Серед десятки найбільших – Nucleus, TOM, Middle Earth, Black Bank. Сумарно на початок 2015 року вони пропонували понад 40 000 видів наркотиків, що вдвічі більше, ніж за часів «Страшного пірата Робертса».

Купівля наркотиків онлайн надзвичайно небезпечна для всіх сторін. Історія пошукових запитів реєструється, а платежі можуть вноситись емітентами кредиток до чорного списку. Однак низка технологічних проривів дозволила подолати ці перепони й надати покупцям і продавцям можливість маскувати свої дії в мережі. По-перше, такі сайти, як Evolution, заховані в глибинах так званої «темної мережі» – частини інтернету, що не індексується звичайними пошуковиками; доступ до неї можливий лише за допомогою спеціальних браузерів. Найпопулярнішим з них є TOR. Початково проект TOR спонсорувала Військово-морська дослідницька лабораторія США для реалізації методу приховування інформації, відомого як «цибулева маршрутизація». Ця назва походить від того, що трафік відбивається від сервера до сервера, здійснюючи шарами процес шифрування-розшифрування, і ці шари подібні до цибулі. (Приховані в темній мережі сайти мають цікавий суфікс «.onion» замість більш звичних «.com», «.net» тощо.) У результаті цього відстежити історію пошуку в інтернеті стає майже неможливо, що влаштовує політичних дисидентів, шпигунів, журналістів-розслідувачів і… наркодилерів.

Ну а як здійснювати платежі? Для цього придумали біткойни. Найсучасніша у світі система цифрової валюти функціонує незалежно від центральних банків, а покладається на мережі комп’ютерів, які генерують нові «монети» за допомогою складних обчислювальних операцій, які називаються майнінгом. Відкривати рахунок для біткойнів трохи морочливо, але не вельми складно, і ця валюта, як і браузер TOR, цілком законна. Її курс до смішного волатильний: на початку 2013 року вартість біткойна складала 15 доларів, у листопаді вона стрибнула аж до 1000 доларів, але до кінця 2014-го знову впала – до 300 доларів. Та покупці онлайн цим не переймаються, бо біткойни, як і TOR, забезпечують максимальну анонімність.

Поєднання невідстежуваного пошуку та анонімності платежів дало змогу розквітнути онлайн кримінальному ринку. На прихованих сайтах продаються і наркотики, і ще чимало непривабливих речей. За оцінками «Громадського цифрового альянсу», на нелегальні наркотики припадає близько 2/3 лістингів. Третина – на ще страшніші речі. Більшість великих сайтів тримається осторонь забороненої порнографії та замовлень на вбивство, які нібито можна знайти по закутках темної мережі. Однак та сама більшість не цурається торгівлі зброєю – від кастетів до пістолетів і програм для друкування вогнепальної зброї на 3D-принтерах. Активно йде торгівля інформацією з крадених кредиток, фальшивими грішми й посвідченнями. Є ще різна й неподобна дивина. У розділі сайту Evolution Marketplace «аксесуари для наркотиків» я надибав скляні трубки для паління кристалічного мету («Зроблено в США!!!! Без свинцю і присадок, на відміну від китайського ширвжитку») та електропристрій для запечатування упаковок (виробник демонструє, як запечатувати порцію марихуани всередині відкритого пакунка чипсів). Але найдивніше – це пропозиція одного продавця гумованих контейнерів із «синтетичною чистою сечею» для тих, кому треба пройти тестування на наркотики. Для цілковитого реалізму продавець CleanU пропонує аксесуар «найкращий у світі фальш-пеніс із технологією “натисни й пісяй”». Фальш-пеніс іде в п’ятьох кольорах: від нордичного білого до латиноського коричневого. Товар отримав позитивні відгуки.

Яка ж частина наркоторгівлі припадає на ці сайти? За даними «Щорічного опитування споживачів наркотиків», у деяких країнах купівля наркотиків онлайн уже досить поширена. Це показало одноразове опитування приблизно 80 000 респондентів у всьому світі, не репрезентативне. Однак із нього випливає, що для наркозалежних онлайн-торгівля стала основним способом отримати дозу. Назагал 10 % респондентів указали, що купували наркотики онлайн (у США – 14 %, а найвищий рівень зафіксовано в Англії – 22 %)88. У цьому наркоторгівля наслідує технології звичайного ритейлу: коли йдеться про звичайний крам, британці більше за всіх у світі купують онлайн.

Але навіть ці цифри не повністю відображають значення онлайнової економіки, бо є деякі свідчення того, що багато клієнтів темної мережі – це самі наркодилери, які роблять гуртові закупи. Багато продавців надають знижки при великих замовленнях, що, безумовно, призначені не для особистого користування. На Evolution продавець під ніком DutchMasters припрошує звертатися клієнтів, охочих придбати понад півкіло кокаїну, – якщо цю кількість випродати по граму, то зиск становитиме десятки тисяч доларів. Згідно з одним академічним дослідженням продажу на давнішому «Шовковому шляху», 1/5 асортименту орієнтувалася на дилерів, а транзакції бізнес-до-бізнесу становили 31—45 % вартості продажів на сайті^89. У такому випадку споживачі, які купують наркотики офлайн у дилера на вулиці або знайомого, можуть цілком купувати продукт, що був придбаний онлайн на попередній стадії ланцюжка поставок.

Оцінка загальної вартості ринку наркоторгівлі онлайн ускладнюється ще волатильністю курсу біткойнів. За попередньою оцінкою ФБР, «Шовковий шлях» за 2,5 роки онлайн дав прибуток у 1,2 млрд доларів. Проте згодом ФБР знизило цю приблизну оцінку, бо попередні розрахунки проводилися на основі пікових значень курсу біткойна, тоді як основний бізнес Silk Road припав на часи нижчого курсу цифрової валюти. ФБР переглянуло свою оцінку з урахуванням коливання ціни на біткойн у час різних трансакцій, і в результаті вартість товарообігу вийшла значно нижчою – 200 млн доларів. Це лише дрібка глобального наркоринку, що оцінюється в 300 млрд доларів. Але для двох років і це чимало. Для порівняння погляньмо на eBay: 1997 року, через два роки після запуску і незадовго до виходу на біржу, річний товарообіг на сайті становив 100 млн доларів. Сьогодні товарообіг eBay становить 80 млрд доларів Якщо наступники «Шовкового шляху», вже значно потужніші, ростимуть такими ж темпами, як і легальний онлайн-бізнес, то вже за 10—20 років вони контролюватимуть чималу частку ритейлу наркотиків.

Їхнє майбутнє залишається невизначеним. Доля «Шовкового шляху» показала, що рука закону може дотягтись і до сайтів темної мережі. Інші, як-от Evolution, щезають після того, як їхні власники вдовольняться швидким зиском (вважається, що менеджери Evolution зникли разом із задепонованими біткойнами на 15 млн доларів, і 2015 року сайт щез). Усі такі сайти спираються на TOR і біткойн, а їх легко блокувати, якщо держави світу вирішать їх заборонити.

Однак про це говорити поки не випадає. Міністерство фінансів Німеччини визнало біткойни валютою, тобто власники можуть оподатковуватись. У США близнюки Вінклвосс, типові представники буму доткомів, які заявляли, що Марк Цукерберг украв у них ідею Фейсбуку, інвестували в створення біржі біткойнів. Більшість демократичних урядів поки не схильна блокувати браузер TOR, бо його можна використовувати і нелегально, і легально. Науково-технічна служба парламенту Великої Британії виступила проти заборони, бо вважає, що TOR активно використовувався під час «арабської весни» 2011 року, а також інформаторами та журналістами під прикриттям. Таке трактування може змінитись, якщо анонімні ринки онлайн будуть розглядатися як реальна загроза або якщо їх почнуть ширше використовувати для планування й фінансування тероризму. Проте навіть ті уряди, які вже намагалися заблокувати TOR, як-от Китай, виявили, що це неможливо. А швидкість, із якою нові сайти з’являються після занепаду «Шовкового шляху», показує, що навіть за умови координованої цифрової атаки нові браузери й цифрові плини не забаряться. Ритейл онлайн залишиться і в традиційній економіці, і в наркоторгівлі. Поліції це може не подобатись. Але виявляється, що дискомфорт для влади – це марниця порівняно з халепою для традиційних наркодилерів, бо онлайнова революція загрожує самому їхньому існуванню.

• • •

Є кілька істотних відмінностей між тіньовим ринком і звичайним. Розгляньмо звичайний відкритий ринок, на якому люди купують і продають законний товар – наприклад яблука, про які залюбки згадують у підручниках з економіки. На ринку зустрічаються продавці яблук і покупці. Покупці розглядають пропозицію. Якщо продавець править зависоку ціну, покупці йдуть деінде. Якщо покупець пропонуватиме занизьку ціну, то продавець краще запропонує яблука комусь іншому. Обидві сторони припиняють торгуватися, коли вважають, що ціна їм найвигідніша. Такий механізм визначення ціни з магічним узгодженням попиту і пропозиції в ринковій економіці в усьому світі.

Тепер уявіть-но собі ринок нелегальної продукції, скажімо наркотиків. Торгівля незаконним товаром має відбуватися потай. Тобто, якщо в країні панує закон і порядок, для цього не може бути відкритого ринку, де покупці порівнюють ціни, а продавці вихваляють свій крам. Натомість покупці через свої канали купують лише у знайомих дилерів. Своєю чергою, дилери продають лише платоспроможним покупцям, через яких не буде клопотів із законом.

Це означає, що наркоринки функціонують не так ефективно, як могли б. Споживач може придбати у свого дилера кокаїн кепської якості по 200 доларів за грам, не знаючи, що неподалік можна купити більш якісний товар удвічі дешевше. Покупець може довідатися про іншого дилера тільки якщо він свій серед наркоспоживачів. Але потрібен час, щоб новина розійшлась, а доти без належних контактів він і далі купуватиме поганий кокаїн за завищену ціну. У дилерів та сама проблема, лише з іншого боку: може, десь і є покупець, ладний платити за товар більше, однак хтозна, як його знайти. Що більше вони гомонять про вигідну ціну та гарну якість свого товару, то більше наражаються на арешт: тож на більшу рекламу нелегального продукту годі й сподіватись^90. Отак і сформувалася мережева економіка. Гравці мають справу лише з людьми зі своєї мережі: сім’я, друзі, сусіди, колишні співкамерники, – і на відкритий ринок не виходять.

За цих умов щастить усталеному дилеру. Ключовою особливістю мережевого ринку є те, що він потужно працює на діловика, який мав час на побудову широких і сильних мереж. Уявіть стабільного наркоторгівця, що вже довгі роки продає товар в одному й тому ж місті. Він знає імпортерів. У нього чимало клієнтів. Він може навіть мати зв’язки в поліції, якій приплачує, щоб там крізь пальці дивилися на його бізнес. А тепер подумайте про новачка, який зауважив неконкурентність місцевого ринку, де розбавлені наркотики продаються дорого. На такому ринку нескладно буде відвоювати собі шмат пирога. Проте вийти на ринок мережевої економіки не так просто. Гуртові придбання нелегальних наркотиків потребують зв’язків високого рівня в цій галузі. Для роздрібного продажу потрібна наявність чималої кількості потенційних покупців. Без мережі новий дилер із купівлею і продажем далеко не зайде (і це ж іще не враховуючи того, що усталеному дилеру буде не до душі присутність на його ділянці ще когось). Тому укорінені дилери залишаються в ділі при малій конкуренції, навіть якщо вони правлять зависоку ціну за неякісний товар. Через це й Лу Ріду довелося довго «чекати на людину», бо вибирати особливо не випадало. «Людина» чудово про це знала, і звідти постійне спізнення.

Наркоторгівля онлайн усе перевертає. Найпершою особливістю покупок в інтернеті є те, що ніколи не доводиться чекати. Я зареєструвався під псевдонімом і потинявся по сайту Evolution Marketplace та надіслав кілька пробних листів продавцям за допомогою вбудованої форми зворотного зв’язку. Через 25 хвилин я отримав першу відповідь. Усі продавці зголошуються протягом 1—2 днів і ввічливо та чемно відповідають на мої питання про дози, пакування тощо. Навіть коли я умисно зухвало поцікавився в дилера люльок для мету під ніком vicious86 про те, чи може він зробити подарункове гравіювання на тій люльці, той із жалем відповів, що не може, і побажав удачі в пошуках. На відміну від більшості царин інтернету (де анонімність спонукає людей до більшої брутальності, ніж вони собі дозволяють у житті), у світі наркоторгівлі атмосфера онлайн більш дружня, ніж на вулиці.

І справді, «людина» онлайн доводить до досконалості всі види обслуговування клієнтів. На відміну від вуличних пушерів, продавці онлайн чітко викладають свої умови, а більшість навіть пропонує якусь компенсацію, якщо покупець не одержить свого замовлення. Деякі продавці заявляють, буцім працюють на підставі «взаємної вигоди» або «на безконфліктній основі», що, звичайно, брехня, бо поставки кокаїну у світі контролюються кривавими картелями, проте наразі цікаво те, як наркодилери запозичують тактику звичайних ритейлерів. Довіра, яку, здавалося б, важко встановити в анонімному середовищі, де всі гравці – шахраї, забезпечується завдяки системі «зворотного зв’язку», скопійованій з eBay. Покупці можуть залишати свої коментарі й ставити продавцям позитивні, негативні та нейтральні оцінки. Продавці бачать, скільки разів даний покупець щось придбав на сайті. Як і у випадку eBay, учасники процесу радше працюють із тими користувачами, які залишають про них позитивні відгуки, і не роблять великих оборудок із тими, хто рідко з’являється на сайті. «Бо тільки так ми не збанкрутуємо й матимемо обопільне задоволення ☺», – читаємо в рекламі на сторінці продажів Snapback, продавця екстазі з Німеччини. Якщо товар не надходить, Snapback поверне 30 % суми або повторну доставку за півціни для тих клієнтів, які купували в нього принаймні 10 разів. Якщо покупок було 30, відшкодування становитиме 50 %. Аналогічні умови пропонує більшість продавців.

Нечувана річ: шахраїв можна переконати довіряти один одному. Система зворотного зв’язку витворила в середовищі шахраїв відчуття честі. Хоча дехто з покупців і продавців наркотиків пропонує псевдоетичне виправдання свого бізнесу (люди самі вирішують, що вони споживають; заборони неефективні тощо), не існує етичного захисту висотування з людини її заощаджень. Та попри все продавці ладні підтримувати свої стандарти чесної торгівлі. Один продавець, який продає деталі поцупленої кредитки (вони вкрадені з сайту онлайнового магазину), говорить про страхування своїх продажів. Вкрадену кредитку можна купити за 8 доларів. Продавець за 10 доларів замінить картку, коли виявиться, що вона не працює, якщо покупець спробує скористатися нею через 8 годин після купівлі (вкрадені кредитки блокуються, щойно їхній власник збагне, що до чого). Автори коментарів у захваті: «Перша картка була мертва, і він надіслав мені другу, і – хай мені грець! – я придбав айфон 6 прямо у фірмовому магазині! БЕЗПЕРЕЧНО КУПУВАТИМУ ЩЕ!» – пише один. Кумедно, що продавці й покупці вельми ображаються, коли хтось ставить під сумнів їхню чесність. «Він назвав мене кидайлом, коли я попросив заміну. Спрацювала лише одна з трьох», – пише обурений клієнт, якого продавець звинуватив у брехні, тоді як він просто щиро намагався вижити, купуючи вкрадені кредитки.

Чому наркодилери так поважно трактують питання клієнтського обслуговування в інтернеті, не дбаючи про нього офлайн? Річ у тім, що торжища в темній мережі, як-от Silk Road і Evolution, набагато більше схожі на традиційний ринок, ніж на мережеву економіку. Продавці відверто рекламують свій крам, а покупці можуть вибирати з усього діапазону запропонованих цін. І покупці, і продавці можуть працювати ще з будь-ким на ринку, а не лише зі знайомими. Це означає, що щезає потреба в самій «мережі», а разом із тим і більша частина звичних переваг. Продавцям доводиться активніше конкурувати щодо ціни, якості й клієнтського обслуговування, а не просто й далі робити свою справу коштом давно усталених зв’язків. Ба більше, новим дилерам набагато легше тепер вийти на ринок, бо вхідні перепони значно нижчі. Гуртові закупівлі наркотиків більше не вимагають зв’язків у колах міжнародного перемитництва, а задля роздрібного продажу не обов’язково потрібні пушери на розі вулиць чи в нічних клубах. Так само як сайт Etsy дозволив ювелірам-аматорам продавати власні вироби без метушні й відкриття ятки на базарі, темна мережа надає можливість кожному власнику ноутбука, схильному ризикувати, започаткувати власне наркодилерство.

Усталені продавці досі володіють рядом переваг перед початківцями. Зазвичай нові продавці спочатку пропонують нижчі ціни, доки не створять власну клієнтуру і не переконають людей, що не збираються зникнути з їхніми біткойнами. (Це не рідкість: онлайнові продавці, буває, прокручують оборудки – отримують оплату за кілька замовлень, та й наче лиз їх злизав. Водночас довга історія продажів упевнює, що продавцеві є що втрачати^91.) Тож і новим клієнтам без історії покупок пропонують платити наперед, доки в них не назбирається відповідна кількість транзакцій. Проте відкритість онлайнової торгівлі означає, що переваги усталених дилерів в офлайні добігають кінця. Темна мережа є великою загрозою для великих перемитницьких мереж, даючи змогу тисячам новачків загарбувати клієнтів, – так само як Uber дозволив грачам забирати хліб у таксофірм.

Це щодо дилерів. А що означає для споживачів наркошопінг онлайн? Купівля наркотиків звичайним способом у своїй мережі дає певність покупцям, що мозок у них не піде шкереберть від купленого. Запевняння інколи непереконливі. Купівля потужних психотропів у товаришки по кімнаті подруги брата друга, яка сама їх придбала у хлопця в місцевому барі, не може гарантувати безпеку. Більш надійним джерелом інформації є механізм зворотного зв’язку онлайн. Пара тисяч позитивних відгуків, що 99 % із них позитивні, є кращим індикатором якості продукту, ніж просто ро`зпити в барі. І насправді здається, що якість наркотиків, які продаються онлайн, досить висока. Дослідження синтетичних канабіноїдів у Journal of Analytical Toxicology показало, що «хімікати, придбані онлайн, мають чистоту, що відповідає стандартам чистоти хімікатів для наукових цілей, куплених у традиційних постачальників»92. Ще до наскоку на «Шовковий шлях» ФБР здійснило понад сто тестових закупівель і з’ясувало, що всі продукти відповідають стандартам «чистоти». Може, саме тому онлайн особливо популярні відносно небезпечні наркотики. Аналіз асортименту на нелегальному сайті «Шовковий шлях 2.0», що з’явився незабаром після ліквідації його попередника (невдовзі і його прикрили), встановив, що екстазі має найбільший попит. І це зрозуміло: попри те що препарат порівняно безпечний, навіть одна пігулка може вбити, якщо складники нечисті або справляють особливо потужну дію. Тому гарантія якості набагато важливіша, ніж у випадку марихуани, – її вплив може мати різну силу, але передозування досі не зареєстровано.

Щодо безпеки, онлайн-торгівля має ще й іншу перевагу. Ураз зникає проблема території. Запеклі криваві війни – ознака ринку роздрібної наркоторгівлі. У 1980-х роках гангстери в Ґлазґо в Шотландії продавали наркотики з фургонів із морозивом, через що зчинилися химерні «війни морозивників», коли фургони підпалювали й розстрілювали, їдучи повз них. Про бої за ріг вулиці створено чимало наркодрам – від «Обличчя зі шрамом» до «Трафіку». Але з виходом торгівлі в онлайн ріг вулиці почав втрачати своє значення, як і цегляні торговельні точки поступилися організованому ритейлу.

– Ми, чоловіче, проїхали ці бігалки-стрілялки … У нас тепер обсяги більші, ніж на розі, – каже Стрінгер Белл, діловий дилер із «Прослуховування», котрий відвідує вечірні курси економіки поміж замовлянням убивств.

Поширення мобілок і пейджерів у 1990-ті роки зменшило потребу для наркодилерів контролювати територію, бо бізнес із вулиць перебрався до помешкань та інших місць для зустрічей, де можна було все вирішувати телефоном (деякі кримінологи вважають, що спад насильства в Нью-Йорку в 1990-х роках частково стався завдяки тому, що наркодилери взяли до рук мобільні телефони). Доба інтернету, коли наркотики замовляються онлайн і доправляються поштою, посунула цей процес ще далі: дилерам тепер навіть виходити з дому не треба.

Але це ще не всі добрі новини. Одним із наслідків виходу онлайн є зниження цін. Наркоритейлери заощаджують у такий самий спосіб, як і інші підприємці в інтернеті: як, скажімо, Амазону, їм не потрібна торговельна зала, не треба платити пушерам за вистоювання на розі чи здійснення особистих, украй ризиковних доставок. Водночас унаслідок збільшення конкуренції через спрощення виходу на ринок ціни зазнають дедалі більшого тиску на пониження. А дешевші наркотики – це небажаний розвиток подій для влади, яка хоче приборкати їх уживання.

Імовірно, простота покупок в інтернеті навіть приверне нову клієнтуру. Досі купівля наркотиків була справою складною і неприємною: або вдавалися до сумнівних контактів, або нипали по небезпечних сутінках. А онлайн купувати просто, і брудний бізнес має пристойніший вигляд. Сотні позитивних відгуків на партію героїну, написаних людьми, яким він сподобався і які вижили та діляться враженнями, розвіюють усі жахи, пов’язані з цим наркотиком. (Щоправда, потенційним покупцям слід мати на увазі, що ті, хто помер від передозу, вже не напишуть негативний відгук.) Купівля онлайн проста донесхочу: кілька хвилин треба на встановлення ТОРу, який у користуванні такий же легкий, як і будь-який браузер. Трохи складніше відкрити рахунок у біткойнах, але й тут особливих технічних знань не треба. Якщо можете купити книжку на Амазоні, то зможете й кристалічний мет придбати в темній мережі. Тож новий покупець, який не має контактів і цурається підозріливих незнайомців, радше купуватиме в інтернеті.

Такі сайти, як Silk Road, проіснували недостатньо довго, щоб робити певні висновки про їхній довготерміновий вплив на вживання наркотиків, бо дані йдуть за минулий рік. Проте можна поглянути на схожий тренд, що проіснував довше: онлайновий продаж болезаспокійливих за рецептом у звичайній мережі. У 2007 році фахівці Національного центру вивчення токсикоманії при Колумбійському університеті в Нью-Йорку підрахували, що препарати за рецептом продаються на 581 вебсайті. З них лише два ліцензовані Національною фармацевтичною асоціацією США; 85 % радо продавали препарати без припису; з решти більшість вимагала надати факс припису. Тобто навіть без ТОРу і жмені біткойнів можна спокійно замовити ці ліки онлайн. Пов’язати доступність препаратів у мережі і зростання їх споживання складно. А проте двоє дослідників змогли порівняти темпи приросту звернень для лікування залежності від рецептурних ліків і доступності високошвидкісного інтернету в різних штатах^93. Вчені побудували графік залежності кількості людей, які потребують лікування з приводу зловживання медпрепаратами, від доступності широкосмугового інтернету і виявили деяку кореляцію. На кожні 10 % додаткових підключень до широкосмугового інтернету припадав 1 % приросту звернень із приводу фармакозалежності. Сам по собі цей факт мало що значить, бо просто в сильно урбанізованих штатах природно збільшується й охоплення населення інтернетом, і споживання ліків, приміром. Проте дослідники не виявили схожої кореляції для кокаїно-і героїнозалежних, а тоді ці наркотики в інтернеті особливо не продавалися. Сподіваймося, що незабаром з’явиться статистика використання наркотиків, що покаже вплив таких сайтів, як «Шовковий шлях».

• • •

Приборкання онлайнової наркоторгівлі – пекельна робота для поліції. Розгляньмо старомодний офлайновий наркоринок. На відміну від «Шовкового шляху», він спирається на свою мережу. З погляду поліції, порушити роботу мережевої економіки легко. Варто лише розірвати одну ланку, і випадає цілий шмат ланцюга, – це як миша, яка перегризає електрокабель і позбавляє струму цілий район. Хоча й непросто вибрати найбільш уразливе місце для удару. Наркодилерська мережа може складатися з десятків членів – «вузлів», мовою економіки, – і поліції не вдається заскочити їх усіх одночасно. Тож на якому члені банди слід зосередити зусилля? Напрошується відповідь, що, за логікою, насамперед слід прижучити того, хто має найбільше контактів, бо саме з ним урветься більшість ланцюжків у системі. А от економіка свідчить, що це далеко не найкращий вибір.

Розгляньмо приклад, далекий від сучасного наркобізнесу: шлюбний ринок у Флоренції XV ст. Тоді вибір партнера для сина чи доньки був стратегічним рішенням, що ухвалювалося за тією ж процедурою, за якою наркобарон добирає собі поплічника до спілки. Родичання через шлюб із впливовою сім’єю було найкращим способом збагатитися й прилучити до влади свій рід. Але як батько міг обрати, з якою сім’єю найбільш перспективно родичатися? Використовуючи дані Джона Педжета і Крістофера Енсела з Університету Чикаго, Метью Джексон зі Стенфордського університету злагодив схему зв’язків чільних родин у Флоренції XV ст. (рис. 8.1)94. З 16 наймогутніших кланів міста неталанна сім’я Пуччі, можна сказати, пасла задніх. Синьйор Пуччі міг би виправити ситуацію, організувавши для своїх дітей кілька побачень наосліп з обраними членами інших провідних родин. Але з кого почати?

Найочевидніший спосіб визначити впливовість сім’ї – подивитися, зі скількома іншими потужними кланами вона пов’язана. Якщо так рахувати, то Медічі будуть на чолі: вони перебувають у центрі соціальної мережі міста й мають прямі контакти з шістьма іншими могутніми родинами. Якщо ж вільних спадкоємців у Медічі не виявиться, синьйор Пуччі може спробувати вдатися до Строцці або Ґваданьї: у них по чотири прямі зв’язки – більше, ніж у інших. Яка ж із цих сімей більш приваблива? Економісти оцінюють «центральність» вузла в мережі інакше: вони рахують не кількість зв’язків, а те, до скількох зв’язків ведуть ці зв’язки і так далі. Якщо в мене 100 друзів, а в тебе лише 10, то може здатися, що в мене справи зі зв’язками кращі. Але якщо твої десятеро друзів, своєю чергою, мають гарні виходи: Барак Обама, Анґела Меркель, Джастін Бібер… – то в тебе більше впливу, ніж у мене. (Система рейтингу сторінок у Google працює приблизно так само: вона оцінює не лише те, скільки сайтів конектять із цією сторінкою, але й скільки сайтів конектять із тими сайтами й так далі. І лінк на New York Times рахується більш ніж вихід на десяток маловідомих блоґів.) Якщо прикласти це правило до флорентійських родин, то синьйор Пуччі мав би таргетувати саме Строцці, а не Ґваданьї, бо зв’язки в їхніх зв’язків ширші.

Однак, перш ніж спорядити доньку до найближчої траторії на женихання з молодим Строцці, синьйору Пуччі слід урахувати ще один чинник. Рейтинг Строцці дійсно високий за кількістю зв’язків і зв’язків їхніх друзів. Але слід зважати й на рівень впливовості. Наскільки часто іншим сім’ям у разі потреби доводиться звертатися до Строцці? Якщо поглянути на схему мережі, то видко, що Строцці не є опертям флорентійської громади. Наприклад, якщо Перуцці захочуть вийти на Медічі, вони можуть обминути Строцці й скористатися можливостями Кастеллані. Біскері зможуть скористатися своїми зв’язками з Ґваданьї. Тобто якби Строцці зникли, ніхто б цього не зауважив. Саме це робить їх уразливими. Тим часом у Ґваданьї міцніша позиція: вони є єдиним виходом на Ламберті, а також корисним містком між правим кутом унизу мережі і верхнім лівим кутом. З ними корисно знатися. Для таких людей, як Ґваданьї, в економістів є трохи неоковирний термін – високий рівень «центрального посередництва»; цю характеристику вони розраховують на основі того, наскільки часто даний вузол опиняється на найкоротшому шляху між двома іншими вузлами. Синьйор Пуччі мав би виснувати, що шлюб із Ґваданьї відкриє ширші можливості, ніж із нехтовними Строцці.

А тепер повернімося до сучасного наркобізнесу. Хто ж перебуває в центрі дилерської мережі? Поліції доведеться пройти той самий шлях, що й синьйорові Пуччі. Найпростіший підхід – оцінка кількості контактів – засвідчить, що пушер – найважливіший гравець, бо в нього найбільше зв’язків. Він продає наркотики десяткам, а то й сотням клієнтів. Його арешт зруйнує сотню чи й більше зв’язків. Може, тут і слід ударити? Але є й цікавіші цілі: якби поліція застосувала ґуґлівську методику рейтингування сторінок, то побачила б, що найвпливовіші люди перебувають на вершині ланцюга. У них менше зв’язків – може, лише кілька помічників, – але через них вони контролюють всю мережу. Варто їх прибрати, і вся структура під ними зруйнується.

Досить наочно. А якщо ринок насправді не такий? Зазвичай ми уявляємо мережу наркоторгівлі, наче якесь перевернуте генеалогічне дерево зі жменею потужних імпортерів нагорі, а дальші розгалуження ведуть до величезної армії слухняної піхоти внизу. Проте наркомережа має інакший вигляд. У дослідженні, виконаному на замовлення Гоум-офісу Великої Британії, опитано 51 засудженого наркодилера^95. На підставі цієї інформації автори дослідження накреслили схему мережі наркобізнесу в країні. Виявилося, що схема нагадує не піраміду, а радше пісковий годинник. Нагорі – великі спеціалізовані імпортери, котрі завозять чималі партії наркотиків: 100 кг і більше кокаїну та героїну, 100 тисяч пігулок екстазі, багато тонн канабісу. Далі меншими партіями вони перепродують ці наркотики гуртовикам, які спеціалізуються на одному наркотику. Цікавий наступний крок: далі, пишуть автори, гуртовики продають товар посереднику, якого охрестили «різнотоварним наркоброкером». На відміну від вищих рівнів ланцюжка, де зосереджуються на одному наркотику, цей народ працює з усім асортиментом – від сильнодійних до слабких – і в довільних масштабах. Дослідники встановили, що такий типовий брокер щокілька тижнів розміщує замовлення на пару кілограмів героїну й ще пару – кокаїну, 30 кг канабісу, 10 кг амфетаміну та близько 20 тисяч пігулок екстазі. Невеликими партіями він продає цей товар пушерам. Таким чином, брокер середнього рівня, перебуваючи в самому центрі мережі наркотрафіку, працює на ринку як клірингова палата. Автори пишуть, що це «передатний механізм» у наркобізнесі.

Якби синьйор Пуччі жив сьогодні й зв’язався б із наркобізнесом, йому слід було б одружити доньку з «різнотоварним наркоброкером». Перебуваючи в центрі мережі, ці посередники мають найкращі зв’язки в бізнесі. Ба більше, як передатний механізм між гуртовиками і ритейлерами, вони мають високу «центральність посередництва». Висновки звіту для Гоум-офісу узгоджуються з аналогічними роботами про ціноутворення в наркобізнесі. Корпорація RAND виявила, що найбільший стрибок цін на кокаїн у США відбувається при трансферах від центральних дилерів до ритейлерів: від 19 500 доларів за кілограм до 78 000 доларів^96. Якщо поліція вирішить зосередити свої зусилля в одному місці, то їй слід не за дрібною рибкою по вулицях ганяти і не шукати велику рибу, що сидить на імпорті, а бити в центр, де в дилерів найліпші зв’язки і де заробляються грубі гроші.

Інетрнет усе це ускладнює і зводить нанівець різні заходи поліції, скеровані на руйнування кримінальних мереж. Номенклатура таких сайтів, як «Шовковий шлях», ставить їх на один щабель із «різнотоварними наркоброкерами». На цих сайтах і покупці, і дилери можуть знайти майже будь-який відомий їм наркотик і придбати його в чималій кількості. І це проблема для поліції, бо природа онлайнової торгівлі не передбачає наявності єдиного центрального «вузла»: тисячі продавців і покупців взаємодіють на відкритому ринку, і якщо збанкрутують один або десяток дилерів, це ніяк не позначиться на ланцюгові постачання. Навіть якщо весь конкретний ринок вийде в офлайн, як це було з Silk Road і Evolution, з’являться нові на заміну.

Чи можна цьому зарадити? Можна. American Journal of Sociology опублікував дослідження про справи, досить далекі від світу наркобізнесу. Група американських вчених вдалася до незвичної царини: побудувала схему любовних стосунків між старшокласниками^97. Учені поклали в основу раніше дослідження, проведене в неназваній середній школі Середнього Заходу – у селищі, що лежить за годину їзди на автівці до найближчого великого міста і де, за словами опитаних підлітків, «абсолютно нічого робити». Загалом удома опитано 832 з 1000 учнів школи, які слухали питання на магнітофоні й друкували відповідь на комп’ютері. Молодим людям давали список школярів і пропонували позначити тих, із ким за останні півтора року в них були «особливі романтичні стосунки» або «просто сексуальні контакти». З усіх опитаних 573 респонденти підтвердили, що в них дійсно були такі стосунки з іншими учнями.

Озброївшись цими даними, автори накреслили картосхему сексуальних стосунків у цій школі, погрупувавши учнів у низку ланцюжків (див. рис. 8.2). У 63 пар один з останніх партнерів перебував у стосунках ще з кимось. Кілька учнів увіходили до міні-груп лише з трьох осіб. Дослідники несподівано виявили густу мережу, що обіймала понад половину учнів школи. Тобто половина учнів пов’язувалась один з одним через своїх партнерів, партнерів їхніх партнерів і так далі.

Ця було несподіване й потенційно важливе відкриття. Дослідження мало на меті допомогти епідеміологам краще зрозуміти, як зупинити поширення захворювань, що передаються статевим шляхом (ЗПСШ). Статева інфекція передається від одного партнера до іншого; це означає, що якщо інфікується одна особа в мережі, то решта наражається на ризик. І школа, і батьки радять, що найпростішим способом зменшення ризику інфікування є обмеження кількості статевих партнерів. Теорія стверджує, що статеві стосунки з одним партнером безпечніші, ніж проміскуїтет. Насправді це не зовсім так. Погляньте на велику мережу з 288 учнів. Попри дуже великі розміри мережі, у багатьох осіб був лише один партнер (вони позначені на кінцях маленьких «галузок» дерева). Незважаючи на моногамність, ризик інфікування в них може бути вищим, ніж у тих, хто мав кілька партнерів у меншій мережі. «Отже, – пишуть автори, – ризик ЗПСШ залежить не лише від кількості партнерів».

Для сексуально стурбованого юнака користі від такого дослідження майже ніякої, бо без опитування вузлових партнерів він картосхеми не створить, а опитування знищить усі можливості для зв’язку. А ось для високопосадовців це практичний урок. За традиційними уявленнями, якщо уряд хоче зупинити поширення хвороби, то кампанію за безпечний секс слід орієнтувати на осіб, найбільш схильних до проміскуїтету. Саме такі особи сплять із більшістю партнерів, і якщо вони інфікуються, постане надто багато проблем. Найбільше користі для всіх буде, якщо вони берегтимуться. І так само як синьйору Пуччі варто зосередитись на сім’ї Медічі, яка має багато зв’язків, реклама безпечного сексу має адресуватись особам, які сплять із усіма підряд: працівникам секс-індустрії, молоді, алко-й наркозалежним тощо. Правильно?

А може, й ні, каже модель. Більшість учнів належить до великої, але ламкої мережі. Переважно учасники мали тільки одного-двох-трьох партнерів, а це означає, що здебільшого в довгому ланцюжку ланкою є лише одна людина. Якщо цих останніх переконати в необхідності безпечного сексу, ланцюг інфікування розірветься. Дослідники пишуть: «Відносно незначні поведінкові зміни – навіть в осіб з найменшим ризиком, вплинути на яких найпростіше, – тут же розривають […] мережу на кілька розрізнених компонентів, фрагментуючи епідемію та радикально обмежуючи її масштаби». На диво, виявляється, що статеве виховання буде більш ефективним, якщо зосередити кошти на зміні ставлення осіб із низьким ризиком, а не найбільш уразливих осіб.

Що все це означає для світу наркотиків? Традиційна модель збуту наркотиків відрізняється від картосхеми статевих зв’язків учнів середньої школи: мовляв, здебільшого є лише один вузол із великою кількістю контактів – в особі брокера середнього рівня. А якщо виявиться, що ринок наркотиків більше нагадує картосхему статевих зв’язків, ніж ми гадали? Найчастіше аналіз наркобізнесу зупиняється на тому, що дилер продає товар клієнтові. Але опитування свідчать про інше. Є чимало доказів, що багато споживачів наркотиків – навіть більшість – ніколи самостійно не контактували з дилерами. Радше вони купують (або отримують) наркотики від знайомих: друзів, партнерів, колег і т. д. У Великій Британії, як свідчить урядовий звіт, з-поміж тих, хто за минулий рік вживав наркотики, 54 % одержали наркотики у своєму домі чи вдома у знайомих^98. Ще 21 % дістали їх на вечірці в барі чи нічному клубі (у кого саме – не уточнюється, хоча певно, що від друзів або дилерів). І лише 11 % купували «на вулиці, в парку, ще десь поза домом» – на класичній території комерційного наркодилера, як у серіалі «Дроти». Опитування залежних від рецептурних препаратів у США виявило, що 71 % користувачів отримали їх від друга або родича і лише 4 % – у дилера^99. Зазвичай наркотики продаються професійними дилерами на певному етапі в ланцюжку постачання, але після цього товар поширюється мережами друзів.

Це може стати гарною новиною для поліції, яка намагається приборкати торгівлю під час буму роздрібного продажу наркотиків онлайн. З одного боку, вихід в онлайн ускладнює справу, бо старі нетривкі дилерські мережі замінюються широким відкритим ринком, стійким до нападу на окремих його представників. Проте якщо насправді існує ринок «пост-ритейлу», на якому наркотики поширюються вторинною мережею з друзів і знайомих, з’являється можливість інтервенції іншого роду. Деякі ідеї підказує картосхема любовних стосунків старшокласників. Припускалося, що найдоцільніше зосередитися на людях із найбільшою кількістю контактів. У прикладі зі школою це учні з найбільшою кількістю сексуальних партнерів, а у світі наркотиків – дилери. Проте вчені виявили, що доцільніше таргетувати членів мережі з меншою кількістю контактів, бо, попри обмеженість їхнього кола, вони є найбільш уразливими ланками довгого ланцюга. Для царини наркотиків це означає, що ефективна інтервенція має зосереджуватися на непрофесійних дилерах, які передають наркотики друзям. Ці люди – еквівалент старшокласників із кількома партнерами: впливати на них відносно легко, а вилучення лише однієї ланки в ланцюгу друзів – тобто дія, спрямована на те, щоб не дати одній людині поділитися наркотиками з іншими, – відокремить цілу групу людей від збутової мережі.

Зробити це можна за допомогою громадських кампаній, що інформують про небезпеку передачі наркотиків коханим або залишання шафок із медичними препаратами незамкненими. Слід ширше розповідати людям про насильство в країнах-постачальниках, що фінансується споживачами з багатих країн, – це допоможе табуювати нелегальні наркотики, передусім кокаїн, і їх уже не так охоче пропонуватимуть сім’ї та друзям. Суворіший підхід дозволить посилити покарання за придбання наркотиків, аби просто з кимось поділитися, навіть якщо це й не дилери як такі. З виходом наркобізнесу в онлайн, де пересічним людям простіше купувати відносно великі партії, вони саме за такою схемою зможуть ділитися з друзями чи продавати їм дурман. Сьогодні майже весь верх збутового ланцюга наркотиків ефективно зайнятий онлайновими ринками, тому слід вести просвітницьку роботу і стримувати спроби масових закупів «для друзів», аби й цей сектор споживання зруйнувати.

Розділ 9. Диверсифікація на нових ринках

Від контрабанди наркотиків до контрабанди людей

З мексиканського боку кордону не здається аж таким важким швидко перебратися від злиденності до заможної, блискучої Каліфорнії. Перейдіть через нужденні околиці Тіхуани, що всіяли пагорби до самої межі, і наштовхнетеся на стару іржаву огорожу з гофрованого заліза з колючим дротом нагорі, який де-не-де поздирали. Металевий бар’єр у деяких місцях має лише два з половиною метри заввишки, і навіть дитина може стати на перевернутий ящик і перелізти через огорожу. Передавати щось через паркан ще простіше: багато мешканців району Лібертад – занедбаних околиць, що тягнуться до кордону з заможним світом, – призвичаїлися перекидати своє сміття через паркан, до США.

Тому, хто стане на небрукованій вулиці району Лібертад, може здатися, що потрапити до США – просте діло. Проте з каліфорнійського боку ви зрозумієте, що сьогодні зробити це набагато складніше, ніж раніше. За кількадесят метрів від старого іржавого паркану височіє інший, новіший. Він заввишки понад чотири метри й має нагорі колючий дріт; огорожу освітлюють потужні прожектори й цілодобово моніторять із вартівень. Агенти Ла Міґри, як мексиканці називають імміграційну службу США, патрулюють територію на квадроциклах, у темряві користуючись приладами нічного бачення. Паркан в обидва боки стоїть до обрію, повторюючи рельєф порослих чагарями горбів. Уздовж нього літають дрони з камерами.

У 1990-х роках влада США значно збільшила витрати на безпеку, що дало змогу блокувати нелегальний перетин кордону, і мігрантам без документів стало набагато складніше прослизати до США. Проте молоді мексиканці, що снять Америкою, намагаються щодня подолати огорожу, і в них з’явився новий потужний спільник. Протягом останніх років дедалі більше мігрантів рушає в тяжку й небезпечну подорож за допомогою гідів і нелегальних рішайл, яких надають і настановляють мексиканські наркокартелі, що диверсифікують свою діяльність і займаються контрабандою людей. Мексиканські та американські офіційні особи знаходять сліди діяльності картелів у дедалі різноманітніших спробах перехитрувати Ла Міґру, а також у більш зловісних справах, як-от перемитництво мігрантів для експлуатації.

– Ми знаємо, що транснаціональні кримінальні мережі займаються далеко не тільки наркотиками – для зиску вони зроблять будь-що. Якщо можна збити гріш на зброї, вони займуться перемитництвом зброї. Якщо вигідно переправляти людей, вони й це зроблять, – сказала на конгресових слуханнях 2014 року Лоретта Санчес, член Конгресу від штату Каліфорнія.

Диверсифікація картелів передбачає не лише перемитництво людей. Крім традиційних кримінальних напрямів: здирництва, проституції, викрадення автомобілів тощо, – гангстери беруться й до незвичних для себе справ. Якщо вам смакує ґуакамоле, то колись трапиться авокадо, вирощене або «оподатковане» картелем «Тамплієри», який, кажуть, контролює більшу частину агробізнесу в Мічоакані. Якщо ви попиваєте мохіто, то в цьому напої використовується сік лайма, що його вирощує якийсь картель, – бо цю культуру в регіонах Мексики контролює організована злочинність. У Сальвадорі був колись осідок страшного «Картелю де лос Кесос» – «Сирного картелю», що імпортував дешевий сир із Гондурасу. (Якщо ви куштували сальвадорський сир, то розумієте, навіщо це було потрібно.) У деяких галузях картелі роблять великий бізнес: мексиканські посадовці казали, що картель «Тамплієри» заробляє більше на оподаткуванні залізорудної промисловості, ніж на наркотиках. Pemex, державна нафтова монополія, щороку втрачає понад 3 млн барелів продукту, тому що бандити роблять врізки в трубопроводи, ненароком, бува, висаджуючи себе в повітря.

Аналітики вважають, що з огляду на широкий діапазон галузей, у яких нині присутні картелі, нема рації називати їх лише наркокартелями. Деякі інституції, зокрема й ФБР, тепер називають їх «транснаціональними злочинними організаціями», ТЗО, англійською TCOs. (Cхоже, що онлайн цей термін ще не прижився: Google на ваш запит «Mexican TCOs» перепитує: «Did you mean: Mexican TACOs?») Хоч як їх називай, зрозуміло: наркокартелі промацують інші галузі.

• • •

Розгалуження картелів копіює поведінку законних компаній. Фірми дбають про своє зростання, передусім ті, які мають більше готівки для інвестування (а це завжди проблема для криміналітету, бо в нього непрості стосунки з банками), активно виходять на нові ринки в надії на те, що їхній досвід допоможе їм швидше вирватися наперед. Диверсифікація мексиканських картелів розпочинається через кілька десятиріч після останньої хвилі диверсифікації американських корпорацій. У 1950 році менш ніж третина компаній, за оцінкою Fortune, працювали більш ніж в одній галузі. У 1974 році їх стало вже дві третини. Манія диверсифікації сягнула піку в 1977 році, коли Coca-Cola спробувала була вийти на ринок вина, поглинувши Taylor Wines. Мабуть, ідея «коки-шато» не сподобалась, і задум зазнав невдачі. Відтак тренд став протилежним, і компанії зосередились на тих кількох справах, які вони роблять дійсно добре. Ця історія з диверсифікацією вельми повчальна, бо ідеї, які лягали в її основу, допомагають пояснити, що живить нинішній тренд у злочинному світі.

Візьміть-но вино від Coca-Cola (до нього має добре пасувати сальвадорський сир). Нехай це невдача, але це й гарний приклад «концентричної диверсифікації», як її називають гуру менеджменту: компанія використовує свій досвід в одній галузі, щоб запустити у виробництво продукцію, розраховану на іншу групу споживачів. Coca-Cola нічогісінько не знала про вино. Але вона здібна до маркетингу, брендингу і має одну з найпродуманіших мереж дистрибуції у світі. Компанія розраховувала на те, що зможе застосувати свої ноу-хау з маркетингу та потужну збутову машину у виноробстві. Такі самі сподівання і в наркокартелів, які розпочинають перемитництво людей. У них немає досвіду роботи з мігрантами, а їхні клієнти – мексиканські бідняки, які бажають дістатися до США, – це новий ринок, що значно відрізняється від звичних заможних американців, які купують основний товар картелю. Проте досвід таємного перемитництва речей через кордон, підкупу й залякування посадовців цілком можна використати в багатьох інших галузях. Якщо є контрабанда наркотиків, то чому не може бути контрабанди людей?

Віктор Кларк Альфаро з Тіхуани може чимало розповісти як про легальний, так і про нелегальний перетин кордонів; він читає курс антропології в Університеті Сан-Дієго. Як багато хто у прикордонні, він живе відразу в двох країнах, двічі на тиждень вирушаючи на лекції до США. Я поїхав на зустріч із ним у його помешканні в Тіхуані, що є також офісом Міждержавного центру захисту прав людини, невеликої громадської організації, яку він очолює. Я сходжу зовнішніми сходами багатоквартирного будинку, зупиняюся перед масивними вхідними дверима й чекаю, доки Кларк по черзі відчіпляє ланцюжки на дверях і перепрошує за затримку. П’ять місяців тому влада штату відкликала охоронців, яких надавала йому на час чергового небезпечного розслідування. Йому вдалося виявити низку посадовців штату, які продавали картелю фальшиві поліцейські посвідчення. Зрозуміло, що він міг накликати на себе біду.

У кабінеті, де вздовж стін порозкладувані книжки й документи, Кларк, наукові інтереси якого пов’язані з тіхуанським криміналітетом, розповідає мені про стан ринку перемитництва людей. Він регулярно розмовляє з місцевими «койотами», як тут називають перемитників людей, що деякі з них навіть брали участь у його лекціях у Сан-Дієго по скайпу, розповідаючи американським студентам про перемитництво. Загалом, каже він, є два види послуг. Головна опція – разом із гідом спробувати пішки подолати смугу, сподіваючись не наразитись на американських прикордонників. Для багатіїв і тих, хто не подужає долати річки, пустелі й гори, передбачена VIP-послуга: перетнути кордон «у порядку живої черги», тобто спробувати пройти паспортний контроль із фальшивими документами. «Койоти» доларів за сто купують використані візи й підмальовують зовнішність клієнта так, щоб він скидався на персонажа на світлині. Гід непомітно скеровує мігранта в чергу, яка рухається найшвидше, бо там черговий лише мигцем дивиться на документи. Ураховуються всі деталі: такому шукайбіді «койоти» не забувають навіть укинути до торби сувеніри, щоб виглядало правдивіше.

Проте, каже Кларк, останнім часом індустрія перевернулся:

– Теракти 11 вересня змусили США подивитися на кордон з погляду національної безпеки. Він тепер напрочуд добре патрулюється і є практично закритим.

Такі заходи ускладнили «койотам» надання послуг. У результаті стрибнули ціни: якщо раніше перетин із Тіхуани пішки коштував 2 000 доларів, то тепер – 5 000. Перетин у черзі був 5 000 доларів, нині – 13 000. У місцевих «койотів» «криза», каже він.

Наступного дня я й сам перетнув кордон на КПП в Сан-Ісідро. Хоча з моїм британським паспортом усе гаразд, під впливом розмови з Кларком я чомусь нервував, проходячи до США. Цікаво, а в скількох людей у черзі фальшиві документи або поквапом придбані сувеніри в торбі, щоб бути подібними до туристів? Пройшовши митницю, я зустрічаюся з Майком Хіменесом, старшим спецагентом прикордонної служби Сан-Дієго. Аби я краще уявляв собі, що чекає на нелегальних мігрантів, він провів мене вздовж тіхуанського кордону з боку США. Це справді наганяє холоду. Сейсмосенсори нотують кроки (хоча буває, що це олені), георадари виявляють тунелі, дистанційно керовані роботи обшукують каналізацію, бо іноді мігранти використовують і її. Через посилення охорони наземних кордонів більше людей рушає морем, що коштує від 5 до 9 тисяч доларів. У туман хиткий швидкохідний катер перевозить за рейс по 25 пасажирів до Санта-Барбари, що за дві сотні миль на північ від мексиканського кордону.

Водночас значно збільшилося покарання перемитників. У минулому американців не карали, якщо їх затримували з нелегальними мігрантами на борту. Тепер їх притягають до кримінальної відповідальності. Спільна з ФБР база біометричних даних надає прикордонникам інформацію про попередні судимості. І людей тепер заарештовують навіть за перевезення невеликої групи мігрантів; якщо в групі менш ніж семеро, гідів раніше відпускали. Хіменес каже:

– Коли покарання такі значні, важко знайти людей [для перемитництва мігрантів].

Звичайно, кордон і тепер можливо перетнути, але через додатковий рівень безпеки перемитники правлять більші суми. Очевидно, що гід, який ризикує бути заарештованим, зажадає куди більшу плату за послуги. Щоб гідів не затримували, деякі організації збільшили свій автопарк, і тепер автівка з мігрантами їде за автівкою гіда: якщо мігрантів зупиняють, гід залишається на волі. В огорожі на кордоні деякі гіди за допомогою портативних пилок на акумуляторах пропиляли проходи в грубих дротяних сітках. За словами Хіменеса, багато «койотів» покупляли собі дорогі прилади нічного бачення. Дехто використовує дрони. Бувало, перевантажені наркотиками безпілотники розбивалися біля кордону; нині ця ж технологія допомагає моніторити позиції й дозволяє мігрантам перетинати кордон непомітно.

Сучасні технології не тільки підвищили витрати контрабандистів, але й дали їхнім клієнтам можливість торгуватись і за допомогою зворотного зв’язку в соціальних мережах визначати надійність «койота». Свого часу «Шовковий шлях» створив конкуренцію в наркобізнесі, а тепер соцмережі дозволили потенційним мігрантам обмінюватись інформацією про ціни та якість послуг з перетину кордону. Один користувач на іспаномовній сторінці сайту Yahoo! запитує: «Чи знає хтось “койота”, котрий допоможе мені перетнути кордон до США?» Йому відповів «Хуан Карлос», який запропонував допомогу й повідомив, що в нього є GPS, досвід перебування в пустелі і він «знає англійську на 90 %». Такі зміни означають, що мігранти можуть тепер укладати кращі для себе угоди, ніж тоді, коли для цього поночі доводилось вештатися біля одного з міжнародних переходів.

А як суворіші заходи безпеки позначилися на бізнесі? На це питання спробувала дати відповідь група статистиків з Міністерства внутрішньої безпеки США^100. На основі опитування впійманих мігрантів автори нагромадили тисячі одиниць інформації про ціни, які правили «койоти». Як з’ясувалося, літні люди, діти, жінки (особливо вагітні) мають платити більше, бо з ними на перетин кордону витрачається більше часу. Люди з Центральної Мексики, звідки традиційно спостерігається найбільший потік мігрантів до США, платять трохи менше, бо вони краще знають ринок і можуть виторгувати кращу ціну. Вчені дізналися, що перемитники надають знижки на групу, але якщо гурт завеликий, ціна починає зростати, бо провести потай цілу юрбу вкрай важко. Попит на послуги «койотів» зростає в переддень збирання врожаю або під час будівельного буму, бо обидві галузі господарства потребують дешевої робочої сили з Мексики.

Дослідники побудували графік залежності цін від часу на основі даних прикордонної служби та опитування, здійсненого іншими агенціями США та Мексики. Усі криві показують постійне і різке зростання ціни перетину кордону від 700—1400 доларів 1993 року до 1500—2400 доларів 2007 року (у цінах того року). Отже, в реальному вираженні середня ціна майже подвоїлася. Водночас дослідники відобразили кількість людино-годин, витрачених на охорону кордону. Обидві криві досконало корелюють (див. рис. 9.1). Схоже, що доповідь підтверджує свідчення з перемитницьких джерел Віктора Кларка: посилення охорони кордону з боку США значно збільшило вартість нелегального перетину кордону.

Прочитавши все це й побачивши на власні очі страшні прикордонні перешкоди, я замислився над тим, що приваблює картелі до цього тяжкого ринку. Через збільшення часу спостережень за чергою перетин кордону набагато ускладнився. У Прикордонній службі США нині 21 тисяча військовослужбовців, що приблизно дорівнює чисельності армії Канади. Місцеві «койоти» поволі втрачають роботу, а ті, хто залишається, правлять набагато вищі ціни, що обвалює попит. Скільки ж справді можна заробити перемитництвом людей?

У Сан-Дієго я прямую на зустріч із Девідом Скоттом Фітцджеральдом, співголовою Центру порівняльних досліджень імміграції при Університеті Каліфорнії – Сан-Дієго. З 2005 року його факультет проводить досить цікаве щорічне опитування жителів центральномексиканського штату Халіско, що з нього походить найбільше мігрантів до США. Виявляється, що перемитництво людей досі успішне і стає більш винахідливим. Деякі картелі пропонують послуги «від дверей до дверей»: групи мігрантів комплектують у мексиканській глибинці і доправляють їх із повною обслугою до якогось міста у США. За розцінками, що їх наводить Віктор Кларк, пакет послуг із Центральної Мексики до Лос-Анджелеса коштує 2500—3000 доларів, що дешевше за скромніший пакет тіхуанських «койотів». За більший комфорт мігранти мають доплатити 1000 доларів за оренду підробних документів, що дає більше шансів у разі зупинки імміграційною службою. Задоволених клієнтів чимало: за Фітцджеральдом, 95 % мігрантів успішно перетинають кордон, хоча й не завжди з першого разу. За його даними, на кордоні завертають від третини до половини мігрантів. Тож більшість перемитників включає у вартість потрібну кількість спроб перетину кордону.

Фітцджеральд каже, що посилені заходи безпеки тільки на руку більш професійним контрабандистам:

– У результаті посилення контролю кордонів США мережі «койотів» розширилися й більш криміналізувалися.

Стосунки між койотами і картелями складні: картелі самі мігрантів не обслуговують, а винаймають для цього перемитників людей, які сплачують їм за derecho de paso – ліцензію на використання зв’язків і території картелю біля кордону. У деяких випадках картелі дозволяють використовувати свою дорогу наркоінфраструктуру для контрабанди мігрантів. У 2014 році в тіхуанському передмісті Лібертад виявлено тунель для перемитництва людей. Мексиканська поліція провела рейд у двох будинках: один слугував притулком для мігрантів (найчастіше з Центральної Америки, яким у Мексиці треба було сидіти тихо, бо дозволу на проживання вони не мали), а другий стояв за кілька ярдів від кордону й приховував вхід до тунелю, що вів до Каліфорнії.

З ускладненням перемитництва людей картелі та підтримувані ними «койоти» тепер нібито забирають ринок у перемитників-одинаків. Це не радує останніх, але якщо обсяг ринку скорочується, то такий стан зрозумілий. Зрештою, можна було би вважати, що ускладнення перетину кордону знеохочуватиме людей до цього.

І так, і ні. Посилення контролю кордону, може, когось і знеохотить. Але решта переконалася, що слід звертатися саме до послуг «койотів». Самостійно більшість потенційних мігрантів не зможуть оминути ні комплексні наземні сенсори, ні прилади нічного бачення в Сан-Дієго, а також подолати Аризонську пустелю (цю ідею Віктор Кларк лаконічно називає «самогубчою»). Тому так приваблює пропозиція допомоги професіонала. І, здається, результати опитувань це підтверджують. На початку 1970-х лише 40—50 % мігрантів зверталися до «койотів». У 1990 році – 80 %. У 1999-му – вже 90 %. Опитування 2006 року (тих, хто робив першу спробу перетину) показало, що до «койотів» зверталося 95 % мігрантів^101. Посилення контролю перетворило дешеві послуги, якими майже ніхто не користувався, на дуже прибутковий і всім потрібний бізнес.

А може, дедалі менше людей бажають рушати з місця, а картелі просто отримують більшу частку ринку, що поступово всихає? Якщо поглянути на останні роки, то ця теорія здасться життєздатною. Невідомо, скільки людей щороку перетинає кордон нелегально, але оптимальну оцінку дає іспанський відділ Науково-дослідного центру ім. П’ю. За його даними, з 2000 року щорічний приплив іммігрантів з Мексики впав із 770 000 до 150 000 осіб, що корелює з посиленням контролю прикордоння^102. А перед тим усе було інакше. У 1991—2000 роках, коли витрати людино-годин на патрулювання кордону зросли на 150 %, міграція не зменшувалася. Навпаки, щорічна міграція тоді подвоїлася. Тому важко повірити, що безпека кордону є визначальним фактором щодо його перетину мігрантами. Тобто виходить, що посилення контролю прикордоння впливає на вартість перетину, але не знеохочує людей, які бажають потрапити до Америки.

Але, мабуть, дива нема. Навіть з урахуванням вищої вартості життя в США, там зарплатня мігрантів учетверо вища, ніж удома. А за перетин кордону часто платять родичі, що вже працюють у США. Аби зрозуміти, що спонукає людей наражатися на таку небезпеку, я попрямував до одного з «будинків мігрантів» у Тіхуані: це, власне, прихисток для тих, хто рушає на північ. Інститут Мадре Ассунта, що працює в мережі католицьких місій, дозволяє жінкам-мігранткам зупинятися на два тижні, протягом яких вони отримують триразове харчування, чистий одяг, послуги лікаря та юриста. З осяяного сонцем подвір’я жінки потрапляють до кімнати, де є комп’ютер, і розмовляють зі своїми дітьми по скайпу. Директорка центру Мері Ґальван глибоко засмучена ставленням США до мігрантів.

– Ми покладали великі надії на Обаму. Сподівалися на велику реформу, що допомогла б мігрантам, – каже вона.

Але сталося todo lo contrario – усе навпаки. Під час першого президентського терміну Барака Обами (2009—2013) щороку депортували майже 400 000 осіб, що вдвічі більше, ніж на межі сторіч, і вдесятеро більше, ніж на початку 1990-х. Сьогодні більшість жінок у мігрантському притулку – щойно депортовані. Здебільшого вони ладнаються спробувати ще раз.

Усі жінки, з якими я бесідував у притулку, мають власні причини хотіти потрапити до США. Одні з них – це економічні мігрантки. Темношкіра Анхела, за тридцять, родом із південного штату Оахака; її депортували після чотирьох років роботи на заводі з переробки відходів у Сан-Бернандино в Каліфорнії. Там їй платили тодішній мінімум – 8 доларів за годину, а в Мексиці вона отримувала лише 5 доларів за день. Усі мої співбесідниці назвали свою роботу в США: у готелі, на автозаправці, швачками на фабриці купальників, няньками. Інші згадували про сім’ю. Роза, 45 років, у 21 рік утекла від насильства чоловіка з дому в Ґвадалахарі. Як і Анхела, вона оселилася в Сан-Бернандино з новим чоловіком і трьома доньками. Роза каже, що з депортацією вона втрачає «абсолютно все». Проте вона ще сподівається ошукати прикордонників за допомогою посвідчення і свідоцтва про народження подруги, на яку вона дуже схожа – тільки зачіску змінити. Ще одна жінка, Тринідад, трохи стурбована; вона подасться на північ у пошуках дев’ятирічного сина, громадянина США, якого влада відібрала в неї. Вона, як і вперше, збирається звернутися по допомогу до «койота».

– Там дикі тварини і змії. Доведеться йти дні два. Перестраждаю. Деякі гинуть. Там і холод, і спека, і нема води.

Але, каже Тринідад, їй «настільки болить» без сина, що вибору в неї немає.

Ускладнення перетину кордону змушує мігрантів, як оці жінки, платити «койотам», тоді як раніше можна було обійтись і без них. Збільшилася ціна, яку вони (або їхні родичі в США) платять перемитникам людей. Через це зросли шанси на те, що перемитники людей пов’язані з серйозною організованою злочинністю. Проте, схоже, це не знеохотило людей. Оповіді жінок про те, що можна за годину заробляти те, що в Мексиці платять за день роботи, про надію возз’єднатися з втраченою дитиною пояснюють, чому люди вірять, що додатково сплачені тисячі доларів повернуть їм можливість спробувати ще раз. Значне збільшення витрат на безпеку кордонів неминуче трансформувало бізнес перемитництва – з вибіркової, дешевої, аматорської справи до майже обов’язкового, дорогущого бізнесу під контролем картелів. Це справжній подарунок організованій злочинності.

• • •

«Концентрична диверсифікація» картелів у бік перемитництва людей здається успішнішою, ніж вилазка Coca-Cola у виноробство. Але й на цьому не край. Картелі експериментують і з іншими новими ринками за «горизонтальним» типом диверсифікації, як це називають гуру менеджменту. У світі законного бізнесу гарним прикладом такого процесу може бути компанія, що аніяк не схожа на організацію наркокартелю: Disney.

Компанія Волта Діснея починала зі створення мультфільмів. Вони здобули визнання дітей і їхніх батьків, і тоді Дісней розпочав диверсифікацію – від тематичних парків до круїзів і телепередач, які продає тим самим споживачам. Якось Волт Дісней сказав: «Моя формула така: мрій, диверсифікуйся і не схиб». Сам він неухильно цього дотримувався: сильветку Міккі Мауса можна зустріти сьогодні на іграшках, одязі, письмовому приладді, в книжках тощо. Дісней здійснив диверсифікацію не за рахунок базового виробництва (тематичний парк і круїзний лайнер мають мало спільного з мультиком), а за рахунок аудиторії. Люди, які відвідують тематичні парки і мають його брендовий одяг, – це глядачі його мультиків і фільмів. Така стратегія – запуск зовсім іншої продукції, орієнтованої на того самого клієнта, – і є горизонтальною диверсифікацією в дії.

Як це працює у випадку наркокартелів? По-перше, придивіться до їхнього ринку: споживачі наркотиків походять переважно із заможних країн. Що саме вони споживають? Оцінки прибутків мексиканських наркокартелів коливаються в широких межах, але всі фахівці погоджуються, що левова частка припадає на кокаїн і марихуану. Залежно від того, чиїм даним вірити, ці два наркотики забезпечують від 74 % (на підставі середньозваженої оцінки Корпорації науково-дослідної аналітики) до 90 % зиску (за дещо сумнівними підрахунками Національного наркоконтролю США)103.

Зосереджуватися лише на двох лінійках продуктів небезпечно, особливо коли йдеться про химерний ринок наркотиків. У кожного покоління своя мода на наркотики: сьогодні підлітки вже не захоплюються ні LSD, ні штанами кльош. Донедавна ризиковними здавались кокаїн і канабіс. За більшістю оцінок, у США виходить із моди кокаїн, що був найкращим джерелом зиску для мексиканських картелів. Ніхто до пуття не знає чому, бо водночас у Європі попит на нього зріс, але в Америці його споживання в 2006—2010 роках знизилося майже вдвічі. Ринок канабісу виглядає жвавішим, бо за той же період його споживання зросло майже на третину. Проте на цьому полі в картелів є інша загроза: нові потужні американські конкуренти працюють у штатах, що легалізували бізнес із марихуаною; вони тепер можуть відібрати в картелів увесь ринок (див. розділ 10).

Перед лицем таких збурень картелі диверсифікувалися й узялися за інші наркотики. Один із них – кристалічний мет. Виробляти його можна будь-де, але утримувати підпільну лабораторію легше й дешевше в країні зі слабким законодавством, як-от у Мексиці, а не в США. За останні роки мексиканська влада розкрила кілька схем, порівняно з якими лабораторія Волтера Вайта із серіалу «На всі заставки» – безневинна забавка. Під час одного рейду 2012 року поліція вломилася на склад на південь від Ґвадалахари і виявила там професійну лабораторію з 15 тоннами наркотику і ще 7 тоннами прекурсорів. Раніше подібні знахідки були рідкістю. Однак останнім часом вони почастішали: якщо 2008 року мексиканська поліція розкрила 21 метлабораторію, то за рік – уже 191. На американському кордоні перехоплювалося дедалі більше мексиканського мету для ринку США. У 2001 році прикордонна служба вилучила 1,3 тонни наркотику, у 2010-му – 4,5 тонни.

Правоохоронна система США багато в чому сприяла переходу мексиканських картелів на ринок мету. Донедавна виготовлювати мет у США було відносно нескладно. Основний інгредієнт – псевдоефедрин – містився у звичайних ліках від застуди, і тому, щоб приготувати собі дозу, треба було піти до аптеки, а потім робити все за приписом онлайн. Щоправда, сам процес хоч і простий, але потенційно вибухонебезпечний, – відомі випадки, коли наркоманам відривало руки. Однак після прийняття у 2005 році Закону про боротьбу з епідемією метамфетаміну готувати наркотик удома стало набагато важче, бо обмежено продаж препаратів, що містять псевдоефедрин та схожі компоненти. Відтепер поліція заарештовувала кожного, хто купував таких ліків понад визначену рецептом кількість – незалежно від мотивів. Одним із перших узяли чоловіка, який закуповував про запас протиалергійні ліки для сина, що лаштувався їхати до церковного табору.

Закон працював, але він мав і два несподівані наслідки. По-перше, американські виробники мету наймали цілу армію друзів і родичів, а також безробітних, які не проти були на цьому піджитись. Ті в різних аптеках купували помалу ліки від застуди, а тоді перепродавали виробникові з надвишкою. Тисячі таких «смурфиків», як називали покупців-перепродувачів, стали частиною наркобізнесу. Платили їм і готівкою, і продуктом, тож багато хто з них сам підсідав на мет.

Однак працювати зі «смурфиками» виходило дорого, і незабаром багато американських виробників мету збанкрутували. Але тут спрацював другий непередбачений наслідок. Бізнес пересунувся на південь від кордону – до Мексики, де виробникам щастило більше. У минулому мексиканським картелям вдавалося підкуповувати місцеву поліцію, аби вона не помічала цілі поля марихуани, тож вони без зайвого клопоту побудували фабрики кристалічного мету – про такі масштаби в США і мови бути не могло. Як встановив Волтер Вайт, виробництво наркотику в промислових масштабах із використанням досконалішого обладнання дає більш якісний продукт. Відколи розгорнулися мексиканські лабораторії, пересічна чистота мету в США подвоїлась. Ба більше: завдяки ефективності лабораторій мексиканський мет був набагато дешевшим за аматорське казна-що, виготовлене на американській кухні. Середня ціна наркотику впала в США на дві третини після інтенсифікації мексиканського постачання. А виробники, схоже, беруть за взірець серіал «На всі заставки»: сині кристали мету, підписний продукт Волтера Вайта, коштують набагато дорожче, ніж пересічний сіруватий різновид (на відміну від Вайта, виробники імітують колір за допомогою харчових барвників).

Заохочені успіхами з метом, картелі вирішили диверсифікуватися далі й перейти на потенційно більш прибутковий наркотик – героїн. З погляду мексиканців, ринок героїну особливо для них привабливий. На відміну від кокаїну, який їм доводиться імпортувати з Латинської Америки, або мету, що виготовляється на основі далекосхідних хімікатів, героїн можна виробляти вдома. Мак вирощують у горах Сьєрра-Мадре фермери, яких називають gomeros, смольники, – через особливості збирання клейкого соку з макових коробочок. Робиться це просто: проводять збоку по опуклій коробочці бритвою і дають витекти клейкуватому молочку. На сонці воно перетворюється на смоляну речовину, яку gomeros зішкрібають. Це і є опій-сирець. Опійна смола далі вариться з вапном, щоб виділити з неї морфій, а його, своєю чергою, перетворюють на героїн за допомогою заздалегідь заготованих хімікатів – вуглекислого натрію, соляної кислоти – і вугілля. Вага готового до поставки продукту становить лише 5 % ваги вихідної сировини. Вертикальна інтеграція бізнесу – від виробництва до збуту – дозволяє картелю мати більший зиск.

– Героїн має вищу рентабельність, бо не треба нічого відстібати колумбійцям, – каже Кевін Мерілл, помічник спецагента підрозділу Управління боротьби з наркотиками в Денвері, штат Колорадо.

Спочатку мексиканські картелі не поривалися виходити на ринок героїну з двох причин. По-перше, через попит. У 1960-х і 1970-х роках американці підсіли на цей наркотик, коли рок-група Velvet Underground випустила про нього пісню, а Rolling Stones нерозважливо співали про те, як можна розслабитися «з голкою та ложкою». Однак захвату незабаром поменшало. Під час масових інформаційних кампаній підліткам розповідали про героїнову залежність і ризик передозування, а кілька відомих людей, які робили героїн привабливим, від нього ж і померли. Репутація героїну вже не надихала, а викликала страх. Станом на 1980-ті роки його вже вважали злом і розпустою міської голоти. У 1990-х і цього статусу не стало, бо прийшла мода на крек. Перспективний колись героїновий ринок занепав.

По-друге, у мексиканців завжди були проблеми з постачанням. Опіумний мак вирощувати легко, але збройні сили Мексики патрулюють гори Сьєрра-Мадре з землі і повітря та раз по раз знищують посіви gomeros. А колумбійські плантатори, які сіють на важкодоступних теренах, що майже не патрулюються, вирощують мак меншим коштом, ніж мексиканські конкуренти. Тож через нестійкий попит і труднощі з організацією постачання мексиканці не вважали за доцільне братися за героїн.

Однак незабаром сталися дві події, що все змінили. Аби зрозуміти, що перевернуло ринок героїну в США, знайомимося з Синтією Скудо. Молодява струнка темноволоса бабуся з охайною зачіскою під’їздить на спортивному «субару»; вона зі смаком вбрана в чорне, і в неї сумочка Louis Vuitton. Сім’ю Скудо, яка мешкає у фешенебельному передмісті Денвера, зачепила героїнова залежність. Може, й дивно, бо героїн має репутацію наркотика міської голоти, а не фешенебельного середнього класу передмість. Але ще дивніше, що залежність була не в сина Синтії або онука, а в неї самої. Ми зустрілися з нею в денверському Центрі лікування алко-й наркозалежності та реабілітації; у цій клініці вона поборола героїнову залежність, від якої потерпала дев’ять років. Сидячи за столиком у затишку клініки, Синтія зі здриганням згадує, як після шпиталізації за програмою детоксикації вона у перші шість днів блювала кожні п’ятнадцять хвилин. Через наркотики вона була худа як тріска, купувала штанці дитячого розміру. На час реабілітації вона важила кілограмів сорок.

Історія Синтії показує, як картелям вдалося подолати першу перешкоду – проблему іміджу героїну. У героїну заслужено страшна репутація: у нього вужча межа між ефективною дозою і передозуванням, ніж в інших модних наркотиків. У статті в науковому часописі Addiction порівнюють для різних наркотиків кількість, необхідну для збудження, і смертельну дозу^104. Наприклад, для алкоголю співвідношення становить приблизно 1:10. Тобто вистачить двох чарок горілки, щоб сп’яніти, а як подужаєте двадцять чарок, то можна померти. Кокаїн трохи безпечнішший – 1:15, ЛСД – 1:1000, марихуана найбезпечніша – нема даних про смерть від неї^105. Нема даних про передозування і при з’їданні канабісовмісних продуктів, хіба що з’явиться пролонгованіший негативний ефект. А в героїну співвідношення ефективної і смертельної доз – 1:6. Враховуючи, що чистота речовини в різних партіях продукту неоднакова, його споживання перетворюється на російську рулетку. Дилери цим не вельми переймаються, бо їхні клієнти вважають своє життя змарнованим. Але щоб продукт пішов, слід зробити його більш привабливим і пом’якшити його імідж.

На радість картелям, у них з’явилися мимовільні спільники: американські лікарі за останні роки зробили більше для покращення іміджу опіатів, ніж наркодилер міг би сподіватися. Поневіряння Скудо почалися після того, як вона травмувала стегно. Її лікар був радий допомогти, але передав куті меду. Він виписав їй на день шість пігулок оксиконтину – потужного опіоїдного знеболювального.

– Звісно, кожен лікар хоче, щоб його пацієнти були задоволені лікуванням й приходили до нього знову й знову, – каже вона. – Я підсіла. Виписані на місяць ліки я споживала за десять днів.

А лікар продовжував виписувати рецепти. Але одного разу на його місце прийшов інший лікар, який жахнувся й рішуче зменшив дози. У відчаї вона взялася подрібнювати пігулки й нюхати та курити їх для посилення ефекту. Виявлялося замало. Оксиконтин був ще на чорному ринку. Але там він ішов по 80 доларів за пігулку – надто дорого, аби Синтія купила їх у достатній кількості, щоб подолати синдром відміни. І тоді один сумнівний приятель її дочки приохотив її до наркотику, який справляв такий самий вплив, але коштував значно дешевше. Це був героїн. Якщо денна доза оксиконтину з чорного ринку коштувала 480 доларів, то тижнева норма героїну – 350 доларів, і частково Синтія могла це відшкодувати, продаючи свій маленький запас оксиконтину. Ні сіло ні впало Скудо стала героїновою наркоманкою.

Її історія здається неправдоподібною, але в такому становищі опинилися сотні тисяч американців – через потужну хвилю рецептів на опіоїдні знеболювальні в 1990-х і 2000-х роках. Лікарі виписували сильні опіоїдні препарати в неймовірних кількостях: у деяких південних штатах щороку виписується рецептів більше, ніж там живе людей. Наркотики допомагають деяким пацієнтам упоратися з нестерпним болем. Але надмірне виписування рецептів свідчить про існування вже залежності: щороку близько 11 млн американців приймають їх незаконно, що більше за чисельність споживачів таких препаратів, як кокаїн, екстазі, метамфетамін та ЛСД, разом узятих.

За рецептами добрих лікарів видають ліки в гарних упаковках з оптимістичним логотипом відомої фармацевтичної компанії, що надає респектабельного вигляду важким наркотикам. Арт Шут, директор «Дому Арапахо», ще одного денверського реабілітаційного центру, розповів мені, що йому все частіше трапляються наркозалежні серед молодих людей студентського віку із забезпечених сімей, які перейшли на героїн після оксиконтину та схожих ліків.

– Це в основному середній і вищий середній клас, що мають в анамнезі приймання рецептурних ліків. Ці препарати чисті, вони лікують, а отже, вони корисні. Отака проста логіка, – каже він.

Дві третини героїнозалежних у США починають саме з виписаних їм знеболювальних.

Нещодавно їм прикрутили хвоста. Виробник оксиконтину Purdue почав випускати не пігулки, а жуйку, яку не так просто перемолоти, щоб нюхати або штрикати. Лікарі тепер зобов’язані перевіряти медичну карту пацієнта, чи йому не виписували знеболювальне деінде; за недотримання цього правила клініку закривають. Але в найближчій перспективі мільйони залежних від знеболювальних опиняються у такому ж становищі, як і Синтія Скудо, – без доступу до вкрай потрібних їм ліків або їхніх замінників.

Для картелів це ідеальна можливість випробувати новий ринок. Почати з того, що героїновий бренд очистили завдяки рецептурним лікам. Ба більше, категорія споживачів заступних препаратів віддавна не була цільовою аудиторією картелів через їхню важкодоступність: це старші й більш забезпечені жінки. А нині картелі взялися залучати їх до лав своїх клієнтів. Теодор Сісеро з Університету Вашингтона в Сент-Луїсі, штат Міссурі, в оригінальному дослідженні порівняв сучасних споживачів героїну зі споживачами з минулих поколінь і виснував, що демографічні характеристики залежних від цього препарату радикально відрізняються від тих, хто споживав його в попередньому поколінні^106. У 1960-х роках понад 80 % героїнозалежних були чоловіками, а зараз гендерний баланс – 50 на 50, навіть жінок трішки більше. Змінилися й національність та раса наркозалежних. У 1970-х роках менш ніж половина героїнозалежних були білими. Сьогодні – 90 %. Збільшився середній вік споживачів. Хоч як це прикро, в 1960-х роках уперше пробували наркотик у 16 років. А тепер новачки його куштують, як правило, в 24 роки, а це вже «старі» за мірками наркобізнесу, що орієнтується переважно на підлітків.

Радикально змінився й попит на героїн. А що ж сталося з пропозицією? Відповідь слід шукати на південь від кордону – у рішенні, ухваленому 2006 року новим президентом Мексики Феліпе Кальдероном. Він тоді виграв вибори з мінімальною перевагою – лише 1 % голосів. Опозиційні партії не мали рації зчиняти галас з приводу махінацій; протести під час інавгурації були настільки активними, що президентові довелося ретируватися з конгресових приміщень через задні двері. Це принизливий початок президентства, і Кальдерону був потрібен сильний політичний хід: він зробив сміливу заяву, пообіцявши раз і назавжди покінчити з кровожерними наркокартелями в країні. У наступні роки, коли розшаліло насильство в мексиканських портах і прикордонних містах, Кальдерон мобілізував збройні сили, й тисячі солдатів почали патрулювати вулиці, де картелі тероризували громадян. Військові були на кожному кроці в таких містах, як Хуарес, але результати виявилися неоднозначними (див. розділ 2). Через таку стратегію збройні сили не виконували своїх безпосередніх обов’язків і не патрулювали більше Сьєрра-Мадре. Раптом опіумні плантації стали бездоглядними. Часу gomeros не марнували.

– Тут усе працює так, як у звичайному бізнесі. Є попит – буде й пропозиція з доставкою, – говорить Кевін Мерілл з Управління боротьби з наркотиками.

З 2006 року врожай маку збільшився, лани досягли 20 000 га (за даними ООН, на початку 2000-х вони становили лише 2 000 га). Нині Мексика посідає третє місце в світі за вирощуванням опійного маку, поступаючись лише Афганістану та М’янмі. Більша частина врожаю відправляється на північ. Кількість героїну, конфіскованого на кордоні США і Мексики, зросла у 8 разів – від 250 кг 2005 року до 2000 кг 2013-го. За даними Управління боротьби з наркотиками, мексиканські картелі забезпечують мало не весь попит на героїн на Заході й половину – на Сході (решта йде з Колумбії та Афганістану).

Героїновий бізнес зберіг вертикально інтегровану структуру: картелі продавали наркотик через мексиканських і гондураських дилерів. Членів дилерських комірок кожні 4—6 місяців відкликають до Мексики, що позбавляє Управління боротьби з наркотиками можливості інфільтрувати ці групи. Мерілл пояснює, що дилери працюють на вулицях із шостої ранку до п’ятої вечора, а тоді підраховують виторг і доповідають на базу в Мексиці, звідки здійснюється керівництво. Якщо відкривають десь крамарню, то зразки роздають безкоштовно. Хоча мексиканський героїн не такий чистий, як в інших виробників, він цілком улаштовує нових споживачів середнього класу. Деякі споживачі вважають, що «брунатний» мексиканський героїн легше нюхати або палити, ніж азійську «чорну смолу». Можливість куріння дозволила залучити й більш обережних клієнтів, яких відлякують голки та інші атрибути образу «наркоші».

– Чомусь мені здавалося, що якщо я його не штрикатиму, то не стану героїнозалежною, – сором’язливо зізнається Синтія. Вона часто купувала свій наркотик у вигляді кульок, які дилер тримав у роті готовими для ковтання на розі Шостої вулиці і бульвару Шеридана в Денвері. – Як минаю те перехрестя, мене й досі дрож спокуси проймає, – каже вона. – Після реабілітації я їхала додому, й мені руки на кермі затремтіли.

Вона протистояла спокусі й не завернула на ріг. Але багато хто не втримується. У 2013 році героїн споживало приблизно 680 000 американців – удвічі більше, ніж шість років тому. Для картелів це стало напрочуд вдалою диверсифікацією. Наркотик, який нібито помер, отямився і несподівано заполонив новий прибутковий ринок. Кокаїн виходить із моди, легальний бізнес перебрав собі канабіс, і картелі всіма силами візьмуться за план Б.

Розділ 10. Завершення колообігу

Чим легалізація загрожує наркобаронам

На дверях величезного сірого складу на околиці Денвера не було ніяких написів. Я подивився ще раз на мапу в телефоні – начебто те місце: непозначена ділянка серед безладного бізнес-парку в занедбаному передмісті. Ніде ані душі, хоч я відчував, що хтось дивиться через камери відеоспостереження, скеровані на вхід, як я йду по пандусу до дверей. Я натиснув кнопку домофону без написів, і незабаром мені відчинив бадьорий молодик із копицею світлого волосся і широкою усмішкою, в бермудах і в’єтнамках. На рецепції, де також велося відеоспостереження, він зробив копію з мого водійського посвідчення. За наступними дверима на нас війнуло тепле повітря і почулось жебоніння потужних ламп і кондиціонерів. Але найбільше вражав насичений запах марихуани.

Це Денверська амбулаторія, в якій вирощується канабіс і працює найстаріший у Денвері медпункт, де можна легально одержати марихуану. Фірму заснував 2009 року Іен Сіб, молодий колорадець, який став прихильником медичної марихуани; він одержав важку травму під час катання на лижвах, і лише канабіс гамував йому біль. На додачу доля дала йому ще один знак, коли він випадково відтяв собі пучку, і ще одне джерело болю також підштовхнуло його до травки. Усі його ресурси спочатку були – заощадження в 4 000 доларів і ничка з півфунта марихуани. З цим він і заснував службу: Денверська амбулаторія постачала канабіс зареєстрованим у місті пацієнтам, котрі потребували медичної марихуани, що дозволялося робити з 2000 року за лікарським приписом. З 1 січня 2014 року Денверська амбулаторія розширила свій ринок за рахунок споживачів-відпочивальників, бо штат Колорадо став першим місцем у світі, де було легалізовано продаж марихуани для немедичних цілей.

Садибу амбулаторії мені показав головний фахівець компанії з рослинництва Нік Гайс. Він одягнув білий лабораторний халат і розкрив двостулкові двері до першої кімнати, де під стінами близько сотні дорослих рослин – він їх «мамками» називає, – а посеред кімнати, на столах, – десь 350 менших. Дрібні саджанці спочатку ростуть у горщичках з мінеральної вати протягом двох тижнів, перш ніж їх перенесуть на столи. Тут їх вирощують уже в землі, підживлюють імпортованими європейськими добривами й освітлюють галогеновими лампами. Там є тестери для вимірювання рН ґрунту та фотометри для визначення освітленості. Постійно моніторяться вологість і температура. Уся інформація надходить до комп’ютерної системи, і якщо з якоюсь рослинкою виникають проблеми, компанія може простежити погодинну динаміку протягом кількох місяців і зрозуміти, що відбувається.

У батьків Гайса більш традиційні грядки в Огайо, а про своє господарство він скромно каже, що культивування канабісу «схоже нині на вирощування помідорів». Він пишається своєю досконалою плантацією.

– Існує чимало книжок для вирощувачів-аматорів. Але сьогодні ми маємо змогу визначати оптимальні параметри: кількість світла, температуру, вологість, рівень азоту й фосфатів, – захоплено пояснює він.

Через кілька тижнів «памолодь» акуратно перенесуть до наступної кімнати, а потім – до третьої. Урожай можна збирати через приблизно 140 днів, – тоді набубнявілі горішки матірки виділяють клейкий сік, який вкриває листя біля верхівки рослини. Горішки зривають, висушують і продають, а нижнє листя розтирають, виготовляють суміш і фільтрують у концентрований розчин, який можна додавати до харчів або курити.

Для картелів, які досі повністю контролювали ринок канабісу, наркоферма Денверської амбулаторії і ще десяток таких самих закладів, що повиникали в Колорадо, є поважними конкурентами. Упродовж багатьох років нелегальний статус улюбленого американського наркотику означав, що кримінальні організації мали виключне право на ринок. І то який ринок: попри заборону, кожні четверо з десятьох американців визнали, що пробували марихуану. Вартість річного споживання канабісу в США становить 40 млрд доларів,– приблизно такий самий обіг має індустрія звукозапису. Але 2014 року в штатах Колорадо і Вашингтон уперше в США і в світі законослухняним платникам податків Сібу й Гайсу дозволили вийти на ринок. Пізніше того ж року за те саме проголосували Аляска й Орегон. Багато інших штатів планують піти слідом. У згаданих місцях ліцензовані підприємства можуть вирощувати, обробляти й продавати марихуану громадянам віком понад 21 рік, включно з прибульцями з інших штатів і країн. На кінець першого ж року торгівлі лише постачальники з Колорадо заробили на канабісі 700 млн доларів^107, – ці гроші могли б мати картелі.

• • •

Легальні компанії в Колорадо мають низку важливих переваг, яких нема в учасників чорного ринку. Погляньмо спочатку на проблему вирощування. Вирощування канабісу, як і інших сільськогосподарських культур, помітно виграє від ефекту масштабу. В одному великому сховищі можна з більшим успіхом вирощувати культури, ніж у кількох дрібних. У нелегальній економіці небезпека викриття утворює природну стелю для масштабів виробництва. У Мексиці деяким нарковиробникам вдавалося уникати відповідальності за приховувані величезні плантації, але хіба що у віддалених місцевостях, де схема культивації анітрохи не схожа на досягнення Денверської амбулаторії. У Колорадо є приміщення для вирощування площею понад 9 000 кв. м – завбільшки з великий супермаркет. Кожна рослина дає близько 75 г готової марихуани, що вроздріб коштує трохи понад 1000 доларів Це означає, що навіть невелика плантація на 1000 рослин може давати за один урожай по кількасот тисяч доларів. Імовірно, саме тому на сховищі Денверської амбулаторії немає зовні жодних вивісок. Для нелегального бізнесу експлуатація великих площ – справа набагато ризиковніша, бо нема страховки й не можна звернутися до поліції в разі пограбування.

Незаконні плантації не бувають великими ще й з причини електрики. Вирощування канабісу в приміщенні – найкращий спосіб одержати сильні й вартісні рослини, але для цього протягом доби їх треба інтенсивно освітлювати енергоємним освітленням. За електрику тоді виписуються підозріло великі рахунки. Тому на онлайнових форумах аматорів канабісу повнісінько питань про те, скільки можна спожити енергії, перш ніж постачальник електрики звернеться до поліції.

– Підручники для вирощувачів пишуть, що, як правило, потужний телевізор споживає близько 1000 Вт. Тож, якщо вирощувати канабіс, скажімо, в помешканні з п’ятьма відпочивальнями, витрата 5000 Вт особливих підозр не викличе, – вважає Гайс.

Але це зовсім небагато – Денверська амбулаторія споживає 150 000 Вт на освітлення плюс іще 100 000 Вт на кондиціонери та інше приладдя. Остаточний рахунок – 800 доларів за добу.

З освітленням у нелегальних виробників виникає ще одна проблема: виділяється багато тепла. Поліція врахувала цей фактор і використовує інфрачервоні камери для виявлення підозріло теплих будинків і приміщень. На тепловізорах поліційних вертольотів будинки вирощувачів канабісу яскраво сяють на тлі темної вулиці. Але копи – не єдині, хто так полює на ферми канабісу: у Бірмінгемі (Англія) затримували злочинців, які за допомогою дронів з тепловізорами шукали нелегальні ділянки для грабунків і вимагань.

– Це чесна гра, – сказав один здирник, що використовував дрон, в інтерв’ю місцевій газеті Halesowen News. – Я ж не вишуковую домівки з гарними теликами. Я хочу вкрасти й продати наркотики. Ви привертаєте мою увагу і мій дрон лише тоді, коли порушуєте закон^108.

Перешкоди на шляху масштабного нелегального вирощування канабісу означають, що нелегальні вирощувачі значно програють в обсягах продукту конкурентним приміщенням у Колорадо. А щодо якості? Я не вельми знаюся на цих справах і тому звернувся по допомогу до експерта. Дженніфер Мюррей зустріла мене на рецепції компанії Cannlabs, яку вона заснувала і яка, читаємо в яскравій рекламній брошурі для інвесторів, є «лідером у новаторському культивуванні канабісу». У Мюррей намисто з діамантовою підвіскою у вигляді листя марихуани; вона захистила докторську з мікробіології і відтоді як науковець зацікавилася цією рослиною. Свій бізнес вона започаткувала 2010 року в крихітній лабораторії площею 14 кв. м. У 2014 році, після рекреаційного буму з марихуаною в Колорадо, Cannlabs переїхала до високотехнологічної лабораторії площею 185,8 кв. м, де вже було 30 штатних працівників. Почалися досліди з різноманітними колорадськими сортами.

Мюррей спостерігала за динамікою бізнесу вирощування марихуани.

– Чотири роки тому все робилося дуже просто: потрібний був ґрунт, вода і світло. Ще раніше там якийсь парубок вирощував рослину нелегально в підвалі. Сьогодні ж нам потрібні фахівці з рослинництва. Плантації сьогодні варто трактувати як фармацевтичний ресурс, – каже вона.

За 80 доларів Cannlabs протестує партію марихуани, розрахує дев’ять різних канабіноїдів (речовин, які впливають на все – від настрою до апетиту споживача). Блискучий срібний ґаджет – Меррей гордо називає його «бентлі нашого інструментарію» – перевіряє проби на пестициди. Серед інших важливих забруднень – важкі метали, сліди бутану й пропану, що їх деякі виробники використовують для виробництва концентратів, а перед продажем забувають видалити.

Завдяки таким складним тестам споживачі легальної марихуани докладно знають, що вони палять і як це на них вплине. Пункти видачі марихуани в Денвері пропонують для купівлі «меню» з переліком різних сортів продукту. Кожна пропозиція супроводжується невеликим, але пишномовним описом, що нагадує мені рекламу на кольоретках на пляшках вина. «Гострий, їдкий лимон з присмаком амоніаку… потужне й запаморочливе піднесення», – читаємо в описі сорту Заверниголова на сайті The Clinic, однієї з найбільших денверських мереж. «Лакриця з цитрусовим і м’ятним присмаком… дуже чиста і гарний стимул для розумової діяльності», – це про Дурбанську Трутизну, ще одну пропозицію. Поруч із описом подається інформація про вміст канабіноїдів, на підставі чого, наприклад, зрозуміло, що Дурбанська Трутизна трохи сильніша за Заверниголову. Деякі виробники навіть додають графік, який показує, через який час вас зачепить і скільки триватиме ефект, – що зручно для тих, кому наступного ранку треба сідати за кермо.

Кримінальні дилери і в цьому не пасуть задніх: нелегальні онлайнові ринки, як-от «Шовковий шлях», рекламують продукцію такими ж кучерявими словами, що й легальні амбулаторії. Однак лабораторна інформація про потужність ефекту й забрудники дає легальним продавцям перевагу над пушерами, особливо коли йдеться про новачків, які нервують, вибираючи невідомий сорт для паління.

Щодо новачків, то легальний ринок розробив багато нових способів зацікавити людей можливістю підбадьоритись. У центрі Денвера я зустрівся з главою фірми «Зелені тури до Колорадо» Пітером Джонсоном, який усіляко просував цікавий новий продукт – «марихуановий туризм». Джонсон у темних окулярах, шкірянці, з прилизаним лискучим волоссям зустрів мене у вестибюлі готелю Warwick, який, попри позірну заборону споживання марихуани у своїх стінах, приваблює туристів – любителів марихуани, бо в ньому кожний номер має затишний балкончик, де можна курнути. Попри те що в Колорадо канабіс уже більш-менш легалізований, Джонсон наполіг, щоб ми сіли за столик у кутку, аби спокійно поговорити.

Джонсон називає себе «серійним підприємцем», який займався питаннями технологій під час буму доткомів. А коли до Колорадо прийшла лихоманка сигарет із марихуаною, він спробував узятись і за цей бізнес. Він каже, буцім у нього понад 30 проектів у роботі, включно з Cannabeds.com (що в царині марихуани буде конкурентом Airbnb, який бронює житло онлайн) і ще не сформованою службою таксі, яку він уявляє як варіант Uber, що викликається через застосунок у смартфоні, але з наголосом на канабісі. У нього в розробці готель із темою канабісу і ще казна-скільки задумів.

А попит на все це є?

– Звичайно! – вигукує Джонсон. – Це нагадує мені епоху доткомів у 1990-х. Тоді все розвивалося дуже швидко. А ця справа, – він по-змовницькому озирнувся, щоб переконатися, що ніхто не вкраде його ідею, – стрімко розвивається.

Порівняння з булькою доткомів не вельми мене переконує. І справді, ринок марихуани в Колорадо нагадує мильну бульку: на кінець 2014 року штат видав ліцензію 833 аптечним пунктам рекреаційної марихуани, які розраховані на задоволення попиту близько півмільйона осіб щомісяця^109. Навіть якщо всі потенційні споживачі будуть затоварюватися раз на місяць, то на одну аптеку припадатиме лише 20 відвідувачів на день, а для успішного ритейлу цього недостатньо. Тому на обрії бовваніє консолідація.

Частина попиту припадає на гостей штату. За даними служби бронювання готелів Priceline.com, у 2014 році Денвер опинився на третьому місці серед популярних місць проведення весняних канікул поміж американських студентів. За перші дев’ять місяців продажів рекреаційної марихуани 44 % реалізації в денверській метрополії припало на приїжджих до Колорадо. У туристичних районах, як-от округ Саміт, Сан-Мігель і Клір-Крік, ця цифра досягла 90 %. Джонсон розповів, що більшість учасників його турів – американці, але траплялись і чужинці з усього світу: особливо багато європейців, а також приїздять австралійці, японці, канадці та чимало бразильців. На відміну від ринку канікул, в інший час основні клієнти – люди 35—65 років. Багато хто з них давно не курив і тепер «хоче трохи розслабитися», каже Джонсон. Дехто супроводжує партнерів, які їдуть до Денвера у справах, і їм треба провести дозвілля до вечора. Ще одна ніша – люди, які перебувають по кілька годин у Денверському аеропорту, одному з найбільш завантажених у США. Тож ті, хто має час, можуть набрати 1-855-WEED-TOUR, і Джонсон надішле за ними лімузин, який покатає клієнтів по місту, доки ті куритимуть на задньому сидінні. Усі ці послуги націлені на людей дозвільних і новачків, які почуваються невпевнено й не мають контактів у штаті, – нелегальний ринок так просто на них не вийде.

Блукаючи Денвером і зустрічаючи ділових людей, які заходять і виходять з готелів і конференц-центру, я мимоволі уявляю, як їхні чоловіки й дружини нервово прикурюють косячок на задньому сидінні зеленого лімузина від «Зелених турів до Колорадо». Спочатку це здається трохи неймовірним. Проте легальні фірми придумують найрізноманітніші способи пакувати канабіс для покупців із різними смаками. У кожній аптеці з марихуаною на додачу до полиць зі склянками, де бруньки канабісу, і шафок із готовими самокрутками для новачків є холодильники, де яскраві, барвисті пляшечки з напоями, і полички, заставлені пластиковими пачками шоколаду. Любителі канабісу вже тривалий час експериментують із різними способами приймання наркотику – від шоколадного кексу з марихуаною до йогурту з нею ж таки. Легалізація дозволила тямущим гравцям вийти на ринок. На сьогодні в Колорадо ліцензовано понад 250 «виробників продуктів для натхнення», тобто компаній, що роблять спокусливі вироби з канабісом, яких нема на нелегальному ринку.

Найбільшою в Колорадо є компанія «Еліксири Діксі», яка пропонує широкий асортимент напоїв, шоколадок і пігулок. Усередині фабрика «Діксі» радше нагадує лабораторію мету з серіалу «На всі заставки». Та вона однаково зобов’язана і Віллі Вонку, і Волтеру Вайту. У той час як одні техніки в білих халатах працюють із концентрованими наркотиками, інші перемішують рідкий шоколад у величезних чанах або знімають із конвеєра алюмінієву тару. Фінансовий директор компанії Чак Сміт водить мене по фабриці й з гордістю демонструє агрегат фірми Apeks за 100 тисяч доларів – «суперкритичний вуглекислий екстрактор», що є згромадженням круглих шкал, дротів і металевих циліндрів. Цей агрегат екстрагує активні інгредієнти з рослин канабісу. На різних площах фабрики готуються напої з канабісом і такими ароматизаторами, як «кавуновий крем» або «іскристий гранат», ба навіть масажні олії.

Легалізація рекреаційного ринку вплинула й на інші галузі цього бізнесу – вони стали більш вишуканими.

– Щороку відбувається технологічний стрибок. Ще п’ять років тому ми все робили вручну на кухні, – каже Сміт.

У 2014 році компанія переїхала на фабрику площею 2787 кв. м, де відвідувачі можуть спостерігати крізь скляні стіни за виробництвом. Швидкий розвиток нових методів споживання канабісу – від напоїв до шоколадних батончиків і «крапельок роси» від «Діксі» (висококонцентрованої рідкої форми наркотика, яку кладуть під язик) – свідчить про спритність підприємців у світі законного бізнесу, які вишукують нові шляхи виходу на нових клієнтів. У такий же спосіб придумали пиво лаґер (щоб заохотити жінок до цього напою), сигарети лайт (для тих, хто дбає про своє здоров’я), а їстівні та інші продукти з марихуаною відкриють новий ринок для любителів марихуани, яким від косячків з душі вернуло.

«Діксі» одержала найбільший зиск на динамічному ринку: за півроку після легалізації рекреаційного наркотику прибуток зріс уп’ятеро. Але зі зростанням реноме фірмі довелося протистояти звинуваченням, буцім її продукти небезпечніші, ніж споживачі собі уявляють. Хоча марихуана й напрочуд безпечний наркотик – у її випадку не зареєстровані ні передозування, ні летальний результат, – завеликі дози можуть призводити до неприємних наслідків, як-от напади кількагодинної параної. Фірми, які випускали наркотик у вигляді їстівних виробів, були піддані особливій критиці, бо в продуктах скоріше могли бути завищені норми марихуани, ніж у продуктах для куріння. Від косяка ефект з’являється майже відразу, а дія наркотику в напої чи батончику відчувається тільки через 45 хвилин. Це поширена помилка новачків: вони відкушують шматочок і нічого не відчувають, а тоді глитають усю решту, після чого їх дуже довго мордуватиме.

Колумністка з газети New York Times Морін Давд припустилася саме цієї помилки, коли приїхала до Денвера робити репортаж: від щирої душі поживилася шоколадним батончиком, розрахованим щонайменше на 16 осіб. Згодом вона описала свої пригоди в Times: «Протягом години я не відчувала нічого. Але потім почалося страшне тремтіння в усьому тілі та голові. Я ледве допленталась від письмового столу до ліжка, де корчилась у галюцинаціях наступні вісім годин… У мене була дихавиця і параноя, мені марилося, що, коли обслуга номера постукає у двері і не отримає відповіді, вона викличе поліцію, котра заарештує мене за те, що в мене розуму ні грама… Коли параноя поглибилась, я була переконана, що вже померла, але мені про це не кажуть»110.

Кільком людям повелося набагато гірше. Леві Тамба Понґі, 19 років, студент, який навчався за обміном з Конґо у штаті Вайомінг, стрибнув з балкона готелю Holiday Inn і розбився на смерть, з’ївши тістечко з марихуаною, розраховане на шістьох. Друзі розповіли, що через годину після споживання тістечка він почав розмовляти французькою, розкидати речі по номеру і намагався побалакати з нічником. Потім він метнувся на балкон і стрибнув додолу, перш ніж його встигли зупинити. Ще одного чоловіка, Ричарда Кірка, звинуватили в тому, що він застрелив дружину після того, як з’їв печиво з марихуаною. Він визнав себе винним у злочині, який скоїв у нападі божевілля.

Після цих трагедій у Колорадо посилили вимоги до харчів, що містять марихуану: на етикетках має подаватися докладніша інформація, а кришки пляшок повинні мати замки від дітей. Підприємці, які продукують нарковмісні вироби, зазначають, що інші продукти, особливо спиртне, набагато небезпечніші, але вимоги до них слабші. Утім вони збагнули, що краще їм зайвих рухів не робити.

– Якщо компанії схиблять, це може вбити й затаврувати галузь, – вважає Чак Сміт.

Оригінальна лінійка напоїв «Діксі» в слоїках, менших за бляшанку «кока-коли», має збоку напис дрібними літерами, що напій розрахований на 7,5 уживань. Мені страшно подумати, який там концентрат! Багато клієнтів згодні з цим; компанія відповіла випуском нового асортименту з нижчою концентрацією під назвою Dixie One, у якому було всього 5 мг тетрагідроканабінолу, або ТГК, хімікату в канабісі, що відповідає за ефект, – а не 75 мг, як у попередній лінійці.

Я залишав дивну шоколадно-наркотичну фабрику «Діксі» зі ще більшим скепсисом щодо позірної нешкідливості канабісу. Якщо від одного шоколадного батончика або кількох ковтків гранатового напою можна на якийсь час ошаліти, то цей наркотик насправді потужніший, ніж про нього гадають. На щастя, ринкові механізми примушують такі фірми, як «Діксі», виробляти слабкі, а не сильнодійні продукти. Тим часом зрозуміло одне: хоч як жахає печиво з канабісом Морін Давд або інших потенційних покупців, найгіршими є наслідки для картелів, які продають марихуану в США. Наскільки мені відомо, жодне ОЗУ не займається перемитництвом шоколадного печива з марихуаною. А ось легальні компанії в цьому бізнесі популяризують нові способи споживання наркотику, що з часом приваблять мільйони нових клієнтів, яким подобається не кальян із марихуаною, а напій з ТГК. Як даватимуть картелі раду цим новим легальним конкурентам, що виграють і за кількісними, і за якісними показниками, і за новаторськими можливостями?

• • •

Поки що на американському ринку канабісу картелі програють. Щороку американці викурюють понад 3000 тонн марихуани (за деякими оцінками – у 2—3 рази більше). Деяку кількість вирощують удома, частину імпортують із Канади та Ямайки. Але протягом багатьох років левову частку марихуани привозили з Мексики. За оцінкою Національного розвідувального центру США у справах наркотиків, що входив до складу Міністерства юстиції США (нині його розформовано), 2011 року «з великою ймовірністю» мексиканські картелі контролювали «більшу частину» обігу марихуани в понад 1000 міст Америки. Роком раніше Науково-дослідна корпорація писала у звіті, що 40—67 % споживаної в США марихуани надходить саме з Мексики^111.

Через увесь той шарварок із Денвером легко забути про те, що станом на 2015 рік повністю легалізували канабіс лише чотири штати: Колорадо, Вашингтон, Орегон і Аляска. А населення в них нечисленне – разом 17 млн осіб, тобто близько 5 % населення країни. У цих чотирьох штатах картелі могли б позмагатися з індустрією легального канабісу, але наразі решта 95 % американців досі змушені купувати травку на чорному ринку (хіба що переконають свого лікаря прописати їм для куріння медичну марихуану, що дозволено в 21 штаті й окрузі Колумбія)112. Та всупереч наркокартелям і поліції, легальна марихуана знаходить свій шлях до сусідніх штатів. Там, де марихуана досі поза законом, споживачі можуть вибирати між купівлею канабісу, імпортованого з Мексики, і контрабандою з американських штатів, де її легалізовано. Який же обсяг незаконної торгівлі між штатами?

Щоб це з’ясувати, я рушаю на зустріч із людиною, яка покликана стримувати торгівлю марихуаною в Колорадо. Том Ґорман очолює федеральну «Програму боротьби з інтенсивним перемитництвом наркотиків у регіоні Скелястих гір». У штатах, де канабіс легалізовано, аванпости федеральної влади відіграють малозрозумілу роль, номінально продовжуючи боротися з марихуаною попри оголошене на місцях перемир’я. Офіс Скелястих гір з усіма портретами президентів, прапором і статуетками орлів розташований у передмісті й схожий на реліктовий гарнізон у повсталій провінції. Утім Ґорман не переймається, що він – один у полі воїн у безупинній боротьбі з наркотиками. У нього чорні шкіряні ковбойські черевики й рудуваті пишні вуса; він нагадує мені крутого молодшого брата (нехай трохи нижчого) Чака Норріса. В офісі на стіні висить на дощечці кинджал, котрим його вдарили в ногу під час рейду до будинку в Каліфорнії у 1970-ті роки (він одіправ кров зі штанів, попросив дружину залатати дірку і досі, каже, ходить у тих штанях на службу). Я до слова поцікавився, чи не можна покласти край латиноамериканським війнам картелів, надіславши туди на кілька днів Ґормана, щоб провчити bandidos. Але виявляється, що навіть йому нелегко тримати на припоні нову марихуанову індустрію в Колорадо.

– Легальний ринок перетворився на чорний для решти США, – каже він.

Із посвідкою про те, що вам уже виповнився 21 рік, у будь-якій аптеці Колорадо ви купите 7 г марихуани. Можна без перепон переїхати кордон до штату, де канабіс заборонено. Поліція на трасі ще може спробувати зупинити трафік. Але межі штатів – не державні кордони: копи не можуть просто так улаштувати там пост і всіх обшукувати. Зупинити машину можна лише в разі порушення ПДР, і для обшуку потрібні вагомі підстави.

– Гадаю, ми перехоплюємо менш ніж 10 %, – каже Ґорман.

Однак колорадську травичку возять не лише трасами. Її пересилають поштою. У 2010 році, через рік після того, як у Колорадо скрізь зарясніли аптеки з медичною марихуаною, поштова служба США перехопила 26 кг марихуани з Колорадо. У 2013 році було вилучено вже 225 кг, відправлених до 33 штатів. І це лише виявлені обсяги; ніхто до ладу не знає, скільки марихуани надходить непомічено. Не дивно, що легальна травичка поширюється.

– Колорадська марихуана відмінної якості. У ній немає пестицидів. Купують тут фунт і вдвічі дорожче продають у Міссурі чи Айові, – каже Ґорман.

Звичайно, незаконна міжштатна торгівля – не нове явище, яке не обмежується наркотиками. Від одного з ритейлерів канабісу в Денвері я дізнався, що колорадська марихуана на ура йде до Вайомінгу (там вона заборонена), а ритейлери з Вайомінгу легко заробляють, продаючи феєрверки мешканцям Колорадо, де заборонені ці вироби. Щоб у цьому переконатись, варто подивитись онлайн: аптеки з марихуаною йдуть біля самої межі в Колорадо, а за межею з Вайомінгом рясно магазинів із піротехнікою, включно з Pyro City – «за дві милі на північ від межі Колорадо з Вайомінгом».

Наркодилери всіляко намагаються зайняти ніші, недоступні для легального ринку. Наприклад, робочий день аптек у Колорадо закінчується о 19:00. Тож вечірній час досі належить чорному ринкові. Не дозволяються доставки рекреаційної марихуани додому, чим здавна займалися нелегальні дилери, бо це безпечніше, ніж стирчати на розі вулиць. Ґорман вважає, що багато наркозалежних з навички звертатиметься й далі до поточних постачальників.

– З наркодилерів роблять якихось таємничих осіб, що неправильно. Вони звичайні люди. Я можу звернутись до вас по марихуану, бо ви мій друзяка. Що змінюється від того, що ви дилер і я купую у вас це зілля?

Змінитися може хіба що гуртова торгівля. Може, Ґорман має рацію, і деякі хроніки й далі братимуть канабіс у свого дилера, з навички, відданості або бажання доставки додому о пізній годині. Але для картелів важливіше, де братимуть товар самі дилери. Тобто чи зможе мексиканська травичка й далі конкурувати на чорному ринку США? Або ж ринок стане «сірим», і нелегальні дилери купуватимуть канабіс через нелегальні канали й зароблятимуть на нелегальній реалізації в штатах, де чинна заборона після закриття аптек, або особам, молодшим за 21 рік? Саме так сьогодні працюють чорні ринки алкоголю та тютюну. Завітайте суботнього вечора до кампусу якогось коледжу, і побачите, що там процвітає ринок нелегального алкоголю. Питуща неповнолітня молодь не купує мексиканське контрабандне нелегально виготовлене пиво. Ця молодь купує легальне питво, що продається в звичайних магазинах, але не самостійно, а нелегально, через «дилера», яким на практиці стає старший брат або друг. Так само більшість нелегальних сигарет вироблені законно для певного ринку, але нелегально потрапляють на інший ринок, де оподаткування вище. (За однією оцінкою, понад половина сигарет, які викурюються в Нью-Йорку, – це контрабанда з інших штатів)113.

Конкурувати на сірому ринку картелі зможуть лише в тому випадку, якщо демпінгуватимуть на полі легальних виробників. Як же їм вдається це робити? В офісі Денверської амбулаторії директор Іен Сіб сказав мені, що може на своїх плантаціях виробити грам курильної марихуани за 2 долари. Приблизно така ж собівартість в інших усталених гравців у Колорадо: більшість великих виробників у Денвері виходить на рівень 2,20 долара за грам. Після оподаткування роздрібна ціна в пунктах видачі за рецептами становить уже 11—15 доларів за грам і 16—20 доларів у пунктах реалізації рекреаційної марихуани, бо там вище оподаткування.

За такого розрахунку мексиканська нелегальна марихуана здається цілком конкурентоспроможною. За даними щорічної доповіді Білого дому про наркотики, середня ціна нелегального канабісу в США – близько 15 доларів за грам, а гуртова ще трохи нижча. Денверські аптеки кажуть, що нелегальні постачальники канабісу демпінгують, відколи почав діяти легальний ринок, – аби зберегти клієнтуру. За оцінкою одного ритейлера, нелегальна марихуана на 20—30 % дешевша, ніж магазинна. Але в цих розрахунках не береться до уваги сила впливу продукту. У тій-таки доповіді Білого дому повідомляється, що вміст ТГК в нелегальній марихуані становить якихось 7 %. Це мало, як порівняти з товаром, що продається в легальних колорадських закладах з марихуаною, де для багатьох лінійок рекламують уміст ТГК понад 20 %. Тобто треба випалити втричі більше мексиканської марихуани, щоб досягти того самого ефекту, що й від однієї дози колорадського різновиду. Тож, якщо картелі хочуть витримати конкуренцію, їм слід пропонувати свій гірший продукт менш ніж за третину ціни легальної марихуани.

Можливості картелів залежать від конкретного штату. За основним законом контрабанди наркотиків, що довше їде товар, то дорожчим він стає. На кожному кроці небезпечного шляху перемитник ризикує, і за це треба приплачувати. Як героїн дорожчає на шляху від Афганістану до Європи, так і ціна на канабіс зростає з віддаленням від мексиканського кордону. Narcotic News, онлайнове джерело всілякої інформації про наркотики, веде базу даних цін на наркотики в США на підставі інформації з правоохоронних органів. Найдешевше нелегальна травка продається в прикордонні: в Ель-Пасо, штат Техас, ціна лишень 200 доларів за кілограм. А вже в Нью-Йорку це буде понад 1000 доларів за кілограм. Найгірше ведеться клієнтам на Гаваях, бо там продають марихуану за 6000 доларів кіло.

Щоб розрахувати вартість перемитництва, дослідники з Мексиканського інституту конкурентоспроможності в Мехіко побудували графік залежності ціни наркотику в 48 містах США від віддалення по трасах від кордону з Мексикою. Вони з’ясували, що в середньому гуртова ціна марихуани зростає на 500 доларів через кожні 1000 км по шосе в США. Можна припустити, що американські перемитники в Колорадо або Вашингтоні ввійшли б на таку саму вартість, якби схотіли доправити свої продукти до інших штатів. Тож фахівці з інституту провели розрахунки, припустивши, що гуртова ціна легальної марихуани становить 2000 доларів за кілограм (про таку ж ціну говорять колорадські вирощувачі щодо партій свого товару). На підставі цього вони розробили мапу США, на якій показали вартість контрабанди канабісу з Колорадо й Вашингтону до інших штатів із розрахунку 500 доларів за кожні 620 миль. З урахуванням чистоти, контрабандний канабіс з Колорадо й Вашингтону виходив дешевшим за мексиканську травку в 47 з 48 материкових штатів. І тільки в Техасі, на порозі Мексики, картельний продукт вигідніший^114.

Потенційна втрата більшої частини ринку марихуани в США завдасть серйозного удару по мексиканському криміналітету. У Мексиканському інституті конкурентоспроможності вважають, що продажем конопель у США картелі заробляють близько 2 млрд доларів за рік. За прибутковістю травичка виходить на один щабель із кокаїном, що нібито дає 2,4 млрд доларів. За розрахунками інституту, доправлення легального канабісу з Колорадо й Вашингтону до інших штатів відбере мексиканським картелям 3/4 бізнесу, залишивши тільки 600 млн доларів зиску. А ці розрахунки робилися ще до того, як легалізація поширилась на інші штати. З кожним новим місцем у США, де починають масштабне вирощування легального канабісу, занепадатиме нелегальний ринок, і перемитний канабіс, що його живить, дедалі більше надходитиме з американських штатів, а не з Мексики.

Проблеми картелів видно вже тепер. З Денвера я зателефонував давньому знайомому в Мехіко – Антоніо Маццителлі, спритному італійцеві, який керує регіональним Управлінням ООН з наркотиків і злочинності. Поцікавився в нього, як ся має мексиканський бізнес канабісу, відколи Америка вдається до легалізації.

– Він зазнав потужного удару, – відповів Антоніо.

Кілька тижнів тому поліція Мексики здійснила рейд на склад марихуани й вилучила 30 тонн. Це чимало за будь-якою міркою.

– Навіщо зберігати таку кількість? Бо з того боку немає покупців. Нині в США й Канаді виробляють якісніший продукт, – пояснює Антоніо.

Ще одна морока в картелів – використання тунелів для контрабанди наркотиків з метою перемитництва мігрантів, про що йшлося в попередньому розділі. Зиск від мігрантів значно менший, ніж від наркотиків, ще й вони виказують себе, коли не треба, та зраджують місце розташування тунелю.

– Так справи не робляться. Ви створюєте інфраструктуру для доправляння наркотиків і не плескаєте про це ніде, – каже Маццителлі, ніби дратуючись через ідіотизм картелів, які не вміють користуватися таким цінним ресурсом. – А якщо ви починаєте використовувати цю ж інфраструктуру для переміщення сотень мігрантів, то це означатиме, що у вас нема ринку для свого найціннішого продукту. Інакше ви не будете ризикувати.

Такі відчайдушні заходи потужних експортерів канабісу означають, що вони наразі у відчаї.

• • •

Що ж чекає на індустрію легальної марихуани? Щойно якийсь штат лібералізує своє законодавство, відразу новим ринком зацікавлюються великі інвестори. Індустрія канабісу вже вийшла з комірчин (це дослівно так, бо там в Америці потай плекали травку) та має всі атрибути великого бізнесу: лобістів, піар-структури, галузеві ярмарки – зі щорічним фестивалем у Лас-Вегасі, що приваблює понад 2000 підприємців з усієї країни, – і активну галузеву пресу, як от Marijuana Business Daily. Denver Post має окремо редактора відділу про канабіс Рікардо Бака, який призначив канабісового критика, котрий пише про нові рецептури, а тепер ще й колумніста для колонки про секс і канабіс.

Такий розвиток бізнесу означає, що дедалі більше грошей інвестується в заходи з легалізації наркотику. Раніше за лібералізацію законів про травку виступали переважно студенти й гіпі (та ще кілька лібертаріанців, включно з редакцією Economist), що їхні аматорські кампанії простісінько придушувалися краще проспонсорованою опозицією. Але нині гроші не на боці опозиції. Візьміть ініціативи з голосуванням у цій справі 2014 року. На Алясці кампанія «голосуй за!» перемогла скептиків частково завдяки 850 тисячам доларів, які в неї вгатили Marijuana Policy Project і Drug Policy Alliance, що є групою тиску, частково оплачуваною Джорджем Соросом, заможним фінансистом, котрий віддавна проводив кампанії за легалізацію з морально-етичних міркувань. А от кампанія «голосуй проти!» зібрала лише 108 тисяч доларів. В Орегоні змагання виявилося ще більш однобоким: кампанія «проти» зібрала 168 000 доларів, переважно завдяки Асоціації шерифів штату, а кампанія «за» – 7,5 млн доларів. Найбільш витратна кампанія у Флориді дала щільніші результати. Мільярдер Шелдон Еделсон, який заробив свої статки на казино, дав на кампанію «проти» 4,7 млн доларів. Але кампанія «за» зібрала 6,1 млн доларів. Найбільший даток надійшов від заможного адвоката з Орландо Джона Морґана. Докинули грошей і підприємці аж із Каліфорнії, Колорадо та Невади.

Кінець кінцем, флоридській ініціативі мало забракло для перемоги. У штаті проживає понад 20 млн осіб, і він міг би стати найбільшим ринком канабісу.

– Власне, нам про бізнес не йшлося, бо ми зосередилися на співчутті, але втрати колосальні, – сказав Морґан, коли прийшли результати голосування. – Гігантські втрати. Погляньте на Колорадо: зросла вартість нерухомості, створено 30 000 робочих місць, збільшився роздрібний продаж, зростають надходження від податків.

Настільки високою є динаміка бізнесу, що багато великих інвесторів автоматично вкладають гроші в канабіс. Воррен Баффет (медіа називали його «мудрецем з Омахи») зробив потужні інвестиції в цю галузь і став одним із найбагатших людей у світі; індустрію марихуани він фінансував через компанію Cubic Designs, що спеціалізується на оренді мезонінів під склади. Cubic Designs розкидала по 1000 аптек з марихуаною флаєри, заохочуючи «подвоювати свої грядки» та зображуючи канабіс, що росте й на підлозі з металевим покриттям. Сам «мудрець» ніяк цього не прокоментував.

До кампанії легалізації пристає дедалі більше штатів, і тому дуже дивно, що федеральна влада ігнорує цю проблему. Сем Кемін, викладач права з Університету Денвера, який брав участь у підготовці проекту колорадського закону, вважає, що легалізація буде ухвалена на федеральному рівні через десять років після початку експерименту в Колорадо – 2024 року. На його думку, легалізація в Каліфорнії, Іллінойсі та Нью-Йорку зробить федеральну реформу неуникною. Якщо так станеться, зрадіють ті, хто нині веде легальний бізнес із канабісом. Компанії марихуани обмежені сьогодні тим, що на федеральному рівні цей наркотик нелегальний: для них це стримує всю діяльність – від банкінгу до роботи в інших штатах. Зняття заборони розв’яже їм руки; Сміт каже, що хоче, аби «Еліксири Діксі» стали «PepsiCo індустрії канабісу».

Але є й інша можливість: федеральна легалізація означатиме, що великі компанії, які дмухають на воду, коли йдеться про марихуану, і тут наважаться. Дивно, але факт: досі жодна поважна фірма не приєдналася до золотої лихоманки в індустрії марихуани. Колорадо має найбільш розвинений ринок рекреаційної марихуани у світі, але в штаті нема жодної великої мережі збуту: станом на 2014 рік жодна амбулаторія не мала понад десять філій. Більшість стартапів канабісу в штаті належать людям, які насамперед є любителями травки і тільки потім підприємцями. Важко уявити, як вони виживатимуть у боротьбі з великими й добре фінансованими брендами. Характер роботи індустрії показує, що переваги – на боці великих компаній: вони краще дають собі раду зі складними правилами, використовують важливий для сільського господарства ефект масштабу, переконливіші в стосунках із нервовими новими клієнтами, користуючись своїм відомим у країні брендом, що викликає довіру. Як конкуруватимуть напої «Діксі» з насиченим ТГК пивом «Будвайзер»? Чи купуватимуть люди й далі їстівні вироби з марихуаною «Діксі», якщо можна буде купити морозиво з марихуаною «Бен і Джеррі»? Чи виживуть мережі дрібних аптек, якщо в «7-11» можна буде придбати пачку Lucky Strikes із канабісом?

Відомим брендам ще дещо слід зробити, перш ніж братися за канабіс. Доки він залишатиметься під забороною в більшості штатів США, не кажучи вже про інші країни світу (крім Уругваю), ця індустрія залишатиметься ризиковною з погляду закону і стосунків із громадськістю. Навіть такий завзятий прихильник легалізації, як Ричард Бренсон, не ризикнув своїм брендом Virgin задля непевного експерименту (я звертався до його офісу по інтерв’ю, але попри те, що він зазвичай виступає за публічність, Бренсон відмовився коментувати). Натомість інвестори вже на порозі: група дослідників тютюнового ринку інвестбанку RBS Capital Markets доводить: «Це тільки питання часу, коли інвестори порушать питання, як [легалізація марихуани] вбудується в ширшу картину економіки… І ми вважаємо, що повна федеральна легалізація марихуани в США змусить тютюнові компанії переглянути свою роль у новому просторі»115.

Публічно вся п’ятірка провідних виробників тютюну відхрестилася від марихуани. А насправді вони десятиріччями плекали мрію про випуск сигарет із канабісом. Троє вчених поринули в архіви провідних виробників сигарет і зробили неймовірні відкриття^116. Серед 80 млн сторінок раніше засекречених документів знайшлися докази того, що Велика тютюнова п’ятірка розмірковувала над тим, щоб стати «Великою конопляною п’ятіркою». Дослідники з’ясували, що вже з 1970-х років тютюнові компанії впритул цікавилися марихуаною і як конкурентом тютюну, і як потенційною лінійкою нових продуктів. Перша згадка про це є в доповідній Альфреда Бурґера, викладача Університету Вірджинії, який відповідав за науково-дослідну роботу з хімії, спонсоровану одним із найбільших у світі виробників тютюнової продукції – компанією Philip Morris. Опитування 1969 року виявили, що 12 % американців у віці 20 років пробували марихуану, а ще 10 % відповіли, що хотіли б спробувати. У листі директору лабораторії хімічних досліджень Philip Morris Бурґер писав: «Я дозволю собі спрогнозувати, що куріння марихуани в найближчі десять років нечувано пошириться, і її, мабуть, легалізують. Компанія, яка першою випустить на ринок засоби для куріння марихуани – сигарети чи ще щось, – захопить ринок і матиме кращі позиції в задоволенні легального попиту, ніж конкуренти. Тому я раджу негайно розпочати програму всебічного дослідження марихуани».

Пізніше того ж року Philip Morris звернулася до Міністерства юстиції з проханням надати зразки канабісу для дослідів. Подавалося це як допомога уряду в глибшому розумінні наркотику, і тому Мін’юст радо відгукнувся й пообіцяв надати «якісні зразки» травки. Незабаром президент Philip Morris у США Росс Міллгайзер у службовому листі відписав: «Хоч я й проти марихуани, але розумію, що в найближчому майбутньому її можуть легалізувати і дозволити обмежений продаж, щоб принаймні очистити її обіг від криміналу. З огляду на такі передбачення, нам слід: 1) вивчити можливу конкуренцію, 2) розглянути ймовірні вироби, 3) розпочати співпрацю з урядом».

На іншому боці Атлантики зацікавленість теж зростала. У1970 році сер Гаррі Ґрінфілд був президентом Міжнародної ради з контролю за наркотиками – незалежної організації, відповідальної за моніторинг і виконання міжнародних конвенцій ООН про наркотики. Одночасно він був консультантом British American Tobacco (BAT). Того ж року він написав керівництву BAT про «можливість використання результатів глибокого вивчення тютюновою промисловістю паління тютюну для дослідження марихуани». Він пояснив, що вже обговорив це питання з видатним фізиком сером Чарльзом Еллісом, який обіймав посаду головного технічного радника BAT. За його словами, сер Чарльз «відгукнувся на це». Пізніше того ж року в службовому листі сер Чарльз писав керівництву BAT, що «куріння сигарет із марихуаною стане природним продовженням нинішньої звички куріння, яке можна порівняти з переходом на сигари, якщо до нового продукту поставляться більш толерантно». Щодо програми BAT з марихуани, то він пропонував «почати з вивчення способів масового виробництва сигарет зі стандартним наповнювачем з меленого або різаного канабісу». Ефекти канабісу він же пропонував вивчати на мишах.

Протягом багатьох років тютюнові компанії накидали оком на ринок марихуани. У 1972 році в плані Р. Дж. Рейнольдса з надруком «таємно» прогнозувалося, що до 1980 року марихуану легалізують з імовірністю 15 %. У доповіді 1976 року для фірми Brown & Williamson (колишнього великого виробника сигарет) прогнозувалося, що травку декриміналізують і легалізують до 1990 року, що «серйозно позначиться на тютюновій промисловості, бо з’явиться лінійка альтернативних виробів». Прилюдно фірми все заперечували; після протесту компаній Time навіть вибачився за публікацію матеріалу, в якому говорилося, буцім тютюнові фірми накидають оком на бізнес із канабісом.

Деякі ідеї Великої п’ятірки з 1970-х актуальні й донині. В одній доповіді для службового користування в Brown & Williamson викладено сценарій початку легалізації марихуани в США, тобто приблизно те, що відбувається зараз. Починався він так: «У той час як продукти марихуани здаються логічним новим виробництвом для тютюнових компаній, жорстка позиція одних акціонерів не дає іншим негайно вийти на цей ринок». Далі сценарій описував, як за прикладом США уряди інших країн теж легалізували марихуану. Відтак «Південна Америка та Індонезія стають ключовими глобальними постачальниками цього товару завдяки малій собівартості, належній якості й, отже, нижчим цінам».

Може, так воно й буде. Латиноамериканські уряди вкрай незадоволені режимом заборони, через який ринок з обігом у багато мільярдів опинився в руках місцевих наркокартелів. Уругвай вирішив це з місця навскач і легалізував канабіс. Колишні президенти Бразилії та Мексики теж підтримували цю політику. Нещодавно чинні президенти Колумбії та Ґватемали закликали до легалізації. Важко уявити, як Мексика боротиметься в Тіхуані з канабісом, коли по інший бік кордону в Сан-Дієго він перебуває у вільному продажу. Якщо відбудеться легалізація в Латинській Америці, то справдяться передбачення сорокарічної давнини аналітиків для Brown & Williamson. Як NAFTA колись створила ґрунт для заводів в Мексиці, які збирали телевізори й холодильники на експорт до США, так і легалізація канабісу стимулює переміщення складів із грядками через кордон на південь, щоб скористатися дешевшою орендою й нижчою зарплатнею. Колишній виконавчий директор Coca-Cola і президент Мексики у 2000—2006 роках Вісенте Фокс сказав, що охоче перетворить своє ранчо в Ґуанахуато на ферму канабісу. «Щойно це буде легально, я так і вчиню, бо я ж фермер», – зазначив він в інтерв’ю місцевій газеті 2013 року. Ця галузь «відбере кримінальникам мільйони доларів… і гроші підуть підприємцям, а не Коротуну Ґусману [з сіналоанського картелю]».

Якщо Мексика почне постачати канабіс на американський ринок, денверські склади можуть піти услід за детройтськими автомобільними заводами: вони збанкрутують через дешеву продукцію конкурентів з-за кордону. Так легалізація може повернути індустрію канабісу на круги своя: від нелегального виробництва в Мексиці через легальне виробництво в США до повернення в Мексику. Єдина відмінність у тому, що мексиканські фермери, які вирощують канабіс, працюватимуть на компанію Philip Morris і подібні, а не на наркокартелі.

Епілог. Чому з економістів виходять найкращі поліцейські

Нещодавно в одному офісі в Остіні, штат Техас, домоглися дивовижного успіху в історії боротьби з наркотиками. Посадовці з Департаменту громадської безпеки штату провели операцію, захопивши воднораз наркотиків на понад 1,8 млрд доларів, що належали злочинній групі. Операція відбулася без зайвого галасу. Не було ні стрілянини, ні поранених. Поліцейським не довелося підводитися з-за столу чи, тим більше, витягати зброю. Удару на мільярд доларів посадовці завдали, перерахувавши вартість перехоплених на кордоні наркотиків не за гуртовими, а за вищими, роздрібними цінами. Одним черком вартість перехоплених у штаті наркотиків зросла зі 161 млн доларів до 1,8 млрд. Десятиразове подорожчання сталося своєчасно, бо за тиждень їм належало здати звіт про виконану роботу^117.

Чи то мексиканські генерали передають куті меду з вартістю марихуани, чи техаська прикордонна варта прибільшує вартість вилученого добра, але очільники, відповідальні за боротьбу з наркотиками, інколи демонструють вибіркове розуміння економіки. Тож не дивно, що з поліцейських виходять кепські економісти. А що буде, як економістові дати шанс побути поліцейським?

І нема в цьому дива. В офісній будівлі в парковій зоні на півдні Вельсу група статистиків упорядковує дані з дуже незвичного приводу. Аналітики в Управлінні національної статистики, що є джерелом офіційних даних у Великій Британії, цілісінький день записують інформацію про інфляцію й безробіття. З 2014 року їм загадали міряти не лише поточну легальну економіку, але й економіку кримінального світу. Поки що, досліджуючи ринки наркотиків та сексу, вони застосовували ті самі моделі розрахунку, що й для легального бізнесу. Уже перші результати свідчать, що у Великій Британії ринок нелегальних наркотиків додає до ВВП близько 7,4 млрд доларів щороку – приблизно стільки ж, скільки й реклама. А проституція – ще більше, 8,9 млрд доларів. Разом секс і наркотики в Британії дають більше, ніж сільське господарство.

Щось є, безумовно, дивне в методології статистиків, де сухою мовою пояснюється, що від прибутків вирощувачів марихуани віднімається вартість електрики, а від прибутків повій – вартість «гумових виробів». Було здійснено ретельні й докладні розрахунки: прогнози витрат на культивування марихуани спирались на інформацію Департаменту довкілля, харчів та сільського господарства, а дані щодо розрахункових витрат повій включають 170 доларів на місяць на одяг і 70 центів на презерватив для одного клієнта. Якби це все не було викладено на офіційному бланку, то могло б здатися сатирою. Однак тверезий аналіз злочинності як бізнесу, котрий шириться, свідчить про те, що уряди розуміють: треба інтерпретувати організовану злочинність як прибуткове підприємство. Усі країни ЄС включають у розрахунок державного бюджету кошти від бізнесу на сексі й наркотиках. Велика Британія розглядає розширення своєї програми, що обійматиме нелегальний гральний бізнес, піратську музику й ПЗ, гендлювання краденими речами. Що ж отримає світ, якщо злочинність аналізувати не в рамках боротьби з нею або суспільної етики, а як самостійний бізнес?

У цій книжці я намагався вивчити діяльність картелів як звичайну галузь економіки. У гангстерів і звичайних менеджерів разюча подібність – від головного болю з людськими ресурсами до безпосереднього виходу на клієнта через онлайн-ритейлерів. Та впадає в око й частота, з якою неправильно обирається ціль у боротьбі з наркоторгівлею. Регуляторний підхід до звичайного бізнесу відкидається через його неефективність, але чому ж тоді до нього роками вдаються в боротьбі з наркотиками? Зібраний у книжці матеріал свідчить, що офіційні зусилля, скеровані на приборкання наркоіндустрії, неефективні через чотири основні помилки.

Перша помилка: манія з постачанням

Боротьба з наркотиками неухильно зосереджується на бізнесі постачальників, на перемитниках, у той час як доцільніше звернути увагу на попит, на споживачів. У першому розділі ми бачили, що ліквідація постачання листя коки в Андах шляхом скидання гербіцидів з легких літаків не справляла істотного впливу на ціну кокаїну, попри десятиріччя інвестицій та застосування насильства. Одна з причин у тому, що картелі використали свою купівельну спроможність, аби примусити фермерів абсорбувати збільшення витрат, як це робить Walmart стосовно своїх постачальників. Ба більше, вартість листя коки, наркосировини, надто низька, щоб вплинути на остаточну ціну кокаїну. Паковане листя, потрібне для виготовлення 1 кг порошку, коштує лише кількасот доларів. Тож навіть подвоєння витрат на вирощування коки додасть менш ніж 1 % до вартості готового продукту, котрий іде більше ніж по 100 000 доларів за кіло. Тож якщо боротися з постачанням, то робити це наприкінці ланцюга, у світі багатіїв, де продукт достатньо дорогий і його конфіскація завдасть економічних втрат продавцям.

Є ще одна причина, з якої вплив на постачання недоцільний, навіть якщо його вдасться організувати. Коли ціна продукту зростає, обсяг споживання падає. Але розмір падіння змінюється. Попит на деякі товари еластичний, тобто він різко падає навіть у разі незначного подорожчання. А на інші – нееластичний, тобто споживачі й далі купуватимуть більш-менш ту саму кількість навіть за умови значного здорожчання. Міряти еластичність наркоринку складно, бо дані про ціни та споживання важко справдити. Наявна інформація свідчить, що попит на наркотики нееластичний. В одному дослідженні щодо США^118 цитуються праці, з яких випливає, що еластичність попиту на марихуану становить –0,33, а отже, збільшення цін на 10 % призведе до 3,3 % падіння попиту. В інших дослідженнях, присвячених імовірності виявлення слідів наркотиків в аналізі сечі арештантів, називаються ще менші цифри: –0,17 для кокаїну і –0,09 для героїну, тобто в разі підвищення ціни на кокаїн на 10 % кількість позитивних кокаїнових тестів знижується на 1,7 %; для героїну це менш ніж 1 %.

Думка про нееластичність попиту на наркотики збігається з відчуттям, особливо у випадку речовин, що викликають залежність. Такі користувачі, як Синтія Скудо, героїнозалежна бабуся з Денвера, навряд чи припинять приймати наркотики через незначне подорожчання. Та сама думка нам спливла, коли ми вивчали, як наркокартелі диверсифікувались і організували контрабанду людей. Попри те, що щільніше патрулювання кордону США збільшило вартість нелегального перетину кордону, подорожчання не справило помітного впливу на попит на безпечний прохід. Попит на «койотів» такий самий нееластичний, як і на наркотики. Але дива нема: на перетин кордону для возз’єднання з власними дітьми або можливості знайти більш високооплачувану роботу незначне подорожчання не вплине.

Нееластичність попиту на незаконні товари й послуги має два прикрі наслідки для тих, хто зосереджується на боротьбі з постачанням. По-перше, це означає, що навіть значні успіхи в справі подорожчання наркотиків (або послуг «койотів») істотно не вплинуть на кількість людей, які купують наркотики (або перетинають кордон). Тож уряди роковані інвестувати колосальні ресурси для одержання нікчемного результату. По-друге, великі подорожчання вкупі з невеликим спадом попиту означають, що з кожним «успіхом» силового регулювання зростатиме капіталізація ринку. Уявіть-но містечко, в якому конкурентні дилери продають разом кіло марихуани на тиждень по 10 доларів за грам і заробляють 10 000 доларів. Покращення роботи правоохоронців у містечку змушує їх підняти ціни на 10 %, тобто до 11 доларів за грам. Якщо погодитися зі згаданими розрахунками еластичності, попит через це впаде на 3,3 %. Отже, тепер дилери продаватимуть 967 г на тиждень по 11 доларів за грам – у підсумку 10 637 доларів. Успішні дії поліції трохи знизили попит, але за рахунок зростання цін це призвело до капіталізації кримінальної економіки.

А що станеться, якщо уряди зосередяться на попиті? Уявімо, що наше містечко почало проводити політику, яка успішно знеохотила містян до наркотиків: реклама здорового способу життя, краще організоване дозвілля підлітків, реабілітаційний центр для наркозалежних тощо. Попит упав. Дилерам доведеться знизити ціни, бо вони між собою змагатимуться за вплив на зменшену кількість клієнтів^119. Тож знизяться і ціни, і споживання, – тоді кримінальний ринок зазнає збитків з обох боків. Цю ж логіку можна застосувати й до інших нелегальних ринків. Замість переслідування «койотів», які контролюють постачання в галузі нелегальної міграції, краще було б зменшити попит на нелегальний перетин кордону. Це можна зробити як дружніми заходами (наприклад, видавати більше віз, щоб люди могли їздити легально), так і недружніми (зробити так, щоб без документів у США жити було важче). В обох випадках зменшення кількості охочих незаконно перетнути кордон супроводжуватиметься падінням не лише кількості підпільних перетинів, але й ціни на послуги «койотів».

І в галузі наркотиків, і міграції, і будь-якого нелегального бізнесу логіка та сама: боротьба з постачанням знижує попит, але й значно збільшує ціни та прибутки криміналу, а вплив на попит знижує і споживання, і постачання.

Друга помилка: спочатку заощадження, потім розплата

У Нью-Гемпширі кількість ув’язнених зростає, а витрати на їх утримування скорочуються. У 2009 році одну в’язницю закрили, а в’язнів забгали до інших виправних закладів. Через скорочення бюджету на 15 млн доларів у 2014 році скорочено освітні та реабілітаційні програми для в’язнів. Чиновники визнають, що це ганьба, але бракує ресурсів: нема грошей, щоб підтримувати систему на бажаному рівні.

Утім, гостям містечка Кін у Нью-Гемпширі заяви про нестачу грошей можуть здатися дивними. Кін – спокійне містечко. За період 1992—2012 рр. тут скоєно лише три вбивства. Проте управління поліції за 286 000 доларів купило БТР BearCat. На питання про те, навіщо Кіну такий БТР, що краще б їздив по Багдаду, начальник поліції відповів, що BearCat патрулюватиме на Фестивалі гарбузів та під час інших масових заходів^120.

Приклад із Кіном свідчить, що коли йдеться про боротьбу з криміналом, гроші – не проблема, коли вони йдуть на силові, а не превентивні заходи. На радість виборцям, урядовці заявляють, що громадська безпека безцінна, тому ніхто не нарікає на такі придбання, як BearCat. Міністерство національної безпеки в 2002—2011 роках виділило на такі забавки штатам і місцевій поліції 35 млрд доларів. А ось гроші на превентивні заходи контролюються дуже ретельно. Нестача коштів найперше позначається на в’язнях, наркоманах та інших потенційних порушниках. Зрозуміло, чому суспільство не поспішає виділяти гроші на таких осіб. Але з часом такий підхід веде до дуже великих витрат.

Економія на програмах реабілітації та освіти у в’язницях може заощадити кілька тисяч доларів. А от якщо кілька в’язнів не навчаться читати або боротися з залежністю, після звільнення вони роботу не знайдуть і стануть рецидивістами, що завдасть величезних втрат. В одній класичній праці^121 зроблено спробу порахувати, наскільки можна скоротити споживання кокаїну за допомогою різних урядових інтервенцій. Виявлено, що кожен мільйон доларів, витрачений на ліквідацію постачання з «вихідних країн» у Латинській Америці, знижує обсяг споживання кокаїну в США на 10 кг. Якби цей мільйон витратили на перехоплення кокаїну далі по ланцюжку поставок (на дорозі до США), то збут знизився б на понад 20 кг. Трохи ефективнішими виявилися превентивні програми в школах – продаж кокаїну скорочується на 25 кг. Але всі ці інтервенції перевершуються програмами лікування наркозалежних. Мільйон доларів, витрачений на лікування, скорочує споживання кокаїну на 100 кг. Тобто лікування вдесятеро рентабельніше за силові методи (частково тому, що націлене на попит, а не пропозицію, як ішлося в попередньому розділі). Банальна істина в тому, що дешевше вилікувати наркозалежного і знайти для нього роботу, ніж ганятися за ним на БТР.

У кількох випадках вище ми вже бачили приклади того, що витрачання ресурсів на раннє запобігання набагато вигідніше, ніж рятування ситуації потім. У Карибському регіоні в’язниці стають рекрутинговими агенціями для картелів, бо уряди не хочуть витрачати гроші на те, що зробити їх більш безпечними (або хоча б забезпечити в’язням ланч). У Мексиці картелі завойовують визнання місцевого населення, вдаючись до успішних актів «корпоративної соціальної відповідальності», бо уряд не в змозі надавати мінімальні послуги населенню. Уряди андських держав могли б витрачати мінімальні кошти, аби фермери вирощували помідори замість коки, але натомість вони витрачають значно більше на силове знищення плантацій коки. Замість того щоб створювати програми працевлаштування для молоді, уряди центральноамериканських держав гатять гроші в те, щоб полювати на молодь, коли її працевлаштовують кримінальні банди. Замість витрачання невеликих сум на реабілітацію залежних від рецептурних знеболювальних, США дозволяють їм стати героїнозалежними, а потім борються з цим явищем, витрачаючи колосальні кошти.

Звичайно, нескладно закликати до збільшення фінансування для розв’язання всіх соціальних проблем у світі. Специфіка проблеми наркотиків у тому, що грошей витрачається більше, ніж треба, але робиться це неефективно. Час урядам погамувати свою щедрість до силовиків і покласти край скупості в стосунку до позитивного розвитку.

Третя помилка: вирішування проблем глобального бізнесу локальними засобами

Наркоторгівля вже давно глобалізувалась і веде транскордонний бізнес, що обіймає багато країн, навіть континентів, а спроби боротися з нею й далі обмежуються державними кордонами. Є багато прикладів, коли певний підхід виявлявся успішним в одній країні, але зазнавав невдачі деінде. У цій книжці ми бачили багато прикладів «стискання повітряної кулі», або, як кажуть у Латинській Америці, «ефекту таргана», коли наркобізнес виганяють з одного місця, а він вигулькує в іншому. У 1990-х роках у Перу поклали край культивуванню коки, що тодішній директор Управління боротьби з наркотиками ООН^122 назвав «чудовим досягненням», а її тут же почали культивувати в Колумбії. Через десять років Колумбія витиснула культивування назад у Перу, а ООН знову назвала це «чудовим досягненням»123. Попри ці чудові досягнення, напрочуд мало вдалося досягти.

У наркобізнесі відбувається та сама гра в кота й мишки. Перекриття маршруту перемитництва в Карибському регіоні у 1980-х роках спонукало наркокартелі працювати переважно в офшорах слабких центральноамериканських держав. Але тепер перші ознаки збільшення пильності в Центральній Америці змушують бізнес подбати про повернення до насиджених місць на Карибах. Картелі вельми спритні, коли треба поміняти ринок збуту. На початку 2000-х у США різко скоротилося споживання кокаїну, проте приблизно на такий самий обсяг воно тоді збільшилося в Європі. Схоже, що у війні з наркотиками локальні успіхи – поширене явище, а глобальні – рідкість.

– Єдине, що можемо зробити, – це вичавити їх зі свого краю, аби це був не наш, а чийсь клопіт, – похмуро сказав мені високопосадовець зі штату на півночі Мексики, коли ми їхали його броньованим позашляховиком по контрольованому картелем району.

Не дивно, що уряди країн не переймаються проблемами поза власними кордонами. Знищення плантацій коки в Колумбії було дуже успішним з погляду колумбійців, хоча особливої шкоди глобальному ринку не завдало. Проблема в тому, що картелі ведуть транснаціональний бізнес, а транснаціонального регулятора досі нема. Є, звичайно, Управління ООН з наркотиків і злочинності. Але ж воно зосередилось виключно на стратегії знищення постачання і не завжди чесно оцінює вади такої політики. Його моніторингові служби й далі плескають у вуха про окремі національні досягнення і не заглиблюються в реально не такі блискучі сумарні результати. Якби таке вчинила звичайна ТНК, дзвонячи в усі дзвони про звитяги на ринку й затушковуючи прикрі негаразди, то терпець акціонерам дуже швидко урвався б.

Причина такого стану в тому, що найвпливовіші акціонери ООН – заможні держави, які сплачують левову частку на її утримання, – відносно задоволені такою боротьбою. Багаті країни, які споживають основну масу наркотиків, радіють, що боротьба точиться не в їхньому домі. Як уже йшлося, найефективніше вплинути на наркотрафік можна ближче до кінця ланцюга поставок, коли ціна товару найвища й конфіскація завдає дилерам найбільших збитків. Та ми не бачимо в небі над Лондоном або Вашингтоном вертольотів-ґаншипів. Науковець із Університету Хуареса Уго Альмада з прикрістю відзначив, що США (разом зі своїми заможними союзниками) на своїй території воюють із наркотиками набагато більш прагматично, ніж на чужині. Четверо з десятьох американців визнають, що вживали нелегальні наркотики, а це означає, що суспільство вирішило толерувати певний обіг наркотиків, доки це не призводить до насильства. На відміну від цього, інші країни, що недостатньо придушують наркотрафік, зазнають покарання. «Ті, хто не співпрацює, піддаються громадському осудові, економічним санкціям і таємним маніпуляціям США з такими міжнародними фінансовими організаціями, як Світовий банк і МВФ», – пише Мойзес Наїм, експерт з організованої злочинності і колишній виконавчий директор Світового банку^124.

Президенти латиноамериканських країн уже не приховують свого невдоволення таким станом справ.

– Якщо американці хочуть споживати якісь наркотики, то мені це байдуже. Я з цим не погоджуюсь, але це їхнє рішення – і споживачів, і суспільства. Але я проти того, що вони й далі платять гроші вбивцям, – сказав мені Феліпе Кальдерон, червоніючи від злості, бо шість років на посаді президента Мексики воював із продуктом, який сусіди вимагали знищити, а самі імпортували його тоннами.

Структура світового ринку неминуче завела політику в глухий кут. У минулому країни поділялися на три категорії стосовно наркотиків: виробники (як-от Колумбія), транзитери (як-от Мексика) і споживачі (як-от США та Європа). Це дозволяло урядам і їхнім прибічникам бачити лише один бік наркоіндустрії. Країни-споживачі, які просто хочуть зупинити наркотики на своєму кордоні, виступають за рішучий наступ на цю галузь уже на початку ланцюга постачання, хоча це й неефективно. Своєю чергою, виробники й транзитери не розуміють, чому вони повинні витрачати свої сили й кошти на придушення бізнесу, прикрі наслідки якого здебільшого даються взнаки за їхніми межами.

Але тепер це змінюється, бо два глобальні тренди примушують усі країни розглядати наркоторгівлю в комплексі. Насамперед інтереси країн-виробників і споживачів вирівнюються, а самі категорії «виробника» і «споживача» розмиваються. Наркотики – це зло, пов’язане переважно з середнім класом, і в міру зростання доходів у країнах, що розвиваються, середній клас починає споживати їх дедалі більше – нарівні з автомобілями, відпочинком за кордоном тощо. Найяскравішим прикладом є Бразилія, котра нині на другому місці у світі за споживанням порошкового кокаїну і на першому – за креком. Водночас налагоджується виробництво наркотиків у країнах-споживачах. Трендовим відгалуженням є марихуана, яку тепер вирощують локально, особливо в США. Іншим трендом стали синтетичні наркотики, які можна зробити в першій-ліпшій кухонній лабораторії. А що в країнах споживачах розгортається власне виробництво наркотиків, то вони зрозуміли: напади на мережі постачання недоцільні. У зв’язку з бумом місцевого ринку марихуани американці відмовилися від програм знищення плантацій у дусі Колумбії на користь легалізації. Нова Зеландія дійшла схожого висновку щодо психотропних препаратів, якими зі змінним успіхом намагається керувати.

Другим трендом, який впливає на глобальну політику щодо наркотиків, є зміщення у балансі сил. Бідні країни, де віддавна вироблялися й переміщувалися наркотики, поволі багатшають і набувають більшого впливу. У 2000 році 96 % бюджету Управління ООН з наркотиків забезпечувала «основна група донорів» – двадцять заможних держав. У 2014 році на них припало вже 60 % суми. Тепер третина коштів надходить від «нових» країн-донорів. В останні роки найбільше з-поміж них вирізнялися Колумбія і Бразилія, уряди яких висловлювали незадоволення силовим вирішенням проблеми. Інші країни, що набули впливу, дотримуються іншої думки: Росія, яка вряди-годи дає великі кошти на ці цілі в ООН (і навіть влаштувала свого дипломата Юрія Федотова на посаду голови управління у 2010 році), удома проводить жорстку каральну антинаркотичну політику. У Китаї іноді щорічний Міжнародний день проти наркотиків і незаконного наркотрафіку відзначають стратами контрабандистів. У країнах, що розвиваються, є чимало «яструбів» і «голубів», причому перших більше. Однак міжнародний наркоконтроль активний нині, як ніколи.

Четверта помилка: не плутайте заборону з контролем

У 1998 році під егідою ООН пройшла акція «Світ без наркотиків: ми можемо!». Багато в чому це була чудова мета. Щороку близько 250 млн осіб уживають наркотики, – більшість задля розваги, але чимала меншість люто страждає. Близько 180 000 помирають від передозування, ще скількись мільйонів завдають собі шкоди або шкодять іншим. Тому Ґорман, коп із Денвера, який бореться з наркотиками, сказав мені, що той, хто на власні очі щодня бачить жахи наркозалежності, не підтримає легалізації.

– Одні люди здатні вживати наркотики відповідально, а є такі, що стають жертвами цього зілля, – сказав він. – Я намагаюся захистити останніх.

І я за це. Але все описане в цій книжці про наркоторгівлю – від витоків у Південній Америці до перемитництва на Карибах, від споживачів у Колорадо до ритейлерів у кіберпросторі – спонукає до висновку, що якщо ви дійсно хочете контролювати наркотики, зруйнувати бізнес картелів і захистити людей, то заборони не є ефективним вибором. Після проведення оптимістичної конференції ООН так і не з’явилося ознак обіцяного «світу без наркотиків». Попри те що уряди витрачають понад 1 трлн доларів на силове забезпечення заборон, із 1998 року споживання марихуани та кокаїну зросло наполовину, а опіатів – майже потроїлося. Хіба це успіх?

Довгі роки легалізацію підтримували в основному тільки аматори куріння травки, які пояснювали, що марихуана безпечніша за дуже багато інших дозволених речовин. Це була щира правда, але громадськість це не переконало, бо більшість слушно вважає, що в світі й без марихуани досить небезпечних розваг (і ще небезпечніших важких наркотиків). Утім віднедавна їхня позиція істотно змінилася. Тепер у рамках легалізації йдеться не про те, що наркотики безпечні, бо вони насправді небезпечні, а про те, що узаконення дозволить їх контролювати й відібрати в мафії.

Яким же може бути регульований законом наркоринок? Перший приклад ми бачимо в Колорадо. Наркотики тестують на безпечність і міцність, зрозуміло маркують, пакують, передбачаючи захист від дітей, і продають в обмеженій кількості особам, старшим за 21 рік. Штат одержує нове джерело доходів від оподаткування й ліцензування – за перший рік Колорадо одержав 76 млн доларів – і заощаджує гроші, бо зменшується кількість арештів. Кількість людей, яких у штаті щороку звинувачували у зберіганні марихуани, зменшилася з 30 000 до легалізації до 2 000 тепер (звичайно, надалі звинувачення висуватимуть за зберігання надмірної кількості наркотику або відсутність ліцензії, а також неповнолітнім). Організованій злочинності відібрали за рік продажів на понад 700 млн доларів і передали легальним підприємцям. Поки що рано робити висновки про вплив заходів на споживання, бо багато товару купують приїжджі. Утім схоже, що легалізація не заполонила штат марихуаною. Майже половина штатів у США легалізувала марихуану в тій чи іншій формі – здебільшого в широко трактованих «медичних» цілях, – і обсяг споживання не вельми змінився з 1990-х років.

Такі умовно позитивні результати заохотили інших. Відколи в Колорадо почались експерименти, ще три штати протягом року приєдналися до клубу легальної рекреаційної марихуани. У 2014 році Уругвай став першою країною у світі, яка легалізувала марихуану. У 2015 році Ямайка оголосила про легалізацію канабісу для медичних і релігійних потреб, а також про його декриміналізацію для всіх інших. Той факт, що революція почалася в США, не завадив федеральному уряду критикувати інші країни за потурання.

– Закон Ямайки – це, звичайно, її справа і суверенне рішення, – сказав Вільям Браунфілд, помічник держсекретаря США у справі боротьби з наркотиками, який має вкрай незручне завдання: обстоювати заборону за кордоном, ігноруючи це питання вдома.

Порівняно з провалами антинаркотичної політики, описаними вище, легалізація марихуани, схоже, є певним успіхом. А як щодо важких наркотиків? На сьогодні єдиною країною, яка спробувала легалізувати інші рекреаційні наркотики, є Нова Зеландія. Через відчутну нестачу традиційних важких наркотиків країна стала світовим лідером з виробництва синтетичного дурману. Заборона психотропів у Новій Зеландії й деінде не була ефективною: у відповідь на заборону тут-таки з’являвся майже ідентичний замінник. У випадку синтетичних наркотиків заборони стали не тільки неефективними, але й небезпечними. На заміну відносно безпечному МДМА або екстазі, якщо їх споживати в невеликих кількостях, прийшли шкідливіші альтернативи. Сьогодні багато людей, які помирають від екстазі, насправді приймають ПМА, близький, але небезпечніший дериватив. Заборонивши МДМА, уряди прогнали маленького й відносно нешкідливого тарганця, а натомість прийшли десятки смертоносних тарганищ. Дозвіл обмеженої кількості малоризикових та офіційно тестованих хімічних емпатогенів і психостимуляторів, який могла б видати Нова Зеландія, був би безпечнішим, ніж нинішні спроби заборонити все, фактично не забороняючи нічого.

Коли йдеться навіть про найбільш небезпечні наркотики, легалізація виявляється ефективнішою. Справа легального контролю наркотиків і перекриття шляху до них гангстерам мотивується саме тим, що вони шкідливі, а не тим, буцім вони безпечні. Розгляньмо героїн. Хоча вони й не полюбляють про це говорити, кілька країн Європи, у тому числі Швейцарія, Нідерланди та Велика Британія, вже з обмеженнями його легалізували. Як і в Колорадо, за їхніми програмами наркотик будь-кому не продають. Натомість спеціалізованим лікарям дозволено виписувати безкоштовний героїн наркозалежним. Ідея полягає в тому, що завдяки керованому і раціональному вживанню вони поступово зіскочать із нього. Швейцарська програма в цьому плані найкраща: у лікарів на обліку 3 000 завзятих наркоманів, що становлять 10—15 % споживачів, на яких припадає до 60 % продукту в країні. Даючи їм безкоштовний героїн під належним наглядом, уряд скоротив кількість скоєних ними крадіжок на 90 %.

Але це не край. Усунувши ключових споживачів з ринку, програма відібрала в наркоіндустрії найцінніших клієнтів, а ринок героїну втратив чималий обсяг попиту. Водночас завдано потужного удару ланцюгові постачання. Призвичаєність пацієнтів з героїновою залежністю сягала таких масштабів, що їм доводилося самим продавати наркотик, щоб платити за свою дозу. Разом із ними виведено з гри й більшість дилерів у країні, через що пересічним наркоманам стало важче знайти дозу. Основні споживачі перетворились на пацієнтів, і ринок обвалився. У1990 році в Цюриху зареєстровано 850 нових наркозалежних. У 2005-му – 150^125. Легалізація героїну і впровадження обмеженої програми під контролем лікарів зробили наркотик більш важкодоступним, ніж це зробила б заборона.

• • •

Через кілька місяців після оголошення війни наркотикам Річард Ніксон в Овальному кабінеті обговорював з начальником штабу Гаррі Р. Голдеманом новий урядовий антинаркотичний буклет. Ніксон лютував.

– Вони на обкладинку винесли мою цитату і фотографію, чудову фотографію, аби показати, що проблема з наркотиками – наш пріоритет, і ми братимемось за неї «різними способами»! – обурювався Ніксон. – Від отого «різними способами» мене мало не знудило. І я подумав, заради всього святого, нам же потрібна «повномасштабна війна», або «на всіх фронтах», або, гм, хоча б «огидна проблема».

Голдеман погодився:

– «Різними способами» означає, що насправді ми не знаємо, як із цим упоратися, – сказав він президенту. – Може, це й правда. Але на біса це казати?126

Отак до цього ставиться і більшість урядів: не знаючи, з якого боку братися за проблему зростання наркозалежності в світі, вони затято тримаються за неефективну силову політику. Рік у рік результати очевидніші: «повномасштабна війна» не змогла скоротити кількість споживачів, а лише підвищила ціни на кілька дешевих сільськогосподарських товарів і витворила огидну й жорстоку глобальну наркоіндустрію з обігом понад 300 млрд доларів.

Настав час спробувати інші «різні способи» боротьби з наркоіндустрією. Якщо радикально не змінити стратегію, мафія й далі матиме зручні бізнесові умови. Через півстоліття після оголошення Ніксоном війни, хоч як це сумно, діяльність наркокартелів лише розквітла.

Подяки

«Наркономіка» почалася зі статті в часописі Economist 28 липня 2012 року. Тогочасний редактор бізнес-відділу Роберт Ґест запропонував мені написати колонку про Мексику, і я написав те, що стало пілотним розділом цієї книжки (якщо вам ця тема ще не обридла, то ви можете прочитати матеріал за посиланням www.economist.com/node/21559598). Роберт був одним з багатьох співробітників «Економіста», які надзвичайно мені допомогли. Редактор відділу Америк під час мого перебування в Мексиці Майкл Райд – ходяча енциклопедія Латинської Америки. Джон Міклтвейт, який нині працює в Bloomberg News, був достатньо сміливим редактором, узяв мене на роботу й відрядив до Мексики, про яку я нічого не знав. Селіна Данлоп ласкаво допомогла мені дібрати фотографії, розміщені в цій книжці, а Адам Міра фахово злагодив графіки й мапи. Ендрю Палмер сконтактував мене зі своїм агентом Ендрю Стюартом, без якого книжка ніколи б не зрушила з місця. Джон Магані та його колеги з PublicAffairs виявилися достатньо креативними й ризикнули зв’язатися з початківцем із дивним задумом. Я також вдячний сотням людей, які допомагали мені, навіть із ризиком для себе, коли я збирав матеріал для цієї книжки: в Британії, США, Мексиці, Ґватемалі, Сальвадорі, Гондурасі, Болівії, Домініканській Республіці, Португалії, Новій Зеландії та інших країнах. І нарешті, найбільше я вдячний своїй чудовій сім’ї.

1

Executive Secretariat of the National Public Security System, “Reports of Incidence of Crime by Year”, 2010 (in Spanish), at http://secretariadoejecutivo.gob.mx/incidencia-delictiva/incidencia-delictiva-fuero-comun.php. (Тут і далі прим. авт., якщо не зазначено інше.) Повернутися

2

Ці вельми приблизні оцінки – дані Управління ООН з наркотиків і злочинності (далі – УНЗ ООН). Див., напр.: “Time for Policy Change Against Crime, Not in Favor of Drugs”, 2009, at https://www.unodc.org/unodc/en/about-unodc/speeches/2009-03-11.html.

Повернутися

3

Beau Kilmer et al., “Reducing Drug Trafficking Revenues and Violence in Mexico”, RAND Corporation occasional paper, 2010, див. c. 19 у: http://www.rand.org/content/dam/rand/pubs/occasional_papers/2010/RAND_OP325.appendixes.pdf.

Повернутися

4

Moisés Naím, Illicit: How Smugglers, Traffickers, and Copycats Are Hijacking the Global Economy (New York: Doubleday, 2005), p. 68.

Повернутися

5

“Plurinational State of Bolivia, Monitoring of Coca Cultivation 2014”, UNODC, August 2015 (in Spanish), at https://www.unodc.org/documents/bolivia/Informe_Monitoreo_Coca_2014/Bolivia_Informe_Monitoreo_Coca_2014.pdf.

Повернутися

6

“World Drug Report 2006”, UNODC, 2007, at https://www.unodc.org/unodc/en/data-and-analysis/WDR-2006.html.

Повернутися

7

Див. с. 75 у: http://www.whitehouse.gov/sites/default/files/ondcp/policy-and-research/2013_data_supplement_final2.pdf.

Повернутися

8

Tom van Riper, “The WalMart Squeeze”, Forbes, April 24, 2007, at http://www.forbes.com/2007/04/23/walmart-suppliers-margins-lead-cx_tvr_0423 walmart.html.

Повернутися

9

Charles Fishman, “The WalMart You Don’t Know”, Fast Company, December 2003, at http://www.fastcompany.com/47593/walmart-you-dont-know.

Повернутися

10

Jorge Gallego and Daniel Rico, “Manual Eradication, Aerial Spray and Coca Prices in Colombia”, неопублікована стаття, 2012, доступна онлайн: http://www.mamacoca.org/docs_de_base/Fumigas/Daniel_Rico_GallegoJorge_Manual_Eradication_Aerial_Spraying_and_Coca_Prices__2012.pdf.

Повернутися

11

Oeindrila Dube, Omar Garcia-Ponce, and Kevin Thom, “From Maize to Haze: Agricultural Shocks and the Growth of the Mexican Drug Sector”, Center for Global Development, 2014, at http://www.cgdev.org/sites/default/files/maize-haze-agricultural-shocks-growth-mexican-drug-sector0.pdf.

Повернутися

12

“Colombia Coca Cultivation Survey 2005”, UNODC, June 2006, див. с. 7 у: http://www.unodc.org/pdf/andean/Colombia_coca_survey_2005_eng.pdf.

Повернутися

13

“Recommended Methods for the Identification and Analysis of Cocaine in Seized Materials”, UNODC, 2012, at http://www.unodc.org/documents/scientific/Cocaine_Manual_Rev_1.pdf.

Повернутися

14

Beau Kilmer and Peter Reuter, цит. за Foreign Policy, October 2009, at http://foreignpolicy.com/2009/10/16/prime-numbers-doped.

Повернутися

15

Ця апокрифічна легенда відображена в драматичній наркобаладі пісняра Лупільйо Рівери «П’ятдесят тисяч червоних троянд».

Повернутися

16

Козел, негідник (ісп.). (Прим. перекл.)

Повернутися

17

Англії (ісп.). (Прим. перекл.)

Повернутися

18

“Ciudad Juarez Man Sentenced for Eight Years for Bribery/Drug Smuggling”, US Immigration and Customs Enforcement news release, September 15, 2008, at http://www.ice.gov/news/releases/ciudad-juarez-man-sentenced-8-years-briberydrug-smuggling.

Повернутися

19

Stephen S. Dudley, “Drug Trafficking Organizations in Central America: Transportistas, Mexican Cartels and Maras”, Wilson Center, 2010, at http://www.wilsoncenter.org/sites/default/fles/Chapter%202-%20Drug%20Trafficking%20Organizations%20in%20Central%20America%20Transportistas,%20Mexican%20Cartels%20and%20Maras.pdf.

Повернутися

20

US Securities and Exchange Commission, див. с. 15 у: http://www.sec.gov/Archives/edgar/data/1467858/000146785812000014/gm201110k.htm#s8EF7834BE4E777188CAF1031CB30C168.

Повернутися

21

Gianluca Fiorentini and Sam Peltzman, eds., The Economics of Organised Crime (Cambridge: Cambridge University Press, 1997).

Повернутися

22

Christina Villacorte, “Tatoo Removal in Prison Gives Inmates a Second Chance”, Huffington Post, September 4, 2013, at http://www.hufngtonpost.com/2013/09/04/tatoo-removal-prison_n_3864222.html.

Повернутися

23

“The Illicit Drug Trade in the United Kingdom”, Matrix Knowledge Group/Home Office, 2007, at http://webarchive.nationalarchives.gov.uk/20110220105210/rds.homeofce.gov.uk/rds/pdfs07/rdsolr2007.pdf.

Повернутися

24

Це радше штурмовик, див.: https://uk.wikipedia.org/wiki/Embraer_EMB_314_Super_Tucano. (Прим. перекл.)

Повернутися

25

Joe Palazzolo and Rogerio Jelmayer, “Brazil Files Bribery Charges in Embraer Aircraft Sale to Dominican Republic”, Wall Street Journal, September 23, 2014, at http://www.wsj.com/articles/brazil-files-bribery-charges-in-embraer-aircraft-sale-to-dominican-republic-1411502236.

Повернутися

26

David Skarbek, The Social Order of the Underworld: How Prison Gangs Govern the American Prison System (Oxford: Oxford University Press, 2014).

Повернутися

27

David Grann, “The Brand”, New Yorker, February 2004, at http://www.newyorker.com/magazine/2004/02/16/the-brand.

Повернутися

28

“The Illicit Drug Trade in the United Kingdom”, Home Office, 2007.

Повернутися

29

Melvin Soudijn and Peter Reuter, “Managing Potential Confict in Illegal Markets: An Exploratory Study of Cocaine Smuggling in the Netherlands”, 2013, at http://www.trimbos.org/~/media/Programmas/Internationalisering/Further%20insights%20into%20aspects%20of%20the%20EU%20illicit%20drugs%20market.ashx.

Повернутися

30

Містер Бін – кумедний герой популярного британського ситкому. (Прим. перекл.)

Повернутися

31

Charles Bowden, Murder City: Ciudad Juárez and the Global Economy’s New Killing Fields (New York: Nation Books, 2010).

Повернутися

32

Винятком є Рой Й. Дж. Чуа з Гарвардської школи бізнесу, досліди якого засвідчили, що люди, які працюють в умовах «культурного конфлікту», показують нижчі результати в тестах на креативність.

Повернутися

33

Moisés Naím, Illicit: How Smugglers, Traffickers, and Copycats Are Hijacking the Global Economy (New York: Doubleday, 2005), p. 73.

Повернутися

34

Цит. Common Sense for Drug Policy, at http://www.csdp.org/research/nixonpot.txt .

Повернутися

35

International Centre for Prison Studies, http://www.prisonstudies.org.

Повернутися

36

Ruth Maclean, “We’re Not a Gang, We’re a Union, Say the Drug Killers of Ciudad Juárez”, London Times, March 27, 2010, доступне на сайті автора: https://macleanandrickardstraus.wordpress.com/2010/03/27/were-not-a-gang-were-a-union-say-the-drug-killers-of-ciudad-juarez.

Повернутися

37

Регулярне опитування від Reforma, April 1, 2014, p. 8 (in Spanish), цит. у: http://www.funcionpublica.gob.mx/sintesis/ComSoc_historico/2014/abril/01/t5.pdf.

Повернутися

38

Послухати баладу можна за адресою: https://www.youtube.com/watch?t=39&v= pfGtRJjkS-g.

Повернутися

39

“El Chapo Accuses Governor of Chihuahua of Helping Juárez Cartel”, Proceso, September 15, 2010 (in Spanish), at http://www.proceso.com.mx/?p=101344.

Повернутися

40

Al Ries and Laura Ries, The Fall of Advertising and the Rise of PR (New York: HarperCollins, 2012).

Повернутися

41

Це оцінка, яку 2008 року подав Нік Дейвіс, див.: Flat Earth News (London: Chato and Windus, 2008).

Повернутися

42

“What Do You Want from Us?” El Diario de Juárez, September 19, 2010, at http://diario.mx/Local/2010-09-19_cfaade06/_que-quieren-de-nosotros/?/.

Повернутися

43

Концепція трьох критеріїв – ідея про те, що, оцінюючи бізнес-стратегію, підприємці повинні рівною мірою брати до уваги три типи факторів: фінансові, екологічні й соціальні. (Прим. ред.) Повернутися

44

Alison Smith, “Fortune 500 Companies Spend More Than $500bn on Corporate Responsibility”, Financial Times, October 12, 2012, at http://www.ft.com/cms/s/0/95239a6e-4fe0-11e4-a0a4-00144feab7de.html#axzz3lqtuDTmC.

Повернутися

45

Цит. за: La Jornada, September 20, 2005 (in Spanish), at http://www.jornada.unam.mx/2005/09/20/index.php?section=politica&article=022n1pol.

Повернутися

46

Herschel I. Grossman, “Rival Kleptocrats: The Mafia Versus the State”, in Gianluca Fiorentini and Sam Peltzman, The Economics of Organised Crime (Cambridge University Press, 1997).

Повернутися

47

Leopoldo Francheti, Political and Administrative Conditions in Sicily (1876).

Повернутися

48

Diego Gambeta and Peter Reuter, “Conspiracy Among the Many: The Mafia in Legitimate Industries”, in: Fiorentini and Peltzman, The Economics of Organised Crime.

Повернутися

49

ФБР (FBI), “Investigative Programs: Organized Crime”, at http://www.fbi.gov/about-us/investigate/organizedcrime/cases/carting-industry.

Повернутися

50

Tom Wainwright, “Señores, Start Your Engines” Economist, November 24, 2012, at http://www.economist.com/news/special-report/21566782-cheaper-china-and-credit-and-oil-about-start-flowing-mexico-becoming.

Повернутися

51

Alan Blinder, “Offshoring: The Next Industrial Revolution?” Foreign Affairs (March 2006), at https://www.foreignafairs.com/articles/2006-03-01/offshoring-next-industrial-revolution.

Повернутися

52

Clair Brown et al., “The 2010 National Organizations Survey: Examining the Relationships Between Job Quality and the Domestic and International Sourcing of Business Functions by United States Organizations”, Institute for Research on Labor and Employment, December 2013, at http://www.irle.berkeley.edu/workingpapers/156-13.pdf.

Повернутися

53

“Latin America: Tax Revenues Continue to Rise, but Are Low and Varied Among Countries”, OECD, January 20, 2014, at http://www.oecd.org/ctp/latin-america-tax-revenues-continue-to-rise-but-are-low-and-varied-among-countries-according-to-new-oecd-eclac-ciat-report.htm.

Повернутися

54

Зрештою, стратегічний задум із розлученням провалився: невдовзі після моєї зустрічі з Коломом кандидатуру його дружини визнано незаконною. Вони не одружилися знову.

Повернутися

55

Див.: http://kevinunderhill.typepad.com/Documents/Opinions/US_v_One_Lucite_Ball.pdf, а також: http://www.collectspace.com/news/usvmoonrock.pdf.

Повернутися

56

Tom Wainwright, “Dicing with Death”, Economist, April 12, 2014, at http://media.economist.com/sites/default/files/media/2014InfoG/databank/IR2a.pdf.

Повернутися

57

“Country Report: Honduras”, US Department of State, 2014, at http://www.state.gov/j/inl/rls/nrcrpt/2014/vol1/222904.htm.

Повернутися

58

“Cocaine from South America to the United States”, UNODC, at https://www.unodc.org/documents/toc/Reports/TOCTASouthAmerica/English/TOCTA_CACaribb_cocaine_SAmerica_US.pdf.

Повернутися

59

Цю тему добре висвітлив Пітер Ройтер у: “The Limits of Supply-Side Drug Control”, Milken Institute Review (First Quarter 2001), at http://faculty.publicpolicy.umd.edu/sites/default/fles/reuter/fles/milken.pdf.

Повернутися

60

Miguel L. Castillo Girón, “Land Ownership Transfers in the Petén, Guatemala», Western Hemisphere Security Analysis Center, Florida International University, February 1, 2011, at http://digitalcommons.fu.edu/cgi/viewcontent.cgi?article=1019&context=whemsac.

Повернутися

61

Natalia Naish and Jeremy Scot, Coke: The Biography (London: Robson Press, 2013), p. 18.

Повернутися

62

Сальвадор – це радше виняток: дані СЕФ свідчать, що в цій країні картелям ведеться краще, ніж у Нікарагуа, хоча рівень убивств там набагато вищий. Це можна, мабуть, пояснити тим, що високий рівень насильства є наслідком діяльності кровожерних вуличних банд; дані в цій таблиці передують підписанню перемир’я, описаного в розділі 2. Тим часом високий рівень убивств у Гондурасі частково пояснюється запамороченням від перевороту в країні 2009 року.

Повернутися

63

«Рікардо» – це псевдонім. Решта подається без змін.

Повернутися

64

“Incidence of Crime 2014”, National System of Public Security, 2015 (in Spanish), at http://secretariadoejecutivo.gob.mx/docs/pdfs/estadisticas%20del%20fuero%20comun/Cieisp2014_012015.pdf.

Повернутися

65

Chris Kanich et al., “Spamalytics: An Empirical Analysis of Spam Marketing Conversion”, CCS’08, 2008, http://cseweb.ucsd.edu/~savage/papers/CCS08Conversion.pdf.

Повернутися

66

Roger Blair and Francine Lafontaine, The Economics of Franchising (Cambridge: Cambridge University Press, 2005).

Повернутися

67

Antonio O. Mazzitelli, “Mexican Cartels’ Influence in Latin America”, Florida International University, Applied Research Center, September 2011, at http://www.seguridadydefensa.com/descargas/Mazzitelli-Antonio-Mexican-Cartel-Influence-in-Central-America-Sept.pdf.

Повернутися

68

Peter Drucker, The Daily Drucker (New York: HarperCollins, 2004).

Повернутися

69

Див. чудовий виступ Родріго Каналеса про мексиканські картелі на TED: http://www.ted.com/talks/rodrigo_canales_the_deadly_genius_of_drug_cartels/transcript?language=en.

Повернутися

70

У 2004 році там сталося 539 убивств, а 2014 року – 1514. Див.: http://secretariadoejecutivo.gob.mx/incidencia-delictiva/incidencia-delictiva-fuero-comun.php.

Повернутися

71

Charles G. Miller, “Hot Litigation Topics in Franchising”, неопублікована стаття: http://www.bzbm.com/wp-content/uploads/2012/07/HOT-LITIGATION-TOPICS-IN-FRNCHISING.pdf.

Повернутися

72

Témoris Grecko and David Espino, “War for the ‘Red Gold’ Tears Guerrero Apart”, El Universal, February 3, 2015 (in Spanish), at http://www.eluniversal.com.mx/nacion-mexico/2015/impreso/guerra-porel-8216oro-rojo-8217fagela-a-guerrero-222823.html; Julio Ramírez, “Government of the Republic Identifes Nine Cartels; They Control Forty-three Gangs”, Excelsior, September 16, 2014 (in Spanish), at http://www.excelsior.com.mx/nacional/2014/09/16/981925#imagen-2.

Повернутися

73

“Drugs Use Map of the World”, Guardian, July 2, 2012, at http://www.theguardian.com/news/datablog/interactive/2012/jul/02/drug-use-map-world.

Повернутися

74

Tom Wainwright, “Legal Highs: A New Prescription”, Economist, August 8, 2013, at http://www.economist.com/news/leaders/21583270-new-zealands-plan-regulate-designer-drugs-beter-trying-ban-them-and-failing-new.

Повернутися

75

Див., напр.: C. Wilkins et al., “Legal Party Pill Use in New Zealand”, Centre for Social and Health Outcomes Research and Evaluation, Massey University, Auckland, at http://www.whariki.ac.nz/massey/fms/Colleges/College%20of%20Humanities%20and%20Social%20Sciences/Shore/reports/Legal%20party%20pills%20in%20New%20Zealand%20report3.pdf.

Повернутися

76

“World Drug Report 2013”, UNODC, June 26, 2013, at http://www.unodc.org/lpo-brazil/en/frontpage/2013/06/26-world-drug-report-notes-stability-in-use-of-traditional-drugs-and-points-to-alarming-rise-in-new-psychoactive-substances.html.

Повернутися

77

“Controlled Drugs: Licences, Fees and Returns”, Home Ofce, July 24, 2015, at https://www.gov.uk/government/publications/controlled-drugs-list.

Повернутися

78

Повний текст цього комічного діалогу збережено для нащадків у виданні праць парламенту, див.: Parliamentary Business, Publications and Records, July 23, 1996, at http://www.parliament.the-stationery-ofce.co.uk/pa/cm199596/cmhansrd/vo960723/text/60723w10.htm.

Повернутися

79

Цит. за: “Is Irish Ban on Legal Highs Driving Market Underground?” Guardian, June 30, 2015, at http://www.theguardian.com/society/2015/jun/30/risks-of-legal-highs-drive-bereaved-mother-to-campaign-for-uk-ban.

Повернутися

80

“Psychoactive Substance Regulations—Regulatory Impact Assessment”, Treasury of New Zealand, August 5, 2014, at http://www.treasury.govt.nz/publications/informationreleases/ris/pdfs/ris-moh-psr-jul14.pdf.

Повернутися

81

“Pharmaceutical Industry”, Programmes, World Health Organization, at http://www.who.int/trade/glossary/story073/en.

Повернутися

82

Joseph A. DiMasi, “Innovation in the Pharmaceutical Industry: New Estimates of R&D Costs”, Tufts Center for the Study of Drug Development, November 18, 2014, at http://csdd.tufs.edu/fles/uploads/Tufs_CSDD_briefng onRD_cost_study_- Nov18,_2014.pdf.

Повернутися

83

“The Price of Failure”, Economist, November 27, 2014, at http://www.economist.com/news/business/21635005-startling-new-cost-estimate-new-medicines-met-scepticism-price-failure.

Повернутися

84

Lena Groeger, “Big Pharma’s Big Fines”, ProPublica, February 24, 2014, at http://projects.propublica.org/graphics/bigpharma.

Повернутися

85

“Regulatory Impact Statement: Amendment to the Psychoactive Substances Act 2013”, Treasury of New Zealand, May 2014, at http://www.treasury.govt.nz/publications/informationreleases/ris/pdfs/ris-moh-apsa-may14.pdf.

Повернутися

86

Amanda Gillies, “Mat Bowden’s Legal High Company in Liquidation”, 3 News, May 16, 2015, at http://www.3news.co.nz/nznews/mat-bowdens-legal-high-company-in-liquidation-2015051617#axzz3eYIB5tSf.

Повернутися

87

Див.: http://www.pizzahut.com/assets/pizzanet.

Повернутися

88

Global Drug Survey, 2014, at http://www.globaldrugsurvey.com/facts-figures/the-global-drugsurvey-2014-fndings.

Повернутися

89

Judith Aldridge and David Décary-Hétu, “Not an ‘eBay for Drugs’: The Cryptomarket ‘Silk Road’ as a Paradigm Shifing Criminal Innovation”, Social Science Research Network, May 13, 2014, at http://papers.ssrn.com/sol3/Papers.cfm?abstract_id=2436643.

Повернутися

90

Розгляньмо екстремальну версію цієї проблеми: гондураський полковник намагається продати уламок місячного каменя (див. розділ 5). Пошук покупця був настільки складним, що йому довелося зменшити ціну з $1 млн до $10 000 і авторефрижератора. Може, десь у світі й був хтось, хто був ладен платити більше, але як він міг його знайти?

Повернутися

91

Іноді такі гешефтярі визнають ці свої оборудки. Постачальник з ніком DataProV залишив таке повідомлення на своїй сторінці в Evolution на початку 2015 року, незабаром після того, як прокрутив оборудку зі щезанням на 34 900 фунтів (52 000 доларів): «Дуже перепрошую. Більшість із вас це не зачепить. А декого – так… Тих, що замовляли на понад 10 000 фунтів! Хлопці, не беріть дурного в голову».

Повернутися

92

B. C. Ginsburg et al., “Purity of Synthetic Cannabinoids Sold Online for Recreational Use”, Journal of Analytical Toxicology 36 (1) (January 2012).

Повернутися

93

Anupam B. Jena and Dana P. Goldman, “Growing Internet Use May Help Explain the Rise in Prescription Drug Abuse in the United States”, Health Affairs, May 12, 2011, at http://content.healthafairs.org/content/30/6/1192.full.pdf+html.

Повернутися

94

Mathew O. Jackson, Social and Economic Networks (Princeton, NJ: Princeton University Press, 2008).

Повернутися

95

Geofrey Pearson and Dick Hobbs, “Middle Market Drug Distribution”, Home Office Research Study 227, November 2001, at http://eprints.lse.ac.uk/13878/1/Middle_market_drug_distribution.pdf.

Повернутися

96

Beau Kilmer and Peter Reuter, “Prime Numbers: Doped”, Foreign Policy, October 16, 2009, at http://foreignpolicy.com/2009/10/16/prime-numbers-doped.

Повернутися

97

Peter S. Bearman, James Moody, and Katherine Stovel, “Chains of Affection: The Structure of Adolescent Romantic and Sexual Networks”, American Journal of Sociology 110 (1) (July 2004), at http://www.soc.duke.edu/~jmoody77/chains.pdf.

Повернутися

98

“Findings from the 2013/14 Crime Survey”, Home Office, 2014, at https://www.gov.uk/government/publications/drug-misuse-findings-from-the-2013-to-2014-csew/drug-misuse-findings-from-the-201314-crime-survey-for-england-and-wales.

Повернутися

99

“Popping Pills: Prescription Drug Abuse in America”, National Institute on Drug Abuse, 2011, at http://www.drugabuse.gov/related-topics/trends-statistics/infographics/popping-pills-prescription-drug-abuse-in-america.

Повернутися

100

Bryan Roberts et al., “An Analysis of Migrant Smuggling Costs Along the Southwest Border”, Department of Homeland Security, working paper, November 2010, at http://www.dhs.gov/xlibrary/assets/statistics/publications/ois-smuggling-wp.pdf.

Повернутися

101

Там само.

Повернутися

102

Jefrey S. Passel, D’Vera Cohn, and Ana Gonzalez-Barrera, “Net Migration from Mexico Falls to Zero—and Perhaps Less”, Pew Hispanic Center, April 23, 2012, at http://www.pewhispanic.org/2012/04/23/net-migration-from-mexico-falls-to-zero-and-perhaps-less.

Повернутися

103

Обидва розрахунки цит. за: Beau Kilmer et al., “Reducing Drug Trafcking Revenues and Violence in Mexico”, RAND Corporation, occasional paper, 2010, at http://www.rand.org/content/dam/rand/pubs/occasional_papers/2010/RND_OP325.pdf.

Повернутися

104

Robert S. Gable, “Comparison of Acute Lethal Toxicity of Commonly Used Psychoactive Substances”, Addiction 99 (6) (2004).

Повернутися

105

Однак є численні дані про смерті від ілюзій, спричинених уживанням марихуани – про це йтиметься далі. (Прим. ред.)

Повернутися

106

T. J. Cicero, “The Changing Face of Heroin Use in the United States”, JAMA Psychiatry 71 (7) (2014), at http://www.ncbi.nlm.nih.gov/pubmed/24871348.

Повернутися

107

Ricardo Baca, “Chart: Colorado Marijuana Sales Hit $700 Million in 2014”, Cannabist, February 12, 2015, at http://www.thecannabist.co/2015/02/12/colorado-marijuana-sales-2014–700-million/27565.

Повернутися

108

Adam Smith, “Tech-Savvy Criminals Now Using Heat-Seeking Drones to Target Cannabis Farms”, Halesowen News, April 17, 2014, at http://www.halesowennews.co.uk/news/11155386.print.

Повернутися

109

First annual report of the Colorado Marijuana Enforcement Division, 2015, at https://www.colorado.gov/pacific/sites/default/files/2014%20MED%20Annual%20Report_1.pdf.

Повернутися

110

Maureen Dowd, “Don’t Harsh Our Mellow, Dude”, New York Times, June 3, 2014, at http://www.nytimes.com/2014/06/04/opinion/dowd-dont-harsh-our-mellow-dude.html?_r=0.

Повернутися

111

Beau Kilmer et al., “Reducing Drug Trafcking Revenues and Violence in Mexico”, RAND Corporation occasional paper, 2010, p. 19, at http://www.rand.org/content/dam/rand/pubs/occasional_papers/2010/RAND_OP325.appendixes.pdf.

Повернутися

112

“Mapping Marijuana”, Economist, January 20, 2015, at http://www.economist.com/blogs/graphicdetail/2015/01/daily-chart-11.

Повернутися

113

Chris Dolmetsch, “New York Expands Fight on Smuggled Cigaretes with UPS Suit”, Bloomberg, February 18, 2015, at http://www.bloomberg.com/news/articles/2015-02-18/newyork-expands-fght-on-smuggled-cigaretes-with-ups-lawsuit.

Повернутися

114

“Possible Impact of the Legalization of Marijuana in the United States”, IMCO, October 2012 (in Spanish), at http://imco.org.mx/seguridad/posible_impacto_de_la_legalizacion_de_la_marihuana_en_estados_unidos.

Повернутися

115

Sam Ro, “Wall Street Analyst Argues Big Tobacco Will Soon Have to Answer Big Questions About Pot”, Business Insider, December 10, 2014, at http://uk.businessinsider.com/rbc-analyst-on-marijuana-2014-12.

Повернутися

116

Rachel Ann Barry, Heikki Hiilamo, and Stanton Glantz, “Waiting for the Opportune Moment: The Tobacco Industry and Marijuana Legalization”, Milbank Quarterly 92(2) (2014), at http://www.milbank.org/uploads/documents/featured-articles/pdf/Milbank_Quarterly_Vol-92_No-2_2014_The_Tobacco_Industry_and_Marijuana_Legalization.pdf.

Повернутися

117

Kiah Collier and Jeremy Schwartz, “DPS Boosts Drug Seizure Values as It Seeks More Border Money”, Austin American-Statesman, February 26, 2015, at http://www.mystatesman.com/news/news/state-regional-govt-politics/dps-boosts-drug-seizure-values-as-it-seeks-more-bo/nkKbc.

Повернутися

118

Peter Reuter, Understanding the Demand for Illegal Drugs (Washington, DC: National Academies Press), at http://www.nap.edu/catalog/12976/understanding-the-demand-for-illegal-drugs.

Повернутися

119

Те, наскільки знизяться ціни (якщо вони знижуватимуться), залежатиме від еластичності пропозиції. Більше див. у доповіді Міністерства юстиції 2002 року про еластичність попиту і пропозиції наркотиків, опубліковану міністерством юстиції: William Rhodes et al. “Illicit Drugs: Price Elasticity of Demand and Supply”, at https://www.ncjrs.gov/pdffilesl/nij/grants/ 191856.pdf.

Повернутися

120

Мій безстрашний колега Джон Фесмен розповів про небезпечний Фестиваль гарбузів у Кіні в статті «Копи чи солдати?» в часописі Economist 22 травня 2014 року. Див.: http://www.economist.com/news/united-states/21599349-americas-police-have-become-too-militarised-cops-or-soldiers.

Повернутися

121

“The Benefts and Costs of Drug Use Prevention”, RAND Corporation, research brief, 1999, at http://www.rand.org/pubs/research_briefs/RB6007/index1.html.

Повернутися

122

Цит. за: Thalif Deen, “UN Body Praises Peru, Bolivia for Slashing Output”, Inter Press Service, March 7, 2000, at http://www.ipsnews.net/2000/03/drugs-un-body-praises-peru-bolivia-for-slashing-output.

Повернутися

123

UN press release, “UNODC Reports Steep Decline in Cocaine Production in Colombia”, June 19, 2009, at http://www.unodc.org/unodc/en/press/releases/2009/june/unodc-reports-steep-decline-in-cocaine-production-in-colombia.html.

Повернутися

124

Moisés Naím, Illicit: How Smugglers, Trafckers, and Copycats Are Hijacking the Global Economy (New York: Doubleday, 2005), p. 80.

Повернутися

125

“War on Drugs: Report of the Global Commission on Drug Policy”, June 2011, at http://www.globalcommissionondrugs.org/wp-content/themes/gcdp_v1/pdf/Global_Commission_Report_English.pdf.

Повернутися

126

Приватна бесіда в Овальному кабінеті 21 березня 1972 р., див.: http://www.csdp.org/research/nixonpot.txt.

Повернутися

Content

Уэйнрайт Том Наркономіка. Як працює економіка картелів