Герберт Уеллс

Війна світів. Невидимець

Війна світів

Книга 1

Прибуття марсіан

Розділ I

Напередодні війни

Наприкінці дев’ятнадцятого століття ніхто не міг навіть уявити, що за людьми і всіма їхніми справами пильно й невідривно стежать більш розвинені, але так само смертні істоти, що людей досліджують і дуже уважно, так само як люди, своєю чергою, вивчають мікроскопічні найпростіші організми, що живуть і розмножуються у краплі води. Люди, поглинуті власними турботами, певні, що вони мають владу над матерією. Але ж так, мабуть, вважають і нижчі організми, що їх ми розглядаємо під мікроскопом. Ніхто не міг навіть уявити, що в космосі може критися загроза існуванню людства, здавалася фантастичною навіть думка про те, що на інших планетах теж може бути життя. Цікаво, що припускалося: на Марсі живуть люди, рівень розвитку яких нижчий за наш, але вони завжди раді прийняти і привітати нас як своїх просвітників і вчителів. А насправді в цей час істоти, розвинені вище за нас настільки, наскільки ми розвинені вище за доісторичних тварин, істоти, розум яких холодний і жорстокий, плекали щодо нас ворожі плани і намірялися втілити їх у життя.

На початку двадцятого століття ілюзіям настав кінець.

Нагадаємо читачеві, що планета Марс обертається навколо Сонця на середній відстані 140 000 000 миль, дістаючи від нього вполовину менше тепла й світла, ніж Земля. Якщо гіпотеза про туманність правильна, то Марс старіший від нашої планети і життя на ньому значно давніше за життя на Землі. Його маса в сім разів менша від земної, тому він швидше охолонув до тієї температури, за якої може виникнути життя. На Марсі є повітря, вода й усе інше, що потрібно для розвитку органічної матерії.

Але люди у своїй пихатості та марнославності вважають, що вони єдині у Всесвіті і не можуть навіть припустити, що Марс може бути населений розумними істотами, що у своєму розвиткові стоять вище за землян. Так само ніхто й помислити не міг, що коли Марс перебуває на більшій відстані від Сонця, старший за Землю і вчетверо менший від неї за площею поверхні, то й життя на ньому, яке почалося набагато раніше, тепер набагато ближче до кінця.

На Марсі, безсумнівно, вже давно почалося охолодження, яке неминуче почнеться колись і на Землі, у його екваторіальній частині температура опівдні наближається до тієї, яка буває найхолоднішої пори року на Землі. Атмосфера на Марсі набагато більше розріджена, ніж на Землі. Океани на Марсі постійно висихають і вкривають тепер тільки третину його поверхні. На полюсах Марса накопичено величезну кількість льоду, і, танучи, він періодично затоплює зони помірного поясу; це відбувається через те, що чергування пір року на Марсі відбувається набагато повільніше, ніж на Землі. Планета марсіан майже остаточно виснажена, тоді як для нас це ще дуже далека перспектива. Оскільки конче потрібно якось вирішувати проблему, марсіани, зі сповненими рішучості серцями, міцною волею, ще більш напружили розум і зрозуміли, що за 35 000 000 миль у напрямку до сонця у космічних просторах є затишна зелена планета з рослинністю, водою, атмосферою, плодюча, заселена і простора, з укритим хмарами небом і морями, по яких плавають судна, — зрозуміли, маючи такі прилади і знання, про які ми, земляни, можемо ще тільки мріяти, і ця планета розбудила в них проблиск надії.

Ми — люди, що населяють Землю, — мусимо здаватись їм такими само примітивними і чужими, якими нам видаються мавпи і лемури. Відомо, що життя — це постійна боротьба за існування; і марсіанам, мабуть, це теж відомо. Марс охолоджується, а на Землі існує бурхливе життя, але воно видається їм життям недорозвинених істот.

Отже, єдиним рішенням і порятунком видавалося їм завоювати нову планету, яка ближча до Сонця і щороку, що-покоління насувалася на них.

Не засуджуймо марсіан, а згадаймо, як безжально й немилосердно ми, люди, винищували тварин, зокрема бізонів і додо, а також інші людські раси. Європейці за п’ятдесят років знищили майже всіх тасманійців, а це ж такі самі люди.

Тож чи маємо право засуджувати марсіан, які поводяться так само, як і ми?

Виявляється, марсіани щонайточніше розрахували політ до Землі — їхні знання в галузі математики, очевидячки, сягнули далеко вперед порівняно з нашими — і підготувалися до польоту майже досконало. Якби дозволяли прилади, що ми маємо, ми б помітили небезпеку задовго до початку двадцятого століття. Науковці, наприклад Скіапареллі, стежили за червоною планетою, та не могли знайти пояснення спалахам, що періодично повторювалися, проте сумлінно наносили їх на карти. Весь цей час марсіани, мабуть, ретельно готувалися до польоту; до речі, хоч як дивно, протягом століть Марс вважали зорею війни.

Під час протистояння 1894 року на освітленому боці червоної планети Лікська обсерваторія, а потім Перротен у Ніцці та інші астрономи помітили яскраве сяйво. Англійці довідалися про це з журналу «Нейчер» від другого серпня. Я схильний вважати, що це означало відливання в надрах Марса величезної гармати, з якої марсіани стріляли в Землю. Дивні явища, не розгадані й сьогодні, спостерігалися поблизу того сяйва і під час двох наступних протистоянь.

Перший грім ударив шість років тому. Коли Марс підійшов до протистояння, Лавел із Яви телеграфував астрономам про величезний вибух на ньому розжареного газу. Це сталося приблизно опівночі дванадцятого серпня, і спектроскоп, який використовував дослідник, показав надзвичайно велику кількість газів, головним чином водню, що, палаючи, з неймовірною швидкістю линули до Землі. Цей вогненний потік невдовзі зник із поля його зору. Лавел порівнював його з величезним спалахом, що вирвався з планети, як вогонь із гармати. Таке порівняння виявилось надзвичайно влучним.

Проте наступного дня газети не дали про цю подію жодного повідомлення, крім маленької статті в «Дейлі телеграф», і світ так нічого й не дізнався про одну з найбільших небезпек, які будь-коли загрожували людству. Певна річ, і я не знав би нічого про цей вибух, якби не зустрівся в Отершоу з відомим астрономом О’Ґілві. Він був дуже занепокоєний звісткою Лавела і запропонував мені провести разом із ним ніч, спостерігаючи червону планету. Незважаючи на все, що довелося згодом пережити, я добре пам’ятаю ті години: чорна тиха обсерваторія, ліхтар у кутку, від нього падає на підлогу бліде світло, цокання годинникового механізму, отвір у стелі, звідки видно всіяну зоряним пилом дивовижну безодню неба. Біля приладу майже незримо рухається О’Ґілві. У телескоп видно кружальце цієї синьої безодні, в якій диск планети з ледь помітними смугами здається крихітною цяточкою. Червона планета була маленька, трохи більша за макове зернятко, й іскрилася ніжно і сріблясто. Здавалося, вона дрижить, а насправді це під впливом годинникового механізму вібрував телескоп, який тримав планету в полі зору.

Коли я спостерігав Марс, мені здавалося, ніби він то більшає, наближаючись, то меншає, віддаляючись, але це лише вводило мене в оману стомлене око. Сорок мільйонів миль було між нами й тією планетою, — сорок мільйонів миль суцільної порожнечі. Неможливо уявити собі весь безмір того простору, в якому плаває пил нашого Всесвіту! Пам’ятаю, поблизу планети було видно три світляні крапки, три безмежно далекі телескопічні зірочки, а довкола них простягалася невимовна темрява безмірної порожнечі. Ви знаєте, який вигляд має така безодня морозної зоряної ночі? А в телескопі вона здається ще глибшою. І ось там, зовсім невидиме через велику відстань і крихітний розмір, швидко й неухильно прямуючи до Землі крізь незбагненно великий простір, щомиті наближаючись на тисячі миль, мчало те, що було запущене до нас, те, що мало принести людству страшну війну, страждання і смерть. Стежачи тоді за Марсом, я й подумати не міг про це. І ніхто на всій Землі не міг навіть припустити можливості запущення такого ядра.

Тієї ночі знову було спостережено вибух на далекій планеті. Я бачив його. Саме коли хронометр позначив північ, на планеті блиснув червоний спалах, і на її поверхні стало помітно невеликий виступ. Я сказав про це О’Ґілві, й він відразу ж підійшов до телескопа. Ніч була душна, і мене мучила спрага. У темряві я незграбно, навпомацки рушив до столика, на якому стояв сифон, коли О’Ґілві скрикнув, побачивши, що розжарений газовий потік летить просто на нас.

Цієї ночі марсіани запустили на Землю нове незриме ядро. Воно вилетіло рівно через двадцять чотири години після першого, з точністю до секунди. Пам’ятаю, я сидів у темряві; перед очима розпливалися зелені й червоні кола. Мені хотілося курити, я шукав огню, й на думці не маючи, що означав цей спалах і до яких наслідків він призведе. О’Ґілві стежив за Марсом до першої години ночі. По тому ми засвітили ліхтаря і пішли до нього додому. Внизу темрява оповила Отершоу й Чертсі, де мирно спали сотні мешканців.

Ми довго сиділи вдвох, і О’Ґілві висловлював припущення про умови життя на Марсі та про те, ніби його жителі подають нам сигнали. Він вважав, що або на планету посипалися метеорити, або там посилилась вулканічна діяльність. О’Ґілві доводив мені, яка мала ймовірність, щоб еволюція організмів на двох, навіть і сусідніх, планетах відбувалася в одному напрямі.

— Один шанс проти мільйона за те, що Марс заселений, — казав він.

Сотні спостерігачів бачили полум’я і цієї ночі, і наступної, і десять ночей поспіль, і щоразу саме опівночі. Чому вибухи припинилися по десятій ночі, ніхто не брався пояснити. Може, гази від тих вибухів завдавали марсіанам шкоди. Густі хмари диму чи пилу, які було видно в найпотужніший земний телескоп, набравши вигляду невеликих сірих хвилястих плям, миготіли в атмосфері планети й затінювали знайомі обриси.

Нарешті навіть газети зацікавилися цими явищами. Стали повсюдно з’являтися статейки про вибухи вулканів на Марсі. Пам’ятаю, гумористичний журнал «Панч» досить вдало скористався з цього в політичній карикатурі. І ніхто й не підозрював, що тим часом ядра, запущені марсіанами на Землю, летіли крізь світові простори зі швидкістю кількох миль за секунду, наближалися до нас щодня і щогодини. Тепер мені видається дуже дивним те, що люди перед лицем загибелі могли займатися нікчемними справами. Пригадую, як несказанно тішився Маркгем, діставши нову фотографію Марса для ілюстрованого журналу, який він тоді редагував. Люди цього, уже пізнішого часу, заледве уявляють собі винахідливість журналів дев’ятнадцятого століття.

Щодо мене, то я саме тієї пори вчився їздити на велосипеді і забивав собі голову журналами, які обмірковували проблеми моралі у зв’язку з поступом цивілізації.

Одного пізднього вечора (перше запущене ядро було за 10 000 000 миль від нас) я вийшов з дружиною на прогулянку. Небо було всіяне зорями. Я пояснював дружині зодіакові знаки і показав на Марс, на маленьку цяточку, куди тепер було спрямовано безліч телескопів. Вечір був теплий. Юрби людей, що вийшли на прогулянку з Чертсі й Ейлворта, з піснями й музикою проходили повз нас, розходячись по домівках. У вікнах будинків світилося, люди влягалися спати. Від залізничної станції чувся гуркіт поїздів; відстань пом’якшувала його, і він звучав майже мелодійно. Дружина звернула мою увагу на червоні, зелені й жовті сигнальні вогні, що світилися на стовпах на тлі синього неба. Усе здавалося таким мирним, спокійним.

Розділ II Летюча зірка

Настала ніч першої летючої зірки, її помітили ще вночі, коли вона летіла на схід над Вінчестером, залишаючи по собі вогненну лінію. Сотні людей, які дивились на неї, вважали, що це просто летюча зірка. Як казав Елбін, вона залишала високо в небі зелену смугу, яка ще кілька секунд світилась угорі.

Денінг, наш великий знавець, запевняв, що її було видно вже з висоти понад ста миль. Йому здалося, що вона впала за сотню миль від нас.

У той час я працював у кабінеті, але нічого не помітив, хоча моє французьке вікно виходило на Отершоу і штори було піднято: я любив дивитися на нічне небо. Але цей метеорит, найнезвичайніший з усіх, що коли-небудь падали на землю, упав саме тоді, коли я сидів у кабінеті, і якби я слушної миті підняв очі, то міг би його помітити. Дехто з тих, які бачили його політ, запевняли, що він рухався зі свистом, але я цього не чув. Чимало жителів Беркшира, Серрея та Мідлсекса бачили, як він падав, і були певні, що це новий метеорит. Проте, здається, нікого з них не бажав дивитися на нього.

Тільки О’Ґілві, що стежив за метеоритом і був певен, що він упав на вигоні між Горселом, Отершоу й Вокінгом, схопився вдосвіта і поспішив на пошуки. Коли розвиднілося, він нарешті таки знайшов його неподалік піщаного кар’єру. О’Ґілві побачив велику яму, яку утворило це тіло при падінні. Навкруги між вересом височіли купи гравію та піску, які було видно за півтори милі. Зі східного боку вирви верес горів, і блакитний димок піднімався у високе світанкове небо.

Небесне тіло майже повністю зарилося в пісок і лежало між трісками розбитої ним сосни. Та його частина, яку було видно, нагадувала величезний осмалений циліндр, вкритий грубим лускатим шаром сірого нагару. Циліндр був ярдів тридцяти у перерізі. О’Ґілві підійшов до цього громаддя, вражений розмірами й формою: зазвичай метеорити більше нагадують кулю. Циліндр так розігрівся, коли рухався крізь атмосферу, щодо нього й тепер не можна було підступитися. Шум усередині циліндра О’Ґілві пояснював нерівномірним охолодженням поверхні. Тоді він припустити не міг, що у циліндрі може щось перебувати.

О’Ґілві стояв край ями, приголомшений формою і кольором небесного тіла, і починав здогадуватись про його справжнє призначення. Ранок був дивовижно тихий, лагідне сонце, що освітило сосновий ліс поблизу Вейбриджа, вже починало припікати. О’Ґілві потім стверджував, що не чути було ні пташиного співу, ні подиху вітерця, тільки з того незрозумілого циліндра долинали якісь незрозумілі звуки.

Крім О’Ґілві, на вигоні нікого не було.

Раптом О’Ґілві здивувався, побачивши, що шар сірого нагару, який вкривав метеорит, почав обсипатися. Цей нагар нагадував сніжинки або дощові краплі.

Раптом відвалився і впав на пісок цілий шмат нагару.

Душа О’Ґілві втекла у п’яти.

Кілька хвилин він намагався зрозуміти, що б це значило, а потім поліз у яму до метеорита, щоб краще розгледіти. Він досі вважав, що нагар тільки через охолодження метеорита, хоча дивувався, чому це відбувається лише на верхній частині циліндра. Раптом О’Ґілві побачив, що кругла вершина циліндра почала обертатися. Вона оберталася повільно, і він усвідомив це тільки тому, що чорна пляма, яка ще кілька хвилин тому була перед ним, зараз опинилася на протилежному боці. Але він не міг збагнути, в чому річ, поки не почув приглушений скрегіт і не побачив, що чорна пляма пересунулася ще трохи. Тільки тоді він збагнув, що це означало. Циліндр був штучний і в ньому була порожнина! Хтось невідомий ізсередини відкручував покришку!

— Боже милосердний! — скрикнув О’Ґілві. — Там людина! Там люди! Вони мало не спеклися! Вони хочуть вилізти!

Наступної миті він уже пов’язав циліндр зі спалахом на Марсі.

Розуміння того, що в циліндрі закриті істоти, так його налякала, що він навіть забув про пекельний жар і підійшов упритул, аби допомогти відкрутити покришку. На щастя, гаряче повітря вчасно зупинило його і він не встиг торкнутися розжареного металу. Якусь хвилину він стояв, не знаючи, що робити далі, а потім виліз із ями, загубивши капелюха, і щодуху кинувся до Вокінга.

Було це приблизно о шостій годині.

Дорогою О’Ґілві зустрів якогось візника і хотів розповісти, що сталося, але говорив так недоладно і мав такий дикий вигляд, що візник мовчки проїхав повз.

Так само звернувся О’Ґілві і до служника у трактирі поблизу Горсельського мосту. Той подумав, що він взагалі божевільний, і хотів затягти його до трактиру. Це трохи охолодило астронома, і він, помітивши лондонського журналіста Гендерсона, який вже порався у садку, гукнув через паркан, намагаючись бути якомога переконливішим:

— Гендерсоне, чи бачили ви минулої ночі летючу зірку?

— А що? — спитав Гендерсон.

— Вона на Горсельському вигоні.

— Господи милосердний! — вигукнув журналіст. — Метеорит! Впав! Оце так!

— Але це щось більше, ніж простий метеорит. Це циліндр! Штучний циліндр. Там усередині щось є!

Гендерсон підвів голову, не випускаючи з рук лопату.

— Що? — перепитав він, наче недочувши.

О’Ґілві розповів усе, що бачив. Хвилину Гендерсон роздумував. Потім кинув лопату, схопив піджака й поспішив на шлях. Разом вони кинулись на вигін.

Циліндр лежав на тому самому місці. Було тихо. Між покришкою та корпусом циліндра з’явилася блискуча смужка. Повітря зі свистом чи то проходило всередину, чи то виривалося назовні.

Вони прислухалися, постукали палицею, але, нічого не почувши, вирішили, що людина чи кілька людей усередині знепритомніли або померли.

Звісно, вони нічим не могли зарадити. Гукнувши кілька слів, вони побігли до міста по допомогу. Збуджені, скуйовджені й обсипані піском, вони бігли залитою яскравим сонцем вуличкою, а крамарі саме відчиняли крамниці, а містяни — вікна у спальнях. Гендерсон гайнув на залізничну станцію, щоб якнайшвидше передати до Лондона телеграфом новини. Газети вже підготували населення до незвичайних новин.

Близько восьмої юрби вже мчали до вигону, бажаючи подивитися на «мертвих марсіан». Так починали розгортатися події. Вперше я почув про них від маленького газетяра близько дев’ятої, вийшовши по «Дейлі кронікл». Звісно, я був вражений і, не гаючи часу, вирушив до піщаного кар’єру.

Розділ III

На Горсельському вигоні

Біля великої вирви, в якій лежав циліндр, зібралося майже два десятки чоловік. Я вже розповідав, як виглядало те величезне небесне тіло. Навколо було обсмалено дерн і гравій, ніби від вибуху. Мабуть, великий удар спричинив загоряння. Гендерсона й О’Ґілві я не побачив. Мабуть, вони вирішили, що біля циліндра зараз робити нічого, і пішли снідати.

Четверо чи п’ятеро хлопчаків сиділи біля ями; вони метляли ногами й розважалися, кидаючи камінці в циліндр, доки я не нагримав на них. Тоді вони почали бігати, туди-сюди, шмигаючи поміж дорослими.

Біля виврви я побачив ще двох велосипедистів, садівника-поденника, якого я час від часі наймав, дівча з крихіткою на руках, різник Грег із своїм малим, кілька роззяв та ще хлопців, які бували на побігеньках у гравців у гольф або тинялися біля станції.

Розмовляли мало. Англійський простолюд тоді ще не дуже розумівся на астрономії. Більшість спокійно поглядала на рівну, мов стіл, покришку циліндра. Вона була в такому самому положенні, якою її залишили О’Ґілві та Гендерсон. Здається, глядачі розчарувалися, побачивши не обгорілі трупи, а оту непорушну брилу. Одні відходили, натомість інші підходили ближче. Я спустився до ями, і мені здалося, ніби під ногами злегка тремтить земля. Покришка ж більше не рухалась.

Тільки зовсім зблизька я помітив усю химерність циліндра. З першого погляду він здавався не дивнішим за перекинутий вагон чи повалене величезне дерево. І чомусь — і менш дивним.

Він був схожий на іржаву газову цистерну, напівукопану в землю. Тільки з певнми знаннями можна було помітити, що сірий нагар — то не окис, що жовтаво-білий метал, який блищить на оголеній різьбі, має якийсь незвичний відтінок. Слово «неземний» більшості глядачів не говорило ані слова.

Тепер я був впевнений, що ця штуковина впала з Марса, але гадав неймовірним, що усередині могла б вижити якась істота. Я зрозумів, що покришка відкручувалась автоматично. Всупереч О’Ґілві, я вірив, що на Марсі живуть люди. Чого тільки не малювала моя фантазія! А може, в циліндрі заховано якийсь рукописи? І чи зможемо ми їх витлумачити? Може, там якісь монети або зразки марсіанських речей? Мені дуже кортіло заглянути, що там усередині. Близько одинадцятої, так і не дочекавшись нічого надзвичайних подій, я повернувся додому. Але вже не міг знову взятися за свої абстрактні дослідження.

Пополудні вигін мав зовсім інший вигляд.

Ранні випуски газет приголомшили весь Лондон сенсаційними заголовками: «Послання з Марса», «Небувалі події у Вокінзі» і таке інше.

Ще й телеграма, яку О’Ґілві встиг послати Астрономічному товариству, наробила великого галасу по всіх британських обсерваторіях.

На шляху біля кар’єру стояло з півдесятка екіпажів зі станції Вокінг, фаетон із Чепгема і навіть ще й пишна карета. Тут же лежала ціла купа велосипедів. Чимало людей прийшло пішки із Вокінга та Чертсі, намагаючись не зважати на велику спеку. Зібрався таки великий натовп, серед якого можна було побачити навіть кілька ошатно вбраних дам.

День був жаркий: ані хмаринки, ані подиху вітру. Лише під соснами, що росли поблизу, лежали крихітні клаптики тіні. Верес уже погас, але рівнина, бачило око в напрямі Отершоу, уся почорніла, і над нею здіймалися в небо, як стовбури, пасма чорного диму. Чепгемський бакалійник, пройдисвіт, випровадив сюди свого сина, навантаживши йому ручний візок свіжими яблуками та імбирним пивом.

Підступивши до края вирви, я побачив унизу кількох людей, серед яких побачив Гендерсона, О’Ґілві, високого білявого джентльмена, — це був, як я згодом довідався, Стент, королівський астроном, — та декількох робітників з лопатами й кайлами в руках. Стент давав робітникам вказівки: голос у нього був дзвінкий і рішучий. Він стояв на самій покришці циліндра (вона, мабуть, уже охолонула). Лице його паленіло, з чола котився піт — здавалось, його щось дуже роздратувало.

Верхню половину циліндра було вже відкопано, але нижня частина ще залишалася в землі. О’Ґілві, побачивши мене, підкликав ближче й попросив сходити до лорда Гілтона, якому належала ця ділянка землі.

— Юрба зростає, — скаржився він, — і заважає працювати, особливо хлопчаки. Потрібно поставити якусь легеньку огорожу, одтиснувши натовп подалі від ями. О’Ґілві сказав, що зсередини циліндра чути якийсь шум, але робітники не можуть відкрутити покришку, бо не бачать за що взятися. Стінки циліндра, певне, занадто грубі, може, тому й чути такий невиразний шум.

Я був радий виконати це прохання і сподівався у такий спосіб потрапити до числа привілейованих глядачів. Лорда Гілтона я не застав, але довідався, що він прибуде поїздом із Ватерлоо в шостій. Зараз було тільки чверть на шосту, тому я повернувся додому випити чаю, а потім пішов до станції назустріч лордові.

Розділ IV

Циліндр відгвинчується

Сонце вже заходило, коли я повернувся на вигін. Із Вокінга люди прибували групами, а назад поверталися тільки одиниці. Юрба навколо ями весь час росла. Там уже було, мабуть, кількасот чоловік. Гомін дужчав, люди штовхалися, мабуть, під самим стінками циліндра.

Тривожні думки непокоїли мене. Наближаючись, я почув Стентів голос:

— Назад! Посуньтеся назад!

Повз мене прошмигнув якийсь хлопчина.

— Відгвинчується! — гукнув він на ходу. — Усе крутиться й крутиться. Це мені не подобається. Я забираюся звідсіля.

Я підійшов до юрби. На краю ями були вже сотні людей, які штовхали одне одного, — не поступалися своїм завзяттям навіть кілька статечних дам.

— Він упав у яму! — закричав хтось.

— Назад, назад, — почулися голоси.

Юрба відступила, і я протиснувся вперед. Всі були дуже збуджені. Із ями долинув якийсь дивний невиразний шум.

— Благаю вас, зупиніть тих недоумків! — гукав О’Ґілві. — Адже ж ми не знаємо, що в цій проклятій штуковині!

Я побачив, як один молодик, — гадаю, вокінзький крамарчук, — стояв на циліндрі, але намагався вибратися з ями, куди його зіштовхнула юрба.

Циліндр ізсередини почав відгвинчуватися: вже показалося майже два фути блискучої різьби. Хтось іззаду штовхнув мене. Я оглянувся, та в цю мить верхня частина відгвинтилась і зі дзвоном упала на гравій. Впершися ліктем у сусіда позаду, я знову глянув на циліндр. На перший погляд круглий отвір здавався зовсім чорним. Призахідне сонце сліпило мені очі.

Всі, мабуть, сподівалися, що зараз з’явиться людина, чи може, щось дуже на неї схоже. Я, принаймні, думав саме так. Але стало помітно щось сіре, хвилясте, повзуче; ось блиснули два кружала, наче очі. Потім щось ніби товста сіра гадюка, стало виповзати з циліндра і, похитуючись у повітрі, хилитися в мій бік. Спершу — одне, а там і друге.

Я похолов, за спиною заверещала пронизливо жінка. Я наполовину обернувся назад і, не спускаючи погляду з циліндра, в якому вже з’явилося й друге щупальце, став відступати від ями. Здивування на обличчях почало перетворюватися на жах. Зчинився лемент. Крамарчук намагався видряпатись нагору. Тепер я стояв один і дивився, як люди по той бік ями тікали геть, разом із ними твікав і Стент. Я перевів погляд на циліндр: нездоланний жах охопив мене. Скам’янівши, я все стояв і дивився.

Ось величезна сіра маса, завбільшки, певно, з ведмедя, повільно й натужливо лізла з циліндра. Вибравшись на світло, вона стала блищати, як мокра шкіра. Двоє великих темних очей втупилися в мене. Ця страшна істота мала й обличчя, якщо це можна назвати обличчям. Під очима розкрився рот, безгубі краї його тремтіли й корчились, пускаючи слину. Воно важко дихало і конвульсійно здригалося. Одне щупальце трималося за верх циліндра, а інше розмахувало в повітрі.

Якщо людина не бачила живого марсіанина, гадаю, вона не зможе уявити собі цю огидну потвору: її рот нагадував літеру «V», верхня губа була клинувата, лоба не було, як не було і підборіддя, безупинне тремтіння рота, цілий клубок щупальців, наче в Горгони, голосне дихання в незвичній атмосфері, безпорадність, скутість рухів під дією земного тяжіння й надзвичайно великі пильні очі — все це було страхітливо до нудоти. Потвора мала брунатну, слизьку, як у гриба, маслянисту шкіру; незграбні, повільні її рухи викликали почуття нелюдського жаху. З першої ж зустрічі, з першого погляду мене охопили огида й відраза.

Раптом страховище зникло. Воно перевалилося через краєчок циліндра і впало в яму, як великий шкіряний лантух. Я почув своєрідний ледь чутний крик, і тут за першою істотою в темному отворі з’явилася друга.

Моє зціпеніння у ту ж хвилину зникло. Я повернувся й щодуху кинувся назад, — ярдів, мабуть, за сотню від ями, до дерев. Я біг якось незграбно і раз у раз спотикався, але все рівно не міг відірвати погляду від жахливого видовища.

Серед молодих дерев і кущів дроку, я зупинився, важко дихаючи, і став чекати, що буде далі. Вигін, довкола якого росли сосни, був усіяний людьми. Вони так само, як і я, напівскуті страхом, дивилися на цих істот. Вірніше, на купи гравію біля ями, в яку вони Впали. Раптом — мене знову пройняв жах — я побачив, як щось кругле й темне ворушиться над самим краєм ями. Це була голова хлопчика, який звалився в яму. На тлі багряного заходу вона здавалася чорною. Ось він підніс плече й коліно вгору, але знову зсунувся на дно. Тоді зовсім зник, і до мене ніби долинув його трохи чутний крик. Я мало не кинувся бігти йому на допомогу — тільки страх не дозволив мені рушити з місця.

Все зникло в ямі за купами розкиданого піску. Кожен, хто йшов із Чепгема або Векінга, був би здивований таким видовищем, — велика людська юрба розсипалась по канавах, сховалася за кущі, ворота й огорожі й, зрідка перекидаючись між собою тихим словом або кількома, — пильно дивилась на купи піску. Барильце з пивом чорніло на тлі багряного неба, біля піщаного кар’єру стояли покинуті.

Розділ V

Тепловий промінь

Вигляд марсіан, які виповзали з циліндра, прикував мене до місця неначе якимись чарами. Я стояв по коліна у вересі й дивився на купи піску. Страх і цікавість змагались в моїй душі.

Я не наважувався підійти до ями, хоча дуже кортіло зазирнути туди. Не спускаючи ока з піщаного насипу, за яким крилися прибульці, я став обходити вирву у пошуках кращого місця для спостереження. Одного разу з’явилися в сяйві призахідного сонця якісь три чорні кінцівки, що нагадували щупальця восьминога, але тут же й сховалися. Згодом піднявся якийсь суглобистий стрижень з диском нагорі, — він, похитуючись, повільно повертався кругом. Що ж вони там роблять?

Глядачі розпалися на дві групи: одна, менша, стояла з боку Вокінга, друга, більша, — з боку Чепгема. Гадаю, вони вагалися, як і я. Кілька чоловік стояли поблизу мене. Я підійшов до мого сусіда, і привітався. Та для зайвих розмов у нього не було часу.

— Які огидні потвори, — тільки й міг сказати він. — Господи Боже, які огидні потвори!

— Бачили хлопчину в ямі? — запитав я, але він нічого не відповів.

Ми стояли мовчки, певніше почуваючи себе один біля одного. Згодом, щоб краще було видно, я вдерся на горбочок, мабуть, усього з ярд заввишки, а коли оглянувся, то побачив, що сусід уже подався до Вокінга.

Сонце зайшло, на землю лягали сутінки, а довкола все було тихо. Мені здалося, що юрба з боку Вокінга побільшала: до мене сягав її приглушений гомін. А от з боку Чепгема людей значно поменшало. З ями ж взагалі не було чути ніякого руху.

Ця тиша підбадьорила людей. Можливо, що й нові прибульці з Вокінга також додали сміливості юрбі. В усякому разі, з настанням сутінок натовп почав повільно й нерішуче наближатися до ями. Чорні постаті по двоє, по троє рухалися вперед, зупинялись і знову рухалися, витягуючись тонким довгим півмісяцем, роги якого поступово охоплювали яму. Рушив до ями і я.

Візники і ще дехто наважилися підійти аж до самої ями. У цю мить до мене долинув стукіт копит і скрип коліс: це син бакалійника потяг свій візок з яблуками. А далі, ярдів за тридцять від ями, з боку Горсела підходила темна групка людей; попереду хтось ніс білий прапор.

Це була делегація, як я потім почув. В Горселі, нашвидку порадившись, городяни вирішили, що марсіани, хоч вони й відразливі на лице, мусять бути істотами розумними, отже, треба дати їм знак, що й ми не худоба.

Все ближче коливався на вітрі прапор; спершу — праворуч від мене, а потім, коли делегація пройшла далі, — ліворуч. Я був задалеко від них, щоб когось з цих людей узпізнати, але згодом довідався, що там були О’Ґілві, Стент і Гендерсон: вони бажали спробувати налагодити стосунки з прибульцями. Ця маленька групка немов притягувала до себе майже зімкнуте людське кільце, до того ж багато невиразних постатей простували за нею на безпечній віддалі.

Раптом блиснув спалах, і клуби зеленуватого диму тричі здійнялись у непорушному повітрі.

Дим разом з полум’ям був такий яскравий, що темно-синє небо та охоплений туманом бурий луг, на якому подекуди стирчали сосни, здавалися зовсім чорними і майже не просвітліли навіть тоді, коли дим зовсім розвіявся. Тієї ж миті почулось незрозуміле глухе шипіння.

Біля ями, вишикувавшись клином, вже стояла делегація з білим прапором. Вони аж заклякли з такого дива. Маленькі чорні постаті маячіли над темною землею. На мить спалах зеленаво освітив їхні обличчя. Шипіння перейшло спершу у свист, а потім — у довгий голосний гул. З ями повільно піднялась якась горбаста тінь, і з неї вдарив промінь мерехтливого світла.

У ту ж мить язики полум’я, цей яскравий, навіть засліплюючий вогонь, перекинулись на людей. Здавалося, що незримий струмінь ударив по юрбі і вибухнув білим спалахом. Люди запалали, наче смолоскипи.

При світлі полум’я, що пожирало людей, я бачив, як вони хиталися й падали, а ті, хто був далі, кидалися врізнобіч.

Я дивився, усе ще не збагнувши, що це ж смерть косить натовп, крокуючи від однієї жертви до іншої. Я тільки розумів, що сталося щось дивне: безгучний сліпучий спалах — і людина падає ниць і лежить нерухомо, а незримий тепловий струмінь уже рине далі. Від його дотику сосни вибухають, кущі сухого дроку з тріском перетворюються на суцільну вогненну масу. Я бачив, як далеко, аж під Непгілом, вогонь охоплює дерева, паркани, дерев’яні будівлі.

Ця вогненна смерть, незримий, невблаганний тепловий меч завдавав швидких і влучних ударів. По кущах, які щойно вибухнули полум’ям від його дотику, я зрозумів, що він підступає й до мене, але був такий приголомшений, що не мав сили жодного кроку ступити. Я чув, як гуготів огонь у піщаному кар’єрі, як змовкло кінське іржання. Здавалося, ніби якийсь розжарений палець рухався півколом від марсіан до мене, і куди тільки він сягав, чорна земля диміла й тріщала. Десь далеко ліворуч, де дорога з вокінзької станції проходить через пустир, раптом щось із гуркотом повалилося. Невдовзі свист і гул припинилися, і щось темне повільно опустилося в яму.

Усе це сталося незрозуміло швидко. Коли б ця смерть описала повне коло, вона б неминуче знищила й мене. Але вона повернула назад, дарувавши мені життя, і навкруг знову залягла темрява ночі.

Горбистий вигін здавався зовсім чорним, тільки смужка шосейної дороги сіріла під темним вечірнім небом. Людей не стало. Вгорі рясніли зорі, а в призахідному небі ще світилася бліда зеленава смуга. Верхів’я сосон і горсельські дахи чорніли на тлі призахідного неба. Не видно було ні марсіан, ні їхньої вежі, лише на тонкому стрижні кружляло те саме дзеркало-диск. Де-не-де дотлівали темні кущі, диміли рештки дерев, і над будинками біля станції Вокінг у вечірньому повітрі здіймалися стовпи полум’я. Все виглядало так, ніби тут ніколи й не було тих жахливих потвор. Купку темних постатей із білим прапором було знищено, але здавалось, ніби вечірня тиша й не порушувалася.

Тільки зараз я зрозумів, що стою отут на темному пустирі зовсім самітний та безборонний. Раптом мене обійняв невимовний страх.

Я повернувся й стрімголов кинувся геть, плутаючись у вересі.

Страх, що охопив мене, був не простим страхом: це був панічний жах — не лише перед марсіанами, а й перед тією темрявою й безгомінням, що причаїлися довкола. Я втратив усяку мужність і тікав, боячись навіть озирнутися назад.

Пам’ятаю, в мене було таке відчуття, ніби моїм життям хтось бавиться, що ось навіть тепер, коли я вже далеко від небезпеки, таємнича смерть, прудка, як вогняний спалах, може зненацька вистрибнути з ями, в якій лежить циліндр, і зараз мене вразити.

Розділ VI

Тепловий промінь

на Чепгемському шляху

Залишається й досі загадкою — яким чином марсіани могли так швидко й безгучно нищити людей. Багато хто гадає, що вони конденсували інтенсивну теплоту в якихось термоізоляційних камерах. Цю надзвичайної сили згущену теплоту за допомогою параболічного дзеркала з невідомої речовини вони спрямовували променями на обраний об’єкт, — подібне до того, як параболічне дзеркало маяка відбиває проміння. Проте ніхто цього переконливо не довів.

Зрозуміло було тільки, що в основі їхньої зброї лежить теплова енергія.

Від найменшого дотику цього струменя все, що могло горіти, вибухало полум’ям, олово розпливалось, як вода, залізо — розм’якшувалося, скло — тріскалось й текло, а вода перетворювалася на пару.

Тієї ночі щонайменше чотири десятки чоловік, спотворені й обвуглені до невпізнання, лежали навколо ями, а над пустельним вигоном палала заграва.

Звістка про катастрофу одночасно дійшла, мабуть, до Чепгема, Вокінга та Отершоу. Коли сталися вже описані трагічні події, вокінзькі крамниці були зачинені, й численні групки, зацікавлені дивними розповідями, снували Горсельським мостом і далі тропкою поміж парканів — мало не до самого вигону. Молодь, закінчивши роботу, скористалася з цих новин, щоб майнути на гулянки. Не важко уявити той людський гомін, який стояв на шляху в вечірню годину...

У Вокінзі майже ніхто не знав, що циліндр відкрився, хоча нещасний Гендерсон послав на велосипеді посильного до поштової контори, щоб відправити спеціальну телеграму для вечірньої газети.

Коли і люди, прогулюючись, по двоє-троє виходили на відкриту місцевість, то бачили то тут, то там і там купки глядачів, які гарячково сперечалися, спостерігаючи за дзеркалом, яке невпинно кружляло над піщаним кар’єром; ця гарячкова збудженість, без сумніву, передавалась і новоприбулим.

Десь о пів на дев’яту, коли було знищено делегацію з прапором, на вигоні вже було чоловік із триста, окрім тих, хто звернув зі шляху, щоб підійти ближче до марсіан. Там були й три полісмени, один із них кінний: згідно з вказівками Стента, вони силкувалися стримати юрбу і не допускати її близько до циліндра.

В гурті, як звичайно, об’явилося й кілька заводіяк, котрим усяке збіговисько — це тільки нагода для бешкету й гучних забав.

Коли марсіани показалися з циліндра, Стент і О’Ґілві, передбачаючи можливість сутички, телеграфували в казарми: вони прохали роту солдат, щоб оборонити цих химерних істот від будь-якого насильства. Після того вони повернулися до тієї бідолашної делегації. Очевидці, яким пощастило врятуватися, пізніше розповідали про їхню смерть. Ці розповіді збігаються і з моїми спостереженнями: три стовпи зеленого диму, приглушений гул і спалахи полум’я.

Юрбі загрожувала більша небезпека, ніж мені, але частину теплового проміння затримав піщаний пагорок, порослий вересом.

Якби параболічне дзеркало піднялось на кілька ярдів вище, не залишилося б жодного живого свідка. З-за пагорка вони бачили, як спалахував огонь, як падали люди, як невидима рука підпалювала кущі і в вечірніх сутінках швидко наближалася до них.

Потім пролунав гучний свист: він покрив гул із ями, — це над їхніми головами промінь тільки ковзнув.

Вмить спалахнули верхівки буків обабіч шляху, а в найближчому до вигону будинку посипалася цегла, повилітали шибки, запалали віконні рами й завалилася частина даху.

В полум’ї затріщали дерева. Ще кілька хвилин скутий жахом натовп стояв, не знаючи, що діяти. На шлях сипалися іскри, падало охоплене полум’ям гілля.

Вогонь підбирався до капелюхів, до одежі.

Із вигону линули розпачливі крики, зливаючись у суцільний лемент. Кінний полісмен, схопившись руками за голову, з криком промчав крізь очманілий натовп.

— Вони йдуть! — заверещала якась жінка, і люди, штовхаючись, кинулися в бік Вокінга. Юрба летіла, неначе отара овець. Між високими валами, де дорога була зовсім вузька й темна, люди давили одне одного. Не всі вийшли з тієї тисняви: троє розчавлених і затоптаних — дві жінки й хлопчик — залишилися помирати в обіймах темряви й жаху.

Розділ VII Як я дістався додому

Що ж до мене, то я лише пам’ятаю, як зосліпу натикався на дерева, плутав поміж вересу. Мене проймав жах перед прибульцями. Мені здавалося, що безжальний тепловий меч висів в мене над головою, щохвилини готовий обірвати моє життя. Вибравшись на дорогу перед Горселом, я побіг до перехрестя.

Врешті-решт я зовсім знесилився. Стомлений від бігу й хвилювання, я впав край дороги недалеко від мосту через канал, що проходить біля самого газового заводу і лежав нерухомо.

Пройшло, мабуть, чимало часу, доки я отямився. Сівши, я з хвилину не міг зрозуміти, яким чином тут опинився. Недавнього жаху я позбувся, немов одежі. Капелюх мій десь загубився, комірець злетів зі шпонки. Ще кілька хвилин тому переді мною були тільки безмежність ночі, простору й природи, власна кволість, відчай та передчуття скорої смерть. Наразі усе змінилося, непомітно опанували мене зовсім інші настрої, і я знову став таким, яким був завжди, — звичайною врівноваженою людиною. Безгомінний пустир, моя втеча, летючий промінь — все це тепер скидалося на сон. Я запитував себе, чи було воно насправді?

Я встав і, важко ступаючи, пішов крутим схилом до мосту. В голові була порожнеча, м’язи й нерви ослабли, я хитався мов п’яний. З-за арки мосту спочатку з’явилася голова, а потім вигулькнула і вся постать робітника, що ніс на плечах кошик.

Поруч дріботіло хлоп’я. Проходячи повз мене, робітник привітався. Я вже хотів був озватися до нього, але не зміг. Буркнувши щось на його привітання, я пішов далі через міст.

За поворотом на Мейбері пролетів і зник на південь поїзд — хвиляста смуга іскристого диму й довга низка освітлених вікон. Невиразний у темряві гурт людей гомонів біля воріт одного з будинків так званої «Східної тераси». Все це було таке реальне, таке знайоме. І поруч з тим — те незрозуміле та незвичайно, що лишилось на пустирі! Якесь божевілля, химера! «Ні, — подумав я, — цього не могло бути». А може, я просто не такий, як усі, і не можу збагнути, що саме сталося на вигоні?

Інколи я відчуваю якесь дивне почуття відокремленості од себе й навколишнього світу. У такий я спостерігаю все якось іззовні, із недосяжної далини, поза часом і простором, поза всілякими буденними знегодами й трагедіями. Саме таке почуття опанувало мене тієї ночі. Тому, думав я, може, все це — тільки марення?..

Але ж який контраст між цією безтурботністю і тією блискавичною смертю, що панувала за якихось дві милі звідси! Мирно, як і завжди, працював газовий завод, яскраво горіли ліхтарі. Я зупинився біля гурту людей.

— Що нового на вигоні? — запитав я. Коло воріт стояли двоє чоловіків і жінка.

— Та? — озвався чоловік. — Чи не чули, що там на вигоні?

— А хіба ж ви там не були? — запитав чоловік.

— Справді, люди ніби зовсім показилися на тому вигоні! — мовила жінка з-за воріт. — І що вони тільки там побачили?

— Невже ви нічого не чули про людей з Марса? — запитав я. — Про істот з Марса?

— Наслухались донесхочу, — відповіла жінка. — Красненько дякуємо.

І всі троє засміялися.

Я зрозумів, що це з мене, і спалахнув гнівом. Спробував розповісти їм про все, що я бачив. Вони тільки сміялися з моєї плутаної мови.

— Постривайте, ви ще почуєте про це! — гукнув я і пішов додому.

Вигляду мене був такий, що дружина, зустрівши на порозі, аж злякалась. Я зайшов до їдальні, сів, підкріпився вином і, зібравшись з силами, почав оповідати все, що бачив. Подали на стіл давно вже холодний обід, та ми на нього й не глянули. Я все говорив про марсіан.

— Одне добре, — сказав я, аби лише заспокоїти налякану дружину. — Вони найменш рухливі істоти з усіх, що я будь-коли бачив. Вони можуть рухатися в ямі й нищити звідти людей, які підійдуть близько до них, та вони не зможуть вилізти... Але що то за страховиська!

— Досить, любий, — мовила дружина, кладучи свою руку на мою.

— Бідолашний О’Ґілві, — сказав я. — Тільки подумати... Він тепер лежить там мертвий!

Принаймні дружина мені повірила. Я помітив, що вона поблідла, й перестав говорити про марсіан.

— Вони можуть прийти й сюди, — знову й знову повторювала вона.

Я наполіг, щоб вона випила вина, і намагався заспокоїти її.

— Та вони ледве рухаються, — сказав я.

Я почав заспокоювати її й себе самого, вдруге розповідаючи все, що казав мені О’Ґілві про неможливість пристосування марсіан до земних умов. Особливо підкреслював я труднощі, яких зазнають прибульці через велику різницю в силі тяжіння.

Марсіанин повинен важити на Землі втричі більше, ніж на Марсі, якщо тільки сила його м’язів залишиться незмінною, бо на земній поверхні сила тяжіння втричі більша, ніж на поверхні Марса. Тіло його буде ніби оловом налите.

Такою була загальна думка. І «Тайм», і «Дейлі телеграф» писали про це наступного ранку, проте обидва оглядачі, так само як і я, не взяли до уваги дві можливі обставини.

Відомо, щоземна атмосфера має набагато більше кисню й набагато менше аргону, ніж марсіанська. Стимуляційна дія великої кількості кисню на марсіан, безперечно, стане значною противагою збільшеній вазі їхнього тіла. Крім того, ми не врахували, що марсіани за допомогою високорозвиненої техніки можуть обійтися й без м’язової сили.

Але тоді я не задумувався над цим, і мені самому мої докази проти можливостей прибульців здавалися непохитними. Під впливом вина та їжі, почуваючи себе цілком упевнено за власним столом і силкуючись заспокоїти дружину, я й сам потроху осмілів і відчув себе в безпеці.

— Вони вчинили дурість, — сказав я, постукуючи нігтем по чарці. — Вони небезпечні, бо зовсім збожеволіли зі страху. Вони, мабуть, й гадки не мали, що зустрінуть тут живих, тим паче розумних істот... А коли вже на те пішло, то один снаряд по ямі, — додав я, — та й усе.

Велике збудження після всього пережитого, мабуть, загострило моє сприймання. Я й зараз дуже добре пам’ятаю той обід. Любе обличчя дружини, що поглядає на мене з-за рожевого абажура, біла скатертина, срібло та кришталь, — у ті дні навіть письменники-філософи могли дозволити собі маленьку розкіш — темно-пурпурове вино в склянці, — все залишилось у мене в пам’яті. Я сидів за столом, палив, щоб заспокоїти нерви, шкодував, що так нерозважливо загинув О’Ґілві, й засуджував безглузду поведінку марсіан.

Я був схожий на отого поважного птаха додо із острова Св. Маврикія, що чудово почуває себе у власному гнізді й легковажно ставиться до появи безжалісних зголоднілих матросів.

— Вранці, люба моя, від них залишиться тільки мокре місце!

Я тоді не мав й гадки, що це останній мій обід у звиклій обстановці і що назавтра настануть жахливі дні.

Розділ VIII

Увечері перед суботою

З усього дивного і незвичайного, що сталося ввечері перед суботою, найнезвичайнішою видалась мені цілковита неузгодженість наших суспільних звичаїв із початком цілої низки тих подій, що мали їх змінити.

Якби того вечора накреслили навкруги вокінзького кар’єру коло радіусом миль на п’ять, то я сумніваюся, чи, крім родичів тих, що лежали мертві на вигоні (Стент, кілька велосипедистів та лондонців), знайшлися за межами цього кола люди, настрої яких порушила б поява космічних прибульців. Багато хто чув про циліндр і знічев’я розмовляли про всі ці події, але новина не викликала занадто гучної сенсації.

Отриману тієї ночі телеграму бідолашного Гендерсона сприйняли в Лондоні як вигадку, і вечірня газета зажадала від нього підтвердження, але, не отримавши його, — бо Гендерсон уже був мертвий, — вирішила зовсім не давати спеціального випуску.

Та навіть і всередині згаданого кола більшість населення залишалася байдужою до появи прибульців. Я вже писав, як поставилися до цієї новини кілька чоловіків та жінка, з якими я розмовляв увечері. Всі тихо-мирно обідали та вечеряли, робітники порались у своїх садочках, вкладали спати дітлахів, молодь гуляла вузькими алеями, учні сиділи за книгами.

Може, про це й гомоніли десь на вулиці чи в шинках; та ще який-небудь посильний або очевидець останніх подій викликав метушню, занепокоєння й галас, та більшість жила собі за давнім звичаєм: працювали, їли, пили та спали, ніби в небі не існувало ніякого Марса. Навіть на Вокінзькій станції, в Горселі та Чепгемі не помітно було ніяких змін.

На Вокінзькій вузловій станції аж до пізньої години поїзди прибували й відходили, або їх переводжено було на запасні колії; пасажири виходили з поїздів або чекали прибуття, — все йшло, як завжди. Міський хлопчина, порушуючи монополію газетяра Сміта, продавав вечірні газети. Стукіт буферів якогось товарного поїзда, сигнальні свистки паровоза лунали впереміш із хлопцевими вигуками: «Люди з Марса!» Близько дев’ятої на станцію почали прибувати збуджені очевидці, на жаль, їхні незвичайні новини справили не більше враження, аніж базікання п’яних. Пасажири, що їхали до Лондона, дивлячись у темряву з вікон вагонів, бачили, як десь у Горселі підіймалися й поволі зникали іскри, як миготів червоний відблиск, як легка димова завіса ховала зорі, і думали, що то просто горить верес. Лише біля самого вигону було помітно якусь метушню, на околиці Вокінга горіло з півдесятка будинків, і в трьох навколишніх селах люди не спали всю ніч.

На Чепгемському й Горсельському мостах юрба не зменшувалась: одні відходили, натомість підходили інші. Кілька сміливців, як це виявилося згодом, спробували в темряві підповзти зовсім якомога ближче до марсіан. Але вони так і не повернулися, бо над вигоном час від часу шастав, немов із прожектора військового судна, світляний промінь, а одразу ж за ним проходив і тепловий струмінь. Широкий масив вигону був тихий і пустельний, тільки під зоряним небом лежали непідібрані обгорілі трупи. З ями чувся металевий брязкіт.

Так було в п’ятницю ввечері. Немов отруйна стріла, вп’явся цей циліндр у тіло нашої старої планети: отрута ще тільки починала діяти. Широко розлігся безгомінний пустир, на якому валялися темні, ледь помітні скорчені тіла. Де-не-де ще тліло, то там, то там виднілися обгорілі кущі та дерева. Довкола лежала вузька смуга збентеження, поза яку вогонь ще не сягав. А от решта світу жила своїм з давніх-давен заведеним життям. Лихоманка війни, що невдовзі мала закупорити йому вени й артерії, умертвити нерви й зруйнувати мозок, тільки-но починалась.

Марсіани невтомно метушилися всю ніч, вони безперестану щось там клепали, ладнаючи свої машини, і стовп зеленаво-білого диму підіймався до зоряного неба.

Десь, мабуть, уже близько одинадцятої через Горсел пройшла сотня солдат; згодом вони стали охоплювати вигін. Невдовзі через Чепгем пройшла ще одна сотня й обступила вигін із півночі. Кілька офіцерів з Інкерманських казарм ще раніше з’явилися на вигоні, і один з них, майор Іден, пропав без вісти. Опівночі командир полку підходив до Чепгемського мосту і там розпитував натовп. Представники військової влади, гадаю, побоювалися серйозної небезпеки. Близько одинадцятої, як наступного дня повідомляли газети, гусарський ескадрон та чотири сотні солдатів Кардиганського полку із двома кулеметами виступили з Олдершота.

Одразу після півночі юрба на дорозі до Чертсі біля Вокінга, побачила, як у сосновому лісі на північний захід від них упав метеорит. Він летів та залишів за собою зеленавий слід. Це був другий циліндр.

Розділ IX

Битва починається

Субота залишила у мене пам’яті тривожні спогади. Це був гнітючий день: стояла спека й задуха, барометр, як мені казали, весь час коливався. Я майже не спав — дружині, правда, пощастило заснути — і встав разом із сонцем. Ще до сніданку я вийшов у садок і прислухався, але з вигону чути було тільки жайворонкові співи.

Молочар прийшов, як звичайно. Я почув скрип його візка й підійшов до хвіртки дізнатися про новини. Він сказав, що вночі військо оточило прибульців, чекаючи на появу важкої артилерії. Раптом із Вокінзької станції долинув такий знайомий заспокійливий гуркіт поїзда.

— Їх не вбиватимуть, — сказав молочар, — якщо в цьому не буде потреби.

Потім я побачив сусіда, який полюбляв порпатися у саду, і до сніданку розмовляв із ним. Ранок був звичайний. Садівник запевняв, що війська захоплять марсіан у полон або й зовсім їх знищать за один день.

— Шкода, що не можна з ними якось по-доброму, — сказав він, — цікаво було б дізнатися, як живуть на іншій планеті. Може, ми б щось і перейняли від них.

Він підступив до огорожі й простягнув мені пригорщу суниць — сусід був завзятливий та й щирий садівник. Водночас він розповідав про пожежу в сосняку, до якого прилягає байфлітське поле для гольфу.

— Кажуть, там упала така сама штуковина, але інша. На мою думку, правда, з нас досить і однієї. Всі ці руїни страховим компаніям виллються в копійчину, — добродушно посміхнувся він. — Ліси й досі палають, — він показав на димову завісу, — до того ж земля вкрита грубим шаром торфу та глиці, тому вони горітимуть ще не один день.

Споважнівши, сусіда згадав про «сердешного О’Ґілві».

Після сніданку я вже не міг працювати й пішов на вигін. Поблизу залізничного мосту я побачив групу солдатів, це, здається, були сапери — розхристані, в маленьких круглих шапках, брудних червоних уніформах, із-під якої виднілися голубі сорочки, в чорних штанях і простих чоботях. Вони сказали, що за канал нікого не пропускають. Глянувши на дорогу до мосту, я побачив там солдатів Кардиганського полку на варті. Я розповів їм про свою вчорашню зустріч із прибульцями. Солдати ще не бачили марсіан, мали про них дуже невиразне уявлення, тому й розпитували мене з неприхованою цікавістю. Потім вони сказали, що й самі не знають, хто дав команду вивести війська. Ходили чутки, ніби серед кінної гвардії дійшло навіть до непослуху. Сапери, освіченіші за простих солдатів, упевнено обмірковували незвичну тактику можливих боїв. Коли я розповів їм про тепловий промінь, серед них спалахнула суперечка.

— А я кажу, що треба прикритися, підповзти до них близько та й кинутись в атаку, — сказав один.

— Еге ж! Надумав, — відповів інший, — чим же ти прикриєшся від отого вогню? Хіба хмизом, щоб більше підсмажитись? Підійти б оце до них якомога ближче та й вирити окопи — он що!

— Які там у біса окопи! Ти, крім них, нічого й не знаєш. Родитися б тобі, Сніппі, кроликом.

— То в них, виходить, зовсім нема шиї? — затягуючись цигаркою, несподівано озвався смуглявий солдатик.

Я ще раз описав марсіан.

— Та це щось... ніби восьминоги, — вирішив він. — Виходить, будемо воювати з рибами.

— Таку тварину і убити не гріх, — відповів перший солдат.

— Чому б не пустити в них снаряда та одним махом не покінчити з усіма? — вигукнув той самий сміглявий солдатик. — А то, гляди, вони ще накоять лиха.

— Та де ті ще снаряди! — мовив перший. — А часто спливає. Я певен, що їх треба атакувати, і атакувати негайно.

Солдати продовжили сперечатися. Через кілька хвилин я їх залишив і пішов на станцію по ранкові газети.

Не хочу втомлювати читача описом цього довгого ранку і ще довшого дня. Мені не пощастило й глянути на вигін, бо навіть дзвіниці в Горселі й Чепгемі було передано до рук військових властей. Солдати, з якими я розмовляв, самі нічого не знали, а офіцери чи таємниче мовчали, чи були дуже заклопотані. Населення за спиною війська почувалось спокійніше. Від Маршалла, власника тютюнової крамниці, я почув, що його син загинув на вигоні. Військова влада веліла населенню з околиці Горсела замкнути й залишити свої будинки.

Близько другої, вкрай стомлений, бо стояла страшенна спека й духота, я повернувся додому. Щоб трохи освіжитися, я постояв хвилину під холодним душем, а пізніше (вже о пів на п’яту) вирішив піти на залізничну станцію по вечірні газети, — в ранкових я знайшов лише неточний опис загибелі Стента, Гендерсона, О’Ґілві та інших. Вечірні газети, однак, не повідомили взагалі нічого нового.

Марсіани не показувались. Очевидно, вони були чимось заклопотані у своїй ямі: звідти чувся металевий стукіт і майже весь час струмував дим. Гадаю, вони готувалися до бою. «Нові спроби встановити якийсь контакт за допомогою сигналів виявилися марними», — без жодної фантазії повідомляли газети. Один сапер казав мені, що якийсь солдат підняв із окопів на довгому дрючку прапор. Але марсіани звернули на те не більше уваги, ніж ми б на коров’яче «му-у-у».

Мушу зізнатися, що вся ця військова підготовка, вся ця облога дуже збуджувала мене. Моя уява розходилась, я вже почав вигадувати різноманітні способи розгрому нападників. Як отой школяр, я марив про битви й незвичайні подвиги. Тоді мені здавалося, що в нас є певна перевага: адже ж прибульці в тій ямі мали зовсім безпорадний вигляд.

О третій з боку Чертсі чи Едлстона пролунали гарматні вибухи. Сусіди припустили, що то обстрілюють сосновий ліс, куди впав другий циліндр. Напевне з метою розбити його, поки він не відкрився. Але важка гармата для обстрілу першого циліндра прибула до Чепгема лише з п’ятим ударом годинника.

Увечері, близько до шостій, ми з дружиною сиділи за чаєм в альтанці, та жваво розмовляли про наступ на марсіан. З вигону долинув приглушений вибух, і тут же запалав огонь. Одразу ж поблизу прокотився такий гуркіт, аж задрижала земля. Вискочивши з альтанки, я побачив, що дим і червоне полум’я охопили верхівки дерев навколо Східного коледжу, а дзвіниця сусідньої церковки валиться на землю. Вежа в мусульманському стилі вже зникла, дах коледжу мав такий вигляд, ніби по ньому стріляла стотонна гармата. Димар нашого будинку розсипався, ніби від удару снаряда, уламки цегли зі стукотом покотилися по черепиці, й перед вікном мого кабінету виросла купа червоного череп’я.

Ми з дружиною стояли мов укопані. Ясно було, що коли тепловий промінь пройшовся по будинках коледжу, то тепер весь Мейбері-гіл опинився у зоні його дії.

Вхопивши дружину за руку, я потяг її на вулицю. Потім я покликав і служницю, пообіцявши збігати на мансарду по її скриньку, за якою вона так побивалася.

— Тут залишатися не можна! — Ледве встиг я це сказати, як із вигону загуло знову.

— Куди ж нам іти? — розпачливо запитала дружина.

Я й сам був розгублений, та раптом згадав про жінчиних родичів, що жили в Лезерґеді.

— Лезерґед! — вигукнув я, покриваючи гул.

Дружина глянула на схил пагорба. З будинків вибігали здивовані люди.

— Але як же ми дістанемося туди? — запитала вона.

Біля пагорка я побачив загін гусарів, що їхали верхи під залізничним мостом; троє вершників заїхало у відкриті ворота Східного коледжу; ще двоє пішки подалися до будинків. Сонце, прозираючи крізь дим над коронами дерев, здавалося криваво-червоним і відкидало лиховісний відблиск навкруги.

— Стій тут! — гукнув я. — Тут безпечніше.

Я кинувся до заїзду, бо знав, що в господаря є кінь і візок. Я квапився, впевнений, що за якусь хвилину усі по цей бік пагорба почнуть тікати. Господаря я застав у барі. Він загалом не чув нічого, що коїлось навколо. Стоячи спиною до мене, з ним розмовляв якийсь добродій.

— Не менше фунта, — казав господар, — але ж і везти нікому.

— Я даю два, — кинув я через плече незнайомця.

— За що?

— І до півночі поверну, — додав я.

— Господи! — Здивувався господар. — І куди люди поспішають? А я собі продаю засмажену свинину... То, кажете, два фунті до півночі повернете? Що воно діється на світі?

Я хапливо пояснив йому, що мушу негайно їхати, і, таким чином, найняв візок. Тоді й на думку мені не спало, що сам господар заїзду теж мусить вибратися з домівки. Я сів у візок і бруківкою погнав до свого дому. Залишивши візок на дружину й служницю, я заскочив до хати і нашвидкуруч зібрав щонайцінніше. Букові дерева біля будинку всі були в полум’ї, залізна огорожа від дороги почервоніла. Коли я складав речі, до нас заскочив піший гусар. Він бігав із хати в хату й попереджував, щоб населення негайно вибиралося. Він уже майже зник, коли я переступив поріг, несучи свої пожитки, зв’язані в скатертину. Я гукнув йому навздогін:

— Які новини?

Він обернувся, глянув на мене й гукнув щось таке: «Вилазять наче в якихось мисках», — і побіг до сусіднього будинку на пагорбі. Раптом вихор чорного диму на якусь мить сховав гусара. Я підбіг до дверей свого сусіда й постукав, щоб переконатися, чи він уже виїхав з дружиною до Лондона і чи замкнув двері. Потім, згадавши обіцянку, дану служниці, знову повернувся додому, виніс її скриньку й прив’язав у задку візка. Нарешті я вхопив віжки і, стрибнувши всередину, сів поруч з дружиною. За хвилину гуркіт і дим залишилися позаду, а ми щодуху мчали схилом Мейбері-Гіллу до Олд-Вокінга.

Перед нами лежав залитий сонцем мирний краєвид: обабіч дороги — лани пшениці, а далі, збоку, мейберійський заїзд із вивіскою, яку хитав вітерець. Перед нами поспішав бричкою лікар. Спускаючись схилом, я обернувся, аби побачити, що там діється позаду. Густі хмари чорного диму, пронизані червоними язиками полум’я, здіймалися в тихому повітрі, кидаючи на зелені верхів’я дерев свої важкі тіні. Тепер уже дим слався і на захід, і на схід від Вокінга аж до байфлітських соснових лісів. На дорозі було повно втікачів. У гарячому повітрі пролунав глухий, виразний стукіт кулемета; хвилина — і він обірвався, а потім почалися рушничні постріли. З часом я зрозумів, що це марсіани палили все, що тільки лежало на шляху теплового променя.

Візник із мене нікудишній. Ще раз обернувшись назад, я побачив, що й другий горб також укритий чорним димом. Попустивши віжки, я хльостав коня, аж доки Вокінг та Сенд закрили нас від того розпачу та жаху. Лікаря я обігнав вже перед Сендом.

Розділ X

Буря

Від Мейбері-Гіллу до Лезерґеда — близько двадцяти миль. У повітрі стояв аромат сіна, що сушилося на буйних лугах за Пірфордом. З одного боку дороги тягнувся барвистий і духмяний живопліт із кущів шипшини. Стрілянина, яку ми чули дорогою, їдучи з Мейбері-Гіллу, припинилася так само несподівано, як і почалася. На землю спадав вечір, тихий і спокійний. О дев’ятій ми щасливо дісталися до Лезерґеда. Кінь з годину перепочив, а я тим часом повечеряв у родичів і попросив їх дати притулок дружині.

Сама вона всю дорогу мовчала і, здавалося, була пригнічена, немов передчуваючи якесь лихо. Я намагався заспокоїти її, запевняв, що марсіани прикуті до ями власною вагою і що вони зможуть відповзти од своєї схованки ледве на кілька кроків. Але дружина майже не відповідала. Якби не слово, що я дав власникові заїзду, то вона, певно, умовила б мене не пускатися проти ночі в дорогу. О, якби ж я знав.. Коли ми прощалися, вона була дуже бліда.

Щодо мене, то я цілий день ходив, ніби в гарячці. В крові вирувало щось подібне до військової лихоманки, яка інколи вражає ціле цивілізоване суспільство. Мене зовсім не лякала нічна поїздка до Мейбері, мені навіть було якось сумно, що вже припинилася стрілянина. Я боявся, що це означає крах марсіанських завойовників, а мені дуже хотілося бути очевидцем їхнього розгрому.

Близько одинадцятої я вирушив назад. Ніч стояла темна. Коли я вийшов із освітленого передпокою, вона видалась мені зовсім чорною. Було парко, як і вдень. Хмари летіли швидко, хоча в кущах не було ані шелесту. Служник родичів засвітив обидва ліхтарі. На щастя, я добре знав дорогу. Дружина стояла в освітлених дверях, доки я сів у візок, а тоді хутко обернулася й пішла в дім. Родичі, що стояли на ґанку, побажали мені щасливої дороги.

Гнітючий настрій жінки майже накрив і мене, та але марсіани знову заволоділи моїми думками. Тоді я ще не знав нічого ані про результати вечірнього наступу, ані про причини, які призвели до сутички.

Проїжджаючи через Окгем (я повертався цим шляхом, а не через Сенд і Олд-Вокінг), я побачив на заході криваво-червону заграву, що дедалі вище підіймалася в небо. Насувалися грозові хмари і змішувалися з багряно-чорними стовпами диму.

Ріплі-стрит була безлюдна. Лише кілька освітлених вікон, але, крім них, жодних ознак життя. Там, де дорога повертає на Пірфорд, я мало не наїхав на гурт людей, що стояли спиною до дороги. Коли я проминав їх, вони навіть не озвалися. Не знаю, чи було їм відомо, що діється за горбом; так само не знаю, чи спали мирно в тих оселях, що повз яких я проїздив, — чи були вони покинуті й порожні, чи мешканці їх з тривогою стежили за страшними подіями цієї ночі.

Від Ріплі до Пірфорда я їхав долиною Вей, і мені не видно було червоної заграви. Коли ж я виїхав на невеличкий горб за пірфордською церквою, заграва з’явилася знову, а дерева уздовж дороги зашуміли, віщуючи наближення бурі. На пірфордській церкві оддзвонили північ, і попереду на тлі червоного неба замаячіли чорні верхівки дерев і дахи Мейбері-Гіллу.

Раптом лиховісний зелений блиск освітив переді мною дорогу і лісу напрямі Едлстона. Я відчув, що віжки натяглися. Смуга зеленого вогню раптом пронизала темну хмару і впала десь у полі, ліворуч від дороги. Третя летюча зірка!

Слідом за нею сліпуче вдарила фіолетова блискавка навислої грози, і загримів грім. Кінь закусив вудила й помчав навскач.

Я нісся пологим схилом до підніжжя Мейбері-Гіллу. Одна за одною блискавиці краяли небо. Безперервно гуркотів грім, і чути було якийсь дивний тріск, який нагадував роботу величезної електричної машини, аніж звичайну грозу. Миготіння яскравого світла сліпило мені очі, а дрібний град сік обличчя.

Спочатку я дивився тільки на шлях, а потім увагу мою привернула якась дивна химера, що швидко спускалася з протилежного схилу Мейбері-Гіллу. Спершу мені здалося, ніби то мокрий дах якогось будинку, але, коли спалахнула одна, а за нею й друга блискавка, я помітив, що химера пересувається. Дивовижне це було видіння! На мить запала моторошна темрява, а там знову — сліпучий спалах, від якого стало видно немов удень. Червоний будинок сирітського притулку на узвишші, зелені верхівки дерев і ця загадкова штуковина — все було видно напрочуд ясно.

Що то була за химера! Як її змалювати?! Страхітлива тринога, вища за будинки, яка, ламаючи дерева, продирається молодим сосняком; крокуюча машина з блискучого металу, що ступає по вересу. З вершини її спускались якісь сталеві суглобисті линви; гуркіт її ходи зливався з ударами грому.

Мигнула блискавка — і знову з темряви з’явилась тринога. Вона стояла на одній нозі, а дві зависли в повітрі. Зникнувши в мороці, дивна машина знову появилася при світлі блискавки вже на сотню ярдів ближче. Можете уявити собі складаного стільця, що, нахилившись, швидко простує вперед? Отаке видовище показували короткі спалахи блискавиць. Тільки уявіть собі замість стільця встановлену на високій тринозі невідому величезну машину.

Сосни переді мною зненацька розступилися, як розступається гнучкий очерет, коли крізь нього продирається людина. Вони тріщали й валилися, а за хвилину з’явилася друга велетенська тринога, що крокувала немовби просто на мене. А візок мчав їй назустріч! Коли я побачив це друге страхіття, нерви мої не витримали. Не зважуючись глянути на нього ще раз, я щосили смикнув праву віжку. Тої ж миті кінь упав, візок перекинувся, голоблі з тріском переломилися, я відлетів убік і важко плюхнувся в калюжу.

Стрімко я відповз убік і, зіщулившись, причаївся за кущами дроку, ногами усе ще в воді. Кінь лежав нерухомо — сердешна тварина скрутила собі в’язи. При світлі блискавки я побачив чорну поверхню перекинутого візка і колесо, яке й досі продовжувало крутитися. За секунду велетенський механізм пройшов повз мене і став підійматися до Пірфорда.

Зблизька ця штука виглядала ще дивовижніше; очевидно, це був не звичайний механізм, здатний пересуватись у визначеному напрямі, — це була машина з металевою ходою, з гнучкими, довгими і блискучими суглобами (одним вона вхопилася за молоду сосну), що гойдалися й гуркотіли, вдаряючись об сталевий тулуб. Тринога, обираючи собі дорогу, посувалася вперед; бронзовий її ковпак, ніби людська голова, повертався то в один бік, то в інший. Ззаду до тулуба машини було приладнано якусь клітку із білого металу, що скидалася на величезниу рибальську сітку. Коли ця потвора проходила повз мене, я побачив, що з її суглобів вириваються струмені зеленого диму. За хвилину вона вже була далеко.

Ото й усе, що я міг розгледіти при миготінні блискавиць, серед сліпучих спалахів та глухої темряви.

Раз тринога, заглушуючи гуркіт грому, переможно заревла: «Елу! Елу!», а за хвилину вже приєдналася до іншої, що схилилася над чимось посеред поля на півмилі далі. Я певен, що там був третій циліндр із десяти, яких було запущено до нас із Марса.

Кілька хвилин я лежав під дощем, у темряві, й спостерігав при світлі блискавиць, як рухалися вдалечині оті страхітливі металеві істоти. Крізь дрібний град їхні силуети то скривалися в імлі, то виринали знову.

Згори сік мене град, знизу — підмочувала калюжа. Минуло чимало часу, доки я оговтався, вибрався з калюжі та подумав про власну безпеку.

Неподалік на картопляному полі стояла дерев’яна сторожова халупа. Я підвівся і, нахилившись, якомога непомітніше побіг туди. На мій стукіт ніхто не відповів (може, там нікого й не було), і тому я, криючись од тих страхітливих машин, поплазував канавою до Мейберійського лісу; там уже, ховаючись у сосняку, мокрий і закляклий, став прокрадатися до свого дому. Я блукав між деревами, неспроможний у темному лісі натрапити на будь-яку стежку; блискавки спалахували рідше, зате град сипав крізь віття, немовби з мішка.

Якби я збагнув усе, що діялося навколо, то відразу повернув би через Байфліт і Стрит-Кобгем до Лезерґеда. Та під впливом цього нічного мороку, страшенної втоми, химерності всіх цих подій — я вже не міг думати; тіло моє нило, я був наскрізь мокрий, засліплений і оглухлий від грози.

У мене залишилося єдине бажання — щонайшвидше дістатися додому. Спотикаючись між деревами, я впав у яму і побив коліна; нарешті таки натрапив на стежку, що вела до військового коледжу. Піщаним схилом ринув справжній каламутний потік, підхоплюючи разом із собою все навкруги. Раптом якийсь чоловік у темряві налетів на мене і мало не звалив із ніг. Він скрикнув зі страху, метнувся вбік і зник раніше, ніж я встиг отямитись і озватися до нього.

Буря так лютувала, що я на превелику силу видряпався на горб. Я йшов із лівого боку дороги, тримаючись ближче до загорожі. Уже майже на вершині горба я спіткнувся об щось м’яке і при світлі блискавки побачив під ногами купу темної одежі й пару черевиків. Блискавка швидко мигнула, і я не встиг розгледіти, хто це був. Я почекав нового спалаху. Тоді я побачив, що це кремезний чоловіку простенькій, ще не старій одежі. Він лежав якось незвично, уткнувшись у штахети і навалившись власним тілом на голову, так, наче на огорожу він налетів зосліпу.

Переборюючи відразу (це було цілком природно, бо я ніколи в житті не торкався трупа), я поклав чоловіка горілиць, — перевірити, чи б’ється серце. Він був мертвий. Мигнула ще раз блискавка й освітила йому лице. Я аж здригнувся: це був господар «Мурого пса», той самий, в якого я найняв візок.

Обережно переступивши труп, я пішов горбом далі. Потім, пробираючись додому, я проминув поліцейську дільницю і військовий коледж. На схилі горба вогню не було, хоча з вигону поблискувало червоне полум’я і крізь заслону граду пробивалися руді стовпи диму.

Більшість будинків, як це було видно при світлі блискавки, залишилися неушкоджені. На шляху біля військового коледжу лежало якесь темне груддя. Недалеко від Мейберійського мосту з дороги чулися голоси, хтось там ходив, але мені забракло духу гукнути до них або підійти ближче. Я ввійшов у свій будинок, замкнув двері, а потім іще накинув гачок і, хитаючись, біля самих східців звалився на підлогу. У мене перед очима стояли металеві страховиська й те тіло, що врізалося в огорожу. Так я й сидів, притулившись спиною до стіни, зіщулившись й тремтячи.

Розділ XI

Біля вікна

Я вже казав, що мої душевні бурі швидко улягаються. Невдовзі я відчув, що весь мокрий і що мені холодно. На килимку біля ніг вже розлилася ціла калюжа. Майже механічно я підвівся, зайшов до їдальні й хильнув трошки віскі, а тоді пішов переодягнутися.

Після цього я піднявся до кабінету — сам не знаю, чому саме туди. З вікна було видно дерева й залізничну колію, що проходила повз горсельський вигін. Ми з таким поспіхом вибиралися, що забули зачинити й вікно. В коридорі було темно, а супроти світлого краєвиду в отворі вікна кімната теж видавалася темною. Я зупинився на порозі.

Буря вщухла. Вежі Східного коледжу й сосни навколо нього зникли, а далеко на вигоні, в червоному сяйві виднівся піщаний кар’єр. На тлі заграви заклопотано метушилися велетенські й химерні, чорні тіні.

Здавалося, ніби й справді вся околиця у вогні. Широким схилом пагорба танцювали язики полум’я. Тріпотливі й виткі під поривами вітру, вони кидали червоні відблиски на хмари, що мчали по небу. Дим від близької пожежі час від часу затягував моє вікно і ховав марсіан. Що вони роблять, я не міг розгледіти. Постаті їхні окреслювались дуже невиразно, так само важко було побачити, що то за чорний предмет, біля якого вони метушаться. Не видно мені було й пожежі, відблиски якої танцювали на стіні й на стелі кабінету. У повітрі стояв різкий запах горілої смоли.

Я тихенько причинив двері і підкрався до вікна. Переді мною відкрився ширший краєвид — від будинків на станції Вокінг до обгорілих Байфлітських лісів. Щось палало внизу біля залізниці, недалеко від арки. По Мейберійському шляху та на пристанційних вулицях догорали руїни кількох будинків. Спочатку я ніяк не міг розібрати, що саме скоїлося біля залізничної коли; там яскраво палахкотів огонь, лежала якась чорна брила, а праворуч від неї — якісь жовті довгасті предмети. Потім я здогадався, що там сталася залізнична катастрофа. Передні вагони були розтрощені й палали, а задні ще стояли на рейках.

Поміж цими трьома головними джерелами світла — будинками, поїздом та пожежею на околиці Чепгема — слалися чорні смуги землі, покраяні латками охопленого вогнем і задимленого ґрунту. Увесь цей чорний, сплюндрований вогнем простір виглядав, наче гончарня вночі. Людей спершу я не помітив, хоч і дивився досить уважно. Потім розрізнив на станції кілька темних постатей, що одна за одною перетинали залізничну колію.

І оцей вогненний хаос — був той же маленький світ, в якому я безтурботно жив стільки років! Я не знав, що трапилося за останні сім годин, але уже починав підозрювати якийсь зв’язок між цими металевими велетнями й тими неквапливими потворами, які в мене на очах вивалювалися з циліндра. З дивним почуттям стороннього глядача я підсунув до вікна крісло і почав оглядати цей почорнілий краєвид. Найбільше цікавили мене три велетенські чорні постаті, які ходили туди й сюди біля піщаного кар’єру.

Вони були неначе чимось заклопотані. Я запитував себе — що вони там роблять? Невже це розумні механізми? Ні, це ж неймовірно! А може, в кожній отій ходячій вежі сидить марсіанин і рухає її, керує нею, так само як людський мозок керує тілом? Я став порівнювати їх до наших машин і вперше в житті задумався над тим, як виглядав би наш бронепоїзд чи паровоз в очах розумної (хоч і меншу за людину) істоти.

Буря зовсім ущухла, небо знову прояснилось, і над димом пожарищ було видно, як хилиться до заходу крихітна цяточка Марса.

Якась людина підходила до мого саду. Почувши шарудіння біля огорожі, я, раптом скинувши з себе тягар думок, глянув униз і побачив солдата, що ліз через огорожу. При вигляді людської істоти остовпіння моє минуло, і я миттю висунувся з вікна.

— Цс! — прошепотів я.

Солдат, завагавшись, сів на огорожу. Потім таки стрибнув у садок, пригнувся й тихенько пройшов через галявину до рогу будинку.

— Хто там? — пошепки запитав він, зупинившись під вікном і дивлячись угору.

— Куди ви йдете? — запитав я.

— Та хто його знає.

— Шукаєте, де сховатися?

— Еге ж.

— Заходьте в будинок, — запропонував я.

Я зійшов униз, відчинив двері, впустивши прибульця, знову замкнув їх. Солдатового обличчя мені не було видно. Він був простоволосий, а уніформа — розстебнута.

— Господи боже мій! — вирвалося в нього з уст, коли він переступив поріг.

— Що сталося? — поцікавився я.

— І не питайте! — Хоч було темно, я помітив, що він розпачливо махнув рукою.

— Вони стерли нас, просто стерли, — повторював він. Майже механічно солдат пішов за мною до їдальні.

— Випийте віскі, — запропонував я, наливаючи йому добру чарку.

Він випив. А потім важко сів на стілець перед столом, поклав голову на руки й раптом розплакався, схлипуючи, як дитина. Забувши власний недавній розпач, я стояв поруч і здивовано дивився на нього.

Минуло чимало часу, доки він заспокоївся і зміг відповідати на мої запитання. Розповідь його була плутана й безладна. Він був їздовий в артилерії, став до бою тільки близько сьомої. На цей час вигін уже обстрілювали. Казали, ніби перша партія марсіан, прикрившись панцирним щитом, повільно посувається до другого циліндра.

А потім цей щит піднявся на триногу і став першою руйнівною машиною, котру я бачив, коли повертався із Лезерґеда.

Гармату, яку обслуговував мій співрозмовник, встановили поблизу Горсела для обстрілу піщаного кар’єру, та її прибуття лише прискорило події. Коли він з передком від’їздив убік, кінь, потрапивши ногою в якусь нору, впав і скинув його у вибоїну. Тієї ж миті гармату рознесло на шматки, почали рватися снаряди, все навколо запалало, а сам він опинився під купою обвуглених людських і кінських трупів.

— Я лежав тихо, — розповідав він, — очманілий зі страху, а на мене навалилася передня частина кінського тулуба. Вони стерли нас! А запах — Господи боже! Ну чисто як припалене м’ясо! Падаючи, я обідрав спину і лежав так, аж доки не стало трохи легше. Хвилину тому вигляду нас був, як на параді, — а тут маєш — розбиті, знищені, розчавлені... Вони стерли нас!

Довго він ховався під кінським трупом, крадькома поглядаючи на вигін. Кардиганський полк спробував кинутись із багнетами на яму, але його одразу ж було знищено. Тоді страховисько звелося на ноги й стало спокійно ходити туди-сюди по вигону між небагатьох уцілілих, які стрімголов тікали геть. Його ковпак повертався навкруги та був схожий на людську голову в каптурі, подоба руки тримала якусь незвичайну металеву скриньку, з котрої вихоплювалося іскристе зелене полум’я, а з невеликого патрубка бив тепловий промінь.

За кілька хвилин на вигоні, скільки міг бачити солдат, не лишилося жодної живої душі; вогонь жер і ті дерева, і кущі, які ще не обвуглилися. Гусари стояли на дорозі в неглибокому рівчаку, і солдатові їх було не видно; він лише чув, як зацокотіли кулемети, а потім усе змовкло. Велетень довго не чіпав станції й кількох околишніх будинків, але потім він навів і туди тепловий промінь, і за лічені хвилини містечко обернулося на купу вогненних руїн.

Тоді тепловий промінь раптом погас, і велетень, повернувшись до артилериста спиною, посунув до обгорілого лісу, де лежав другий циліндр.

Цієї миті з ями вийшов іще один металево-блискучий титан. Це страховисько пішло слідом за першим, і солдат тоді обережно поповз по ще гарячому вересовому попелу до Горсела. Йому пощастило втрапити в рівчак, що тягся вздовж дороги, і таким чином він дістався Вокінга. Тут голос оповідача змінився майже на суцільні оклики. Через Вокінг пройти вже було неможливо. Ті мешканці, що уникли смерті, ніби зовсім збожеволіли, а решта попеклася або згоріла живцем. Він обминув пожарища, заховався поміж обгорілих руїн і тут побачив, що один велетень повертається до ями. Чудовисько помітило утікача, вхопило його сталевим щупальцем і вдарило головою об сосну. Коли нарешті настала ніч, артилерист побіг далі й дістався залізничного насипу. Звідси вже він крадькома пішов на Мейбері, у бік Лондона, сподіваючись знайти допомогу і порятунок.

Люди ховалися в ровах і в льохах, багато з тих, що залишилися живі, тікали до Вокінга й Сенда. Артилерист страждав від спраги, поки не побачив поблизу залізничного мосту розбитий водогін, з якого фонтаном струмувала вода.

Оце й усе, що я зміг від нього добитися. Закінчивши свою розповідь, артилерист ніби заспокоївся. Ще раніше він сказав мені, що від полудня нічого не їв. Я знайшов у буфеті трохи баранини й хліба і приніс йому, щоб він підкріпився. Боячись викрити себе, ми навіть не вмикали лампи і раз за разом руками намацували їжу. Доки він розповідав, обриси речей навколо стали проступати в темряві, а за вікном уже було видно поламані дерева і трояндові кущі. Скидалося на те, що галявиною пройшла юрба людей чи зграя тварин. Тепер я вже міг розгледіти й солдатове обличчя, бліде і брудне; певно, й моє було таке саме.

Попоївши, ми тихенько зійшли нагору до мого кабінету, і я знову виглянув із вікна. За ніч наша долина обернулася на попіл. Полум’я вже пригасало. Де був вогонь, тепер тільки диміло. Рештки розбитих і спалених будинків, повалені й обвуглені дерева — все це було заховане від очей нічною темрявою, але зараз виразно постало у світлі суворого ранку. Тільки подекуди щось уціліло: там бовванів білий семафор, тут стояла оранжерея, прозора й чиста серед почорнілих недогарків. Ніколи ще в історії війни не було такого немилосердного суцільного нищення!

Виблискуючи в ранковому світлі, три металеві велетні стояли біля ями, їхні ковпаки оберталися на всі боки, ніби вони милувалися спустошенням як результатом свого розбою. Мені здалося, що яма поширшала. Клуби зеленого диму раз у раз вибухали назустріч світанку, вони здіймалися вихором, розсіювалися й нарешті зникали.

Біля Чепгема височіли вогненні стовпи. Перші сонячні промені перетворювали їх на стовпи кривавого диму.

Розділ XII

Я стаю свідком

руйнування Вейбриджа та Шеппертона

Коли зовсім розвиднілося, ми відійшли від вікна і тихо зійшли вниз.

Артилерист погодився, що тут залишатися небезпечно. Він мав намір іти до Лондона і там приєднатися до своєї частини, дванадцятої кінної батареї. Але я вирішив повернутися до Лезерґеда. Мене так приголомшила могутність марсіан, що я вирішив перевезти дружину до Ньюгевена, а звідти якнайшвидше виїхати за кордон. Я вже зрозумів, що околиці Лондона неминуче стануть ареною спустошливої війни раніше, ніж пощастить знищити марсіан.

Між нами й Лезерґедом був третій циліндр, який оберігали ці велетні. Якби я був сам, напевне, майнув би навпростець. Але артилерист стримав мене.

— Недуже зрадіє ваша дружина, — сказав він, — якщо ви зробите її вдовою.

Врешті-решт я погодився йти разом з ним під прикриттям лісу на північ до Стрит-Кобгема. Там ми мали розлучитися, і я вже через Епсом дістався б до Лезерґеда, зробивши, проте, чималий гак.

Я хотів рушати відразу, але мій супутник був досвідченіший, тому примусив мене добре підготуватися до дороги. Ми обшукали весь будинок, і я знайшов флягу, яку ми наповнили віскі, а наші кишені ми понабивали сухарями та м’ясом. Ми вийшли з дому та побігли донизу тією самою дорогою, якою я підіймався минулої ночі. Будинки стояли порожніми. На нашому шляху лежали три обвуглені трупи, уражені тепловим променем.

Усюди валялися покинуті речі — як-от годинник, капець, срібна ложка і таке інше. На розі біля пошти лежав перекинутий, із поламаним колесом віз, навантажений меблями та ящиками; коня поряд не було. Серед руїн валялася і розбита залізна каса.

Горіла тут тільки сторожка сирітського притулку, а решту будинків було мало пошкоджено. Тепловий промінь змів лише димарі й пройшов далі. Проте Мейбері-гіл спорожнів — крім нас, тут не було жодної живої душі. Більшість мешканців подалась, мабуть, на Олд-Вокінг, — тією дорогою, що я добирався до Лезерґеда, — або ж поховалася невідомо де.

Сходячи дорогою, ми пройшли повз той труп у чорному, що й досі лежав тут, під дощем. Далі ми вступили до лісу і дійшли до залізничної колії, так нікого і не зустрівши. Ліс потойбіч залізниці був ріденький, обгорілий, дерева здебільшого лежали на землі, тільки подекуди стирчав похмурий стовбур із кількома темними листочками. З цього ж боку вогонь обсмалив лише ближчі до залізниці дерева, а далі не поширився. В одному місці, мабуть, у суботу ще працювали лісоруби. На галявині лежали між купами тирси зрубані і свіжообтесані дерева. Трохи осторонь стояла безлюдна тимчасова халабуда. Ранок був тихий, спокійний, безвітряний, навколо панувала суцільна тиша. Навіть пташки не співали. Ми з артилеристом, швидко йдучи вперед, розмовляли лише пошепки і щохвилини озиралися. Кілька разів ми зупинялись і прислухалися.

Невдовзі ми підійшли до дороги і почули стукіт копит, а потім побачили вершників, що повільно їхали до Вокінга. Ми гукнули до них, вони зупинилися, і ми підійшли ближче. Це був лейтенант і двоє рядових гусарського полку; вони везли якийсь прилад; артилерист пояснив мені, що це геліограф.

— Ви перші, кого ми за весь ранок зустріли на цій дорозі, — сказав лейтенант. — Що тут сталося?

Він явно непокоївся. Солдати, що стояли позаду нього, з цікавістю поглядали на нас.

Мій супутник вискочив на дорогу й віддав честь.

— Нашу гармату розірвало вночі, сер. Я переховуюся. Наздоганяю свою батарею. Проїхавши півмилі цією дорогою, ви, я гадаю, побачите марсіан.

— Які вони, до біса, ці марсіани? — запитав лейтенант.

— Велетні в панцирах, сер. Футів зі сто на зріст. На трьох ногах, тіло ніби з металу, а згори здоровенна голова під ковпаком, сер.

— Вигадаєш іще! — сказав лейтенант. — Якісь дурниці, слово честі.

— Ще побачите, сер. Вони носять якусь скриньку, сер, що стріляє вогнем і вбиває на смерть.

— То це ніби якась гармата?

— Ні, сер. — І артилерист почав жваво розповідати про тепловий промінь.

Лейтенант обірвав його оповідання і пильно придивився до мене. Я стояв на насипу край дороги.

— А ви бачили марсіан?

— Так, це все правда, — відповів я.

— Ну що ж, — сказав лейтенант, — я гадаю, що й мені доведеться поглянути на них. Слухай-но, — звернувся він до артилериста, — нас послано звільнити місцевість від жителів. А ти підеш до бригадного генерала Марвіна і доповіси про все, що побачив. Генерал у Вейбриджі. Дорогу знаєш?

— Я знаю дорогу, — промовив я.

Лейтенант повернув коня на південь.

— Кажете, півмилі? — запитав він.

— Не більше, — відповів я і показав на верхів’я дерев, які височіли на півдні.

Лейтенант подякував мені й рушив далі. Більше ми його ніколи не бачили.

Потім ми помітили ще трьох жінок та двох дітей, що перед будинком вантажили на маленький візок брудні вузли і старі меблі. Вони були такі заклопотані, що не мали часу розмовляти з нами.

Поблизу Байфлітської станції ми вийшли із соснового лісу. Лагідно світило сонце, ранок був мирний і спокійний. Сюди не сягав уже тепловий промінь, і, якби не безгоміння спорожнілих будинків, не метушня тих, що квапливо укладали до від’їзду пожитки, якби не загони солдатів на залізничному мосту, що дивилися вздовж залізниці на Вокінг, — це була б звичайна неділя.

Кілька возів і фургонів зі скрипом тяглися по дорозі на Едлстон.

Раптом крізь ворота ми побачили на лузі шість двадцятифунтових гармат, розставлених поряд на однаковій відстані й націлених на Вокінг.

Тут же напоготові стояли артилеристи; трохи далі лежали ящики зі снарядами.

Солдати виструнчились, наче перед правдивим бойовим оглядом.

— Оце до діла! — сказав я. — Хоч тепер вони тим павукам дадуть чосу!

Мій супутник, вагаючись, топтався під ворітьми.

— Піду я далі, — вирішив він.

Ближче до Вейбриджа, по той бік мосту, численна купа солдатів у білих неформених куртках насипали довгий вал, за якими побачив встановлено ще гармати.

— Це, мабуть, як лук і стріли проти блискавиці, — позіхнув артилерист. — Не бачили вони вогненного променя!

Офіцери, що стояли біля валу, дивилися поверх дерев на південний захід; солдати щохвилини зупинялися і також поглядали в той бік.

У Байфліті був справжній переполох: люди пакували речі, зо два десятки гусарів, хто верхи, хто пішки, підганяли мешканців. На вулиці серед усілякого транспорту вантажили кілька чорних санітарних карет із хрестами в білих кружках і якийсь старий омнібус. Тут були десятки цивільних, і багато серед них таких, що, шануючи неділю, повбиралися у святковий одяг. Солдатам нелегко було пояснити, яка серйозна небезпека загрожує, бо вони не розуміли цього самі. Ми побачили якогось засушеного дідка із великою скринею: він сердито сперечався з капралом, який не дозволяв йому брати з собою десятків два або й більше горщиків з орхідеями. Я підійшов до них і смикнув старого за лікоть.

— Ви знаєте, що там діється? — запитав я, показуючи на верхів’я дерев, за якими були марсіани.

— Що? — запитав старий, обернувшись. — Я їм пояснюю, що ці горщики дуже цінні.

— Смерть! — вигукнув я. — Смерть іде! Смерть, розумієте?

Я залишив його розмірковувати над цим, а сам кинувся за артилеристом. На повороті я озирнувся. Капрал дав старому спокій, і той стояв самотній біля своєї скрині та горщиків з орхідеями, розгублено дивлячись на дерева, за якими ховалася небезпека.

У Вейбриджі ніхто не міг сказати, де міститься штаб. Тут був суцільний безлад. Підводи, карети утворювали мішанину всіляких возів і коней. Поважні мешканці містечка, чоловіки в костюмах, ошатно вдягнені жінки — всі квапливо пакували речі; навіть ті, хто завжди байдикував, і вони завзято допомагали іншим; діти, вдоволені з такої пригоди, галасували. А над цією метушнею розлягалися дзвони: це місцевий вікарій, незважаючи ні на що, правив ранню службу.

Ми з артилеристом присіли на східцях біля криниці й нашвидку підкріпилися тим, що захопили з собою. Військові патрулі — вже не гусари, а гренадери в білих мундирах, — попереджували населення, щоб воно або швидше вибиралося звідси, або ховалося по льохах, коли почнуть стріляти. Проходячи залізничним мостом, ми бачили натовпи людей, що купчилися на станції й навколо неї: платформи були забиті різними валізами й клунками. Звичайний розклад поїздів було порушено, певно, тому що підвозили до Чертсі війська й гармати. Кажуть, що згодом дійшло навіть до жорстокої бійки за місця в додаткових поїздах, які було пущено по обіді.

Вийшовши з Вейбриджа, ми дісталися шеппертонського шлюзу, де зустрічаються річки Вей і Темза. Тут ми допомогли двом стареньким навантажити маленький візок. Гирло Вей має три рукави; через неї ходив пором, і можна було винайняти човен. На тому боці річки був трактир, перед ним галявина, а далі за деревами височіла церковна дзвіниця (тепер там залишився тільки шпиль).

Біля перевозу ми застали збуджену галасливу юрбу. Паніки не було, але людей зібралося набагато більше, ніж могли перевезти човни. Люди йшли, задихаючись під тягарем великих клунків. Якесь подружжя, пристосувавши двері з клуні замість носилок, несло на них своє добро. Один чоловік сказав нам, що має намір виїхати поїздом із Шеппертонської станції.

Усі голосно розмовляли, хтось навіть жартував. Багатьом здавалося, що марсіани — це просто велетенські істоти, здатні тільки пограбувати місто, але що їх зрештою буде-таки знищено. Люди збентежено поглядали на річку, на луки, але все було спокійно.

За Темзою, коли не зважати на те місце, де приставали човни, також було тихо — помітний контраст із Сурреєм. Люди висідали з човнів і підіймалися дорогою.

Великий пором щойно відчалив. Кілька солдатів стояли на галявині перед заїздом, дивилися на втікачів і глузували з них, навіть не пробуючи допомогти. Трактир, як і звичайно в неділю, був зачинений.

— Що це? — вигукнув один із веслярів, почувши раптовий вибух.

— Та цить же! — Хтось поряд зі мною гримнув на собаку, який завив.

Знову почувся приглушений вибух, тепер уже з боку Чертсі. Стріляла гармата.

Почався бій. На тому боці річки заревли невидимі через дерева гармати, майже одна за одною. Скрикнула якась жінка. Усі раптом ніби закам’яніли, обернувшись у бік близької незримої битви. На широкому лузі не було нікого, тільки мирно паслася череда і під сонячним промінням стояли непорушно сріблясті верби.

— Солдати їх зупинять, — якось непевно промовила якась жінка.

Над верхів’ями дерев звівся димок. Потім ми побачили десь далеко клуб диму, що здійнявся вгору і завис у повітрі. Цієї ж миті під ногами задрижала земля, важкий вибух струсонув повітря, у вікнах будинків шибки розлетілися на друзки, і ми заціпеніли.

— Он де вони! — вигукнув чоловік у синій куртці. — Там, там! Бачите?! Там!

Раптово один за одним з’явилися марсіани в металевих панцирах — перший, другий, третій, четвертий: вони звелися шеренгою за лугом, над молодим лісом біля Чертсі, і швидко прямували до річки. Спочатку їхні постаті під ковпаками здавалися зовсім маленькими; вони пересувалися ніби на коліщатах, але зі швидкістю птахів.

Тоді, рухаючись навскіс до нас, з’явився п’ятий марсіанин. Великі панцирні тіла виблискували під сонцем. Що ближче вони підходили, то більшими ставали. Крайній ліворуч марсіанин, який був найдалі від нас, розмахував високо в повітрі великим ящиком, і жахливий тепловий промінь, який я вже бачив вночі проти суботи, майнув над Чертсі й почав уражати будинки.

Побачивши цих дивних, швидких і жахливих створінь, натовп над річкою, здавалося, завмер від жаху. Ні вигуків, ні гомону — запанувала могильна тиша. Потім почувся захриплий шепіт і тупотіння ніг, чалапання по воді. Якийсь чоловік, занадто переляканий, щоб скинути з плечей свою ношу, повертаючись, ударив мене ріжком валізи, аж я заточився. Якась жінка штовхнула мене і кинулася щодуху бігти. Я обернувся і також побіг разом з натовпом, хоча страх не затьмарив мого розуму. Тільки єдине — жахливий тепловий промінь — був у мене на думці.

Треба сховатись у воду! Це порятунок!

— У річку, стрибайте у річку! — закричав я, хоч ніхто мене й не слухав, і побіг просто назустріч марсіанинові, що наближався до нас.

Збігши схилом до річки, я кинувся у воду. Те саме робили й інші люди. Човен, переповнений людьми, що тільки-но відчалив, пристав до берега. Каміння під ногами вкрилося слизьким брудом, а річка була така мілка, що я пробіг кроків із двадцять, доки вода сягнула мого пояса. Коли марсіанин уже височів над моєю головою ярдів за двісті, я пірнув. Люди стрибали з човна в річку, і плескіт води віддавався мені у вухах. Інші квапливо вилазили з човнів на берег. Але марсіанин звертав уваги на людей не більше, ніж людина звертає на мурашок, коли наступає на них. Коли, задихаючись, я висунув із води голову, ковпак марсіанина був обернений у бік батарей, що невпинно обстрілювали річку. Велетень крутив якоюсь коробкою, певне, генератором теплового проміння.

За мить він підійшов до берега і ступив на середину річки; коліно його виставленої вперед ноги уже впиралося в протилежний берег; іще секунда, і страховисько звелося на повний зріст. Але тут шість гармат на правому березі, про які ніхто й не підозрював, бо вони були замасковані край села, відкрили вогонь. Від раптового струсу в мене закалатало серце. Страховисько вже наводило тепловий промінь, коли снаряд розірвався всього ярдів за шість над його ковпаком.

Від несподіванки я скрикнув. Інших чотирьох марсіан я не бачив і не думав про них — усю мою увагу поглинув цей. Слідом за першим снарядом у повітрі біля самого марсіанина розірвалися одночасно ще два; ковпак спритно ухилився від них, але четвертого снаряда вже не уник — снаряд влучив просто в металеву вежу.

Ковпак розтрощило, вибухнуло полум’я, і разом з уламками яскравого блискучого металу розлетілися навсібіч шматки м’яса.

— Ура! — радісно і водночас істерично закричав я.

Мій крик підхопили люди, що стояли навкруг у воді.

Від захвату я мало не вискочив на берег.

Колос із відтятою головою захитався, мов п’яний, але не впав. Якимось чудом він зберіг рівновагу і, не випускаючи камери з тепловим струменем, швидко, але похитуючись, попрямував Шеппертоном. Його живий мозок — марсіанина у сталевій вежі — було розірвано на шматки, і велетенська химера йшла тепер вперед наосліп, спустошуючи все на своєму шляху. Тринога прямувала по прямій, не здатна вже керувати рухами. Наскочивши на дзвіницю розваленої церкви, машина хитнулась, наче від удару тарана, і зі страшенним гуркотом упала в річку.

Пролунав неймовірної сили вибух, і смерч води, пари, намулу й металевих уламків здійнявся в небо. Щойно камера теплового променя занурилась у річку, вода перетворилася на пару. Ще мить, і величезна болотяна хвиля, бурхливо киплячи, ринула проти течії.

Я бачив, як люди борсалися, намагаючись вибратися на берег, і чув пронизливі крики й зойки, які покривав клекіт води, нагрітої від падіння марсіанина.

На мить я зовсім забув про небезпеку і не відчував, якою гарячою стала вода. Відштовхнувши якогось чоловіка в чорному одязі, я кидався у воді, доки дійшов до повороту річки. Кілька спорожнілих човнів безпорадно гойдалися на хвилях, а нижче за течією лежав майже весь занурений у воду підбитий марсіанин.

Над марсіанином здіймалися густі хмари пари; крізь їх завихрені пасма я міг іноді розгледіти невиразні велетенські кінцівки тієї потвори, що й досі вовтузилась у воді, збиваючи в повітря фонтани бруду й піни. Металеві суглоби вимахувалися над водою, сіпалися, ніби живі руки, і, коли б не безладність цих рухів, можна було б подумати, що серед хвиль якась поранена істота змагається за життя. Із машини з голосним сичанням бив догори величезний струмінь рудої рідини.

Від цього видовища мене відірвав якийсь шалений рев, подібний до заводської сирени. Чоловік, стоячи по коліна у воді біля поромної линви, ледь чутно щось гукав до мене, показуючи рукою. Я озирнувся й побачив двох марсіан, які швидко прямували просто на нас. Гармати з Шеппертона відкрили по них огонь, але цього разу марно.

Я відразу ж пірнув у воду і, задихаючись, щосили рвався вперед.

Вода наді мною вирувала і швидко нагрівалася.

На мить вистромившись із води, щоб передихнути і відкинути з очей волосся, я побачив, як хмарою здіймається біла пара, ховаючи марсіан. Гуркіт стояв неймовірний. Тоді я помітив велетенські сірі постаті, які через імлу видавалися ще більшими. Вони пройшли повз мене, і двоє з них зупинилося над пінистими уламками свого товариша, що безсило борсався у воді. Третій і четвертий також зупинилися над річкою, один ярдів за двісті від мене, а другий трохи далі — з боку Лейлгема. Генератори теплового струму похитувалися вгорі, й нищівне проміння зі свистом било на всі боки.

У повітрі стояв хаос: пронизливий гул марсіан, гуркіт будинків, що валилися в огні, тріск охоплених полум’ям дерев, хлівів, парканів, гудіння й свист страшної вогненної стихії.

Густий чорний дим підіймався в повітря й мішався з парою, що валувала над рікою. Тепловий промінь ковзав по Вейбриджу туди й сюди, і кожен його дотик викликав білі спалахи, після яких починався вогненно-димовий танець. Ближчі, ще не ушкоджені будинки, примарні, бліді й похмурі, стояли повиті парою, чекаючи на свою долю, а за ними шаленів огонь.

Мабуть, із хвилину стояв я по груди в воді, гарячій, майже як окріп. Я розгубився і втратив надію на порятунок. Крізь стовпи пари я бачив, як люди, що були також у річці, вибиралися на берег, чіпляючись за очерет, — наче жабенята, що тікають поміж травою, коли підходить людина. Інші панічно бігали берегом.

Спалахи теплового променя раптом ковзнули в мій бій. Від його дотику будинки розсипалися й падали, пройняті вогнем, гули охоплені полум’ям дерева. Метнувшися по стежці, що йшла від берега, промінь знищив людей, а потім наблизився до води, ярдів за п’ятдесят від мене.

Він перекинувся на другий берег, у бік Шеппертона, і там, де він проходив, вода збурювалася хвилями гарячої пари. Я повернув до берега.

Ще мить, і мене накрила величезна хвиля, гаряча, немов окріп. Я закричав і, ошпарений, напівсліпий, волаючи від нестерпного болю, кинувся до берега. Якби я послизнувся, то неминуче загинув би. Я безсило впав на широкій мілині на очах у марсіан, там, де Вей зливається з Темзою.

Я вже нічого не чекав, крім смерті.

Немов крізь туман пригадую, як нога марсіанина ступила ярдів за двадцять від моєї голови, глибоко вгрузнула і піднялася, розтрушуючи рінь далеко навкруги. Потім — довгий час гнітючого чекання, і я побачив, як четверо марсіан несуть кудись свого пошматованого товариша. Їхні кроки, спочатку добре чутні, поволі завмирали у димах, по той бік річки, серед широких лук. І тільки тоді я став дуже повільно усвідомлювати, що дивом уник смерті.

Розділ XIII

Зустріч зі священиком

Відчувши несподівану силу земної зброї, марсіани відступили до початкових позицій на Горсельському вигоні. Вони квапилися перенести рештки свого пошматованого товариша і тому зовсім не зважали на таких нікчем, як я. Якби вони залишили свого товариша й рушили далі, то, крім кількох батарей дванадцятифунтових гармат, до самого Лондона не зустріли б опору і, звичайно, досягли б столиці раніше, ніж туди дійшла б звістка про їх наближення. Напад був несподіваний, жахливий і нищівний, як землетрус, що сто років тому зруйнував Лісабон.

Проте марсіани не квапилися. Через кожні двадцять чотири години з космічного простору циліндр за циліндром їм надходила допомога. А тим часом командування війська й флоту, усвідомивши страшну силу нападника, почало гарячково готуватися до оборони. Щохвилини на позиції прибували нові й нові гармати. Уже ввечері неділі в кожному гайку, в кожній приміській дачі на схилах горбів під Кінгстоном і Річмондом чорніли націлені жерла замаскованих гармат. А то тут, то там по обгорілих спустошених полях навколо табору на горсельському вигоні, по спустошених селах, між купами чорних обвуглених недогарків сосняка — підкрадалися сміливці з геліографами, маючи завдання повідомляти артилерію про наближення марсіан. Але марсіани відчули силу нашої артилерії і небезпеку в наближенні людей — всякого, хто тепер насмілився би наблизитись до циліндра, спіткала б смерть.

Очевидно, марсіани витратили післяполудневий час на перенесення всього необхідного з другого й третього циліндрів (згодом я дізнався, що другий упав на гольфовому майданчику під Едлстоном, третій — поблизу Пірфорда) до ями на Горсельському вигоні. Після цього один марсіанин став на варті серед почорнілого вересу й зруйнованих будинків, а решта залишили бойові машини і спустилися до ями. До пізньої ночі вони завзято працювали, і над ямою здіймалися стовпи густого зеленого диму, який було видно з пагорбів Мерроу і навіть, як розповідали, із Бенстеда й Епсома.

Марсіани позаду мене готувалися до нового наступу, а переді мною люди збирали сили для відсічі. Я з невимовними труднощами крізь огонь і дим пробивався із Вейбриджа в Лондон.

Помітивши порожній човен, який несла течія, я скинув з себе мало не весь змоклий одяг, підплив до нього і на човні вибрався зі страшного пекла. У човні весел не було, але я гріб просто руками, наскільки то було можливо, якщо руки ошпарені. Так повільно плив я за течією в напрямі Голіфорда й Волтона, щоразу, з цілком зрозумілих причин, озираючись назад. Я тримався річки, бо у воді найкраще було рятуватися, якби велетні поновили наступ.

Разом зі мною текла й вода, що нагрілася від затопленого марсіанина, і я десь милю через туман не міг розрізнити берегів. Щоправда, один раз я побачив низку чорних постатей, що тікали із Вейбриджа. Голліфорд, здавалося, зовсім спорожнів; над берегом горіло кілька будинків. Дивно було бачити, як серед білого дня під блакитним небом палало тихе покинуте місто, оповите димом та полум’ям, — ніколи ще у житті не бачив я пожежі без метушливої юрби. Трохи далі, на обмілині, димів і горів очерет, а хвиля полум’я котилася від нього далі на поле, де лежало сухе сіно.

Я був настільки знесилений після пережитого, а вода в річці була така гаряча, що довгий час я плив, поклавшись тільки на волю течії. Потім знову прокинувся страх, і я почав гребти руками. Сонце палило голу спину. Нарешті, коли за поворотом я побачив Волтонський міст, втома й лихоманка взяли гору над страхом. Я причалив до мідлсекського берега і ледь живий упав на густу траву. Була вже, мабуть, четверта чи п’ята година. Я трохи спочив, а тоді схопився на ноги й пройшов, мабуть, з пів-милі, не зустрівши жодної душі; потім знову приліг у затінку під живоплотом. Пригадую, що дорогою я марив, щось промовляючи сам до себе. Мене страшенно мучила спрага, і я дуже шкодував, що не напився води з річки. Дивно, але я чомусь сердився на дружину: мене дратувало, що я не міг дістатися Лезерґеда.

Мабуть, я задрімав, бо ясно не можу пригадати, коли з’явився священик. Пам’ятаю, що він сидів, задерши догори чисто виголене обличчя, і тупо дивився в бліді відблиски вогнів; рукави його сорочки були в сажі. Небо вкривали хмарки, прозорі й легкі, немов пір’їни, вони застигали в надвечірньому золоті літнього сонця.

Я підвівся і сів. Мій рух привернув його увагу, і він поглянув на мене.

— Чи нема у вас води? — запитав я.

Він похитав головою.

— Уже цілу годину ви просите води, — сказав він.

Десь хвилину ми мовчки дивилися один на одного. Напевно, мій вигляд здавався йому чудним: я був напівголий, мокрі штани та шкарпетки були всім моїм одягом, тіло було попечене, лице і спина почорніли від диму. Його ж обличчя було мляве, спокійне, майже біле кучеряве волосся спадало на низьке чоло, великі блакитні очі втупилися удалечінь. Говорив він, наче рубав, і постійно поглядав кудись убік.

— Що діється? — промовив він. — Що все це означає?

Я тільки глянув на нього й нічого не відповів.

Він простер тонку білу руку і мало не заголосив:

— Як це сталося? За які гріхи така покута? Після ранньої відправи пішов я прогулятися, а тут нагло — вогонь, землетрус, смерть! Содом і гоморра! Вся наша праця пішла за вітром, уся праця... І хто вони такі, ті марсіани?

— А хто такі ми? — насилу промимрив я.

Він обхопив коліна руками і знову повернувся до мене. Якийсь час він мовчки дивився в моє обличчя.

— Я ходив по дорозі, щоб освіжити голову, — повторив він. — І раптом — вогонь, землетрус, смерть!

Він замовк; підборіддя його мало не торкалося кілець.

Потім він знову заговорив, розмахуючи руками:

— Уся праця... всі недільні школи... В чому наша провина? В чому провина Вейбриджа? Все зникло, все зруйновано... Церква! Ми відбудували її тільки три роки тому... І от вона стерта з лиця землі! За що?

Він знову помовчав і заговорив, неначе божевільний:

— Дим від цього пожарища вічно підноситиметься до неба!

Його очі блиснули, пальцем він вказував на Вейбридж.

Я здогадувався, що він душевнохворий. Трагедія, яку йому довелося побачити, спричинила його божевілля.

— Далеко звідси до Санбері? — спитав я.

— Що ж робити? — промовив він. — Невже ці страховиська всюди? Невже земля в їхній владі?

— Далеко звідси до Санбері? — повторив я запитання.

— Тільки сьогодні я служив обідню...

— Обставини змінилися, — спокійно відповів я. — Не впадайте у відчай. Ще є надія.

— Надія!

— Так, надія, попри весь цей жах!

Я виклав йому свою думку щодо нашого теперішнього становища. Спершу він слухав з цікавістю, але потім збайдужів і відвернувся.

— Це початок кінця, — урвав він мене. — Це кінець. Це Страшний суд. Люди молитимуть гори і скелі впасти на них...

Його слова підтвердили мою здогадку. Зібравшись на думці, я підвівся і поклав руку йому на плече.

— Ви ж чоловік, — сказав я. — Ви просто втратили голову. Віра перевіряється тим, як вона може встояти перед нещастям. Подумайте, скільки разів в історії людства бували землетруси, потопи, війни і виверження вулканів. Чому Бог повинен був зробити виняток для Вейбриджа? Бог не страховий агент.

— Як нам врятуватися? — раптом запитав він. — Вони невразливі, вони безжальні...

— Що сильніші вони, то розумнішими й обережнішими мусимо бути ми, — відповів я. — До речі, одного з них убили три години тому.

— Убили? — вигукнув він. — Хіба можна вбити вісника Божого?

— Я бачив це, — вів я далі. — Просто ми з вами потрапили в самий центр подій, от і все.

— Що це в небі? — спитав він.

Я пояснив, що це сигнали геліографа і що вони означають, що люди поспішають нам на допомогу.

— Ми перебуваємо в самій гущі подій, хоча навкруги все спокійно. Наближається гроза. Ось там, здається, марсіани, а в напрямі до Лондона, там, де пагорби Річмондом і Кінгстона, під прикриттям дерев риють траншеї і встановлюють гармати. Марсіани, ймовірно, підуть по цій дорозі.

Він схопився і жестом зупинив мене.

— Слухайте! — сказав він.

Віддалених пагорбів за річкою долинав гул гармат і якийсь страшний крик. Потім запала тиша. Жук перелетів через огорожу. На заході димом затягувало Вейбридж і Шеппертон. У небі блищав місяць.

— Нам треба йти цією стежкою на північ, — сказав я.

Розділ XIV

У Лондоні

Коли у Вокінгу впав циліндр, мій молодший кузен перебував у Лондоні. Він був студентом-медиком і готувався до іспиту; до суботи він нічого не чув про прибуття марсіан. Ранкові суботні газети на додаток до довгих спеціальних статей про Марс і про життя на ньому надрукували досить туманне стисле повідомлення. Повідомлялося, що марсіани, налякані наближенням натовпу, вбили кількох людей за допомогою якоїсь скорострільної гармати. Телеграма закінчувалася так: «Марсіани, хоча і здаються грізними, не вилазили з ями, в яку впав їх снаряд, і, очевидно, не можуть цього зробити. Ймовірно, це викликано більшою силою земного тяжіння». На перших сторінках це особливо підкреслювалося.

Звичайно, всі студенти, які готувалися до іспиту з біології в університеті, куди вирушив того дня й мій кузен, дуже зацікавилися повідомленням, але на вулицях не спостерігалося особливого пожвавлення.

Вечірні газети вийшли з сенсаційними заголовками. Однак вони повідомляли тільки про рух військ до пустки і про те, що палають соснові ліси між Вокінгом і Вейбриджем. О восьмій годині «Сент-Джеймс газет» випустила екстрене повідомлення про те, що попсований телеграф. Припускали, що лінія пошкоджена внаслідок пожежі. У цю ніч — у ніч, коли я їздив до Лезерґеда і назад, — іще нічого не було відомо про битви.

Кузен не хвилювався про нас, оскільки знав з газет, що циліндр упав щонайменше за дві милі від мого будинку. Він збирався поїхати до мене цієї ж ночі, щоб, як він потім розповідав, подивитися на чудовиськ, поки їх не знищили.

Він послав мені телеграму о четвертій годині, а ввечері вирушив до мюзик-холу.

Телеграму я так і не одержав.

У Лондоні в ніч проти неділі теж вибухнула гроза, і кузен доїхав до вокзалу Ватерлоо візником.

На платформі, звідки зазвичай вирушає дванадцятигодинний поїзд, він дізнався, що потяги чомусь не доходять до Вокінга. Чому, він так і не міг добитися: залізнична адміністрація толком нічого не знала. На вокзалі не помітно було хвилювання; залізничники припускали, що між Байфлітом і вузловою станцією Вокінг сталася аварія. Вечірні поїзди, що зазвичай йшли через Вокінг, прямували через Вірджинія-Вотер або Гілдфорд.

Якийсь репортер вечірньої газети, прийнявши кузена помилково за начальника руху, на якого кузен трохи походив, намагався взяти в нього інтерв’ю.

Майже ніхто, втому числі залізничники, не пов’язували це з марсіанами.

Я потім читав у якійсь газеті, нібито ще вранці в неділю «весь Лондон був наелектризований повідомленнями з Вокінга».

Насправді нічого подібного не було.

Більшість мешканців Лондона вперше почули про марсіан тільки в понеділок вранці, коли вибухнула паніка. Навіть ті, хто читав газети, не відразу зрозуміли поспіхом написане повідомлення. Більшість лондонців недільних газет не читали. Крім того, лондонці так упевнені у своїй безпеці, а сенсаційні качки такі звичайні в газетах, що ніхто особливо не переймався цією заявою.

Вчора, близько сьомої години дня, марсіани вийшли з циліндра і, рухаючись під захистом броні з металевих щитів, ущент зруйнували станцію Вокінг і навколишні будинки і знищили цілий батальйон. Подробиці невідомі. Кулемети виявилися безсилими проти їх броні; польові гармати були виведені з ладу. У Чертсі спрямовані роз’їзди гусар. Марсіани, мабуть, повільно просуваються до Чертсі або Віндзор. У Західному Серрею тривога. Зводяться земляні зміцнення, щоб перепинити доступ до Лондона.

Це було надруковано в «Санді Сан», а в «Рефері» дотепний фейлетоніст писав, що все це скидається на паніку в селі, де несподівано розбігся мандрівний звіринець.

Ніхто в Лондоні толком не знав, що таке броньовані марсіани, але чомусь вперто повзли чутки, що чудовиська дуже неповороткі. «Повзають», «насилу тащаться» — такі вирази траплялися майже в усіх перших повідомленнях. Жодну з телеграм не написав очевидець подій.

Недільні газети друкували екстрені випуски в міру отримання свіжих новин та навіть коли їх не було. Тільки ввечері газети отримали урядове повідомлення, що населення Уолтона, Вейбриджа і всієї округи евакуюється до Лондона, — і більше нічого.

Вранці кузен пішов до церкви при приютській лікарні, досі не знаючи про події минулої ночі. У проповіді пастора він вловив туманні натяки на якесь вторгнення; крім того, було прочитано особливу молитву про послання світові. Вийшовши з церкви, кузен купив номер «Рефері». Стривожений новинами, він вирушив на вокзал Ватерлоо довідатися, чи відновлено залізничний рух. На вулицях було звичайне святкове пожвавлення — омнібуси, екіпажі, велосипеди, багато гарно вбраних людей; ніхто особливо не хвилювався через новини. Всі були заінтриговані, але якщо хто і турбувався, то не за себе, а за своїх рідних, які жили поза містом.

На вокзалі кузен уперше почув, що до Віндзора і Чертсі потяги не ходять. Носії сказали йому, що зі станцій Байфліт і Чертсі отримано вранці кілька важливих телеграм, але телеграф чомусь не працює.

Кузен не міг домогтися більш точних відомостей. «Близько Вейбриджа йде бій» — от і все, що вони знали.

Рух поїздів було порушено.

На платформі цілий натовп чекав на приїзд рідних і знайомих із південного заходу. Якийсь сивий джентльмен лаяв Південно-Західну компанію.

Прийшли пара потягів з Річмонда, Путні і Кінгстона, приїхали люди, що на свято хотіли покататися на човнах. Вони розповідали, що шлюзи замкнені і що відчувається тривога. Мій кузен розговорився з якимось молодиком.

— Купа народу їде в Кінгстон на візках, на чому попало, зі скринями, з усім скарбом, — розповідав той. — Їдуть з Молса, Вейбриджа, Волтона і кажуть, що близько Чертсі чутно канонаду і що кавалеристи веліли скоріше вибиратися, бо наближаються марсіани. Ми чули гарматні постріли біля Гемптон-Корту, але подумали, що це грім. Що означає уся ця чортівня? Адже марсіани не можуть вилізти зі своєї ями, правда?

Мій кузен нічого не міг на це відповісти.

Трохи згодом він зауважив, що якесь занепокоєння передається і пасажирам підземки; недільні екскурсанти почали чомусь завчасно повертатися з усіх південно-західних околиць: з Барнса, Вімблдону, Річмонд-парку, Кью і інших; але ніхто не міг повідомити нічого, крім туманних чуток.

Всі пасажири, що поверталися з кінцевої станції, здавалося, були чимось стурбовані.

Близько п’ятої години люди, що зібралася на вокзалі, дуже здивувалися через те, що відкрили рух між Південно-Східною та Південно-Західною лініями, зазвичай закритий, а також тому, що з’явилися військові ешелони і платформи з важкими снарядами. Це були снаряди з Вулвіча, призначені для захисту Кінгстона.

Публіка обмінювалася жартами з солдатами: «Вони вас з’їдять», «Йдемо приборкувати звірів», і так далі. Незабаром з’явився загін поліцейських і став очищати вокзал від публіки.

Мій кузен знову вийшов на вулицю.

Дзвони дзвонили на вечірню, і колона дівчат із Армії порятунку йшла співаючи по Ватерлоо-роуд.

На мосту натовп цікавих дивилася на дивну буру піну, яка клаптями пливла вниз за течією. Сонце сідало, вежі Біг-Бена і палати парламенту чітко вимальовувалися на ясному безтурботному небі; воно було золотисте, з червонувато-ліловими смугами.

Говорили, що під мостом пропливло мертве тіло. Якийсь чоловік, який сказав, що він військовий з резерву, повідомив моєму кузенові, що помітив на заході сигнали геліографа.

На Веллінгтон-стрит кузен побачив жвавих газетярів, які щойно вибігли з Фліт-стрит з іще сирими газетами, посиланими приголомшливими заголовками.

— Жахлива катастрофа! — вигукували вони навперебій. — Бій під Вейбриджем! Докладний опис! Марсіани відкинуті! Лондон у небезпеці!

Кузену довелося заплатити три пенси за газету.

Тільки тепер він зрозумів, які страшні й небезпечні ці чудовиська.

Він дізнався, що це не просто купка маленьких неповоротких створінь, а розумні істоти, що керують гігантськими механізмами, що вони можуть швидко пересуватися і знищувати все на своєму шляху і що проти них безсилі навіть далекобійні гармати.

Їх описували як «величезні павукоподібні машини, майже сто футів заввишки, здатні пересуватися зі швидкістю експреса і викидати інтенсивний тепловий промінь».

Замасковані батареї, головним чином з польових гармат, були встановлені по дорозі до Лондона. Було помічено п’ять бойових машин, які рухалися до Темзи; одна з них завдяки щасливому випадку була знищена. Зазвичай снаряди не досягали мети і батареї миттєво зміталися тепловим променем.

Згадувалося також про важкі втрати, понесені військами; проте повідомлення були складені в оптимістичному тоні.

Марсіани подекуди були відбиті, виявилося, що вони уразливі. Вони відступили до трикутника, утвореного трьома циліндрами, що впали під Вокінгом. Розвідники з геліографами оточили їх.

Швидко підводили гармати з Віндзора, Портсмута, Олдершота, Вулвіча і навіть з півночі. Між іншим, з Вулвіча було доставлено далекобійні дев’яностоп’ятитонні снаряди, встановлено близько ста шістдесяти гармат, головним чином для захисту Лондона. Ніколи ще в Англії з такою швидкістю і в таких масштабах не проводилася концентрація військових сил.

Сподівалися, що всі наступні циліндри будуть надалі знищуватися особливою надпотужною шрапнеллю, яка вже виготовлена і розсилається.

Положення, говорилося в повідомленні, безсумнівно, серйозне, але населення не повинно піддаватися паніці. Звичайно, марсіани жахливі, але ж їх тільки двадцятеро проти мільйонів людей.

Влада мали всі підстави припускати, що в кожному циліндрі, беручи до уваги розмір, не більше ніж п’ятеро марсіан. Всього, значить, їх було п’ятнадцять. Щонайменше одного було вбито, а може, вже навіть і більше. Населення буде своєчасно попереджено про наближення небезпеки, повідомлялося в газетах, і буде вжито спеціальних заходів для охорони мешканців південно-західних передмість.

Закінчувалося все це запевненнями в тому, що Лондон у безпеці, і твердим сподіванням на те, що уряд впорається з усіма труднощами.

Цей текст був надрукований дуже крупно на ще не просохлому папері, без коментарів.

Цікаво було бачити, розповідав кузен, як безжально весь інший матеріал газети був зім’ятий і урізаний, щоб дати місце цьому повідомленню.

На Веллінгтон-стрит нарозхват розкуповували рожеві аркуші екстреного випуску, а на Стренді вже лунали вигуки цілої армії газетярів. Публіка зіскакувала з омнібусів в гонитві за газетами. Повідомлення схвилювало і стурбувало натовп.

Кузен розповідав, що віконниці магазину географічних карт на Стренді були відчинені і якийсь чоловіку святковому костюмі, у лимонно-жовтих рукавичках квапливо прикріплював до скла вітрини карту Серрею.

Проходячи по Стренду до Трафальгар-сквер із газетою в руці, кузен зустрів біженців із Західного Серрею.

Якийсь чоловік їхав на возі, схожому на візок продавця овочів; серед наваленого домашнього скарбу сиділи його дружина і двоє хлопчиків. Він їхав від Вестмінстерського мосту, а слідом за ним рухалася фура для сіна; на ній сиділи п’ять або шість чоловік, пристойно одягнених, з валізами та вузлами.

Обличчя біженців були перелякані, вони різко відрізнялися від одягнених по-недільному пасажирів омнібусів. Елегантна публіка, висуваючися з кебів, з подивом дивилася на них.

У Трафальгар-сквер біженці нерішуче зупинилися, потім повернули на схід по Стренду.

Потім проїхав чоловік у робочому одязі на старовинному триколісному велосипеді з маленьким переднім колесом. Він був блідий і забруднений.

Мій кузен повернув до Вікторія-стрит і зустрів новий натовп біженців. Йому на думку спало, що він, може побачити мене. Він звернув увагу на незвично велику кількість полісменів, що регулювали рух.

Деякі з біженців розмовляли з пасажирами омнібусів. Один запевняв, що бачив марсіан. «Парові котли на ходулях, кажу вам, і крокують, як люди». Більшість біженців здавалися схвильованими і збудженими. Ресторани на Вікторія-стрит були переповнені біженцями. На всіх кутах юрмилися люди, читали газети, збуджено розмовляли або мовчки дивилися на незвичайних недільних гостей. Біженці прибували, і до вечора, за словами кузена, вулиці були схожі на Хай-стрит в Епсомі в день скачок. Мій кузен розпитував багатьох з біженців, але вони давали дуже непевні відповіді.

Ніхто не міг повідомити нічого нового про Вокінг. Хтось запевняв мого кузена, що Вокінг було вщент зруйновано ще минулої ночі.

— Я з Байфліта, — казав він. — Уранці приїхав велосипедист, забігав у кожен будинок і радив тікати. Потім з’явилися солдати. Ми вийшли подивитися: на півдні дим, суцільний дим, і ніхто не приходить звідти. Потім ми почули гул снарядів у Чертсі, і з Вейбриджа повалив народ. Я замкнув будинок і теж пішов геть.

У натовпі було чути нарікання, уряд лаяли за те, що він не здатен був відразу впоратися з марсіанами.

Близько восьмої години в південній частині Лондона ясно чулася канонада. На головних вулицях її заглушав шум руху, але, спускаючись тихими провулками до річці, кузен ясно розчув гул снарядів.

О дев’ятій годині він ішов від Вестмінстера до своєї квартири у Ріджент-парку.

Він дуже хвилювався за мене, розуміючи, наскільки серйозне положення.

Як і я в ніч проти суботи, він заразився військовою істерією. Він думав про біженців, намагався уявити «парові котли на ходулях» сто футів заввишки.

На Оксфорд-стрит проїхало кілька возів з біженцями; на Мерілебон-роуд теж; але чутки поширювалися так повільно, що Ріджент-стрит і Портленд-роуд були, як завжди, повні людей, хоча подекуди обговорювалися останні події.

У Ріджент-парку, як звичайно, під газовими ліхтарями прогулювалися мовчазні парочки.

Ніч була темна і тиха, трохи задушлива; гул снарядів долинав з перервами; після півночі на півдні блиснуло щось на подібне до зірниці.

Кузен читав і перечитував газету, тривога його зростала. Він не міг заспокоїтися і після вечері знову пішов безцільно блукати містом.

Повернувшись, він марно спробував сісти за конспекти.

Він ліг спати після півночі, йому снилося щось лиховісне, але не минуло й двох годин, як його розбудили стукіт дверних молоточків, тупотіння ніг по бруківці, віддалений барабанний бій і дзвони. На стелі спалахували червоні відблиски. Він лежав і не міг зрозуміти, що сталося. Настав день чи всі збожеволіли?

Потім він схопився з ліжка і підбіг до вікна.

Його кімната містилася нагорі; відчинивши вікно, він почув крики з обох кінців вулиці.

З вікон висовувалися і перегукувалися заспані, напіводягнені люди.

— Вони йдуть! — кричав полісмен, стукаючи в двері. — Марсіани наближаються! — І поспішав до наступних дверей.

З казарми на Олбені-стрит чулися барабанний бій і звуки труби; зі всіх церков доносився бурхливий, безладний сполох.

Грюкали двері; темні вікна будинків спалахували жовтими вогниками.

Вулицею щодуху промчала закрита карета, шум коліс пролунав з-за рогу, перейшов в оглушливий гуркіт під вікном і завмер десь далеко.

Слідом за каретою пронеслися два кеби — авангард цілої низки екіпажів, що мчали до вокзалу Чок-Фарм, де можна було сісти в спеціальні поїзди Північно-Західної залізниці.

Мій кузен довго дивився з вікна; він бачив, як полісмени перебігали від дверей до дверей, стукаючи молотком і сповіщаючи ту саму незбагненну новину.

Раптом двері позаду нього відчинилися і ввійшов сусід, який займав кімнату навпроти, він був у сорочці, брюках і туфлях, підтяжки бовталися, волосся його було скуйовджене.

— Що за чортівня? — запитав він. — Пожежа? Чому така метушня?

Вони висунулися з вікна, намагаючись зрозуміти, що кричать полісмени. З бічних вулиць повалив народ, зупиняючись купками.

— В чому річ, чорт забирай? — вигукнув сусід.

Мій кузен щось відповів йому і став одягатися, підбігаючи з кожною річчю до вікна, щоб бачити, що відбувається на вулиці.

З-за рогу вискочили газетярі з незвично ранніми випусками газет, кричачи на все горло:

— Лондону загрожує удушення! Укріплення Кінгстона і Річмонда прорвані! Кровава битва в долині Темзи!

Усюди, у квартирах першого поверху, в усіх сусідніх будинках і далі, на інших вулицях, у районі Вестбері-парку і Сент-Панкреса, на заході і на півночі — в Кільберні, Сен-Джонс-Вуді і Гемпстеді; на сході — в Шордічі, Хайбері, Хаггерстоні і Хокстоні; на всій величезній відстані від Ілінга до Істгема, люди, протираючи очі, відчиняли вікна, визирали на вулицю, ставили безцільні запитання і поспішно одягалися.

Перший подих паніки пронісся вулицями. Страх заволодівав містом.

Лондон, який спокійно і бездумно заснув у неділю ввечері, прокинувся ранком у понеділок під загрозою смертельної небезпеки.

Оскільки кузен зі свого вікна не зміг нічого з’ясувати, він спустився вниз і вийшов на вулицю.

Над дахами рожевіла зоря. Натовп біженців дедалі збільшувався.

— Чорний дим! — чув він вигуки. — Чорний дим!

Було ясно, що паніка неминуче охопить усе місто. Нерішуче постоявши біля під’їзду, кузен покликав газетяра і купив газету.

Газетяр побіг далі, продаючи газети на ходу по шилінгу, —= гротескне поєднання користі й паніки.

У газеті кузен прочитав гнітюче повідомлення головнокомандувача:

Марсіани пускають величезні клуби чорного отруйного пара за допомогою ракет. Вони придушили вогонь нашої артилерії, зруйнували Річмонд, Кінгстон і Вімблдон і повільно наближаються до Лондона, знищуючи все на своєму шляху. Зупинити їх неможливо. Від чорного диму немає порятунку, крім негайної втечі.

І тільки.

Та й цього було досить. Все населення величезного, шестимільйонного міста заметушилося, заміталося, тікаючи у різні сторони.

Всі кинулися на північ.

— Чорний дим! — чулися крики. — Вогонь!

Церковні дзвони били на сполох. Якийсь невміло керований екіпаж налетів серед криків і лайки на колоду для водопою.

Тьмяне жовте світло миготіло у вікнах будинків; у деяких кебів горіли нічні ліхтарі.

А вгорі розпалювалася зоря, безхмарна, ясна, спокійна.

Кузен чув тупотіння у кімнатах і на сходах.

Його господиня вийшла на вулицю, нашвидку накинувши капот і шаль, за нею йшов її чоловік, щось бурмочучи.

Коли кузен нарешті зрозумів, що відбувається, він поспіхом повернувся до своєї кімнати, взяв усю готівку — близько десяти фунтів, — сунув їх у кишеню і вийшов на вулицю.

Розділ XV

Що сталося в Серрею

Саме в той час, коли священик вів зі мною свою божевільну розмову під огорожею в полі біля Голліфорда, а кузен дивився на потік біженців на Вестмінстерському мості, марсіани знову пішли в наступ.

Якщо вірити плутаним розповідям, більшість марсіан залишалися до дев’ятої години вечора в ямі, зайняті якоюсь нагальною роботою, що супроводжувалася спалахами зеленого диму.

Встановлено було, що троє марсіан вийшли звідти близько восьмої години і, просуваючись повільно й обережно через Байфліт і Пірфорд до Ріплі і Вейбриджа, несподівано з’явилися перед сторожовими батареями на тлі освітленого заходом неба. Марсіани йшли не шеренгою, а ланцюгом, на відстані приблизно півтора миль одне від одного. Вони перемовлялися якимось ревом, схожим на виття сирени, яка видає то високі, то низькі звуки. Це виття і стрілянину гармат Ріплі і Сент-Джордж-Гілла ми і чули близько Верхнього Голліфорда.

Артилеристи у Ріплі — недосвідчені волонтери, яких не варто було ставити на таку позицію, — дали лише один передчасний безрезультатний залп і, хто верхи, хто пішки, кинулися врозтіч по спорожнілому містечку. Марсіанин, то крокуючи через гармати, то обережно ступаючи серед них і навіть не користуючись тепловим променем, випередив їх і, таким чином, заскочив батареї в Пейнс-Гілл-парку зненацька — і знищив.

Артилеристи в Сент-Джордж-Гіллі виявилися більш досвідченими і хоробрими. Приховані соснами від найближчого марсіанина, який не очікував нападу, вони навели гармати спокійно, як на параді, і, коли марсіанин перебував на відстані близько тисячі ярдів, дали залп. Снаряди рвалися навколо марсіанина. Він зробив кілька кроків, похитнувся і впав.

Всі закричали з радощів, і гармати знову поспішно зарядили. Марсіанин, який впав, видав тривале виття, і негайно другий блискучий гігант, відповідаючи йому, виник над деревами з півдня. Мабуть, снаряд розбив одну з ніг триноги. Другий залп був марним, снаряди перелетіли через марсіанина, який лежав на землі, і вдарилися в землю. І негайно двоє інших марсіан підняли камери теплового променя, націлюючи їх на батарею. Снаряди вибухнули, сосни загорілися, з артилеристів вціліло лише кілька.

Марсіани зупинилися і стали про щось радитись. Розвідники, що спостерігали за ними, донесли, що вони стояли нерухомо близько півгодини.

Перекинутий марсіанин незграбно виповз з-під свого ковпака — невелика бура туша, здаля схожа на грибний наріст, — і почав лагодити триногу. До дев’ятої години він закінчив роботу, і його ковпак знову з’явився над лісом.

Потім з’явилися четверо інших марсіан, озброєних великими чорними трубами. Такі самі труби були вручені кожному з перших марсіан.

Після цього марсіани розтягнулися ланцюгом на рівній відстані одне від одного, по кривій між Сент-Джордж-Гіллом, Вейбриджем і Сенді, на південний захід від Ріплі.

Щойно вони почали рухатися, з пагорбів злетіли сигнальні ракети, попереджаючи батареї у Діттоні й Ешері. Відразу ж чотири бойові машини, також забезпечені трубами, переправилися через річку, і дві з них з’явилися переді мною і священиком, чітко вимальовуючись на тлі смерку неба, коли ми, втомлені і змучені, квапливо йшли по дорозі на північ від Голліфорда.

Нам здавалося, що вони рухаються по хмарах, тому що молочний туман вкривав поля і піднімався вгору. Священик, побачивши їх, здавлено скрикнув і кинувся навтьоки. Знаючи, що тікати марно, я звернув убік і поповз серед мокрого від роси терну і кропиви в широку канаву на краю дороги.

Священик озирнувся, побачив, що я роблю, і підбіг до мене.

Двоє марсіан зупинилися; найближчий до нас стояв, обернувшись до Санбері; інший маячив сірої безформною масою під вечірньою зорею.

Виття марсіан припинилося, і кожен з них безмовно зайняв своє місце на величезній підкові, що охоплює ями з циліндрами. Відстань між кінцями підкови була не менше ніж дванадцять миль.

Жодного разу ще з часу винаходу пороху бій не починався серед такої тиші. З Ріплі було видно те саме, що бачили ми: марсіани височіли в сутінках, освітлені блідим місяцем, зірками і червонуватою загравою над Сент-Джордж-Гіллом і лісами Пейнс-Гілла.

Але проти марсіан всюди — у Стейнс, Гаунслоу, Діттоні, Ешері, Окгемі, за пагорбами і лісами на південь від річки і за рівними соковитими луками на північ від неї, під прикриттям дерев і будинків були виставлені гармати. Сигнальні ракети злітали і розсипалися іскрами в темряві; батареї гарячково готувалися до бою. Марсіани тільки ступили б за лінію вогню, і всі ці нерухомі люди, всі ці гармати, що поблискували в ранніх сутінках, вибухнули б грозовою люттю бою.

Без сумніву, так само як і я, тисячі людей, які не спали тієї ночі, думали, чи розуміють нас марсіани. Чи зрозуміли вони, що нас мільйони і що ми організовані, дисципліновані і діємо узгоджено? Чи для них наші постріли, несподівані розриви снарядів, наполеглива облога їх укріплень — те саме, що для нас шалений напад потривоженого бджолиного вулика? Чи вони уявляють, що можуть винищити всіх вас? (У цей час іще ніхто не знав, чим харчуються марсіани.)

Сотні таких запитань спадали мені на думку, поки я спостерігав за марсіанином, що стояв на варті. Я думав і про те, який опір зустріне їх на шляху до Лондона. Чи викопано ями-пастки? Чи вдасться заманити марсіан до порохових заводів у Гаунслоу?

Здавалося, що ми нескінченно довго повзли по землі уздовж огорожі, раз у раз виглядаючи поверх неї. Нарешті пролунав гул віддаленого гарматного пострілу. Потім другий — трохи ближче — і третій.

Тоді найближчий до нас марсіанин високо підняв трубу і вистрілив з неї, як з гармати. Гуркіт був такий, що здригнулася земля. Марсіанин у Стейнсі вчинив так само. Не було ні спалаху, ні диму — тільки гуркіт вибуху.

Я був так вражений цими гуркотом, що забув про небезпеку, про свої обпалені руки і поліз на огорожу подивитися, що відбувається у Санбері. Знову пролунав постріл, і величезний снаряд пролетів високо наді мною в напрямку до Гаунслоу.

Я очікував побачити або дим, або вогонь, або якусь іншу ознаку його руйнівної дії, але побачив тільки темно-синє небо з самотньою зіркою і білий туман, що стелився по землі.

І жодного вибуху з іншого боку, жодного пострілу у відповідь.

Запала тиша.

Минула томлива хвилина.

— Що сталося? — запитав священик.

— Один Бог знає!

Пролетів і зник кажан. Здалеку долинув і завмер неясний шум голосів.

Я поглянув на марсіанина; він швидко рухався на схід уздовж берега річки.

Я чекав, що ось-ось на нього направлять вогонь якийсь прихованої батареї, але нічну тишу ніщо не порушувало. Фігура марсіанина зменшилася, і скоро її поглинули туман і темрява.

Охоплені цікавістю, ми піднялися вище.

У Санбері, затуляючи обрій, виднілася якась темна пляма, ніби свіжонасипаний конічний пагорб. Ми помітили другий такий самий пагорб над Волтоном, за річкою. Ці схожі на пагорби плями на наших очах тьмяніли і розповзалися. Підкоряючись несвідомому імпульсу, я глянув на північ і побачив там третій — чорний, димчастий — пагорб.

Було надзвичайно тихо. Тільки далеко на південному сході перегукувалися марсіани.

Потім повітря знову здригнулося від далекого гуркоту їхніх снарядів.

Земна артилерія мовчала.

У той час ми не могли зрозуміти, що відбувається, а згодом я дізнався, що значили ці зловісні, чорні купи, що розповзалися в темряві.

Кожен марсіанин зі своєї позиції на згаданій мною величезної підкові за якимось невідомим сигналом стріляв з гармати-труби по кожному пагорбі, ліску, групі будинків, по всьому, що могло служити прикриттям для наших гармат.

Одні марсіани випустили по снаряду, інші по два, як, наприклад, той, якого ми бачили. Марсіанин у Ріплі, кажуть, випустив не менше ніж п’ять.

Вдарившись об землю, снаряди розколювались, а не рвалися, і негайно ж над ними вставала хмара щільної темної пари, потім хмара осідала, утворюючи величезний чорний газовий пагорб, який повільно розповзався по землі. І дотик цього газу, вдихання його вбивало все живе.

Цей газ був важкий від найгустішого диму; після першого стрімкого злету він осідав на землю і заливав її, як рідина, стікаючи з пагорбів і прямуючи в улоговини, в яри, в русла річок, подібно до того як стікає вуглекислота при виході з тріщин вулкана.

При зіткненні газу з водою відбувалася якась хімічна реакція, і поверхня води негайно вкривалася пилоподібним накипом, який дуже повільно осідав.

Цей накип не розчинявся, тому, незважаючи на отруйність газу, воду по видаленні з неї осаду можна було пити, не шкодячи здоров’ю.

Цей газ висів шарами, повільно стікав по схилах, не розсіювався на вітрі, мало-помалу змішувався з туманом і атмосферною вологою й осідав на землю у вигляді пилу.

Ми досі нічого не знаємо про склад цього газу; відомо тільки, що в нього входив якийсь новий елемент, який давав чотири лінії в блакитній частині спектра.

Цей чорний газ так щільно прилягав до землі, навіть раніше, ніж починалося осідання, що на висоті п’ятдесяти футів, на дахах, у верхніх поверхах високих будинків і на високих деревах можна було врятуватися від нього; це підтвердилося тієї самої ночі в Стрит-Кобгемі і Діттоні.

Людина, що врятувався в Стрит-Кобгемі, передавала дивні подробиці про кільцевий потік цього газу; людина дивилася вниз із церковної дзвіниці та бачила, як будинки виступали з чорнильної темряви, ніби примари. Чоловік просидів там півтора дня, напівмертвий від утоми, голоду і спеки. Земля під блакитним небом, обрамлена пагорбами, здавалася вкритою чорним оксамитом; подекуди в сонячних променях виступали червоні дахи будинків і зелені верхівки дерев; кущі, ворота, сараї, прибудови та стіни будинків здавалися оповитими чорним флером.

Так було у Стрит-Кобгемі, де чорний газ сам собою осів на землю. Взагалі ж марсіани, після того як газ виконував своє призначення, очищали повітря, направляючи на газ струмінь пари.

Те саме вони зробили і з хмарою газу неподалік від нас; ми спостерігали це при світлі зірок із вікна покинутого будинку у Верхньому Голліфорді, куди повернулися. Ми бачили, як ковзали прожектори по Річмонд-Гіллу і Кінгстон-Гіллу. Близько одинадцятої години шибки у вікнах затремтіли, і ми почули гуркіт встановлених там важких облогових гармат. З чверть години з перервами тривала стрілянина навмання по позиціях марсіан у Хемптоні і Діттоні; потім бліді промені прожекторів згасли і змінилися багряною загравою.

Потім впав четвертий циліндр — яскравий зелений метеор — у Буші-парку, як я потім дізнався.

Ще раніше, ніж заговорили гармати на пагорбах у Річмонді і Кінгстоні, звідкись із південного заходу чулася безладна канонада; ймовірно, гармати стріляли навмання, поки чорний газ не умертвив артилеристів.

Марсіани, діючи методично, подібно до людей, що викурюють ос із гнізда, розливали задушливий газ по околицях Лондона. Кінці підкови повільно розходилися, поки нарешті ланцюг марсіан не рушив уперед.

Усю ніч смертоносні труби просувалися вперед. Жодного разу після того, як марсіанин був збитий з треноги у Сент-Джордж-Гіллі, нашій артилерії не вдалося вразити хоча б одного з них. Марсіани пускали чорний газ всюди, де могли бути замасковані наші гармати, а там, де гармати стояли без прикриття, вони користувалися тепловим променем.

Опівночі горіли дерева на схилах Річмонд-парку і стояла заграва над Кінгстон-Гіллом. Було видно хмари чорного газу, який клубився по всій долині Темзи і простягався до обрію. Двоє марсіан повільно ходили по цій місцевості, направляючи на землю свистячі струмені пари.

Марсіани цієї ночі чомусь берегли тепловий промінь, може, тому, що у них був обмежений запас матеріалу для його виробництва, або тому, що вони хотіли не перетворювати країну на пустелю, а тільки придушити опір. Це їм, безперечно, вдалося.

Ніч проти понеділка була останньою ніччю організованої боротьби з марсіанами. Після цього ніхто вже не наважувався виступити проти них, будь-який опір здавався безнадійним. Навіть екіпажі торпедних катерів і міноносців, що піднялися вгору по Темзі зі скорострільними гарматами, відмовилися залишатися на річці, збунтувалися і пішли в море.

Єдине, на що люди наважувалися після цієї ночі, — закладати пастки, але навіть це робилося непланомірно.

Можна тільки уявити долю батарей Ешера, які так напружено чекали в темряві. Там нікого не залишилося живим.

Уявіть собі очікування насторожених офіцерів, гарматну обслугу, яка приготувалася до залпу, складені снаряди, обозну прислугу біля передків лафетів з кіньми, глядачів, які намагалися підійти якомога ближче, вечірню тишу, санітарні фургони та намети похідного лазарету з обпаленими і пораненими з Вейбриджа. Потім глухий гуркіт пострілів марсіан і шалений снаряд, що пролетів над деревами і будинками і впав у сусідньому полі.

Можна уявити здивування і переляк, коли вони побачили, як швидко розгортаються кільця, як насувається чорна хмара, що перетворює сутінки на густий відчутний морок; незрозумілий і невловимий ворог наздоганяє свої жертви; охоплені панікою люди і коні біжать, падають; крики жаху, кинуті гармати, люди, що корчаться на землі, — і дедалі розширюється чорний конус газу. Потім ніч і смерть — і безмовна димна завіса над мерцями.

Перед світанком чорний газ розлився по вулицях Річмонда.

Уряд втрачав владу; в останньому зусиллі він закликав населення Лондона до втечі.

Розділ XVI

Вихід із Лондона

Легко уявити собі бурхливу хвилю страху, яка прокотилася по найбільшому місту світу рано-вранці в понеділок. Струмок біженців швидко виріс у бурхливий потік, який пінився навколо вокзалів і перетворювався на скажений вир біля суден на Темзі та всіма можливими шляхами спрямовувався на північ і на схід.

На десяту годину паніка охопила поліцію, до полудня — залізничну адміністрацію: адміністративні одиниці втрачали зв’язок, розчинялися в людському потоці і неслися на уламках соціального організму, який швидко розпадався. Уже о другій годині всі поїзди були переповнені, люди відчайдушно билися за місця у вагонах.

До третьої години тиснява і бійка відбувалися вже і на Бішопсгейт-стрит; на відстані декількох сот ярдів від вокзалу, на Ліверпуль-стрит, стріляли з револьверів, пускали в хід ножі, а полісмени, послані регулювати рух, втомлені і розлючені, били кийками людей, яких повинні були охороняти.

Скоро машиністи і кочегари стали відмовлятися повертатися в Лондон; натовп перемістився від вокзалів і кинувся до шосейних доріг, що вели на північ.

Опівдні біля Барнса бачили марсіанина; хмара чорного газу повзла по Темзі і рівнині Ламбет, повільно осідаючи і відрізаючи мости. Інша хмара поповзла по Ілінгу й оточила купку вцілілих людей на Касл-Гілл; вони залишилися живі, але вибратися не могли. Після безуспішної спроби потрапити на північно-західний поїзд в Чок-Фармі, коли поїзд, переповнений іще на товарній платформі, став прокладати собі шлях крізь несамовитий натовп і кілька дужих молодців ледь утримували публіку, що збиралася розтрощити машиністові голову об топку, мій кузен вийшов на Чок-Фарм-роуд, перейшов дорогу, лавіруючи серед рою екіпажів, і, на щастя, виявився одним з перших під час розгрому велосипедного магазину! Передня шина велосипеда, який він захопив, лопнула, коли він витягав його у вікно, але, тим не менше, тільки злегка поранивши кисть, він сів і поїхав. Шлях по крутому підйому Хаверсток-Гілла був захаращений перекинутими екіпажами, і кузен згорнув на Белсайз-роуд.

Таким чином він вибрався з охопленого панікою міста і на сьому годину досяг Еджуера, голодний і втомлений, зате значно випередивши потік біженців. Уздовж дороги стояли місцеві жителі, цікаві і здивовані. Попереду були кілька велосипедистів, кілька вершників і два автомобіля. За милю від Еджуера лопнув обід колеса, їхати далі було неможливо. Кузен кинув велосипед біля дороги і пішки увійшов у село. На головній вулиці кілька лавок було відчинено; люди юрмилися на тротуарах, стояли біля дверей і вікон і з подивом дивилися на біженців, хода яких іще тільки починалася.

Кузену вдалося перекусити в готелі.

Він бродив Еджуером, не знаючи, що робити. Натовп біженців збільшувалася. Про марсіан нічого нового не повідомлялося. Дорога вже наповнилася біженцями, але була ще прохідна.

Спочатку було більше велосипедистів, потім з’явилися автомобілі, витончені екіпажі; курява стояла на дорозі до самого Сент-Олбенса.

Згадавши, очевидно, про своїх друзів у Челмсфорді, кузен вирішив звернути на тихий путівець, що тягнувся на схід. Коли перед ним виріс паркан, він переліз його і попрямував стежкою на північний схід. Він проминув кілька фермерських котеджів і якісь села, назв яких не знав. Зрідка траплялися біженці.

Біля Хай-Барнета, на зарослому травою шляху, він зустрівся з двома дамами, що стали його супутницями.

Він наздогнав їх саме вчасно, щоб допомогти.

Почувши крики, він поспішно завернув за ріг і побачив двох чоловіків, що намагалися висадити жінок з коляски; третій тримав за вуздечку переляканого поні. Одна з дам, невисока на зріст, у білій сукні, кричала; інша, струнка брюнетка, била батогом по обличчю чоловіка, що схопив її за руку.

Кузен миттєво оцінив ситуацію і з криком поспішив на допомогу жінкам.

Один з нападників залишив даму і повернувся до нього; кузен, чудовий боксер, бачачи, що бійка неминуча, напав першим і одним ударом звалив супротивника під колеса.

Тут було не до лицарської ввічливості, і кузен схопив за комір другого нападника, який тримав за руку молодшу з дам. Він почув тупіт копит, хлист ковзнув по його обличчю, і третій супротивник завдав йому сильного удару в перенісся; той, якого він тримав за комір, вирвався і кинувся бігти в той бік, звідки кузен прийшов.

Приголомшений ударом, кузен опинився віч-на-віч із суб’єктом, який щойно тримав поні; коляска віддалялася, хилитаючись із боку в бік; обидві жінки, обернувшись, стежили за бійкою. Противник, рослий чолов’яга, готувався завдати другого удару, але кузен випередив його, вдаривши у щелепу.

Потім, бачачи, що він залишився сам, кузен ухилився від удару і побіг слідом за коляскою, переслідуваний супротивником; інший був утік, але зупинився, повернув назад і тепер слідував за ним на відстані.

Раптом кузен оступився і впав; його найближчий переслідувач, спіткнувшись про нього, теж впав, і кузен, схопившись на ноги, знову опинився віч-на-віч з двома супротивниками. У нього було мало шансів впоратися з ними, але в цей час струнка брюнетка швидко зупинила поні і поспішила на допомогу. Виявилося, що в неї був револьвер, але він лежав під сидінням, коли на них напали. Вона вистрілила з відстані в шість ярдів, мало не влучивши в кузена.

Один із грабіжників пустився навтьоки, його товариш — за ним, кленучи його боягузтво. Обидва вони зупинилися віддалік на путівці, близько третього з нападників, який нерухомо лежав на землі.

— Візьміть, — промовила струнка дама, передаючи кузенові револьвер.

— Сідайте в коляску, — сказав кузен, витираючи кров з розсіченої губи.

Дама мовчки повернулась, і обидва вони, важко дихаючи, підійшли до жінки в білій сукні, яка ледве стримувала переляканого поні.

Грабіжники більше не нападали. Обернувшись, кузен побачив, що вони йдуть.

— Я сяду тут, якщо дозволите, — сказав він, піднявшись на порожнє переднє сидіння.

Брюнетка озирнулися через плече.

— Дайте мені віжки, — сказала вона і вдарила поні.

За хвилину грабіжники зникли за поворотом дороги.

Таким чином, абсолютно несподівано кузен, захеканий, з розсіченою губою, з опухлим підборіддям і закривавленими пальцями, опинився в колясці разом з двома жінками на незнайомій дорозі.

Він дізнався, що одна з них дружина, а інша молодша сестра лікаря зі Стенмора, який, повертаючись вночі з Піннера від тяжкохворого, почув на одній із залізничних станцій про наближення марсіан. Він поспішив додому, розбудив жінок — прислуга пішла від них за два дні до того, — уклав деяку провізію, засунув, на щастя для мого кузена, свій револьвер під сидіння і сказав їм, щоб вони їхали в Еджуер і сіли там на потяг. Сам він залишився оповістити сусідів і обіцяв наздогнати їх близько о пів на п’яту ранку. Тепер уже близько дев’ятої, а його все немає. Зупинитися в Еджуері вони не змогли через наплив біженців і, таким чином, звернули на глуху дорогу.

Усе це вони поступово розповіли моєму кузенові на шляху до Нью-Барнета, де вони зупинилися на відпочинок. Кузен обіцяв не залишати їх, принаймні доки вони не вирішать, що робити, або доки їх не наздожене лікар.

Бажаючи заспокоїти жінок, кузен запевняв, що він чудово стріляє, хоча ніколи в житті не тримав у руках револьвера.

Вони розташувалися біля дороги, і поні прилаштувався біля живоплоту.

Кузен розповів супутницям про свою втечу з Лондона і повідомив усе, що чув про марсіан. Сонце піднімалося все вище, і скоро жвава розмова змінилася тяжким очікуванням.

По дорозі пройшло кілька біженців; від них кузен дізнався деякі новини, і ще більш переконався у грандіозності лиха і необхідності втечі. Він сказав про це супутницям.

— У нас є гроші, — сказала молодша дама і відразу ж замовкла.

Але її очі зустрілися з очима кузена, і вона заспокоїлася.

— У мене теж є гроші, — сказав кузен.

Вона повідомила, що у них є тридцять фунтів золотом і одна п’ятифунтова кредитка, і припустила, що вони зможуть сісти на потяг до Сент-Олбенса або Нью-Барнета. Кузен вважав, що потрапити на поїзд абсолютно неможливо: він бачив, як люто їх осаджували натовпи лондонців, і запропонував вирушити через Ессекс до Гарвіча, а там пароплавом переправитися на континент.

Місіс Елфінстон — так звали жінку в білому — не слухала жодних доводів і хотіла чекати свого Джорджа; але її зовиця виявилася на рідкість холоднокровною і розважливою і врешті-решт погодилася з моїм кузеном.

Вони поїхали до Барнета, маючи намір перетнути Велику Північну дорогу; кузен вів поні за вуздечку, щоб зберегти його сили. Сонце піднімалося, і день ставав дуже спекотним; білястий пісок сліпуче виблискував і так розжарився під ногами, що вони дуже повільно просувалися вперед. Живі огорожі посіріли від пилу.

Неподалік Барнета вони почули якийсь віддалений гул.

Стало траплятися більше людей. Біженці йшли виснажені, похмурі, брудні, неохоче відповідали на запитання. Якийсь чоловік у фраку пройшов повз них, втупивши очі в землю.

Вони чули, як він розмовляв сам з собою, і, озирнувшись, побачили, що однією рукою він схопив себе за волосся, а другою наносив удари невидимому ворогові. Після цього нападу божевілля він, не озираючись, пішов далі.

Коли кузен і його супутниці під’їжджали до перехрестя доріг південніше від Барнета, то побачили в полі, зліва від дороги, жінку з дитиною на руках; двоє дітей плелися за нею, а позаду крокував чоловік у брудній чорної блузі, з товстою палицею в одній руці і валізою в другій.

Потім звідкись із-за будинків, що відділяли путівець від великої дороги, виїхав візок, у який було впряжено змиленого чорного поні; правив блідий юнак у капелюсі, сірому від пилу. У візку сиділи троє дівчат, на вигляд фабричні робітниці Іст-Енду, і двоє дітей.

— Як проїхати на Еджуер? — запитав блідий, розгублений візник.

Кузен відповів, що треба повернути ліворуч, і молодик хльоснув поні, навіть не подякувавши.

Кузен помітив, що будинки перед ним і тераса, що примикала до однієї з вілл по той бік дороги, оповиті блакитним серпанком, наче імлою.

Місіс Елфінстон раптом скрикнула, побачивши над будинками червоні язики полум’я, що злітали в яскраво-синє небо.

З хаосу звуків стали виділятися голоси, гуркіт коліс, скрип возів і дробовий стукіт копит. Ярдів за п’ятдесят від перехрестя вузька дорога круто завертала.

— Боже мій! — скрикнула місіс Елфінстон. — Куди ви нас везете?

Кузен зупинився.

Велика дорога була суцільним людським потоком, який прямував на північ.

Хмара білого пилу, що виблискувала в сонячному промінні, піднімалася над землею футів на двадцять, огортала все суцільною пеленою і ні на хвилину не розсіювалася, тому що коні, пішоходи і колеса екіпажів здіймали нові й нові клуби.

— Дорогу! — чулися крики. — Дайте дорогу!

Коли вони наближалися до перехрестя, їм здавалося, ніби вони в’їжджають у палаючий ліс; натовп шумів, як полум’я, а пил був жагучим і їдким. Попереду палав будинок, збільшуючи сум’яття, і клуби чорного диму стелилися по дорозі.

Повз пройшли двоє чоловіків. Потім якась жінка, забруднена і заплакана, з важким вузлом. Загублений мисливський собака, переляканий і жалюгідний, висолопивши язика, покружляв навколо коляски і втік, коли кузен цикнув на нього.

Попереду, скільки сягало око, дорога від Лондона здавалася суцільним потоком брудних людей, які штовхали одне одного, проминаючи два ряди будинків.

Біля повороту дороги з чорного місива тіл на мить виступали окремі особи і фігури, потім вони пролітали повз і знову зливалися в суцільну масу, напівприховану хмарою пилу.

— Пропустіть! — лунали крики. — Дорогу, дорогу!

Руки тих, хто їхав позаду, впиралися в спини тих, хто їхав попереду. Кузен вів поні за вуздечку. Підхоплений натовпом, він повільно, крок за кроком просувався вперед. В Еджуері відчувалося занепокоєння, у Чок-Фармі була паніка — здавалося, відбувалося переселення народів. Важко описати ці полчища. Це була безлика маса, що з’являлася з-за рогу і зникала за поворотом. На узбіччі дороги плелися пішоходи, ухиляючись від коліс екіпажів, стикаючись, падаючи в канави. Вози та екіпажі тяглися впритул один за одним. Моторніші і нетерплячі іноді виривалися вперед, змушуючи пішоходів тулитися до парканів і воріт будинків.

— Швидше, швидше! — чулися крики. — Дорогу! Вони йдуть!

В одному возі стояв сліпий старий у мундирі Армії порятунку. Він розмахував руками зі скорченими пальцями і волав: «Вічність, вічність!» Він захрип, але кричав так пронизливо, що кузен іще довго чув його після того, як той зник у хмарі пилу.

Багато людей їхали в екіпажах і сварилися; деякі сиділи нерухомо, жалюгідні, розгублені; інші гризли руки від спраги або лежали, безсило розтягнувшись, у візках. Очі коней налилися кров’ю, вудила були вкриті піною.

Тут були незліченні кеби, коляски, фургони, візки, поштові карети... Котилася фура для перевезення пива, колеса її були забризкані свіжою кров’ю.

— Дайте дорогу! — лунали крики. — Дорогу!

— Вічність, вічність! — долинало, як відлуння, здалеку.

Тут були жінки, бліді й сумні, добре одягнені, з дітьми, які плакали і ледве пересували ноги. Діти були запилюжені й заплакані.

З багатьма жінками йшли чоловіки, то дбайливі, то озлоблені і похмурі. Тут же прокладали собі дорогу обшарпанці у вицвілому лахмітті, з дикими очима, вони гучно кричали і лаялися.

Поруч із дужими робочими, які енергійно пробиратися вперед, тіснилися кволі розпатлані люди, схожі на клерків; кузен помітив пораненого солдата, залізничних носіїв і якусь жалюгідну жінку в пальто, накинутому поверх нічної сорочки.

Але, незважаючи на все розмаїття, люди в цьому натовпі мали щось спільне.

Обличчя в усіх були перелякані, змучені, відчувалося, що всіх жене страх. Всякий шум попереду на дорозі, суперечка через місця у возі змушували весь натовп прискорювати крок; навіть люди, до того налякані і змучені, що їм підгиналися коліна, раптом, точно гальванізовані страхом, ставали на мить енергійнішими.

Спека і пил виснажили натовп. Шкіра в людей пересохла, губи почорніли і потріскалися. Всіх мучила спрага, всі втомилися, всі натрудили ноги.

Повсюди лунали суперечки, докори, знеможені стогони; у більшості людей голоси були хрипкі і слабкі. Натовп час від часу скрикував, ніби приспів:

— Швидше, швидше! Марсіани йдуть!

Деякі зупинялися і відходили вбік від людського потоку.

Шлях, на якому стояла коляска, виходив на шосе і здавався відгалуженням лондонської дороги. Його захльостував бурхливий приплив, натовп відтисняв сюди слабших; постоявши тут і відпочивши, вони знову кидалися в тисняву.

Посеред дороги лежав чоловік з оголеною ногою, перев’язаною закривавленою ганчіркою, і над ним схилилися двоє. Щасливець, у нього знайшлися друзі.

Маленький дідок із сивими, підстриженими по-військовому вусами, у брудному чорному сюртуку, вибрався, накульгуючи, з тисняви, сів на землю, зняв черевик — носок був у крові, — витрусив дренаж і знову надягнув.

Дівчинка років восьми-дев’яти кинулася на землю біля паркану неподалік від мого кузена і розплакалася:

— Не можу більше йти! Не можу!

Кузен став втішати дівчинку, підняв її і відніс до міс Елфінстон.

Дівчинка злякано притихла.

— Елен! — жалібно кричала якась жінка в натовпі. — Елен!

Дівчинка раптом вирвалася з рук кузена з криком:

— Мама!

— Вони йдуть, — сказав чоловік, що їхав верхи.

— Геть з дороги, агов, ви! — кричав, підвівшись на козлах, якийсь кучер.

Кузен побачив закриту карету, яка звертала зі шляху. Пішоходи розступилися, розштовхуючи одне одного, щоб не потрапити під копита.

Кузен відвів поні ближче до паркану, карета проїхала повз і зупинилася на повороті. Це була карета з дишлом для пари, але запряжений був тільки один кінь.

Кузен смутно розрізняв крізь хмару пилу, що двоє чоловіків винесли когось із карети на білих ношах і обережно поклали на траву біля живої огорожі. Один з них підбіг до кузена.

— Є тут де-небудь вода? — запитав він. — Він помирає, пити просить... Це лорд Гаррік.

— Лорд Гаррік? — вигукнув кузен. — Коронний суддя?

— Де тут вода?

— Може, в одному з цих будинків є водогін, — сказав кузен. — У нас немає води. Я я боюся залишити своїх.

Чоловік став проштовхуватися крізь натовп до воріт будинку.

— Вперед! Вперед! — кричали люди. — Вони йдуть! Не затримуйте!

Кузен помітив бороданя з орлиним профілем, у руці він ніс невелику валізу; валіза розкрилася, з неї посипалися золоті соверени, зі дзвоном вони падали на землю і котилися під ноги людей і коней.

Бородань зупинився, тупо дивлячись на золото; голобля кеба вдарила його в плече, він похитнувся, скрикнув і відскочив, мало не потрапивши під колесо.

— Дорогу! — кричали йому. — Не зупиняйтесь!

Щойно кеб проїхав, бородань кинувся на землю, простягнув руки до купи монет і став пхати їх пригорщами в кишені. Раптом над ним здибився кінь; він підвівся, але відразу ж впав під копита.

— Стій! — закричав кузен і, відштовхнувши якусь жінку, кинувся вперед, щоб схопити коня за вуздечку.

Але, перш ніж кузен встиг це зробити, почувся крик, і крізь клуби пилу він побачив, як колесо проїхало по спині чоловіка. Кучер хльоснув батогом кузена. Ревіння натовпу оглушило його.

Нещасний корчився в пилу серед золотих монет і не міг піднятися; колесо, переїхавши його, пошкодило хребет, і нижня частина його тіла була паралізована. Кузен намагався зупинити наступний екіпаж.

Якийсь чоловік верхи на вороному коні зголосився допомогти.

— Стягніть його з дороги! — крикнув він.

Він схопив чоловіка за комір і потяг убік, але той все силкувався підібрати монети і люто бив кузена по руці кулаком, стискаючи жменю золота.

— Не зупиняйтеся, проходьте! — кричали позаду. — Дорогу, дорогу!

Почувся тріск, і дишло карети вдарилося у візок, який зупинив чоловік на вороному коні. Кузен повернувся, і людина із золотими монетами приловчилася і вкусила його за руку. Вороний кінь кинувся, а кінь з візком промчав повз, ледь не задівши кузена копитом. Він випустив віжки і відскочив.

Він бачив, як злість змінилася жахом на обличчі нещасного, що лежав на землі; наступної миті кузена відтіснили, він втратив чоловіка з поля зору і з великими труднощами повернувся на шлях.

Він побачив, що міс Елфінстон затулила очі рукою, а маленький хлопчик з дитячою цікавістю широко розплющеними очима дивиться на запилену чорну купу під колесами екіпажів.

— Поїдемо назад! — крикнув кузен і став повертати поні. — Треба вибратися з цього пекла!

Вони проїхали сто ярдів в зворотному напрямку, поки знавіснілий натовп не зник за поворотом.

Проїжджаючи повз канави, кузен побачив під огорожею мертво-бліде, вкрите потом, спотворене обличчя вмираючого. Обидві жінки сиділи мовчки, їх трусило мову пропасниці.

За поворотом кузен зупинився. Міс Елфінстон була дуже бліда; її невістка плакала і забула навіть про свого Джорджа.

Кузен теж був вражений і розгублений. Ледь від’їхавши від шляху, він зрозумів, що немає іншого виходу, як знову спробувати його перетнути. Він рішуче повернувся до міс Елфінстон.

— Ми все ж таки повинні там проїхати, — сказав він і знову повернув поні.

Другий раз за цей день дівчина виявила незвичайну силу духу.

Кузен кинувся вперед і осадив якогось кінь, який тяг кеб, щоб місіс Елфінстон могла проїхати. Кеб зачепився колесом і обламав крило коляски.

Наступної миті потік підхопив їх і поніс.

Кузен, з червоними рубцями на обличчі і руках від бича кучера, який правив кебом, скочив у коляску і взяв віжки.

— Цільтеся в людей позаду, — сказав він, передаючи револьвер міс Елфінстон, — якщо вони занадто напиратимуть... Ні, цільтеся краще в коней.

Він спробував проїхати по правому краю і перетнути дорогу. Це виявилося неможливим, довелося змішатися з потоком і рухатися за течією. Разом з натовпом вони минули Чиппінг-Барнет і від’їхали майже на милю від центру міста, перш ніж їм вдалося пробитися на інший бік дороги.

Кругом був неймовірний шум і тиснява, але в місті і за містом дорога кілька разів розгалужувалася, і натовп трохи зменшився.

Обабіч дороги вони бачили безліч людей, які пили просто з річки і билися через місця біля води.

Далі, з пагорба поблизу Іст-Барнета, вони побачили, як повільно, без гудків, один за одним рухалися на північ два потяги; не тільки вагони, а навіть платформи з вугіллям були обліплені людьми. Очевидно, поїзди ці заповнювалися пасажирами ще до Лондона, бо через паніку посадка на центральних вокзалах була абсолютно неможлива.

Незабаром вони зупинилися відпочити: всі троє втомилися від пережитих хвилювань. Вони відчували перші напади голоду, ніч була холодна, ніхто не наважувався заснути.

У сутінках повз їхню стоянку проходили біженці, рятуючись від невідомої небезпеки, — вони йшли в той бік, звідки приїхав кузен.

Розділ XVII

«Син грому»

Якби марсіани домагалися тільки руйнування, вони могли б тоді ж, у понеділок, знищити все населення Лондона, поки воно дуже повільно розтікалося по найближчих графствах.

Не тільки по дорозі до Барнета, а й по дорогах до Еджуера й Волтхем-Еббі, і на схід до Саусенду і Шуберінесу, і на південь від Темзи, до Діля і Бродстерса, линув знавіснілий натовп.

Якби цього червневого ранку хтось, піднявшись на повітряній кулі у сліпучу синяву, глянув на Лондон згори, йому здалося б, що всі північні і східні дороги, що розходяться від гігантського клубка вулиць, поцятковані чорними точками, і кожна точка — це людина, охоплена смертельним страхом і відчаєм.

Наприкінці попереднього розділу я передав розповідь мого кузена про дорогу через Чиппінг-Барнет, щоб показати читачам, як сприймав поблизу цей рій чорних крапок один з біженців.

Жодного разу за всю історію не рухалося і не страждало разом так багато людей. Легендарні полчища готів і гунів, величезні орди азіатів здалися б тільки краплею в цьому потоці.

Це був стихійний масовий рух, панічна втеча, страхітлива, без всякого порядку, без певної мети; шість мільйонів людей, беззбройних, без запасів їжі, линули кудись стрімголов. Це було початком падіння цивілізації, загибелі людства.

Просто під собою повітроплавець побачив би мережу довгих широких вулиць, будинки, церкви, площі, перехрестя, сади, вже безлюдні, розпростерті, ніби величезна карта, забруднена в тій частині, де позначені південні райони міста.

Над Ілінгом, Ричмондом, Вімблдоном немов якесь жахливе перо накапало чорнильні плями. Безупинно, нестримно кожна пляма ширилась і розтікалася, розгалужуючись на всі боки і швидко переливаючись через височини в якусь відкриту улоговину, — так розпливається чорнильна пляма на промокальному папері.

Далі, за блакитними пагорбами, що піднімалися на південь від річки, ходили марсіани в своїй блискучій броні, спокійно і методично випускаючи в той чи інший район отруйні хмари газу; потім вони розсіювали газ струменями пари і не поспішаючи займали завойовану територію. Вони, очевидно, не прагнули все знищити, хотіли тільки викликати повну деморалізацію і таким чином зломити будь-який опір.

Вони підривали порохові склади, перерізали телеграфні дроти і псували в різних місцях залізничне полотно. Вони ніби підрізали людству підколінну жилу. Мабуть, вони не поспішали розширити зону своїх дій і цього дня не пішли далі за центру Лондона. Можливо, значна кількість мешканців Лондона ранком понеділка залишалася ще в своїх будинках. Достеменно відомо, що багато з них були задушені чорним газом.

До полудня лондонський порт представляв дивовижне видовище. Пароплави і інші судна ще стояли там, і за переїзд пропонувалися величезні гроші. Кажуть, що багато хто кидався вплав до суден, їх відштовхували баграми, і вони тонули.

Близько першої години дня під арками моста Блекфраєр з’явилися тонкі цівки чорного газу.

Тієї ж миті весь порт перетворився на арену скаженого сум’яття, боротьби і звалища; безліч човнів і катерів накопичилось у північній арці мосту Тауер, і матроси і вантажники відчайдушно відбивалися від натовпу, що напирав з берега. Деякі навіть спускалися вниз по мосту...

Коли через годину за Вестмінстером з’явився перший марсіанин і попрямував униз за течією, за Лаймхаузом плавали лише уламки. Я вже згадував про п’ятий циліндр. Шостий впав біля Вімблдону.

Кузен, охороняючи своїх супутниць, які спали в колясці на лузі, бачив зелений спалах далеко за горбами. У вівторок, не втрачаючи надії виїхати морем, вони пробиралися з натовпом біженців до Колчестера.

Чутки про те, що марсіани вже захопили Лондон, підтвердилися. Їх помітили у Гайгеті і навіть у Нісдоні. Мій кузен побачив їх тільки наступного дня.

Незабаром юрби біженців стали потребувати продовольства. Голодні люди не церемонилися з чужою власністю. Фермери змушені були зі зброєю в руках захищати свої комори і ще не знятий з полів урожай. Деякі біженці, подібно до мого кузена, повернули на схід.

Були й такі сміливці, які в пошуках їжі поверталися до Лондона. Це були головним чином мешканці північних передмість, які знали про чорний газ лише з чуток.

Говорили, що близько половини членів уряду зібралося в Бірмінгемі і що велика кількість вибухових речовин заготовлена для опору.

Кузен чув також, що залізнична компанія виправила всі пошкодження, завдані в перший день паніки, відновила повідомлення, і потяги знову йдуть на північ від Сент-Олбенса, щоб зменшити наплив біженців у навколишні графства.

У Чиппінг-Онгарі висіло оголошення. Повідомлялося, що в північних містах є великі запаси борошна і що найближчої доби хліб буде розподілено між голодуючими.

Однак це не спонукало кузена змінити плани; вони весь день просувалися на схід і ніде не бачили обіцяної роздачі хліба.

Та й ніхто цього не бачив.

Цієї ночі на Примроз-Гіллі впав сьомий циліндр. Він впав під час чергування міс Елфінстон. Вона чергувала вночі поперемінно з кузеном і бачила, як він падав.

У середу, після ночівлі у пшеничному полі, троє біженців досягли Челмсфорда, де кілька жителів, які назвалися комітетом громадського харчування, відібрали у них поні і не видали нічого натомість, але пообіцяли дати частку при розділі поні наступного дня.

З чуток, марсіани були вже в Еппінгу; говорили, що порохові заводи у Волтгем-Еббі зруйнували під час невдалої спроби підірвати одного з марсіан.

На всіх церковних дзвіницях були встановлені сторожові пости.

Кузен, — на щастя, як з’ясувалося згодом, — вважав за краще йти пішки до моря, не чекаючи видачі харчів, хоча всі троє були дуже голодні.

Близько полудня вони пройшли через Тіллінгхем, який здавався вимерлим; тільки кілька мародерів нишпорили по домівках у пошуках їжі та золота. За Тіллінгхемом вони несподівано побачили море і величезне скупчення всіляких суден на рейді.

Боячись підніматися вгору по Темзі, моряки попрямували до берегів Ессексу — до Гарвіча, Волтона і Клектона, а потім до Фаулнессу і Шубері, де забирали на борт пасажирів.

Судна стояли у великій серповидній затоці, берега якої губилися в тумані біля Нейза. Біля самого берега стояли невеликі рибальські шхуни: англійські, шотландські, французькі, голландські і шведські; парові катери з Темзи, яхти, човни; далі виднілися більші судна — вугільники, вантажні пароплави, пасажирські, нафтоналивні океанські пароплави, старий білий транспорт, красиві, сірі з білим, пароплави, що курсують між Саутгемптоном і Гамбургом. Уздовж усього берега до Блекуотера юрмилися човни — човнярі торгувалися з пасажирами, які стояли на узбережжі; і так майже до самого Молдона.

Милі за дві від берега стояло одягнене в броню судно, як здалося кузенові — майже зовсім занурене у воду. Це був міноносець «Син грому».

Інших військових суден поблизу не було, але далеко праворуч над спокійною поверхнею моря — цього дня був мертвий штиль — зміївся чорний димок; це броненосці, витягнувшись у довгу лінію проти гирла Темзи, стояли готові до бою і пильно спостерігали за переможним ходом марсіан, безсилі, однак, йому перешкодити.

Побачивши море, місіс Елфінстон перелякалася, хоча зовиця і намагалася підбадьорити її. Вона ніколи не виїжджала з Англії, вона скоріше погодиться померти, ніж виїхати на чужину. Бідолаха, здається, думала, що французи не кращі за марсіан. Під час дводенної подорожі вона часто нервувала і плакала. Вона хотіла повернутися до Стенмора. Напевно, у Стенморі все спокійно і благополучно. І у Стенморі на них чекає Джордж...

З великими труднощами вдалося вмовити її спуститися до берега, де кузенові пощастило привернути увагу кількох матросів на колісному пароплаві з Темзи. Вони вислали човен і сторгувалися на тридцяти шести фунтах за трьох. Пароплав йшов, за їхніми словами, в Остенде.

Було вже близько другої години, коли кузен і його супутниці, заплативши за свої місця, зійшли нарешті на пароплав. Тут можна було дістати їжу, хоча і за нечувано високою ціною; вони вирішили пообідати і розташувалися на носі.

На борту вже набралося близько сорока чоловік; багато хто витратив останні гроші, щоб отримати місце; але капітан стояв біля Блекуотера до п’ятої години, набираючи нових пасажирів, поки вся палуба не наповнилась людьми. Він, може, залишився б і довше, якби на півдні не розпочалася канонада. Ніби у відповідь на неї, з міноносця пролунав постріл з невеликої гармати і злетіли сигнальні прапорці. Клуби диму виривалися з його труб.

Деякі з пасажирів запевняли, що стрілянина долинає з Шуберінеса, поки не стало ясно, що канонада наближається.

Далеко на південному сході стало видно щогли трьох броненосців, оповитих чорним димом.

Але увагу кузена привернула віддалена гарматна стрілянина на півдні. Йому здалося, що він побачив у тумані стовп диму.

Пароплав заворушив колесами і рушив на схід під довгою зігнутою лінією суден.

Низький берег Ессексу вже вбрався у блакитний серпанок, коли з’явився марсіанин. Маленький, ледве помітний на такій відстані, він наближався по мулистому березі з боку Фаулнесса.

Переляканий капітан став лаятися на повний голос, сварячи себе за затримку, і лопаті коліс, здавалося, заразилися його страхом. Усі пасажири стояли біля поручнів і дивилися на марсіанина, який височів над деревами і дзвіницями на березі й рухався так, немов пародіював людську ходу.

Це був перший марсіанин, побачений кузеном; кузен швидше з подивом, ніж зі страхом, дивився на цього титана, який обережно наближався до лінії суден і крокував по воді далі і далі від берега.

Потім — далеко за Краучем — побачили другого марсіанина, далі — третього. Вони ніби йшли вбрід по мілині, яка, здавалося, висіла між небом і морем. Усі вони йшли просто в море, ніби маючи намір перешкодити відплиттю суден, які зібралися між Фаулнессом і Нейзом.

Незважаючи на посилене сопіння машини і на горби піни за колесами, пароплав дуже повільно йшов від небезпеки.

Поглянувши на північний захід, кузен помітив, що порядок серед суден порушився: у паніці вони завертали, йшли напереріз один одному; пароплави давали свистки і випускали клуби пари, вітрила поспішно розпускалися, катери снували туди й сюди. Захоплений цим видовищем, кузен не озирався.

Несподіваний поворот, зроблений, щоб уникнути зіткнення, скинув кузена з лави, на якій він стояв. Кругом затупотіли, закричали «ура», на яке звідкісь слабко відповіли. Тут судно нахилилося, і кузена відкинуло вбік.

Він схопився і побачив за бортом, лише за якихось сто ярдів від пароплава, потужне сталеве тіло, ніби леміш плуга, яке розрізало воду на дві величезні пінисті хвилі; пароплав безпорадно махав лопатями коліс по повітрю і кренився майже до ватерлінії.

Цілий душ піни на мить засліпив кузена.

Протерши очі, він побачив, що величезне судно пронеслося повз і йде до берега. Надводна частина довгого сталевого корпусу високо піднімалася над водою, а з двох труб виривалися іскри і клуби диму.

Це був міноносець «Син грому», який поспішав на допомогу судам.

Вхопившись за поручні на палубі, кузен відвів погляд від міноносця і поглянув на марсіан. Усі троє тепер зійшлися і стояли так далеко в морі, що їх триноги були майже приховані у воді. Занурені в воду, на такій далекій відстані вони не здавалися вже жахливими порівняно зі сталевим гігантом, у кільватері якого безпорадно гойдався пароплав.

Марсіани ніби з подивом розглядали нового противника. Може, цей гігант здавався схожим на них.

«Син грому» йшов повним ходом без пострілів. Ймовірно, завдяки цьому йому і вдалося підійти так близько до ворога. Марсіани не знали, що з ним робити. Один снаряд, і вони негайно пустили б його на дно тепловим променем.

«Син грому» йшов таким ходом, що за хвилину вже покрив половину відстані між пароплавом і марсіанами, — чорна пляма, що швидко зменшувалася на тлі низького берега Ессексу.

Раптом передній марсіанин опустив трубу і метнув у міноносець хмару чорного газу. Ніби струмінь чорнила залив лівий борт міноносця, чорна хмара диму заклубочилася по морю, але міноносець проскочив.

Спостерігачам, які дивилися проти сонця з пароплава, що низько сидів у воді, здавалося, що міноносець уже серед марсіан.

Потім гігантські фігури марсіан розділилися і стали відступати до берега, дедалі вище виростаючи над водою.

Один з них підняв генератор теплового променя, спрямовуючи його під кутом вниз; хмара пари піднялася з поверхні води від дотику теплового променя. Він пройшов крізь сталеву броню міноносця, як розпечений залізний прут крізь аркуш паперу.

Раптом серед хмари пари блиснув спалах, марсіанин здригнувся і похитнувся. За секунду другий залп збив його, і смерч з води і пари злетів високо в повітря.

Гармати «Сина грому» гриміли дружними залпами. Один снаряд, здійнявши водяний стовп, упав біля пароплава, відлетів рикошетом до інших суден, які йшли на північ, і роздробив ущент рибальську шхуну. Але ніхто не звернув на це уваги.

Побачивши, що марсіанин впав, капітан на містку крикнув, і пасажири на кормі підхопили його крик. Раптом усі знову закричали: з білого хаосу пари мчало, здіймаючи хвилі, щось довге, чорне, у полум’ї, з трубами, що вивергали вогонь.

Міноносець боровся; кермо, мабуть, не було пошкоджено, і машини працювали. Він йшов просто на другого марсіанина і був за сто ярдів від нього, коли той спрямував тепловий промінь. Палуба і труби «Сина грому» з гуркотом злетіли вгору серед сліпучого полум’я. Марсіанин похитнувся від вибуху, і за секунду палаючі уламки судна, які досі за інерцією мчали вперед, вдарили й підім’яли його, як картонну ляльку.

Кузен мимоволі скрикнув.

Знову все сховалося в хаосі пари.

— Два! — крикнув капітан.

Усі кричали, весь пароплав від корми до носа здригався від радісного крику, підхопленого спершу на одному, а потім на всіх судах і човнах, які йшли в море. Пара висіла над водою кілька хвилин, приховуючи берег і третього марсіанина.

Пароплав працював колесами, йдучи з місця бою. Коли нарешті пара розсіялася, її змінив чорний дим, який навис такою хмарою, що не можна було розгледіти ні «Сина грому», ні третього марсіанина. Броненосці з моря підійшли зовсім близько і зупинилися між берегом і пароплавом.

Суденце йшло в море; броненосці ж почали наближатися до берега, досі прихованого химерними клубами пари і чорного газу.

Ціла флотилія, рятуючись, ішла на північний схід; кілька рибальських шхун пірнали між броненосцями і пароплавом.

Дійшовши до хмари пари і газу, ескадра повернула на північ і зникла в чорних сутінках. Берег розпливався, гублячись у хмарах, які згущуються навколо призахідного сонця.

Раптом із золотистої імли заходу долинув гуркіт гармат і показалися якісь темні рухливі тіні.

Усі кинулися до борту, вдивляючись у сліпуче сяйво вечірньої зорі, але нічого не можна було розібрати.

Хмара диму піднялася і сховала сонце.

Пароплав, пихкаючи, відпливав далі, і люди на ньому так і не побачили, чим скінчився морський бій.

Сховалося серед сірих хмар; небо почервоніло, потім потемніло; вгорі блиснула вечірня зоря. Було вже зовсім темно, коли капітан щось крикнув і показав удалечінь. Кузен став напружено вдивлятися.

Щось злетіло до неба з надр туманного мороку і косо піднялося догори, швидко рухаючись у відблиску зорі над хмарами на західному небосхилі; щось пласке, широке, величезне, описавши велику дугу і знижуючись, зникло в таємничому мороці ночі.

Над землею ковзнула зловісна тінь.

Книга 2

Земля під владою марсіан

Розділ I

Під п’ятою

У першій книзі, розповідаючи читачам про кузенові блукання, я ухилився від власних пригод. Протягом останніх подій ми зі священиком ховалися від чорного газу в покинутому будинку в Голіфорді. З цього моменту я й поновлю свою розповідь.

Ніч проти понеділка і весь понеділок — день паніки — ми просиділи на маленькому острівці денного світла, відокремлені від світу чорним газом, здатні тільки чекати в гнітючій бездіяльності.

Я дуже непокоївся за дружину. Тепер вона у Лезерґеді. Я уявляв, як вона, налякана страшною небезпекою, вже оплакує мене. Я ходив по кімнатах, майже кричав від болю, якого завдавала мені думка, що може статися з дружиною, коли мене не буде поруч. Я знав, що мій кузен — не боязка людина, але він не вмів швидко усвідомлювати небезпеку і негайно діяти. А за цих обставин необхідна кмітливість, а не хоробрість. Втішало мене тільки те, що марсіани рухалися до Лондона, тобто віддалялися від Лезерґеда. Але все ж таки певності не було, і це страшенно мене пригнічувало. Я дуже змучився, і мене дратували священикові постійні скиглення, егоїзм і відчай. Після кількох спроб угамувати його я пішов до кімнати, у якій лежали глобуси, моделі та зошити, — певно, це була класна кімната. Коли й він прийшов сюди, я виліз на горище й зачинився у якійсь комірчині, щоб побути наодинці зі своїм горем.

Цього дня й уранці наступного через чорний дим ми були абсолютно відірвані від світу. Недільного вечора ми помітили у сусідньому будинку людей — за вікном майнуло чиєсь обличчя, блимнуло світло, грюкнули двері. Я так і не знаю, що то були за люди і що з ними далі сталося. Наступного дня ми їх уже не бачили. У понеділок газ поволі опускався до річки, наближаючись до нас, і нарешті прослався повз наше сховище.

Близько полудня полем пройшов марсіанин, пускаючи струмінь гарячої пари, що зі свистом летіла на стіни, розбивала шибки й ошпарила руку священикові, коли він тікав із кімнати, вікна якої виходили на вулицю. Коли згодом ми повернулися до мокрих від пари кімнат і визирнули на вулицю, вся земля на північ була вкрита якимось чорним снігом. Почорнілий луг виблискував червоним відтінком. Ми дуже здивувалися.

Якийсь час ми не бачили, що це змінює в нашому становищі, крім хіба того, що загроза чорного газу минула. Потім я збагнув, що ми тепер вільні й можемо йти далі. Я вирішив тікати. Але священик якось збайдужів до всього.

— Ми й тут у безпеці, — повторював він, — у безпеці...

Я вирішив залишити його. Якби ж я зробив це! Пам’ятаючи артилеристове напучення, я подбав про харчі й питво, знайшов олію й ганчірку, щоб перев’язувати попечені руки, у спальні підібрав капелюх і куртку. Зрозумівши, що я піду один, священик теж схопився.

Було десь близько п’ятої, коли ми вирушили почорнілою дорогою на Санбері. Довкола було тихо.

І в Санбері, і по дорозі до міста — скрізь валялося багато скорчених трупів, кінських і людських, скрізь перекинуті вози, розкидані речі; і все було вкрите чорним порохом. Цей чорний саван нагадав мені те, що я читав про загибель Помпеї. До Гемптон-Корта ми дійшли без пригод, але нас вражало незвичайне спустошення. Лише в Гемптон-Корті ми побачили клаптик зелені, якого не зачепив задушливий потік. Ми пройшли Баші-парк з його оленями, що вільно паслися між каштанів. Кілька чоловіків і жінок поспішали ланами на Гемптон, людей ми зустріли вперше.

Нарешті ми дісталися Твікенгема.

По той бік дороги, поза Гемом та Пітерсгемом, горіли ліси. До Твікенгема не сягали теплове проміння та чорний газ, і тут було більше людей, але ніхто не міг розповісти нам нічого нового. Здебільшого вони, як і ми, користуючись спокійною хвилиною, втікали далі. У мене склалося враження, що в деяких будинках іще залишалися люди, які були занадто перелякані, щоб тікати. Тут, на шляху, також були сліди квапливої втечі. Мені добре запам’яталися три поламані велосипеди, що лежали вдавлені в землю колесами возів та екіпажів.

О пів на дев’яту ми перейшли Річмондський міст. Звісно, ми квапилися перебратися через річку, та все-таки я розгледів якісь великі червоні туші кілька футів завширшки, що пливли по воді. Я не знав, що то було, — час був не такий, щоб роздивлятися, — та, проте, дав йому страшне пояснення, хоч і не мав для того ніяких підстав. У Серреї також лежала сажа, яка недавно ще була чорним газом; тут валялися й трупи, особливо багато біля станції. Марсіан ми не бачили, аж доки не підійшли до Барнса.

У почорнілій далині ми помітили трьох чоловік, що завулком збігали до річки, але, крім цього, усе навколо здавалося спорожнілим. На узвишші палав Річмонд; далі за містом ніяких слідів чорного газу не було видно.

Підходячи до К’ю, ми перестріли купку людей, що чимдуж утікали від марсіан, а над будинками ярдів за сто побачили верхню частину марсіанської триноги. Ми так і заклякли: глянув би марсіанин донизу — і нам кінець! Зі страху ми не наважилися йти далі, а звернули з дороги і шаснули в якусь повітку в садку. Священик забувся в куток і тихенько хлипав, він відмовлявся йти.

Але я вирішив будь-що дістатися Лезерґеда і, тільки посутеніло, вирушив у путь знову. Я проліз крізь кущі, проминув високий будинок і вийшов на дорогу до К’ю. Священика я залишив у повітці, але він поспіхом кинувся за мною.

Дуже нерозважливо я вчинив, пустившись у дорогу, бо навколо були марсіани. Щойно священик догнав мене, ми знову побачили вдалині бойову машину, що йшла лугом з боку К’ю; може, це була та сама тринога, яку ми бачили перед цим, а може, й інша, — не знаю. Чотири чи п’ять маленьких темних постатей втікали від неї зеленаво-сірим полем. Видно, марсіанин гнався за ними. Ступивши три кроки, він наздогнав їх. Вони порснули в нього з-під ніг урізнобіч, але він не скосив їх тепловим променем, а підібрав поодинці і вкинув до великої металевої скриньки, що висіла в нього за спиною, наче сумка з робочим знаряддям.

Тільки зараз я подумав, що, може, марсіани мають якісь інші наміри щодо людства, аніж просто знищити його. Мить стояли ми мов скам’янілі, а потім кинулися тікати. Через якусь хвіртку ми вскочили в садок, обгороджений муром, влетіли в якийсь рівчак; і там так і сиділи, ледве насмілюючись шепотіти, аж доки на небі не висіялись зорі.

Було десь близько одинадцятої години, коли ми зважилися вирушити далі і пішли вже не шляхом, а полями, боязко тримаючись кущів і гостро вдивляючись у темряву, — я ліворуч, а священик праворуч. Ми постійно йшли, чекаючи, чи не з’являться марсіани, які, здавалося, обступили нас. Ми натрапили на обгорілу чорну місцину, вже охололу й укриту попелом. На ній було багато обвуглених, спотворених людських тіл, уціліли тільки ноги й черевики. Тут лежали й кінські трупи, — футів, певно, за п’ятдесят від чотирьох розірваних гармат із розбитими лафетами.

Селище Шін уникло зруйнування, але було порожнє й мовчазне. Трупів ми тут не бачили, та це й не дивно, бо ніч видалася така темна, що неможливо було розгледіти навіть узбіччя. У цьому селищі священик почав скаржитися на втому, і ми вирішили зайти до якогось будинку.

Перший дім, до якого ми залізли крізь вікно, був невеличкою напіввідокремленою віллою, в якій я не міг знайти нічого їстівного, крім цвілого сиру. Зате тут була вода. Я знайшов тут і сокиру, що могла б стати у пригоді, коли ми поліземо в інший дім.

Ми вийшли на дорогу біля повороту на Мортлейк. Тут, у садку, обгородженому парканом, стояв білий будинок. У комірчині був запас харчів — дві хлібини, шматок сирого м’яса та півокосту шинки. Я перераховую все так докладно, бо нам довелося харчуватися цим упродовж двох тижнів. Під полицею стояли пляшки з пивом, пара мішків квасолі та кілька пучків зів’ялого салату. Двері комірчини виходили в кухню, де лежала купа дров і стояв буфет, у якому ми знайшли десяток пляшок бургундського вина, консервовані суп і рибу та дві бляшанки бісквітів.

Поночі, боячись запалювати світло, ми сиділи в кухні і їли хліб із шинкою, запиваючи пивом. Священик, наляканий і стривожений, так рвався тікати звідси, що я насилу умовив його поїсти перед дорогою.

Але несподівано трапилася пригода, через яку ми стали бранцями.

— Ще півночі, мабуть, нема... — тільки встиг я сказати, коли раптом блиснуло сліпуче зелене сяйво.

Кухню на мить осяяло зеленим світлом. Будинок так струсонуло, як я ще ніколи не чув — ні до того, ні після. Десь зовсім близько задзенькотіло скло, з гуркотом посипалася цегла, нам на голови обвалився тиньк. Мене кинуло на підлогу, ударивши ще об пічку. Я знепритомнів і лежав певний час нерухомо. Священик казав потім, що я довго був без пам’яті. Коли я отямився, знову було темно і священик кропив мене водою. Обличчя його змокріло від крові — як я згодом дізнався, він поранив лоба.

Кілька хвилин я не міг збагнути, що сталося. Тоді потроху в голові в мене почало прояснюватись. Я відчув на скроні синець.

— Вам легше? — пошепки запитав священик.

Відповів я йому не відразу. Підвівся й сів.

— Не ворушіться, — сказав священик. — З буфета полетів посуд, і вся підлога в черепках. Ворухнувшись, ви зчините шум, а вони, здається, ось тут, за стіною.

Ми сиділи так тихо, що чули, як стучать наші серця. Панувала могильна тиша, тільки десь поруч упав шматок тиньку чи цегли і розсипався по підлозі. Знадвору почувся брязкіт металу.

— Чуєте? — запитав священик, щойно забрязкотіло вдруге.

— Чую, — відповів я. — Але що це таке?

— Марсіани, — прошепотів священик.

Я напружив слух.

— Щось подібне до теплового променя, — сказав. Чи не наштовхнулася на будинок марсіанська машина, як ото одна з них налетіла на дзвіницю церкви у Шеппертоні?

Наше становище було таке непевне, що ми сиділи нерухомо три-чотири години, аж доки не зазоріло.

Нарешті до кухні почало цідитися світло, але не у вікно, яке й досі було темне, а у трикутну дірку в стіні між балкою та купою битої цегли. Тільки тепер у сірій сутіні ми змогли розгледіти кухню.

Вікно було засипане землею; грудки валялися й на столі, за яким ми вечеряли, і під ногами. Біля верхнього краю віконної рами з-під землі стирчала обірвана ринва. Підлога була всіяна уламками. Частина кухні, ближча до інших кімнат, осіла. Коли трохи розвиднілося, ми побачили, що будинок майже завалився. Цілковитим контрастом до цих руїн видавався чепурненький буфетик, пофарбований у зелений колір, шпалери з білими й блакитними квадратиками під кахлі та дві картинки над плитою.

Коли зовсім розвиднілося, крізь дірку у стіні ми побачили марсіанина, що стояв на варті біля ще гарячого циліндра (це я зрозумів згодом). Ми якомога обережніше переповзли з напівосвітленої кухні до темної посудомийні.

Тільки зараз я зрозумів, що сталося.

— П’ятий циліндр, — прошепотів я. — П’ятий постріл з Марса влучив у будинок. Ми поховані живцем.

Священик помовчав.

— Господи, змилосердься! — заскімлив він пошепки.

Якщо не брати до уваги цього шепоту, у нашому сховищі було зовсім тихо. Я боявся навіть дихати і не зводив очей зі світла, яке лилося з кухонних дверей. Я ледве міг розгледіти священикове обличчя, комір і манжети. Знадвору долинув металевий стукіт, а тоді — пронизливий свист і, трохи згодом, шипіння ніби паровоза. Ці загадкові звуки чулися безперервно і, здавалося, дедалі гучнішали. Раптом почувся ритмічний вібраційний гул, від якого все навколо задвигтіло й задзвенів посуду буфеті. Світло примеркло, й отвір кухонних дверей зовсім почорнів. Дві години, зіщулившись і тремтячи, сиділи ми, доки нарешті не поснули...

Прокинувшись, я відчув голод. Мабуть, ми проспали більшу частину дня. Голод додав мені духу, і я, сказавши священикові, що йду шукати їжу, навпомацки рушив до комірчини. Він нічого не відповів, а коли я почав їсти, не витримав і поповз до мене.

Розділ II

Що ми побачили з-під руїн будинку

Підкріпившись, ми поповзли у посудомийню, і я, мабуть, знову задрімав. Прокинувшись, я помітив, що священика немає. Вібраційний гул тривав, і це пригнічувало. Я пошепки покликав священика, а тоді поповз до кухонних дверей. Там було ще видно, і я помітив, що він лежить біля трикутного пролому в стіні, яка виходила в бік марсіан. Голови його через підняті плечі я не міг побачити.

З-за стіни долітали найрізноманітніші звуки, і все навкруги двигтіло від гулу. Крізь пролом я бачив верхівку позолоченого сонцем дерева та клапоть блакиті спокійного надвечірнього неба. Хвилинку я дивився на священика, а потім тихенько підійшов ближче, обережно ступаючи між черепків, що вкривали підлогу.

Я торкнувся його ноги. Від несподіванки він так здригнувся, що цілий шматок тиньку відвалився від стіни і гупнув об землю. Я схопив священика за руку, боячись, що він скрикне, і ми завмерли. Я обернувся подивитись, що залишилось від нашого притулку. В облупленій стіні утворилася вертикальна шпарина. Я обережно виліз і крізь цю шпарину глянув на приміську дорогу; там усе змінилося до невпізнання.

П’ятий циліндр упав, мабуть, на той дім, до якого ми перше заходили. Від будинку не залишилося й сліду, його розтрощило, рознесло, розвіяло, зрівняло з землею. Цей циліндр зарився в землю глибше, аніж перший, і утворив вирву, набагато ширшу за ту, що я бачив під Вокінгом. Земля навкруги ніби розбризкалася від страшного удару і засипала сусідні будинки. Це виглядало точнісінько так, якби по болоті зі всього духу вдарити молотом. Задня частина нашого будинку завалилась, а передня також була зруйнована; кухня й посудомийня вціліли дивом, але й їх засипало горами землі, крім того боку, яким будинок був обернений до циліндра. Ми висіли на краю великої ями, де працювали марсіани. Важке гупання лунало десь, мабуть, позаду нас, і коли-не-коли перед нашим отвором підіймалася яскраво-зелена пара.

Циліндр був уже відкритий. Він лежав посеред ями, а з протилежного її боку, між вирваних і засипаних дрібними камінцями кущів, стояла порожня бойова машина, висока й нерухома на тлі вечірнього неба. Я спочатку розповідаю про яму й циліндр, бо так послідовніше, хоча мою увагу насамперед привернула надзвичайно блискуча машина, яка копала землю, і якісь дивні створіння, що важко й незграбно повзали через купи розритої землі. Цей механізм мене найбільше зацікавив. Це була одна з досконалих машин, які потім називали багаторукими і вивчення яких дало могутній поштовх нашому земному виробництву. На перший погляд ця машина нагадувала металевого павука з п’ятьма великими суглобистими лапами, з безліччю малих колінчастих важелів та хапальних щупальців навколо корпуса. Більшість цих «рук» була втягнена, але трьома довгими щупальцями машина хапала металеві прути, рейки й цілі пластини — очевидно, це була панцирна обшивка циліндра. Машина витягувала все це і складала ззаду на рівний майданчик. Її рухи були такі швидкі і складні, що я спершу, незважаючи на металевий блиск, не міг повірити, що це не істота. Бойові триногі машини також були на диво досконалі і виглядали як щось живе, але їх важко було навіть порівняти з цією. Люди, що ніколи не бачили такої машини і знають про неї лише з малюнків та розповідей, не спроможні уявити собі справжні її властивості.

Зокрема я пригадую ілюстрацію з однієї брошурки, де подавався докладний опис війни. Художник, очевидно, не ознайомився як слід із бойовими машинами. Він зобразив їх незграбними триногами, негнучкими й нешвидкими, здатними тільки до одноманітних рухів. Брошурка з цими ілюстраціями була дуже популярною, і я згадав про неї для того, щоб застерегти читача від хибного уявлення про марсіан. Малюнки ті були не більше схожі на марсіан, яких я бачив, ніж воскова лялька на живу людину. На мою думку, цю брошуру краще було б видати без ілюстрацій.

Як я вже казав, багаторука машина спершу здавалася не машиною, а якимось крабом у блискучій оболонці; марсіанин, що за допомогою щупалець регулював її рухи, був, мабуть, чимось подібним до мозкового центру. Але згодом я побачив таку саму сіро-брунатну глянцеву, немов шкіряну, оболонку й на інших тілах, що повзали тут, і зрозумів, ким насправді був цей марсіанин. Тоді я перевів увагу на марсіан. Я вже дещо знав про них, і огида тепер не заважала мені стежити за ними; та й дивився ж я зі схованки, а не втікаючи, як тоді.

Я побачив, що ці істоти не мають нічого земного. Вони мали масивні кулясті тіла, точніше, просто голови близько чотирьох футів у діаметрі, з невиразною подобою обличчя. Марсіани не мали ніздрів, і я подумав, що в них, либонь, взагалі немає нюху. Вони мали двоє великих темних очей, а нижче — щось, що нагадувало м’ясистий дзьоб. Ззаду голови чи тулуба — не знаю, як це назвати, — була туга перетинка, вухо, як ми зрозуміли згодом. За умов далеко густішої земної атмосфери та перетинка, певне, була ні до чого. Біля рота висіло шістнадцять тоненьких, щупальців, схожих на батіжки і зібраних по вісім штук. Згодом відомий анатом професор Говес назвав це руками. Ще коли я вперше побачив марсіан, мені здалося, ніби вони силкувалися на цих руках зводитися, але то було марно, бо для такого кволого опертя їхня вага на землі була занадто велика. Можна припустити, що на Марсі вони успішно пересуваються за допомогою цих кінцівок.

Анатомія марсіан, як згодом показав розтин, була досить проста. Головну частину їхнього організму займав мозок із грубими нервами, що ішли до очей, вуха та щупальців. Крім того, були наявні легені складної будови, в які повітря попадало просто з рота, серце та кровоносні судини. Надсадну працю легенів, викликану густішою земною атмосферою та більшою на землі силою тяжіння, було помітно вже з конвульсивних рухів зовнішньої оболонки.

Нам може здатися дивним, що марсіани не мали складних органів травлення, які займають більшу частину людського тіла. Але їхнє тіло — це голова, сама голова. Нутрощів у них немає. Марсіани зовсім не їли і не перетравлювали їжі. Вони живилися чужою кров’ю. Я бачив, як вони ловили людей, і розкажу про це. Відраза не дає мені змалювати все те, на що й дивитися було гидко. Скажу тільки, що марсіани впорскували собі в вени маленькою піпеткою кров, яку брали з інших істот, здебільшого з людей...

Все це видається нам страхітливим, але в той же час я думаю, якою огидною мала б видатися наша звичка живитися м’ясом — ну, хоча б кроликові, якби він міг мислити.

Фізіологічні переваги ін’єкції — незаперечні, надто коли зважити, скільки людина затрачає часу й енергії на пережовування та травлення. Половина нашого тіла — це залози, різні органи й канали, що переганяють їжу на кров. Процеси травлення і впливу їх на нервову систему виснажують наші сили, впливають на наш розум. Людина може бути щаслива чи нещасна — залежно від стану її печінки або підшлункової залози, а марсіани не залежать від процесів у своєму організмі.

Те, що марсіани живилися саме людською кров’ю, почасти пояснюється природою жертв, котрих вони привезли з Марса. Ці створіння, коли судити з їхніх засохлих останків, що потрапили людям до рук, були також двоногі, з тендітним крем’янистим кістяком (на зразок наших губок) і кволими м’язами; вони були футів шість на зріст, мали круглу голову і великі очі в кістяних западинах. У кожному циліндрі містилося щось по двоє-троє таких створінь, і всіх їх було вбито ще до прибуття на Землю. Зрештою, вони б однаково загинули на нашій планеті, поламавши собі кості під вагою власного тіла.

Про деякі подробиці ми довідалися пізніше. Наведу їх, щоб читач, який не бачив марсіан, міг краще уявити їх собі.

Марсіани мали три особливості.

Марсіани не потребували сну і могли безперервно працювати, як людське серце: вони не знають перенапруження м’язів, а отже, їм немає потреби час від часу припиняти їхню діяльність. Очевидно, вони зовсім не втомлювалися. Навіть на Землі, де вони не могли ступити жодного кроку без величезного напруження, вони не спочивали, працюючи двадцять чотири години на добу.

Марсіани безстатеві й тому не знають тих почуттів, які має людина. Точно встановлено, що під час війни на Землі народився один марсіанин; він тримався на тілі родича у вигляді бруньки, як пуп’янок лілеї або молодий організм на поліпі.

У людини й усіх високорозвинених земних істот такий найпримітивніший спосіб розмноження давно зник. У всіх нижчих тварин існують водночас обидва способи розмноження, але на вищих щаблях розвитку статевий спосіб витискує брунькування. На Марсі ж розвиток пішов у протилежному напрямі.

Цікаво, що один відомий письменник, який тяжів до псевдонаукових припущень, задовго до нападу марсіан прорікав людям майбутнього марсіанську будову. Його прорікання, здається, з’явилися 1893 року в листопадовому чи грудневому номері журналу «Пел-мел-баджіт», який давно вже не виходить. Пригадую карикатуру з цього приводу у відомому до-марсіанському сатиричному журналі «Панч». Автор жартома доводив, що розвиток механізації мусить врешті-решт загальмувати розвиток кінцівок людського тіла, що через хімічне живлення волосся, ніс, зуби, вуха, підборіддя з бігом часу стануть непотрібні людям і внаслідок природного добору згодом відімруть! Розвиватися буде тільки мозок. Щоправда, ще одна частина тіла може пережити інші, це рука: коли все зайве відмиратиме, вона без упину розвиватиметься.

Що ж, істину часто висловлюють у вигляді жарту!

В усякому разі, на прикладі марсіан видно перемогу інтелекту над тваринними якостями організму. Цілком імовірно, що марсіани походять від таких самих створінь, як і ми, але в них більше розвивалися мозок і руки (згодом руки перетворилися на два пучки вправних шупальців) за рахунок решти організму. А мозок без тіла мусив створити егоїстичний інтелект, позбавлений емоцій.

Нарешті, найсуттєвіша, мабуть, відмінність, хоча на перший погляд такою не видається. Мікроорганізми, збудники багатьох хвороб, або ніколи не з’являлися на Марсі, або марсіани давно покінчили з ними. Сотні інфекційних хвороб, що нищать людське життя, — лихоманка, сухоти, рак, різні інші недуги, — зовсім не знані марсіанам.

Говорячи про те, чим відрізняється життя на Марсі від земного, слід сказати і про дивовижну червону траву.

Рослинний світ на Марсі має криваво-червоний відтінок, на відміну від земного, де переважає зелений колір. У всякому разі, насіння, яке марсіани навмисне чи випадково привезли з собою, дало тут червоні паростки. Проте червона трава в боротьбі з земною рослинністю якось призвичаїлася до нашого ґрунту. Червоне гілля так швидко зачахло, що мало хто встиг його побачити. А червона трава якийсь час росла досить буйно. На третій чи, може, на четвертий день нашого ув’язнення вона вже зійшла навкруг ями, і її подібні до кактуса пагони червоною каймою облямували нашу трикутну шпарину в стіні. Пізніше я бачив таку траву по всій країні, особливо у вологих місцях.

У марсіан був орган слуху — кругла перетинка в задній частині голови-тіла, а також очі, що гостротою не поступалися нашим; проте, на думку Філіпса, синій та фіалковий кольори марсіани приймали за чорний. Був поширений здогад, що марсіани спілкувалися за допомогою звуків та рухаючи щупальцями. Так пишеться, наприклад, в одній доволі популярній, але поспіхом написаній брошурі, автор якої, очевидно, не бачив марсіан; я вже згадував про неї, вона й досі головне джерело інформації про прибульців із Марса. Одначе ніхто з людей, що залишилися живими, не бачив марсіан так близько, як я. Хоч воно сталося й не з моєї волі, а це факт. Я стежив за ними день у день і ясно бачив, як марсіани вчотирьох, вп’ятьох, а одного разу навіть ушістьох поволі виконували різноманітні складні роботи без жодного звуку чи жесту, їхнє специфічне гугукання завжди було чути перед прийомом їжі; ці звуки, позбавлені всякої модуляції, мабуть, утворювалися видиханням повітря перед ін’єкцією і не означали ніяких сигналів. Я трохи знаюся на психології і впевнений, що марсіани обмінювалися думками без усілякої участі якихось фізичних органів. Я стверджую це, незважаючи на свою упередженість проти телепатії. (До нападу марсіан, якщо читач пам’ятає мої статті, я гаряче виступав проти цих теорій.)

Марсіани не носили одягу. Певна річ, у них були інші погляди на оздоби та на пристойність. Вони не тільки менше за нас відчували температурні коливання, а навіть побільшений атмосферний тиск, здавалося, не завдавав їм помітної шкоди. Але якщо вони не носили одягу, то мали велику перевагу над людьми в інших штучних удосконаленнях. Люди зі своїми велосипедами, літальними апаратами, зі своїми гарматами та багнетами, з усіма своїми технічними досягненнями — стоять лише на початку тієї еволюції, яку давно вже пройшли марсіани. Вони справді стали чистим розумом, що вдається до різних машин залежно від потреб, — так само як людина користується одягом або бере, щоб швидше пересуватися, велосипед, а щоб сховатися від дощу — парасольку. Найдивніше для нас, що в усіх марсіанських винаходах немає основного елемента майже всіх наших механізмів, — я кажу про колесо. У жодній з тих машин, які марсіани взяли на Землю, не було нічого схожого на колеса. Можна було сподіватися, що їх вони застосовують бодай у механізмах для пересування. Тут, до речі, треба сказати, що природа й на Землі не знає коліс і надає перевагу іншим засобам пересування. Отже, марсіани також не знають (хоча це й малоймовірно) або уникають коліс і у своїх апаратах тільки вряди-годи використовують нерухомі або відносно нерухомі осі із круговим рухом, зосередженим в одній площині. Майже всі з’єднання в їхніх машинах — це складна система ковзальних деталей, що рухаються на малих, майстерно виготовлених валиках. Коли вже йдеться про ці деталі, слід зазначити й те, що всій складній важільній системі їхніх механізмів надає руху певна подоба «системи м’язів», яка складається з дисків, укладених в еластичну оболонку; ці диски під дією електричного струму поляризуються і щільно прилягають один до одного. Завдяки цьому рухи механізму дуже скидаються на рухи істоти, — що і вражало людей. Багато таких «м’язів» було і в тій подібній до краба багаторукій машині, яку бачив я крізь шпарину, коли вона розвантажувала циліндр. Ця машина більше скидалася на істот, ніж самі марсіани, що, важко сопучи й ворушачи щупальцями, лежали біля неї під сонячними променями і ледь-ледь пересувалися, стомлені довгою подорожжю крізь безмежні космічні простори.

Я дивився, як вони ворушились, уловлював їхні обриси, але священик нарешті нагадав про себе, сердито смикнувши мене за рукав.

Я озирнувся. Його чоло було насуплене, губи зло й міцно стулені. Йому також кортіло поглянути на марсіан, але в дірку міг виглядати тільки один, тому я мусив поступитися місцем.

Коли я знову визирнув у шпарину, багаторука машина вже зібрала частини апарата, який витягли з циліндра. Нова машина була схожа на першу. Внизу працював якийсь невеличкий механізм; випускаючи клуби зеленого диму, він обходив навколо ями, розміреними рухами вправно копав ґрунт і насипав вал. Це й була саме та машина, від ритмічного стугону якої дрижало наше напівзавалене сховище. Вола свистіла й диміла, і ніхто нею не керував.

Розділ III

Ув’язнення

Щойно з’явилася друга бойова тринога, ми перейшли в посудомийню, боячись, щоб марсіанин згори не помітив нас. Згодом цей страх розвіявся, ми зрозуміли, що при сліпучому сяйві сонця отвори в нашому сховищі мусять здаватися марсіанинові зовсім чорними. На початку ми тікали до посудомийні, щойно він наближався. Та попри страх ми вперто тяглися до тієї щілини. Я з подивом пригадую, як ми, зовсім не думаючи про наше становище — нам загрожували або голодна смерть, або щось іще жахливіше, — ладні були запекло змагатися за місце біля шпарини. Пильнуючи, щоб не здійняти галасу, ми дуже кумедно навперейми квапилися через кухню. Ми штовхалися, обмінювалися стусанами, забуваючи, що перебуваємо за крок від смерті.

Річ у тому, що ми були занадто різними людьми — і за характером, і за мисленням, і за поведінкою, а небезпека та самотність тільки підкреслювали ці відмінності. Ще в Голліфорді обурювало мене безпорадне рюмсання священика, його тупоголова впертість. Його нескінченне бурмотіння не давало мені зосередитися, спокійно подумати, що робити, і часом доводили мало не до шаленства. Він був слабодухий, наче жінка, і міг хникати цілі години. Я не сумнівався, що він вірив, ніби сльози можуть йому допомогти. Навіть у темряві не давав він мені спокою. До того ж він неощадливо їв, хоч я й нагадував йому, що нам доведеться сидіти тут, доки марсіани закінчать роботи в ямі, і через це мусимо обмежувати себе в їжі, бо від цього залежить наш порятунок. Спав він мало, а допавшись до харчів, їв та пив, забуваючи міру.

Минали дні, а священик не хотів ні з чим рахуватися і тільки збільшував страждання та небезпеку; зрештою я змушений був погрожувати, а потім навіть вдарив його. Це на нього вплинуло, але він і справді був один з тих полохливих, немічних, ненависних легкодухів, що бояться глянути просто в вічі й Богові, й людям, і навіть самим собі.

Мені прикро це згадувати й писати про це, однак я повинен розповісти все, як було. Мою жорстокість і мій гнів, що взяли гору наприкінці наших страждань, легко засуджувати тим, хто не стикався з темними і страшними пригодами життя й не знає, що таке добро і зло й до чого можуть довести муки. Тільки той, хто сам пройшов через це, хто сходив до первісного життя, може виправдати мій вчинок.

Ми зі священиком у темряві сперечалися, штовхались і видирали один в одного їжу й питво, а тим часом надворі в ямі під немилосердно пекучим червневим сонцем марсіани залагоджували свої химерні справи.

Я довго не наважувався підходити до шпарини; а нарешті підійшовши, помітив, що з’явилося ще три бойові триноги. Марсіани встановили навколо циліндра якесь нове приладдя. Друга багаторука машина, вже зібрана, обслуговувала якийсь невідомий пристрій. Корпус його скидався на дійницю для молока; над ним колихався ківш, схожий на грушу, з якого до казана внизу сипався білий порошок.

Щупальце багаторукої машини керувало цими коливальними рухами, а дві руки копали глину й закидали її до ковша; тим часом інша рука час від часу відчиняла дверцята і вигрібала з машини руду жужелицю. Ще одне сталеве щупальце колінчастою трубою переправляло порошок із казана до якоїсь посудини, прихованої від мене купою голубуватого пилу. Із тієї невидимої посудини здіймалися прямовисні пасма зеленого диму. У цю мить багаторука машина з тихим мелодійним дзвоном витягла, наче телескопну трубу, щупальце, що доти стирчало тупим патрубком, і сягнула ним за купу глини. За секунду щупальце підняло догори ще не охололу блискучу алюмінієву плиту і поклало на великий стос біля ями.

Від заходу сонця до появи перших зірок ця вправна машина виробила зі звичайної глини понад сотню таких плит. Купа блакитного пилу зростала, ставши вже вищою за краї ями.

Контраст між спритними й складними рухами цих машин та вайлуватим і важким повзанням їхніх господарів був такий великий, що мені довго здавалися істотами не марсіани, а ці механізми.

Коли до ями вперше принесли впійманих людей, біля отвору був священик, а я сидів на підлозі і напружено прислухався. Раптом він одскочив назад, і я похолонув, злякавшися, що нас помітили. Священик, тихо ступаючи поміж черепками, підійшов до мене і присів поруч. Він не міг і слова сказати, тільки розмахував руками; а його страх передавався й мені. Він показував, що поступається місцем біля отвору. Цікавість додала мені духу; я підвівся, переступив через священика й припав до шпарини. Спочатку я не міг нічого розгледіти. Уже западали сутінки, зорі блимали, але зелені спалахи від машини, що виробляла алюміній, освітлювали яму. Дивне враження справляли ці зелені відблиски й чорні тіні. Вгорі літали байдужі до всього кажани. За блакитним пилом не було видно марсіан. В одному кутку ями стояла бойова машина з укороченими ногами. Раптом серед гуркоту машин почувся людський голос. Спершу я подумав, що це мені тільки видалось.

Вгледівшись, я помітив, що під ковпаком триноги сидить марсіанин. У спалахах зеленого світла видніли його шкіра і блискучі очі. Раптом я побачив, як довге щупальце простяглося до металевої клітки позаду корпусу і підняло звідти щось темне. Пролунав пронизливий крик, і жертва затріпалась на тлі зоряного неба. Коли вона трохи опустилася, у зеленому світлі я побачив, що це людина. На мить її ясно освітило. Я помітив, що це чоловік середнього віку, кремезний, рожевощокий, гарно вдягнений. Певне, ще три дні тому він посідав неабияке становище в суспільстві, упевнено й статечно ходив по землі. Я бачив його широко розплющені очі та блиск огню на його ґудзиках і на ланцюжку від годинника. Він зник за купою пилу, й на хвилину запала тиша. Потім пролунав зойк, а за ним — тривале, вдоволене гугукання марсіан...

Я поповз назад, схопився на ноги і, заткнувши вуха, кинувся до посудомийні. Священик, зіщулившись і обхопивши руками голову, мовчки сидів у кутку. Він, мабуть, думав, що я хочу покинути його тут самого, і, голосно скрикнувши, кинувся за мною.

Ми сиділи в посудомийні, борючись із жахом та шаленим бажанням визирнути у шпарину, і я не міг придумати жодного способу втекти звідси, хоча добре знав, що треба негайно щось робити. Та наступного дня я вже спокійно зважив усі обставини. На священика надії не було: страх позбавив його тями, і він міг діяти тільки імпульсивно. Власне, він майже став твариною. Отже, я мав покладатися лише на себе. Але зрештою я дійшов висновку, що хоч яке жахливе наше становище, все ж воно не безнадійне. Адже ж могло бути так, що марсіани отаборилися в цій ямі тимчасово. А навіть якби й надовго — то нам усе-таки могла випасти нагода втекти: не весь же час вони охоронятимуть яму! Я дуже добре обдумав план підкопу, але була небезпека потрапити на очі вартовій тринозі. Та й копати мені довелося б самому, на священика не було сенсу розраховувати.

Якщо не помиляюсь, десь за три дні я побачив, як убили хлопця. Це був єдиний випадок, коли я бачив, як харчуються марсіани. Після того я майже цілий день не міг підійти до шпарини. Я вийшов до посудомийні, відчинив двері й кілька годин якомога тихіше колупав сокирою землю. Коли я видовбав уже футів зо два, земля раптом осіла. Я завмер і довго лежав на підлозі, боячись поворухнутися. Не зважуючись довбати далі, я облишив надію на підкоп.

Мушу сказати, перше враження від марсіан було таке, що людям нізащо їх не перемогти. Та десь на четвертий чи п’ятий день я почув щось подібне до гарматних пострілів.

Була пізня ніч, світив місяць. Марсіани забрали машину для копання землі й кудись зникли. Трохи далі від ями, за насипом, стояла бойова тринога, а багаторука машина працювала й далі в тому кутку ями, що був під нашою шпариною. В ямі було темно, тільки багаторука машина давала слабкі відблиски, і блідо світив місяць. Тишу порушував лише брязкіт машини. Ніч була спокійна. Десь завив собака, і це насторожило мене. А тоді долинув дуже виразний гуркіт, ніби постріли важких гармат. Я нарахував шість вибухів і після тривалої перерви — ще шість.

Розділ IV

Смерть священика

Це сталося на шостий день нашого ув’язнення. Я крадькома дивився в шпарину і раптом, озирнувшись, помітив, що залишився сам. Священик, який щойно стояв поруч і відштовхував мене від отвору, несподівано пішов у посудомийню. Це здалося мені підозрілим, і я крадькома рушив за ним. У темряві я почув, як він п’є. Я навпомацки кинувся до нього і вихопив пляшку бургундського вина.

Кілька хвилин ми боролись. Пляшка випала й розбилася; я залишив священика на підлозі й підвівся. Ми важко відсапувалися і погрожували один одному. Насамкінець я став між ним і харчами й оповістив, що запроваджую сувору дисципліну. Усі наші припаси я розподілив на десять днів; сьогоднішню пайку він уже з’їв і, отже, нічого більше до завтра не одержить. Надвечір він знову пробував дістатися до їжі. Я саме був задрімав, але відразу ж схопився. Весь день і всю ніч я не спускав з нього погляду; я стомився, але стояв на своєму, а він хлипав і скаржився на голод. Я знаю, що минула лише доба, але вона тоді видалась мені — та й тепер видається — цілою вічністю.

Наші напружені стосунки дійшли до відкритої ворожнечі. Протягом двох довгих днів ми пошепки сперечалися, дорікали один одному, лаялися. Бувало, доведений до краю, я кидався на нього з кулаками, інколи намагався ласкаво вплинути на нього; пробував підкупити його останньою пляшкою бургундського, — у нас була помпа для викачування дощової води, отже, від спраги страждати нам не довелося б. Але ні сила, ні ласка не діяли на священика: видно, він таки схибнувся. Він тільки й думав, як би допастися до їжі, і без угаву белькотів сам до себе. Нехтуючи всякою обережністю, він міг виявити нашу схованку. Я бачив, що він божеволіє і я залишився в темряві з божевільним.

Здається, що тоді й у мене в голові було не гаразд. Мені снилося щось химерне, потворне... Хоч як дивно, я схильний думати, що священикове божевілля наче перестерегло мене, змусивши пильніше контролювати себе, а отже, й не втратити розуму.

На восьмий день священик говорив уже не пошепки, а голосно, і я вже не міг його угамувати.

— Це справедливо, Господи милосердний! — повторював він. — Це справедливо! Скарай мене й моїх ближніх, Господи милосердний! Ми грішники й легкодухи. Тут злидні, горе, бідного топчуть у прах, а я мовчав. Я проповідував безглуздя, Господи милосердний, яке безглуздя! Я мусив би повстати, хоч би довелося й померти за те, і закликати до покути, до покути!.. Гнобителі убогих і нужденних... Кара Господня!

Потім він згадав про харчі, яких я заборонив йому торкатися. Він благав, скиглив, плакав, погрожував. Нарешті підвищив голос. Я просив не галасувати, але він, збагнувши, що я цього побоююсь, заходився погрожувати, що закричить і накличе на нас марсіан. Спершу це злякало мене, але я зрозумів, що мої поступки могли тільки зменшити шанси на порятунок. Проте, хоч я вже зовсім махнув на нього рукою, все-таки мені вірилося, що аж до цього він не дійде. Тоді, в усякому разі, до того не дійшло. На восьмий і дев’ятий день священик усе говорив, говорив, щораз голосніше, — погрожував, просив, каявся... Я навіть жалів його. Трохи поспавши, він знову кричав, та так, що мені довелося втрутитись.

— Тихіше! — благав я.

Спочатку він сидів у темряві біля казана, але зараз звівся на коліна.

— Я дуже довго мовчав, — сказав він так голосно, що його мусили б почути і в ямі. — Тепер я повинен свідчити. Горе цьому невірному граду! Горе! Горе! Горе! Горе грішникам Землі, бо вже чути трубний глас!

— Замовкніть! — схопився я. — Ради Бога... Марсіани почують нас!

— Ні! — вигукнув священник, підводячись і простираючи руки. — Глаголю! Слово Боже в моїх устах!

За три кроки він уже був на порозі кухні.

— Я повинен свідчити! Я йду. Я й так довго зволікав.

Вхопивши сікача, я кинувся за ним. Зі страху я не тямив себе. Коли я наздогнав його, він уже був посеред кухні. Остання крапля людяності озвалась у мені, я обернув сікача до себе лезом і вдарив священика ручкою. Упавши головою вперед, він простягнувся на підлозі. Я переступив через нього й зупинився, важко дихаючи. Він лежав нерухомо.

Раптом знадвору почувся якийсь шум; посипався тиньк, і трикутна дірка у стіні потемніла. Я глянув догори й побачив обшивку багаторукої машини, що повільно рухалася повз шпарину. Одна з хапальних кінцівок звивалася між уламками. Потім вивернулася друга кінцівка, що намацувала дорогу вздовж обваленого сволока. Я жахнувся. Далі я побачив щось на зразок прозорої платівки, яка щільно прилягала марсіанинові до лиця і захищала його великі темні очі. Довга металева кінцівка повільно просувалася у шпарину. Я смикнувся назад, наскочив на священикове тіло й зупинився біля посудомийні. Щупальце посунулось ярдів на два в кухню, поривчасто звиваючись і обертаючись на всі боки.

Я був заворожений цим повільним тремтливим наближенням. Тоді тихо і хрипко зойкнув і присилував себе перейти до посудомийні. Я сіпався і ледве тримався на ногах. Відчинивши двері до погреба, я стояв у темряві, вдивляючись у ледь видний прохід до кухні, і прислухався. Чи помітив мене марсіанин? Що він робить?

У кухні щось тихо вовтузилось, терлося об стіну, посувалося з металевим брязкотом, ніби трясло в’язкою ключів. Потім важке тіло протягнули по підлозі до шпарини. Не стримавшись, я підкрався до дверей і заглянув у кухню. В освітленому сонцем трикутній шпарині я побачив марсіанина в багаторукій машині; він пильно розглядав священикову голову. Я подумав, що він може здогадатися і про мене, оскільки рана була свіжа.

Я навшпиньки повернувся до погреба, тихо зачинив двері й став напомацки якомога тихіше зариватись у вугілля. Раз у раз я завмирав і прислухався, чи не повзе сюди страшне марсіанське щупальце.

Згори знову долинув металевий брязкіт. Марсіанин нишпорив у кухні. Раптом я почув, як щупальце наближається... Ось воно вже в посудомийні... Я сподівався, що марсіанин мене не дістане. Я щиро молився... Щупальце тихенько дряпнуло по дверях. Нестерпне чекання... Намацало клямку. Знайшло двері! Марсіани розуміють, що таке двері!

Щупальце, прововтузившись із хвилину, нарешті відчинило двері.

У темряві я ледве міг розрізнити кінцівку, що скидалася на слонячий хобот. Вона поволі тяглася до мене, обмацуючи стіни, вугілля, дрова, стелю. Вона нагадувала чорного черв’яка, що тицяє туди-сюди сліпою, головою.

Щупальце навіть торкнулося мого черевика. Я вкусив себе за руку, щоб не закричати. На мить усе стихло. Я вже думав, що щупальце зникло. Але, несподівано клацнувши, воно щось ухопило і, здається, стало виповзати з погреба. Спершу я не був упевнений... Може, щупальце схопило шматок вугілля й роздивляється його?

Скориставшися з нагоди, я перевернувся на другий бік і прислухався. Я пошепки молився Богу, палко благаючи захисту.

Щупальце знову повільно потяглося до мене. Воно було зовсім близько, шаруділо по стінах, перекидало дрова.

Я причаївся, чекаючи, що буде далі. Раптом щупальце вихопилося з погреба і грюкнуло дверима. Я чув, як воно совалося в комірчині, як торохтіли бляшанки з бісквітами, як розбилася пляшка і знову щось стукнуло в двері погреба. А потім — тиша і безкінечно довга непевність. Виповзло чи ні?

Я вирішив, що виповзло.

Щупальце не поверталося, але я весь десятий день пролежав у темряві, зарившись у вугілля. Я не наважувався вийти, хоча нестерпно хотів пити. Лише на одинадцятий день я виліз зі своєї схованки.

Розділ V

Тиша

Перш ніж увійти в комірчину, я замкнув двері з кухні в посудомийню. Але комірчина була порожня, всі припаси кудись зникли. Мабуть, їх забрав марсіанин. Уперше за весь час я впав у відчай.

Я не їв і не пив ні одинадцятого, ні дванадцятого дня.

У роті і в горлі в мене пересохло, я відчував, що втрачаю останні сили. Я сидів у темній посудомийні кволий і збайдужілий, думаючи тільки про їжу. Мені здавалося, що я оглух, бо звуки, які я звик чути з боку ями, стихли.

Мені важко було навіть підповзти до шпарини, бо я був зовсім знесилений, інакше я вже був би там.

На дванадцятий день у горлі так пересохло, що я зважився підійти до скрипучої помпи біля раковини і видобути пару склянок каламутної й смердючої дощової води, дарма що скрип міг накликати марсіан. Питво трохи мене підкріпило, і я посмілішав, бо жодне щупальце не з’явилося.

Ці дні я часто думав про священика, про його смерть, але думки мої були плутані й уривалися на півдорозі.

На тринадцятий день я випив іще трохи воді і поринув у безладні думки про їжу та нездійсненні плани втечі. Щойно я починав думати, як мене переслідували кошмари — священикова смерть або розкішні обіди. І вві сні, і наяву я відчував пронизливий біль і без кінця пив воду. Світло, що проходило до посудомийні, було тепер не сіре, а червоне; воно видавалося мені кривавим.

На чотирнадцятий день я зайшов до кухні і дуже здивувався, побачивши, що отвір у стіні заріс червоною травою, від якої і світло стало темно-червоне.

Вранці п’ятнадцятого дня я почув на кухні знайомі звуки. Прислухавшись, я здогадався, що це собака. Заглянувши до кухні, я побачив собачу морду, що просунулась у шпарину крізь червоні зарості.

Я страшенно здивувався. Почувши мене, собака гавкнув і замовк.

У мене сяйнула думка: якби пощастило заманити собаку до кухні, я міг би його вбити і з’їсти. В усякому разі, його таки слід убити, щоб він не привернув уваги марсіан.

Я поповз до нього й пошепки покликав:

— Цуцику, цуцику!

Але собака витяг морду зі шпарини і втік.

Я прислухався. Ні, я не оглух: справді було тихо. Було чути якісь звуки, ніби птахи тріпотіли крильми; долинуло крякання. Але крім цього жодних звуків.

Я довго лежав біля шпарини, але не наважувався відхилити червоні зарості. Кілька разів чув я легкий шурхіт, наче собака бігав по піску, та лопотіння крил, і більше нічого. Нарешті, підбадьорений тишею, я визирнув надвір.

Яма була порожньою, лише в кутку вороння билося над рештками людських тіл, із яких марсіани висмоктали кров.

Я оглянув місцевість, ледве вірячи очам. Не залишилось і сліду машин. Яма спорожніла, лише скраю лежала велика купа блакитного пилу, а з другого — кілька алюмінієвих пластин. Чорні птахи кружляли над трупами.

Я обережно проліз крізь червоні зарості і став на купу гравію. Я міг бачити місцевість лише перед собою (позаду стояв будинок) і жодної ознаки марсіан не помітив. Яма починалась у мене під ногами, проте я міг вилізти звідси через руїни. Нарешті звільнення! Я радісно затремтів.

Спершу я вагався, а потім у пориві розпачу й відваги виліз поверх руїн, що такий довгий час були мені за могилу. Серце мало не розривалося.

Я роззирнувся ще раз. На півночі марсіан теж не було видно.

Коли я востаннє бачив цю частину Шіна — це теж було вдень, — тут була звивиста вулиця, під тінню зелених дерев стояли чепурні білі й червоні будинки. А зараз височіла купа битої цегли, гравію, глини, вузлуватих червоних рослин. Заглушивши земні рослини, вони сягали мені по коліна. Ближчі до мене дерева стояли оголені, брунатні, але живі; стовбури їх обвивали марсіанські червоні пагони.

Всі довколишні будинки було зруйновано, проте жоден з них не згорів. Стіни подекуди були цілі до другого поверху, тільки вікна повибивані, двері зірвані. Червона трава росла навіть у кімнатах. Піді мною у величезній ямі вороння боролося за здобич. Багато птахів кружляло над руїнами. Далеко під стіною будинку кралася худюща кішка. І ніде не було жодної людини.

Після ув’язнення день видавався мені сліпуче ясним, небо — яскраво-блакитним. Ласкавий вітерець колихав червону траву, що вкривала землю. А повітря! Яким п’янким воно було!

Розділ VI

Що зробили марсіани за півмісяця

Я постояв, похитуючись, на купі уламків і землі, зовсім забувши про обережність. У смердючій норі, звідки я виліз, я думав тільки про небезпеку. Я не знав, що діялося довкола, і не сподівався на таке незвичайне видовище. Я думав побачити Шін у руїнах, — а переді мною слався похмурий і зловісний краєвид, ніби на чужій планеті.

Тоді в мене було почуття, не знане людям, та добре відоме тваринам, які опинилися під владою людини. Я відчував те, що відчуває кролик, повернувшись до своєї нірки і раптом побачивши, що його житло землекопи зруйнували дощенту, лаштуючи місце для підмурка. Я вперше гостро відчув те, що згодом стало переді мною в ще яснішому світлі, те, що й раніше вже довгі дні гнітило мене: я більше не цар природи, а тварина серед інших тварин під п’ятою марсіан. Тепер наша доля така, як і цих тварин, — нас будуть вистежувати, цькувати, на нас полюватимуть, а ми будемо втікати й ховатися. Пануванню людини настав кінець.

Та ці важкі думки швидко розвіялись, і я знову відчув пекучий голод. Поблизу ями за муром, порослим червоним, я побачив кілька дерев. Я сподівався знайти щось поїсти і став продиратися до садка, ідучи по коліна, а де й по шию в червоній траві; я почувався в гущавині цілком безпечно. Мур був заввишки футів шість; знесилений, я марно намагався видряпатися на нього. Я пішов уздовж муру й за рогом побачив купу каміння. Вилізши на неї, я перескочив у садок. Тут я знайшов кілька зелених цибулин, пару головок косариків і чимало молодої моркви. Захопивши все це добро, я переліз через напівзруйнований мур і поміж червоними деревами попрямував до К’ю; мандрівка ця була немов прогулянка алеєю, над якою звисають величезні криваві сережки. Думав я тільки про те, щоб наїстися та якнайшвидше вибратися з цього пекла.

Трохи далі я знайшов у траві кілька грибів і жадібно їх з’їв. Ця їжа тільки загострила мій голод. Потім я надибав якийсь видолинок з бурою проточною водою; видно, тут колись був луг. Спершу я не міг зрозуміти, звідки тут могла взятися вода, адже літо було засушливим, проте здогадався, що це наслідок тропічного росту червоної трави. Щойно ця незвичайна рослина знаходила воду, вона пускала паростки й досягала велетенських розмірів, її насіння, потрапивши у Вей і Темзу, відразу проросло й дуже швидко загатило обидві річки.

У Путні, як пізніше довелося мені бачити, ця трава майже зовсім заховала міст; а під Річмондом води Темзи вийшли з берегів і залили луги. Вода розливалась, і червона трава виростала слідом за нею. Зруйновані будинки в долині Темзи поглинула червона трясовина, і буйні зарості приховували спустошення, спричинені марсіанами.

Червона трава зникла так само швидко, як з’явилася. Її знищила хвороба, викликана, ймовірно, якимись бактеріями. Земні рослини завдяки природному добору набули здатність змагатися з бактеріями — завжди борються з ними. А червона трава швидко висихала, її листя біліло, зморщувалось і кришилося, осипалося від найменшого дотику, і вода, яка спочатку допомагала траві розростатися, несла її рештки до моря...

Побачивши нарешті воду, я, звичайно, втамував спрагу, а потім пожував червоного листя, оскільки дуже зголоднів. Воно було водянисте і мало металевий присмак, що викликав нудоту. Я переконався, що тут мілко, і пішов убрід, хоча надзвичайно важко було рухатися в цих червоних заростях.

Що ближче до русла, то глибшою ставала вода, і я повернув назад, до Мортлейка. Я намагався триматися дороги, орієнтувався на зруйновані будинки, огорожі й ліхтарі. Невдовзі я вибрався на Рогемптонські горби й наблизився до Путні.

Краєвид змінився: я знову бачив руїни знайомого світу. Враження було таке, що пройшов циклон, знищивши все навколо.

Але за кілька десятків ярдів траплялися й зовсім не пошкоджені будівлі. Вікна в них було зашторено, двері замкнено. Здавалося, що мешканці просто виїхали на день чи два або ще не прокинулися. Червона трава росла тут не так буйно, на придорожних деревах не було червоного гілля.

Я спробував пошукати в садках чогось їстівного, але нічого не знайшов. Я зазирнув до кількох покинутих будинків, але їх розграбували...

Решту дня я пролежав у кущах, бо не мав сил іти далі.

За цей час я не зустрів жодної людини й не побачив жодного марсіанина. Якось я помітив двох худющих собак, але вони кинулися навтьоки, щойно я рушив до них. Поблизу Рогемптона я натрапив на два обгризені людські кістяки. У лісі я побачив розкидані котячі й кролячі кістки та овечий череп. Я намагався обсмоктувати їх, та марно — вони вже були об’їдені начисто.

Сонце зайшло, а я прямував до Путні; тут марсіани, мабуть, застосовували тепловий промінь.

На городі за Рогемптоном я назбирав картоплі і трохи втамував голод. Звідси вже було видно місто й річку. У вечірній імлі пейзаж здавався пустельним: чорні дерева, темні руїни, червоні зарості над річкою... І головне — всюди панувала тиша.

Мене охоплював страх від самої думки про те, як швидко сталися такі жахливі зміни.

Здавалося, що людства немає вже на землі, що я тут сам, що я єдина людська істота, яка залишилася живою.

На пагорбі я побачив іще один кістяк; руки були відірвані й лежали за кілька ярдів.

Я дедалі більше впевнювався, що тут людей винищено, за винятком, можливо кількох, кому вдалося втекти. Марсіани, ймовірно, спустошивши цю місцину, залишили її й пішли далі. Можливо, вони зараз руйнують Париж чи Берлін, якщо тільки не вирушили на північ...

Розділ VII

Людина на Путні-Гіллі

Я ночував у трактирі на Путні-Гіллі і вперше від часу втечі до Лезерґеда спав у ліжку. Немає сенсу розповідати, як я добирався до будинку, а потім помітив, що на вхідних дверях засув, як я шукав по кімнатах чогось поїсти і нарешті, вже зневірившись, знайшов (здається, у няньчиній кімнаті) обгризену щурами скоринку хліба і дві банки консервованих ананасів. Тут хтось побував до мене й обчистив будинок. Згодом за прилавком я знайшов іще кілька сухарів і сендвічів, яких, мабуть, не помітив мій попередник. М’ясо було зіпсоване, зате сухарями я не тільки втамував голод, а й доверху набив кишені. Лампи я не запалював, оскільки боявся, що хтось із марсіан, шукаючи поживи, побачить світло.

Перш ніж лягти, я довго ходив від вікна до вікна, виглядаючи, чи не з’являться десь чудовиська, а потім спав дуже мало. Вже лежачи, я зауважив, що тепер мої думки знову стали послідовними, чого не спостерігалося відтоді, як я востаннє стикнувся зі священиком. Протягом усіх цих днів мій настрій надзвичайно швидко змінювався, ніби я перебував у стані отупіння. Але цієї ночі мій мозок прояснився, і я почав думати, як і колись. Вочевидь, це сталося завдяки вечері.

Мене непокоїло кілька речей: вбивство священика, місце перебування марсіан і доля дружини. На перше я дивився як на голий факт, про який прикро згадувати, не відчуваючи при цьому ні страху, ні докорів сумління. Я і тепер, як тоді, вважаю, що, ставши жертвою обставин, крок за кроком наближався до цього вчинку. Я не почувався винним, але спогади про мій вчинок все ж таки не полишали мене. Вночі, у темряві й тиші, я судив себе за гнів і страх, що тієї миті заволоділи мною. Я згадував усі наші розмови відтоді, як ми зустрілися, згадував, як він сидів поруч, дивлячись на дим і вогонь, що здіймалися над зруйнованим Вейбриджем. Ми були надто різні, щоб діяти спільно, і все-таки жартівниця доля поєднала нас. Якби я знав, що до цього дійде, я б залишив його в Голліфорді. Та якби ж знаття! Злочин — це те, що здійснюється передбачливо. Я розповів, як усе сталося, я взагалі розповідаю тут усе. Свідків мого злочину не було, я міг би нічого не розказувати. Але я розказую, і будьте моїми суддями... А коли неймовірним зусиллям волі я відганяв від себе образ мертвого священика, що лежав на підлозі, мною заволодівали думки про марсіан і про долю дружини. Про марсіан я не знав зовсім нічого і міг думати все що завгодно. На жаль, так само я міг думати і про дружину... Раптом ніч сповнилася жахом. Я сидів на ліжку, вдивляючись у темряву. Я молився, щоб марсіанський тепловий промінь вбив мене, обірвавши разом усі мої страждання. Я молився вперше після ночі повернення з Лезергеда. Я бурмотів тоді молитви бездумно, наче язичник, але зараз це була справжня молитва, що йшла від серця, правдива розмова з Господом... Дивно, дивно, адже вночі я розмовляв із Богом, а на світанку потайки, наче пацюк, виповзав зі свого сховища, ніби тварина, яку можна будь-якої миті спіймати і вбити. Цікаво, пацюки теж по-своему моляться Богу? І якщо ця війна нас чогось навчила, то перш за все — милосердя до підвладних нам малих створінь.

Ранок був гарний, рожеве небо було всіяне золотими хмарками.

Всюди на шляху між Путні-Гіллом і Вімблдоном видніли сліди панічного відступу до Лондона вночі проти понеділка, під час марсіанського наступу. На маленькому двоколісному візку був напис «Томас Лобб, зеленяр, Нью-Молден», одне колесо було зламане, а поруч лежали побиті бляшанки. Трохи подалі у багнюці валявся капелюх, а на вершині Вест-Гіллу був перекинутий жолоб і купа битого закривавленого скла.

Я ледве пересував ноги і дуже погано розумів, куди йти. Спочатку я хотів піти до Лезерґеда, хоча майже не сподівався знайти там дружину. Мої родичі й дружина, напевно, виїхали звідти, якщо тільки не загинули. Проте я прагнув довідатися, куди втекло населення Серрею.

Я відбував, що треба знайти дружину, я тужив за людьми, але не знав, як дістатися до них. Через це я ще гостріше відчував свою самотність.

Я звернув на перехресті й пішов попід деревами і кущами до Вімблдонської рівнини.

У темряві виднілися жовтий дрок і верболіз. Червоної трави ніби не було.

Я обережно йшов полем, інколи зупиняючись, а сонце зійшло, освітило все, і все сповнилося життя.

У калюжі я помітив багато пуголовків. Я зупинився поспостерігати за ними: яке змагання за життя!

Раптом я озирнувся. За мною явно стежили. Я придивився й помітив, що хтось сховався в кущах. Я постояв нерухомо, а тоді підійшов ближче.

З кущів вийшов озброєний тесаком чоловік. Він стояв непорушно й мовчки дивився, як я повільно підходжу до нього.

Наблизившись, я побачив, що він, як і я, весь брудний, ніби його протягли по каналізаційній трубі. Чоловік був увесь у зелених, як від намулу, плямах, сажі, глині. Чорне волосся спадало йому на очі, обличчя було темне, брудне, щоки запалі. На підборідді був свіжий червоний рубець.

— Стійте! — хрипко гукнув чоловік.

Я зупинився ярдів за десять від нього.

— Звідки ви? — спитав він.

Я мовчки приглядався до нього, а тоді відповів:

— З Мортлейка. Мене засипало біля марсіанського циліндра. Потім я вибрався й утік.

— Тут немає їжі, — сказав він. — Це моя місцевість. Весь цей пагорб донизу, до річки, а по той бік — до Клепгема й до рівнини. Тут їжі стане тільки одному. Куди ви йдете?

— Не знаю, — відповів я по недовгій мовчанці. — Я був під руїнами тринадцять чи чотирнадцять днів. Я не знаю, що сталося за цей час.

Він недовірливо подивився на мене, і раптом погляд його змінився.

— Я не планую залишитися тут, — сказав я. — У Лезергеді моя дружина.

— То це ви? — здивовано ткнув він у мене пальцем. — Вокінзький чоловік? Отже, ви не вбиті під Вейбриджем?

І тут я впізнав його.

— Ви артилерист, який переховувався в моєму садку?

— Нам пощастило! — вигукнув він. — Обом! Уявляєте?

Я потиснув простягнену мені руку.

— Я проповз по каналізаційній трубі, — сказав він. — Вони знищили не всіх. Коли вони пішли, я полем попрямував до Волтона. Але не минуло й шістнадцяти днів, а ви посивіли!

Він озирнувся.

— Гайворон, — сказав він. — Тепер навіть пташину тінь помічаєш... Тут відкрита місцина. Ходімо під кущі, поговоримо.

— Ви бачили марсіан? — запитав я. — Відтоді як я вибрався...

— Вони пішли на Лондон, — урвав він мене. — Мабуть, вони там. Вночі з боку Гемпстеда небо освітлене, немов над великим містом. І ясно видно, як вони ходять. А вдень нічого не видно... Їх не було вже чотири дні. Останній раз двоє з них тягнули щось велике в напрямку до Гаммерсміта. А позаминулої ночі...

Він зупинився й по короткій мовчанці промовив:

— З’явилися якісь огні, і щось піднялося в повітря. Мабуть, вони змайстрували літальну машину і тепер літають.

— Літають?!

— Аякже. Літають.

Я заповз у кущі й всівся на землю.

— Нам кінець, — сказав я. — Якщо вони це зробили, вони облетять усю землю.

Він кивнув.

— Так, вони й облетять. Зате стане трошки вільніше. Але невже ви вважаєте, що з людством іще не покінчено? Це ж ясно. Нас переможено. Ми розбіті.

Я поглянув на нього. Ця ніби очевидна істина ніколи не спадала мені на думку. Я досі сподівався на щось.

— Нас розбито! — повторив він впевнено. — Нічим не зарадиш. Вони втратили одного, тільки одного. Вони прийшли на Землю і згубили наймогутнішу людську державу. Вони розбили нас. Один із них загинув під Вейбриджем лише випадково. І ці марсіани — тільки перші. Вони прибувають. Ці зелені зорі падають щоночі, хоча нам їх і не видно вже днів зо п’ять-шість. Що поробиш? Ми в їхній владі. Нас переможено.

Я мовчки дивився перед собою, марно намагаючись придумати, як заперечити йому.

— Це ж навіть не війна, — провадив артилерист. — Не може ж бути війни між людьми й мурахами.

Раптом я згадав ніч в обсерваторії.

— Після десятого пострілу вибухи на Марсі припинилися, принаймні до прибуття першого циліндра.

— Звідки ви знаєте? — спитав артилерист.

Я пояснив. Він замислився.

— Щось сталося з гарматою, — сказав він. — Ну то й що? Вони полагодять її. Так, вони затримаються на якийсь час, але що від цього зміниться? Це ж точно як люди й мурахи. Мурахи теж живуть, будують міста, воюють, влаштовують революції. Але якось людям закортить прибрати їх з дороги, і тоді їх знищать, та й усе. Тепер ми мурахи. Проте...

— Що?

— Проте ми їстівні мурахи.

Наші погляди зустрілися.

— Що вони зроблять з нами? — спитав я.

— Я думав про це, — промовив він. — Із Вейбриджа я вирушив на південь і думав про це весь час. Я бачив, що коїться. Більшість людей розгубилися, та я не розгубився, не розкис. Я вже бачив смерть. Я не іграшковий солдатик і знаю, що смерть — це смерть, незалежно від того, легка вона чи важка. Від смерті врятується тільки той, хто має голову. Я бачив, як усі йшли на південь. Я сказав собі: «Харчів там усім не вистачить» — і повернув назад. Я ж тримався марсіан... А там вони голодують, метушаться, їм тісно... Звичайно, ті, хто мав гроші, втекли до Франції. — Він зиркнув на мене і продовжував, зніяковівши і ніби винувато. — Їжі тут досить. У крамницях є консерви, вино, спирт, мінеральна вода. Водогін, правда, не працює. Знаєте, що я думаю? Вони розумні, і, здається, хочуть харчуватися нами. Спочатку вони знищать наші судна, машини, міста, гармати, зруйнують весь наш лад... Були б ми завбільшки, як мурахи, могли б сховатися. Але ми не мурахи. Ми надто великі. Це факт.

— Згоден, — сказав я.

— Я все обдумав. Нас можна ловити як завгодно. Пройде марсіанин кілька миль, і гарантовано натрапить на цілий натовп. Я бачив, як один із них поблизу Вондсворта руйнував будинки й порпався в уламках. Але так довго не триватиме. Покінчивши з нашими гарматами й бойовими суднами та залізницями, здійснивши всі свої задуми, вони почнуть виловлювати нас, добирати найкращих і саджати до кліток. І це почнеться невдовзі. Та вони ще, правда, й не взялися за нас по-справжньому.

— Як не взялися?! — скрикнув я.

— Звичайно, не взялися! У всьому, що сталося, наша провина — нам не стало розуму поводитися тихо, ми роздратували їх... Ми розгубилися й почали тікати від них туди, де було не безпечніше, ніж там, звідки ми тікали. До нас іще не дійшла черга. Вони займаються іншим — виготовляють усе, що не могли взяти з собою, готуються зустріти поповнення. Може, циліндри не падають, бо марсіани бояться влучити у своїх. А нам замість тікати та голосити й навмання вчиняти вибухи, краще було б пристосуватися до нових умов. Я так вважаю... Ми, звичайно, не цього прагнули, але ж такі обставини. Отже, відповідно до цього я й жив останні дні. Міста, нації, цивілізація, прогрес — усе це минуло. Гру закінчено. Нас переможено.

— Навіщо ж нам жити?

Артилерист пильно подивився на мене.

— Звичайно, десь близько мільйона років не буде ні концертів, ні академії мистецтв, ні розкішних ресторанних обідів. Якщо ви прагнете цього, то вашу гру скінчено. Якщо вам подобаються вишукані манери, якщо ви не можете спокійно дивитися на те, як їдять з ножа груші або як сякаються без носової хустинки, краще забудьте свої звички. Вони тепер вам ні до чого... А такі люди, як я, повинні вижити, щоб не загинув увесь рід людський. Я рішуче наміряюся жити. І, якщо я не помиляюся, ви теж незабаром покажете свій дух. Нас не знищать. Ніколи! Я не здамся, не треба мене ловити, приручати, відгодовувати, як дику тварину... Фуууу... Уявіть лишень тих плазунів!

— Ви хочете сказати, що...

— Звичайно! Я житиму! Нехай і під їхньою п’ятою. Я все обміркував. Нас розбито. Нас переможено. У нас мало знань. Нам треба довго вчитися, щоб наважитись на щось. Ми повинні жити і вчитися. А поки ми будемо вчитися, ми маємо зберігати незалежність. Розумієте? От що нам потрібно!

— Боже милосердний, та ви ж справжня людина! — здивовано і вражено видихнув я і потис його руку.

— Ну то що? — мовив він з блискучими очима. — Добре я все обдумав?

— Кажіть же далі! — вигукнув я.

— Так от, той, хто не хоче потрапити їм до рук, мусить бути готовим до всього. Я, наприклад, готуюся. Але пам’ятайте, що не кожен із нас зможе жити по-звірячому, хоча йдеться, на жаль, саме про це. Я стежив за вами. Я сумнівався. Я бачив, що ви дуже худий, але ж я не знав, що ви протягом такого часу були поховані живцем. Не буде пуття з людей, які звикли до затишку, вони не мають духу, гордощів, пристрастей, бажань. У них є тільки страх і нерішучість. Вони звикли лише бігати на роботу. Зранку вони сотнями мчать на роботу зі своїми сніданками і думають тільки про те, що встигнути на потяг, адже в іншому разі вони запізняться і їх виженуть з роботи. Вони такі залякані, що навіть бояться зрозуміти свою роботу. Потім вони поспішають додому, оскільки бояться не встигнути на обід. А потім сидять по домівках, бо бояться глухих вуличок. Вони навіть дружин собі обирали не з почуттів, а за гроші, щоб забезпечити собі безбідне жалюгідне існування. Життя своє вони страхують, бо бояться нещасних випадків. По неділях вони бояться того світу. Можна подумати, що для кроликів існує пекло... Марсіан для таких наче Господь послав. У них будуть гарні великі клітки, добрий корм, догляд і безтурботне життя... Вони й самі охоче дадуться в руки марсіанам після того, як побігають кілька днів голодними по полях і лугах. І повірте, вони будуть задоволені! Аякже! Вони ще й дивуватимуться, як жили досі без марсіанського корита. Уявляю собі! Я бачив багато, проте багато зрозумів тільки зараз. З’являться секти різного ґатунку. Буде безліч годованих дурнів, які примиряться зі своїм новим становищем. Правда, інші нарікатимуть, вважатимуть, що це несправедливо і що вони повинні щось робити. Але ж, коли люди відчувають потребу зважитися на щось, то люди слабкі вигадують якусь благочесну релігію й заспокоюються, оскільки є Бог, на якого можна покластися. Не знаю, чи це від того, що вони не думають, чи від того, що, навпаки, думають забагато... Думаю, ви й самі бачили щось таке. Це викривлена, породжена страхом енергія. У клітках побожно співатимуть псалми й гімни, воздаватимуть хвалу Господу. Ну а мудріші з людей займуться... як там воно зветься? Розпустою... А може, марсіани знайдуть собі кількох улюбленців, навчать їх чогось... Може, вони пожаліють якогось хлопця, що виросте між ними, і не вб’ють його... А когось, імовірно, навчатимуть полювати на нас.

— Ні! — скрикнув я. — Це неможливо! Жодна людина...

— Навіщо обманювати себе? — промовив артилерист. — Знайдуться й ті, хто з радістю це робитиме. Навіть не сумнівайтеся.

Мені нічого було заперечити.

— Хай тільки спробують взяти мене! Господи милосердний! Хай тільки спробують!

І він поринув у важкі роздуми.

Я замислився над тим, що він сказав.

Я досі не мав чого заперечити. До нападу марсіан ніхто не засумнівався б, що я інтелектуально вищий за цього чоловіка, адже я був відомим письменником-філософом, а він — простим солдатом. А тепер я ще ледве усвідомлював наше становище, а він уже все зрозумів.

— Що ви збираєтеся робити? — спитав я.

— Що робити? — повагавшись, відповів він. — Треба так улаштуватися, щоб люди жили, розмножувалися та ростили дітей. Я маю на увазі от що. Ті, кого марсіани підкорять, стануть свійськими тваринами. За кілька поколінь це будуть великі, гарні, породисті дурні. А ми, вирішивши залишитися вільними, ризикуємо здичавіти, перетворитись на великих щурів (я кажу про життя під землею). Я багато думав про каналізаційну систему. Звичайно, тим, хто не знав каналізації, вона здається жахливою. Але тільки під Лондоном вона тягнеться на сотні миль, а за кілька днів дощу труби стануть просторі, й повітря вистачить на всіх. Тим більше що місто спорожніло. Також існують погреби, підвали, склепи, які можна сполучити з каналізаційною системою. А залізничні тунелі й метрополітен? Уявляєте собі? Ми згуртуємо біля себе ватагу дужих кмітливих людей. Слимаки нам не потрібні. Немічні теж.

— І я?

— Ні... Я ж кажу...

— Кажіть далі. Не варто сперечатися.

— Повинна бути сувора дисципліна. Нам знадобляться здорові розважливі жінки — матері й виховательки, а не ніжні манірні леді, які тільки й уміють, що вигравати очима. Ми не можемо приймати до свого гурту слабких і дурних. Життя повертається до первісного ладу, і той, хто заважає і шкодить, той, хто не здатен ні на що, мусить померти. Це злочин супроти всіх — жити і псувати весь людський рід. Вони все одно не будуть щасливими. Та й смерть не така вже страшна, це тільки боягузтво робить її страшною. Отже, ми будемо жити в таких місцях. Нашим осередком буде Лондон. Ми висилатимемо дозори і, коли марсіани будуть далеко, виходитимемо на повітря і гратимемо в крикет. Тільки так ми зможемо зберегти людський рід. Ну що? Можливе це? Але зберегти рід не так складно. Для цього досить, як я вже казав, уподібнитися до щурів. А ми маємо зберегти людські знання і збагатити їх. Це найголовніше. Для цього й потрібні будуть такі люди, як ви. Нам треба спорудити під землею велике безпечне сховище і зібрати туди всі книжки, які тільки можна. Але не романи, не вірші, а практичні, наукові книжки. Тут знадобиться ваша допомога. Ми повинні взяти всі цінні книги у Британському музеї. Нам треба ще більше вчитися, ми не повинні забувати наші знання. Ми маємо стежити за марсіанами. Декому доведеться шпигувати. Може, і я подамся у шпигуни, коли все буде влаштовано, тобто здамся в полон. Найважливіше — дати марсіанам спокій. Не треба нічого красти. Якщо натраплятимемо на них, тихо сходитимемо з їхнього шляху. Нехай вони переконаються, що ми не шкідливі. Вони розумні й не нищитимуть нас, коли матимуть усе необхідне і впевняться, що ми — всього лише безневинні слимаки. Проте, зрештою, може, нам і не так довго доведеться вчитися... Уявіть лише: чотири-п’ять їхніх бойових триніг раптом рушили, тепловий промінь ковзнув туди, сюди, і на триногах не марсіани, а люди, що опанували їхню зброю. Може, ще за нашого життя знайдуться такі люди. Уявіть, що ми навчилися керувати однією з таких машин з тепловим променем! Уявіть, що вона в наших руках! Ну то й що, якби й сам розлетівся на шматки, коли б знищив їх? Ех, як би марсіани вирячили свої очі! Ви уявляєте? Бачите, як марсіани сопуть, хекають, гугукають, поспішають до інших машин? А всі механізми несправні, вони торохтять, свищуть, гуркотять, але не рухаються! Тільки марсіани кинуться до них, а ми — тепловим променем, і от людина вже знов владарює на Землі!

Я захопився сміливою уявою артилериста, його впевненістю, його бадьорістю. Я відразу ж повірив у майбутнє, яке він пророкував, і в можливість здійснити ці плани. Якщо ви вважаєте мене надміру довірливим і наївним, уявіть себе на моєму місці: я сиджу в кущах, скорчившись і слухаючи артилериста, шаленію від поганих передчуттів і не маю часу на роздуми...

Ми говорили кілька годин, а потім вилізли з кущів і, роззирнувшись, чи немає поблизу марсіан, побігли до будинку на Путні-Гіллі, де артилерист улаштував собі сховище.

Ми спустилися в підвал для вугілля. Побачивши, що артилерист зробив за тиждень, я відчув, яке провалля між його мріями та його працьовитістю. Це була нора ярдів десять завдовжки, яку він хотів копати далі, до головної каналізаційної магістралі. Таку нору я вирив би за день! Але я ще так вірив у його наміри, що разом з ним копав у тій норі до полудня. У нас була тачка, і землю, що викопували, ми відвозили в кухню. Потім ми пообідали консервованим супом і вином, що знайшлося в комірчині.

Важка праця дивовижним чином заспокоювала мене, працюючи, я забував про довколишній світ. Я обмірковував плани артилериста, і поволі в мені прокидалися сумніви й заперечення, але я не переставав копати, радіючи, що знайшов хоч якусь мету. Десь за годину я почав подумки рахувати, яка відстань до головної каналізаційної труби, і виявилося, що це дуже далеко. Та й взагалі не було певності, чи в правильному напрямі ми копаємо. Я не розумів, навіщо копати такий довгий хід, коли можна люком залізти до стічних труб і звідти пробиватися до будинку. До того ж мені здавалося, що й будинок для цього не годиться. Треба ж було копати занадто довгий хід.

Саме коли я над цим розмірковував, артилерист перестав працювати й поглянув на мене.

— Добре покопали, — сказав він і поклав лопату на землю. — Відпочиньмо. Час, мабуть, іти на розвідку. Треба подивитися з даху, що діється.

Я був за те, щоб працювати. Трошки повагавшись, артилерист знову взявся за лопату. І тут неначе щось ударило мені в голову.

Я перестав копати.

Він теж відразу зупинився.

— Чому ви блукали вдосвіта на полі, а не працювали?

— Дихав свіжим повітрям, — відповів він. — Поночі безпечніше.

— А робота?

— Так не можна ж весь час працювати. Треба піти на розвідку. Зблизька можна почути гупання лопати, і нас заскочать зненацька.

Я більше не сперечався. Тепер я бачив, яка це людина.

Ми разом полізли на горище і, стоячи на східцях, виглядали у віконце. Марсіан не було видно. Ми вилізли на дах і сховалися за парапетом.

Більшу частину Путні-Гіллу закривали дерева, проте ми могли бачити річку, вкриту червоною травою, та луги, затоплені й червоні. Червона пліснява оплітала дерева навколо старого палацу. Мертве гілля зі скрученим листям стирчало між червоними заростями. Ця червона трава росла тільки у проточній воді. Біля нас її не було. Тут росли верба, калина, гортензія, різні дерева. Вони були зелені. Густий дим за Кенсінгтоном і блакитний серпанок ховали від нас північні пагорби.

— Минулого тижня хтось полагодив електрику, — сказав артилерист, — і Ріджент-стритта Серкес були освітлені. Натовп обшарпаних п’яниць висипав на вулицю, чоловіки й жінки танцювали до самого ранку. А коли розвиднілося, вони помітили, що марсіанська тринога стоїть зовсім неподалік і марсіанин стежить за ними. Хтозна, відколи він там стояв. А потім він підійшов і наловив їх близько сотні, одні не могли втікати з перепою, інші зі страху.

Артилерист знову перейшов до своїх грандіозних планів. Він так красномовно розповідав про можливість захопити марсіанські бойові триноги, що я знову майже повірив йому. Тепер, розгадавши його характер, я розумів, чому він не квапився. Він уже не казав, що братиме участь у захопленні триніг і у війні проти марсіан.

Згодом ми знову спустилися до підвалу. Бажання копати далі не було. Артилерист запропонував поїсти, і я охоче погодився. Раптом він дуже розщедрився. Коли ми поїли, він вийшов і повернувся з чудовими сигарами. Ми закурили, і артиллерист розійшовся ще більше. Він розглядав мій прихід як незвичайну подію.

— У погребі є шампанське, — сказав він.

— Нам іще працювати, краще бургундське, — заперечив я.

— Ні, сьогодні господар я! Шампанське! Боже милосердний! Нам треба буде важко працювати! Відпочиньмо, відновимо сили, поки є можливість. У мене вже пухирі на руках! Погляньте!

Артилерист запропонував зіграти в карти. Ми поділили між собою Лондон і почали грати на парафії! Я правдиво розповідаю про все!

Хоч як це дивно, карти мене захопили.

Дивно влаштована людина! У той час як людству загрожувала загибель або виродження, ми, позбавлені будь-якої надії, під загрозою страшної смерті, сиділи і спостерігали за випадковими комбінаціями розмальованого картону й азартно ходили з козиря.

Потім артилерист навчив мене грати в покер, а я виграв у нього три партії в шахи. Коли стемніло, ми, щоб не переривати гри, ризикнули запалити лампу.

Після нескінченної серії ігор ми повечеряли, і артилерист допив шампанське. Весь вечір ми курили сигари. Це був уже не той сповнений енергії відновник роду людського, якого я зустрів вранці. Він був, як і раніше, налаштований оптимістично, але його оптимізм мав тепер менш експансивний характер. Пам’ятаю, він пив за моє здоров’я, промовляючи те саме не дуже зв’язно.

Я закурив сигару і пішов нагору подивитися на зелені вогні, про які він мені розповідав і які горіли вздовж пагорбів Ґайгет.

Я бездумно вдивлявся в долину. Північні пагорби були занурені в морок; близько Кенсінгтона світилося заграва, іноді оранжево-червоний язик вогню виривався догори і пропадав у темній синяві ночі. Лондон був оповитий темрявою. Незабаром я помітив поблизу якийсь дивний світ, блідий, фіолетово-червоний, тремтливий на нічному вітрі.

Спочатку я не міг зрозуміти, що це таке, потім здогадався, що це, мабуть, фосфоресціює червона трава. Я знову почав співставляти явища. Я поглянув на Марс, сяючий червоним вогнем на заході, а потім довго і пильно вдивлявся в темряву, в бік Гемпстеда і Гайгета.

Довго я просидів на даху, згадуючи перипетії цього довгого дня. Я намагався відновити скачки свого настрою, починаючи з молитви минулої ночі і закінчуючи ідіотською грою в карти. Я відчув огиду до себе. Пам’ятаю, як я майже символічним жестом відкинув сигару. Раптом я усвідомив усе своє безумство. Мені здавалося, що я зрадив дружину, зрадив людство. Я глибоко каявся. Я вирішив покинути цього дивного, неприборканого мрійника з його пияцтвом і обжерливістю та йти до Лондона. Там, мені здавалося, я швидше дізнаюся, що роблять марсіани і люди.

Коли нарешті зійшов місяць, я стояв на даху.

Розділ VIII

Мертвий Лондон

Покинувши артилериста, я спустився з пагорба і пішов по Хай-стрит через міст до Ламбета. Червона трава ще буйно росла й оплітала весь міст; втім, її стебла вже вкрилися білуватим нальотом. Згубна хвороба швидко поширювалася.

На розі вулиці, що вела до вокзалу, валялася людина, брудна, як сажотрус. Чоловік був живий, але п’яний як чіп, так що навіть не міг говорити. Я нічого не домігся від нього, крім лайки та спроб вдарити мене.

Я відійшов, вражений диким виразом його обличчя.

За мостом, на дорозі, лежав шар чорного пилу, який товстішав у міру наближення до Фулхему. На вулицях була мертва тиша. У булочній я знайшов трохи хліба, правда, він був кислий, черствий і позеленів, але залишався цілком їстівним. Далі до Уолхем-Гріну на вулицях чорного пилу не було, і я пройшов повз білі будинки, що горіли. Навіть тріск пожежі здався мені приємним. Ще далі, близько Бромптона, на вулицях знову панувала мертва тиша.

Тут я знову побачив чорний пил на вулицях і мертві тіла, всього на протягом Фулхем-роуд я нарахував близько дванадцяти трупів. Вони були напівзасипані чорним пилом, лежали, очевидно, багато днів; я квапливо обходив їх. Деякі були обгризені собаками.

Там, де не було чорного пилу, місто мало абсолютно такий самий вигляд, як звичайної неділі: магазини зачинені, будинки замкнені, штори спущені, навкруг тихо і безлюдно. У багатьох місцях були видні сліди пограбування — здебільшого у винних і гастрономічних магазинах. У вітрині ювелірного магазина скло було розбите, але, очевидно, злодію завадили: золоті ланцюжки і годинник валялися на бруківці. Я навіть не нахилився підняти їх. В одному під’їзді на сходах лежала жінка в лахмітті, звішена рука її була розсічена, кров залила дешеву темну сукню. У калюжі стирчала велика розбита пляшка шампанського. Здавалося, що жінка спить, але вона була мертва.

Що далі я заглиблювався в Лондон, то тяжчою ставала тиша. Але це було не мовчання смерті, а скоріше тиша напруженого очікування.

Щохвилини теплові промені, що сипали на північно-західну частину столиці і знищили Ілінг та Кілберн, могли торкнутися і цих будинків і перетворити їх на руїни. Це було покинуте, приречене місто...

У Південному Кенсінгтоні чорного пилу і трупів на вулицях не було. Тут я вперше почув виття. Я не відразу зрозумів, що це таке. Це було безперервне жалібне чергування двох нот... Коли я йшов вулицями на північ, виття ставало дедалі голосніше; будівлі, здавалося, то заглушали його, то посилювали. Особливо гучним воно було на Ексибішн-роуд. Я зупинився і подивився на Кенсінгтонський парк, прислухаючись до віддаленого дивного виття. Здавалося, всі ці поруйновані будівлі скаржилися на страх і самотність.

Хвилі цього нелюдського плачу розходилися по широкій сонячній вулиці серед високих будівель. Здивовано я повернув до залізної брами Гайд-парку. Я думав зайти в природничо-історичний музей, забратися на вежу і подивитися на парк згори. Потім я вирішив залишитися внизу, де було легше сховатися, і пішов далі по Ексибішн-роуд. Великі будинки обабіч дороги були порожні, мої кроки гучно відлунювали в тиші.

Нагорі, неподалік паркових воріт, я побачив дивну картину — перекинутий омнібус і начисто обгризений кінський скелет. Постоявши трохи, я пішов далі до мосту через Серпентайн. Виття ставало дедалі голоснішим, хоча на північ від парку над дахами будинків нічого не було видно, тільки на північному заході здіймалася пелена диму.

Виття долинало, як мені здавалося, з боку Ріджент-парку. Цей самотній жалібний звук пригнічував мене. Вся моя сміливість кудись зникла. Мною оволоділа туга. Я відчув, що страшенно втомився, натер ноги, що мене мучать голод і спрага.

Було вже за полудень. Навіщо я блукаю по цьому місту мертвих, чому я живий, коли весь Лондон лежить як труп у чорному савані? Я почувався нескінченно самотнім. Згадав колишніх, давно забутих друзів. Подумав про отруту в аптеках, про вино у льохах торговців; згадав двох нещасних, котрі, як я думав, разом зі мною володіють усім Лондоном...

Через Мармурову арку я вийшов на Оксфорд-стрит. Тут знову були чорний пил і трупи, з ґратчастих підвальних люків деяких будинків долинав запах тління. Від довгого блукання мене мучила спрага. Я спромігся проникнути в якийсь ресторан і роздобути їжі та питва. Потім, сильно втомлений, я пройшов до вітальні за буфетом, влігся на чорний диван, набитий кінським волосом, і заснув.

Коли я прокинувся, кляте виття і далі лунало у вухах. Уже сутеніло. Я розшукав у буфеті кілька сухарів і сиру — там був повний обід, але від страв залишилися тільки клубки черв’яків. Я відправився на Бейкер-стрит по пустельних скверах, — можу згадати назву лише одного з них: Портмен-сквер, — і нарешті вийшов до Ріджент-парку. Коли я спускався з Бейкер-стрит, я побачив вдалині над деревами, на світлому тлі заходу, ковпак гіганта марсіанина, який і видавав це виття. Я анітрохи не злякався. Я спокійно йшов просто на нього.

Кілька хвилин я спостерігав за марсіанином: він не рухався. Мабуть, він просто стояв і вив. Я не міг зрозуміти, що означало це безперервне виття.

Я намагався прийняти яке-небудь рішення. Але виття заважало мені зосередитися. Можливо, причиною моєї відваги була втома. Мені захотілося дізнатися причину цього монотонного завивання. Я повернув назад і вийшов на Парк-роуд, маючи намір обігнути парк; я пробрався під прикриттям терас, щоб подивитися на нерухомого виючого марсіанина з боку Сент-Джонс-Вуда. Відійшовши ярдів на двісті від Бейкер-стрит, я почув різноголосий собачий гавкіт і побачив спершу одну собаку зі шматком гнилого червоного м’яса в зубах, вона стрімголов летіла на мене, а потім цілу зграю голодних бродячих псів, що гналися за нею. Собака зробила крутий поворот, щоб обігнути мене, ніби боялася, що я відіб’ю в неї здобич. Коли гавкіт завмер удалині, повітря знову сповнилося виттям.

По дорозі до вокзалу Сент-Джонс-Вуд я натрапив на зламану багаторуку машину. Спочатку я подумав, що поперек вулиці лежить зруйнований будинок.

Тільки пробравшись серед уламків, я з подивом побачив, що механічний Самсон з понівеченими, зламаними і скорченими щупальцями лежить посеред ним самим нагромаджених руїн. Передня частина машини була розбита вщент. Очевидно, машина наскочила на будинок і, зруйнувавши його, застрягла в руїнах. Це могло статися, тільки якщо машину кинули долі. Я не міг піднятися на уламки і тому не бачив у темряві забризкане кров’ю сидіння й обгризений собаками хрящ марсіанина.

Вражений, я попрямував до Примроз-Гіллу. Вдалині крізь дерева я помітив другого марсіанина, так само нерухомого, як і перший; він мовчки стояв у парку поблизу зоологічного саду. Далі за руїнами, що оточували зламану багато руку машину, я знову побачив червону траву; весь Ріджент-канал заріс губчастою темно-червоною рослинністю.

Коли я переходив міст, безперервне виття раптом обірвалося. Здавалося, хтось його зупинив. Несподівана тиша вибухнула, як удар грому.

Мене обступали високі, похмурі, порожні будинки; дерева ближче до парку ставали дедалі чорнішими. Серед руїн росла червона трава; її пагони немов підповзали до мене. Насувалася ніч, матір страху і таємниць. Поки звучало виття, я якось міг терпіти усамітнення, Лондон здавався мені ще живим, і я бадьорився.

І раптом ця зміна! Щось сталося — я не знав що, — і настала майже відчутна тиша. Мертвий спокій.

Лондон дивився на мене, як привид. Вікна в порожніх будинках походили на очні западини. Мені ввижалися тисячі ворогів, які безшумно підкрадалися до мене. Охоплений жахом, я злякався своєї зухвалості. Вулиця попереду почорніла, ніби її вимазали дьогтем, і я розрізнив поперек дороги якусь судомно викривлену тінь.

Я не міг змусити себе йти далі.

Звернувши на Сент-Джонс-Вуд-роуд, я побіг до Кілберна, рятуючись від нестерпного мовчання. Я сховався від ночі і тиші у візницькій будці на Харроу-роуд. Я просидів там майже всю ніч. Перед світанком я трохи підбадьорився і під мерехтливими зірками пішов до Ріджент-парку. Я заблукав і раптом побачив у кінці довгої вулиці в досвітніх сутінках химерні обриси Примроз-Гілла. На верхівці, піднімаючись назустріч блідим зіркам, стояв третій марсіанин, так само прямий і нерухомий, як інші.

Я зважився на божевільний вчинок. Краще померти і покінчити з усім. Тоді мені не доведеться вбивати самого себе. І я рішуче попрямував до титана. Підійшовши ближче, я побачив у передранковому світлі зграї чорних птахів, які кружляли навколо ковпака марсіанина. Серце моє закалатало, і я побіг вниз по дорозі.

Я потрапив у зарості червоної трави, яка вкрила Сент-Едмунд-терас, по груди у воді перейшов убрід потік, що стікає з водогону до Альберт-роуд, і вибрався звідти ще до сходу сонця. Величезні купи землі були насипані на гребені пагорба немов для величезного редуту — це було останнє і найбільше укріплення, збудоване марсіанами, і звідти до неба піднімався легенький димок. Пробіг собака. Я відчував, що мій здогад підтвердиться. Вже без усякого страху, тремтячи від хвилювання, я вибіг угору по горбу до нерухомого чудовиська. З-під ковпака звисали в’ялі бурі шматки; їх клювали і рвали голодні птахи. Ще за хвилину я виліз по насипу і стояв на гребені валу — внутрішній майданчик редуту був унизу, піді мною. Він був широкий, з гігантськими машинами, купою матеріалів і дивними спорудами. І серед цього хаосу на перекинутих триногах, на нерухомих багаторуких машинах і просто на землі лежали марсіани, заклякли і безмовні, — мертві! Їх знищила якась згубна бактерія, до боротьби з якою їх організм не був пристосований, так само як була потім знищена червона трава. Після того як всі засоби оборони людства були вичерпані, прибульці були винищені наймізернішими тварюками, якими премудрий Господь населив Землю. Все сталося так, як і я, і багато людей могли б передбачити, якби жах і паніка не затьмарили наш розум. Ці зародки хвороб вже взяли свою данину з людства в доісторичні часи, взяли данину з наших прабатьків-тварин іще тоді, коли життя на Землі тільки починалася. Завдяки природному добору ми розвинули в собі здатність до опору; ми не поступаємося жодній бактерії без наполегливої боротьби, а для багатьох з бактерій, наприклад для тих, що породжують гниття в мертвої матерії, наш організм зовсім не вразливий. На Марсі, очевидно, не існує бактерій, і щойно прибульці почали харчуватися на Землі, наші мікроскопічні союзники взялися до роботи, готуючи їм загибель. Коли я вперше побачив марсіан, вони вже були засуджені на смерть, вони вже повільно вмирали і розкладалися. Це було неминуче. Заплативши мільйонами життів, людина купила собі право жити на Землі, і це право належить їй всупереч всім прибульцям. Воно залишилося б за нею, навіть якби марсіани були в десять разів могутніші. Бо людина живе і вмирає не марно.

Всього марсіан було близько п’ятдесяти; вони валялися в своїй величезній ямі, уражені смертю, яка повинна була здаватися їм загадковою. І для мене в той час смерть їх була незрозуміла. Я зрозумів тільки, що чудовиська, які наводили жах на людей, мертві. На хвилину мені здалося, що повторилася поразка Сеннахеріба, що Господь зглянувся над нами і ангел смерті побив наших ворогів в одну ніч.

Я стояв, дивлячись у яму, і серце моє закалатало від радості, коли сонце, що сходило, освітило мене своїми променями. Яма залишалася в тіні; потужні машини, такі величезні, складні й дивовижні, неземні навіть за формою, піднімалися, точно зачаровані, із тіні назустріч світлу. Ціла зграя собак билася над трупами в глибині ями. У дальньому кінці її лежала велика, пласка, химерних обрисів літальна машина, на якій вони, очевидно, здійснювали пробні польоти в нашій більш щільній атмосфері, коли розкладання і смерть перешкодили ім. Смерть з’явилася якраз вчасно. Почувши каркання птахів, я глянув наверх; переді мною була величезна бойова тринога, яка ніколи більше не буде використовуватися, червоні шматки м’яса, кров з яких капала на перекинуті ослони на вершині Примроз-Гілла.

Я обернувся і глянув униз, де біля підніжжя пагорба, оточеного зграєю птахів, стояли заскочені смертю двоє марсіан, яких я бачив учора ввечері. Один з них помер якраз в ту хвилину, коли передавав щось своїм товаришам; можливо, він помер останнім і сигнали його лунали, поки не перестав працювати механізм. У променях вранішнього сонця блищали вже не шкідливі металеві триноги, вежі блискучого металу...

Кругом, ніби дивом врятований від знищення, стелився великий батько світових міст. Ті, хто бачив Лондон тільки під звичним покровом диму, навряд чи можуть уявити собі оголену красу його пустельних, безмовних вулиць. На схід, над почорнілими руїнами Альберт-терас і розщепленим церковним шпилем, серед безхмарного неба сяяло сонце. Подекуди якась грань білої покрівлі заломляла промінь і виблискувала сліпучим світлом. Сонце робило таємничо принадними навіть винні склади біля вокзалу і великі залізничні шляхи, де колись блищали чорні рейки, а тепер червоніли смуги двотижневої іржі.

На північ простягалися Кілбері і Гемпстед — цілий масив будинків у синюватому серпанку; на заході гігантське місто було також повите серпанком; на півдні, за марсіанами, зменшені відстанню, видніли зелені хвилі Ріджент-парку, Ленгхем-готель, купол Альберт-голу, величезні будівлі на Бромптон-роуд, а вдалині неясно вимальовувалися зубчасті руїни Вестмінстера. У блакитній далині піднімалися пагорби Серрею і блищали, як дві срібні колони, вежі Кристал-Паласу. Купол собору Святого Павла чорнів на тлі сходу. Я помітив, що на західній стороні його зяяла велика пробоїна.

Я стояв і дивився на це море будинків, фабрик, церков, тихих, самотніх і покинутих; я думав про надії і зусилля, про незліченні життя, загублені на будівництві цієї твердині людства, і про миттєве, невідворотне руйнування, що спіткало їх. Коли я зрозумів, що морок відлинув, що люди знову можуть жити на цих вулицях, що це рідне мені величезне мертве місто знову оживе і поверне свою міць, я мало не заплакав від хвилювання.

Муки скінчилися. З цього дня почалося зцілення. Люди, що залишилися живими, розсіяні по країні, без вождів, без законів, без їжі, як стадо без пастуха, тисячі тих, які відплив за море, повертатимуться; пульс життя щомиті сильніше битиметься на пустельних вулицях і площах. Хоч який страшний був розгром, разючу руку зупинено. Ці сумні руїни, почорнілі скелети будинків, що похмуро стирчать на сонячному пагорбі, скоро почують стук молотків, дзвін інструментів.

Тут я звів руки до неба, дякуючи Богу.

Через якийсь рік, думав я, через рік... Потім, немов щось вдарило, я раптом згадав про себе, про дружину, про наше щасливе життя, яке ніколи вже не повернеться...

Розділ IX

Руїни

Тепер я повинен повідомити вам дивовижний факт. Утім, це, можливо, і не так дивовижно. Я пам’ятаю ясно, чітко все, що робив того дня до моменту, коли стояв на вершині Примроз-Гіллу і зі сльозами на очах дякував Богові. А потім у пам’яті моїй пробіл... Я не пам’ятаю, що сталося протягом наступних трьох днів. Мені говорили, що я не перший відкрив загибель марсіан, що кілька таких самих, як я, блукачів дізналися про неї ще вночі. Перший, виявивши це, вирушив до Сент-Мартінес-ле-Гран, і в той час, коли я сидів у візницькій будці, примудрився послати телеграму в Париж. Звідти радісна звістка облетіла весь світ; тисячі міст, задубілі від жаху, миттєво освітилися яскравими вогнями ілюмінацій. Коли я стояв на краю ями, про загибель марсіан було вже відомо в Дубліні, Единбурзі, Манчестері, Бірмінгемі. Люди плакали і кричали з радощів, кидали роботу, обнімалися і потискали один одному руки; поїзди, що йшли до Лондона, були переповнені вже у Крю. Церковні дзвони, що мовчали два тижні, калатали по всій Англії, люди на велосипедах, схудлі, розпатлані, носилися по путівцях, кричачи, повідомляючи виснаженим, зневіреним біженцям про неочікуваний порятунок. А їжа? Через Ла-Манш, Ірландським морем, через Атлантику поспішали до нас на допомогу кораблі, навантажені зерном, хлібом і м’ясом. Здавалося, всі судна світу прагнули потрапити до Лондона. Про все це я нічого не пам’ятаю. Я не витримав випробування, і мої розум затьмарився. Отямився я в будинку якихось добрих людей, які підібрали мене на третій день; я бродив вулицями Сент-Джонс-Вуда в повній нестямі, кричачи і плачучи. Вони розповідали мені, що я співуче викрикував безглузді слова: «Остання людина, що залишилася в живих, ура! Остання людина, що залишилася в живих!»

Обтяжені власними турботами, ці люди (я не можу назвати їх тут на ймення, хоча дуже хотів би подякувати їм) не покинули мене напризволяще, прихистили і надали допомогу.

Ймовірно, вони дізналися дещо протягом тих днів, коли я лежав без пам’яті. Коли я отямився, вони обережно повідомили мені все, що їм було відомо про долю Лезерґеда. Через два дні після того, як я потрапив в пастку в руїнах будинку, він був знищений разом з усіма жителями одним з марсіан. Марсіанин змів місто з лиця землі без жодного приводу — так хлопчисько розоряє мурашник. Я був самотній, і вони були дуже уважні до мене. Я був самотній і вбитий горем, і вони сумували разом зі мною. Я залишався у них іще чотири дні після одужання. Весь цей час я відчував невиразне бажання, яке дедалі посилювалося, — поглянути ще раз на те, що залишилося від колишнього життя, яке здавалося мені таким щасливим і світлим. Це було безрадісне бажання справити тризну по своєму минулому. Вони відмовляли мене. Вони щосили намагалися змусити мене відмовитися від цієї ідеї. Але я не міг більше опиратися непереборному потягу; обіцяючи повернутися, я зі сльозами на очах попрощався з новими друзями і побрів вулицями, які нещодавно були такими темними і пустельними. Тепер вулиці стали людними, подекуди навіть були відчинені магазини; я помітив фонтан, із якого била вода.

Я пам’ятаю, яким глузливо яскравим здавався мені день, коли я сумним паломником вирушив до будиночка у Вокінгу; навколо кипіло, відроджувалося життя. Всюди було так багато людей, рухливих, діяльних, і не вірилося, що стільки загинуло... Потім я помітив, що обличчя перехожих жовті, волосся розпатлане, широко розплющені очі блищать гарячково і майже всі люди одягнені в лахміття. Вираз на всіх обличчях був однаковий: або радісно-жвавий, або дивно зосереджений. Якби не вираз очей, лондонців можна було б прийняти за натовп бродяг. У всіх парафіях роздавали хліб, надісланий французьким урядом. У небагатьох уцілілих коней із-під шкіри проступали ребра. На всіх вулицях стояли виснажені констеблі з білими значками. Слідів руйнування я майже не помітив, поки не дійшов до Веллінгтон-стрит, де червона трава ще піднімалася по підвалинах моста Ватерлоо.

У самого моста я помітив аркуш паперу, приколотий сучком до червоної трави, — цікавий гротеск того надзвичайного часу. Це було оголошення, що вийшов перший номер «Дейлі мейл». Я дав за газету почорнілий шилінг, який виявився в моїй кишені. Газета була майже вся в прогалинах. На місці оголошень, на останньому аркуші, було звернення до читачів. Я не дізнався нічого нового, крім того, що огляд механізмів марсіан протягом тижня дав дивовижні результати. Між іншим, повідомлялося — в той час я не повірив цьому, — що «таємницю повітроплавання» розкрито. Біля вокзалу Ватерлоо стояли три готові до відходу потяги. Наплив публіки, втім, вже ослаб. Пасажирів було небагато, та й я був не в такому настрої, щоб заводити розмову. Я зайняв ціле купе, схрестив руки на грудях і похмуро дивився на освітлені сонцем картини жахливого спустошення, що миготіли за вікнами. Відразу після вокзалу поїзд перейшов на тимчасовий шлях; по обидва боки полотна чорніли руїни будинків. Лондон був засипаний чорним пилом, який іще не зник попри два бурхливі дощові дні. У Клепхема на пошкодженому полотні пліч-о-пліч із землекопами працювали сотні клерків, що залишилися без роботи, і потяг перевели на поспіхом прокладений тимчасовий шлях.

Вигляд околиць був похмурий, дивний; особливо постраждав Вімблдон. Волтон завдяки уцілілим сосновим лісам здавався менш зруйнованим. Вендл, Моул, навіть дрібні річечки поросли червоною травою і здавалися наповненими чи то сирим м’ясом, чи то нашаткованою червоною капустою. Соснові ліси Серрею виявилися занадто сухими для червоної трави. За Вімблдоном на городах виднілися купи землі навколо шостого циліндра. Щось копали сапери, навколо стояли цікаві. На жердині майорів британський прапор, весело поплескуючи під ранковим вітром. Городи були червоні від трави. Очам боляче було дивитися на цей червоний простір. Було приємно перевести погляд від мертво-сірого і червоного кольору до блакитно-зелених тонів східних пагорбів.

На станції Вокінг залізничне сполучення ще не було відновлено; я вийшов і попрямував до Мейбері повз те місце, де ми з артилеристом розмовляли з гусарами, і те місце, де я під час грози побачив марсіанина. З цікавості я звернув убік і побачив у червоних заростях свій перекинутий і розбитий візок поряд із побілілим, обгризеним кінським скелетом. Я зупинився й оглянув їх... Потім я пройшов сосновий ліс; зарості червоної трави подекуди доходили мені до шиї; труп хазяїна «плямистої собаки», ймовірно, вже поховали: я ніде не знайшов його. Проминувши військовий коледж, я побачив свій будинок. Якийсь чоловік, що стояв на порозі свого котеджу, гукнув мене на ймення, коли я проходив повз.

Я поглянув на свій будинок з невиразною надією, яка відразу ж згасла. Замок був зламаний, і двері відчинялися і хлопали на вітрі. Вікно мого кабінету, з якого ми з артилеристом дивилися тоді на світанку, було відчинене, фіранки в ньому майоріли. Відтоді ніхто не зачиняв вікна. Зламані кущі залишилися такими самими, як у день моєї втечі, майже чотири тижні тому. Я зайшов до будинку, він був порожній. Килимок на сходах був збитий і потемнів у тому місці, де я сидів, промокнувши до кісток під грозою, в ніч катастрофи. На сходах залишилися сліди брудних ніг. Я пішов по цих слідах до свого кабінету; на письмовому столі й досі лежав під прес-пап’є списаний аркуш паперу, який я залишив того дня, коли відкрився перший циліндр. Я постояв, перечитуючи свою незакінчену статтю про розвиток моральності в зв’язку із загальним прогресом цивілізації. «Можливо, що через двісті років, — писав я, — настане...» Пророча фраза залишилася недописаною. Я згадав, що того ранку ніяк не міг зосередитися і, кинувши писати, пішов купити номер «Дейлі кронікл» у хлопчиська-газетяра. Пам’ятаю, як я підійшов до садової хвіртки і з подивом слухав його дивну розповідь про «людей з Марса».

Я зійшов вниз до їдальні і там побачив баранину і хліб, вже погнилі, і перекинуту пивну пляшку. Все було так, як залишили ми з артилеристом.

Будинок був порожній. Я зрозумів усе безумство таємної надії, яку плекав так довго. І раптом зовні пролунав чийсь голос:

— Це марно. Будинок заселений. Тут, щонайменше, десять днів нікого не було. Не мучте себе даремно. Врятувалися тільки ви...

Я був приголомшений. Чи не я сам висловив уголос свої думки? Я обернувся... Балконні двері були відчинені навстіж. Я ступив до них і визирнув.

У саду, здивовані й перелякані не менше за мене, стояли мій кузен і моя дружина, бліда, без сліз. Вона слабо скрикнула.

— Я прийшла, — пробурмотіла вона, — я знала... знала...

Вона піднесла руки до горла і похитнулася. Я кинувся до неї і схопив в обійми.

Епілог

Шкода, що майже не можу допомогти в розв’язанні питань, навколо яких досі точаться суперечки. Дещо в моїй книзі, безсумнівно, викличе критику. Але мій фах — спекулятивна філософія. Мої знання з порівняльної фізіології обмежуються кількома книжками. Проте Карверові припущення щодо швидкої загибелі марсіан я вважаю майже доведеними, настільки вони правдоподібні. Про це я вже говорив.

Після війни у тілах марсіан було знайдено тільки відомі на Землі бактерії. Марсіани не ховали своїх мертвих, не закопували вбитих людей. Це свідчить про те, що вони не знали нічого про процеси розкладання.

А втім, Карверові припущення хоч і правдоподібні, а все ж таки не доведені.

Ми не знаємо, з чого складається чорний дим, за допомогою якого марсіани знищили стількох людей. Так само ми не знаємо нічого і про генератор теплового променя. Страшні катастрофи в лабораторіях змусили вчених припинити дослідження з цього питання.

Спектральний аналіз чорного пилу показав наявність у ньому невідомого нам елемента, що дає чотири яскраві лінії в зеленій частині спектра. Можливо, саме цей елемент разом із аргоном утворює сполуку, яка руйнує кров.

Знову ж таки, це не доведено. До того ж такі припущення навряд чи цікавитимуть читачів, для яких призначено цей роман. Жодну частинку коричневого накипу, що після зруйнування Шеппертона плив Темзою, не було вчасно досліджено. Тепер це зробити неможливо.

Трупи марсіан порозтягали собаки, і анатомічне дослідження було можливе тільки відносне, я вже говорив про це. Мабуть, усі бачили дивовижний екземпляр марсіанина, який, заспиртований у природничо-історичному музеї, зберігся майже повністю, і численні малюнки, зроблені з нього. Фізіологічні й анатомічні деталі становлять інтерес виключно для фахівців.

Найбільше цікавить зараз усіх землян питання про те, чи не повториться напад марсіан. Мені здається, що ми не приділяємо цьому належної уваги. Марс тепер віддалений від нас, але я вважаю, що вони зможуть напасти знову під час наступного протистояння. Ми, принаймні, повинні бути готові до цього. Мабуть, можна визначити, де стоятиме гармата, яка посилає на Землю циліндри, і постійно стежити за Марсом, щоб напад не був несподіваним.

Циліндри можна нищити динамітом або артилерійським вогнем іще до того, як він охолоне і марсіани виберуться з нього. Також можна застосувати гармати, щоб перебити нападників, коли відкрутиться покришка.

Я гадаю, перший невдалий напад позбавив марсіан значної переваги. Ймовірно, вони й самі це розуміють.

Лессінг припускає, що марсіани висадилися на Венері. Сім місяців тому Венера й Марс перебували на одній прямій із Сонцем, тобто Марс був у протистоянні з погляду спостерігача на Венері. Незабаром на неосвітленій частині планети з’явився яскравий хвилястий слід, і майже відразу відбилася така сама хвиляста пляма на фотографії Марса. Легко помітити, якщо придивитися уважно, що вони надзвичайно схожі.

Чи загрожує нам новий напад, чи не загрожує, ці події великою мірою змінили наші погляди на майбутнє.

Ми знаємо, що Земля не така вже й безпечна, і ми ніколи не будемо знати, яке добро чи горе звалиться на нас із просторів Всесвіту... Може, той напад марсіан був призначений для нас долею, яка дбає про нас? Цей напад позбавив нас легковажності й беззаперечної віри в майбутнє, адже це часто призводить до занепаду, збагатив нашу науку, сприяв ідеям єднання!

Можливо, марсіани теж стежили за долею своїх першопрохідців на Землі і, зробивши висновки з прикрого досвіду, знайшли безпечніший об’єкт колонізації — Венеру?

Хай там як, а люди, безумовно, ще протягом багатьох років стежитимуть за Марсом, і летючі зірки ще довго лякатимуть мешканців Землі.

До появи марсіанського циліндра всі вважали, що у космічному просторі, за межами нашої планети, життя немає. Тепер ми вже прозорливіші, наш розум сягнув далеко вперед. Якщо марсіани досягли Венери, на це здатні й люди. Коли повільне охолодження Сонця зробить Землю непридатною для життя (а колись же це таки станеться!), може, нитка життя, що почалася тут, перекинеться на іншу планету і вкриє її своєю мережею? І, може, ми будемо першопрохідцями, що заселять її?

Я уявляю, як із крихітної Землі, розташованої в Сонячній системі, життя поступово поширюється по всіх незаселених просторах Всесвіту...

Але це далека мрія. Може статися й по-іншому. Можливо, перемога над марсіанами — тільки тимчасова. Можливо, майбутнє належить їм, а не нам?

Мушу сказати, що страшні небезпеки, які довелося пережити, породили в мені почуття непевності. Буває, що, сидячи у своєму кабінеті й пишучи при світлі лампи, я раптом бачу, як унизу горить нещодавно зелена долина, відчуваю, що будинок порожній і покинутий. А інколи я йду по Байфліт-роуд, повз мене проїжджають екіпажі, робітники на велосипедах, різники на візках, діти біжать до школи, і раптом усе вкривається туманом, і мені ввижається, що ми з артилеристом знову крадькома йдемо у спеці й тиші і що саме ця реальність справжня... А то сниться мені чорний пил, що вкриває спорожнілі вулиці й понівечені, пошматовані, обгризені собаками трупи, які щось бурмочуть. Потім до мене приходять дивні людські подоби, що згодом розпливаються, і я прокрадаюся в темряві, почуваючись холодним і розбитим.

Я їду до Лондона бачу заклопотаний натовп, і мені здається, що це привиди минулого, які я бачив спустошеними, привиди мертвого міста, пародія на давно вмерле життя.

Дивно стояти на Примроз-Гіллі, вкритому димом і туманом, і бачити сизе нагромадження будинків в імлі, людей, що спокійно прогулюються собі, екскурсантів біля марсіанської машини, чути веселі дитячі крики і згадувати той останній час, той світанок великого дня, коли все це було німе, оголене і таке яскраве...

Та найдивовижніше тримати в руці руку дружини і згадувати, як ми вважали одне одного загиблими.

Невидимець

Розділ I

Поява незнайомця

Незнайомець з’явився на початку лютого, коли був пронизливий вітер і заметіль, останній снігопад в році, із залізничної станції Бломблгерст. У руці, затянутій у рукавичку, він ніс маленьку чорну валізу. Він був закутаний з голови до ніг, і край його м’якого фетрового капелюха ховав кожен дюйм його обличчя, окрім блискучого кінчика носа. Сніг лежав на його плечах і грудях. Він ввалився у готель «Карета й коні» більше мертвий, ніж живий, і кинув валізу на підлогу.

— Вогню, — крикнув він, — в ім’я людського милосердя! Номер і вогню!

Він струсив з себе сніг і пішов за місіс Голл у її кабінет, щоб обговорити ціну. Не торгуючись і кинувши на стіл пару соверенів, він замовив собі кімнату.

Місіс Голл запалила вогонь і залишила незнайомця там, поки сама готувала йому їжу. Гість взимку був нечуваною удачею, а вже гість, який не торгується, — і поготів, тож вона вирішила показати себе гідною такого щастя. Щойно бекон було підсмажено і Міллі, мляву служницю, пришвидшено кількома влучними презирливими словами, вона принесла у вітальню скатертину, тарілки та склянки і почала розкладати їх з максимальною делікатністю. Вона здивувалася, побачивши, що, хоча вогонь горів добре, гість досі був у пальто й капелюсі, стояв спиною до неї і дивився у вікно на сніг у дворі. Його руки в рукавичках були стиснуті за спиною, і він, здавалося, поринув у роздуми. Вона зауважила, що сніг, який обсипав його плечі, тане й капає на килим.

— Чи можу я взяти ваші капелюх та пальто, сер, — спитала вона, — і дати їм висохнути на кухні?

— Ні, — сказав він, не обертаючись.

Вона не була впевнена, що правильно почула, тож намірилася повторити запитання.

Він повернув голову і глянув на неї через плече.

— Я волію, щоб вони залишилися при мені, — сказав він з акцентом, і вона помітила, що він носив великі сині окуляри і мав густі бакенбарди, які спускалися за його комір і повністю приховували обличчя та щоки.

— Дуже добре, сер, — сказала вона. — Як скажете. Ще трохи, і в кімнаті потеплішає.

Він нічого не відповів і знову відвернувся від неї, а місіс Голл, відчуваючи, що її розмови несвоєчасні, поспіхом накрила на стіл та вишмигнула з кімнати. Коли вона повернулася, він все ще стояв, наче кам’яна статуя, його спина згорбилася, він опустив криси капелюха і ті прикривали його обличчя і вуха.

Вона поставила на стіл яйця і бекон і швидше вигукнула, ніж сказала:

— Ваш обід, сер.

— Спасибі, — мовив він і не ворушився, поки вона зачиняла двері. Потім повернувся і швидко підійшов до столу.

Вона пішла до кухні і чула, що якийсь звук повторюється через рівні проміжки часу. Черк, черк, черк, ніби ложкою швидко крутили в мисці.

— От же ж ця дівчина! — промовила вона. — Знову вона бариться!

І, взявшися до розмішування гірчиці, вона присоромила Міллі за її повільність. Вона приготувала яйця з беконом, накрила на стіл, зробила все, а Міллі (правдива помічниця!) весь цей час поралася з гірчицею. І новий гість хоче зупинитися у них! Місіс Голл наповнила гірчичницю і, з деякою пихою поставивши її на чорну тацю з золотим обводом, понесла до вітальні.

Вона постукала й увійшла. Увійшовши, вона помітила, що гість зробив якийсь швидкий рух, і встигла побачити, як щось біле зникає під столом. Здавалося б, гість збирав щось із підлоги. Вона поставила гірчицю на стіл, а потім помітила, що пальто і капелюх знято й покладено на стілець біля каміна, а пара мокрих чоботів загрожують іржею його чавунній решітці. Вона рішуче підійшла до речей.

— Вважаю, тепер я можу їх висушити, — сказала вона тоном, що не терпить відмови.

— Залиште капелюх, — сказав гість приглушеним голосом, і, обернувшись, вона побачила, як він підвів голову, сидів і дивився на неї.

Мить вона стояла, втупившись у нього, надто здивована, щоб говорити.

Він тримав білу ганчірку — це була серветка, яку він привіз з собою, — біля нижньої частини обличчя, так що його рот і щелепи були повністю сховані, що і стало причиною його приглушеного голосу. Але не це вразило місіс Голл. Справа була в тому, що все чоло над синіми окулярами було вкрите одним кінцем білої пов’язки, а інший був заткнутий за вухо, і обличчя лишалося закритим, за винятком гострого рожевого носа. Це був яскравий, рожевий ніс, і блищав він так само, як спочатку. Гість був одягнений у темно-коричневу оксамитову куртку з чорною лляною підкладкою і високим, до підборіддя, коміром. Густе чорне волосся вибивалося пасмами з-під бинтів і надавало йому дуже дивного вигляду. Ця голова з приглушеним голосом і забинтованим обличчям була так не схожа на все, досі бачене місіс Голл, що вона на мить завмерла від подиву.

Він не знімав серветку, тримав її, як вона тепер бачила, коричневою рукавичкою і дивився на неї крізь сині окуляри.

— Залиште капелюх, — сказав він дуже виразно крізь білу тканину.

Її нерви не витримували. Вона знову поклала капелюх на стілець біля вогню.

— Я не знаю, сер, — почала вона, — що... — І вона зніяковіла.

— Дякую, — сухо відгукнувся він, переводячи погляд з неї на двері і потім знову на неї.

— Я їх добре просушу, сер, — сказала вона і винесла його речі з кімнати.

Місіс Голл глянула на його забинтовану голову — сині окуляри дивилися, як вона йде, але серветка досі затуляла обличчя. Вона трохи тремтіла, коли зачиняла за собою двері, і її обличчя красномовно виражало її здивування.

— Я ніколи... — прошепотіла вона. — Буває ж!

Вона тихенько пішла на кухню і була надто занепокоєна, щоб запитати Міллі, з чим та возиться тепер.

Гість сидів і слухав звук її кроків. Він глянув у вікно, перш ніж зняв серветку, і знов почав трапезу. Він проковтнув шматок, підозріло поглянув у вікно, проковтнув іще шматок, підвівся і з серветкою в руці пройшовся по кімнаті та опустив штору до білого мусліну на нижніх шибках. Кімната поринула в сутінки.

Покінчивши з цим, він повернувся з полегкістю за стіл і взявся до страви.

— Бідолаха, з ним стався нещасний випадок, або він переніс операцію, або щось іще, говорила тим часом місіс Голл. — Як налякали мене його бинти, будьте впевнені!

Вона поклала в пічку ще трохи вугілля і розвісила одяг незнайомця на спеціальній підставці, щоб висушити.

— І окуляри! Він більше скидався на водолаза, ніж на звичайну людину!

Вона повісила на підставку і його кашне.

— І тримав серветку біля рота весь час. Говорив крізь неї! Мабуть, йому дуже боляче... може бути.

Вона обернулася, як людина, котра раптом щось пригадала.

— Благослови Боже! — сказала вона. — Ти вже зробила картоплю, Міллі?

Коли місіс Голл прийшла, щоб прибрати зі столу, її думка щодо того, що рот незнайомця поранений або понівечений і він дуже страждає, підтвердилася, оскільки він курив і весь час, що вона була в кімнаті, не послабив шовкової хустки, що її обернув навколо нижньої частини обличчя, щоб піднести люльку до рота. Але це була не забудькуватість, вона побачила, що він поглядав на люльку, коли вона пригасала. Він сидів у кутку, спиною до вікна і говорив тепер, поївши і зігрівшись, не так роздратовано й уривчасто, як раніше. Вогонь кидав червоні відблиски на його сині окуляри.

— У мене залишився багаж, — сказав він, — на станції Бломблгерст.

І він запитав її, як можна за ним, а потім досить чемно схилив забинтовану голову на знак подяки за пояснення.

— Завтра? — сказав він. — Немає швидкої доставки?

І, здається, дуже засмутився, коли вона відповіла «ні».

Чи вона впевнена? Немає жодної людини з візком, яка може доставити багаж?

Місіс Голл не відмовлялась відповідати на його запитання, і почалася розмова.

— Тут дуже крута дорога, сер, — сказала вона у відповідь на запитання про візок, а потім, згадавши, мовила: — Тут був нещасний випадок, понад рік тому. Перекинувся екіпаж. Усі загинули, крім кучера. Нещасний випадок, сер, — це ж один момент, чи не так?

Але гостя не так легко було розговорити.

— Певно, — сказав він крізь хустку, спокійно дивлячись на неї крізь непроникні окуляри.

— Але часу, щоб одужати, потрібно багато, чи не так? Колись син моєї сестри порізав руку косою, спіткнувся і впав на неї, і — благослови Боже! — він три місяці ходив із зав’язаною рукою, сер. Ви не повірите. Я тепер так боюся коси, сер!

— Я цілком можу зрозуміти це, — сказав гість.

— Він боявся, що доведеться робити операцію... так йому було погано, сер.

Приїжджий уривчасто засміявся, але, здавалося, проковтнув сміх.

— Невже? — спитав він.

— Так, сер. І не до сміху було тим, хто доглядав його, а моя сестра все возилася зі своїми малюками... Забинтовувати, сер, розбинтовувати. Отже, насмілюся сказати, сер...

— Дайте мені сірники, — раптом різко сказав гість. — Моя люлька згасла.

Міссіс Голл ураз замовкла. Це було, звичайно, неввічливо з його боку — отак урвати її після того, що вона йому розповіла. Вона здивовано поглянула на нього, проте згадала про два соверени і пішла по сірники.

— Спасибі, — сказав він, коли вона принесла їх, відвернувся від неї і знову втупився у вікно.

Очевидно, він був надто чутливий до теми операцій та бинтів. Вона так і не насмілилася сказати те, що хотіла, його поведінка розсердила її, і Міллі добряче перепало того дня.

Приїжджий залишався у вітальні до четвертої години, не даючи приводу для візитів. Здебільшого він сидів у темряві перед каміном, курив люльку — можливо, дрімав.

Раз чи два можна було почути, як він перегрібає вугілля, і було чутно, як він хвилин зо п’ять походжав по кімнаті. Здавалося, він розмовляє сам з собою. Потім крісло заскрипіло — він знову сів.

Розділ II

Перші враження містера Тедді Генфрі

О четвертій годині, коли вже було досить темно, місіс Голл зібралася на силі, щоб піти і запитати гостя, чи хоче він чаю, до буфетної прийшов Тедді Генфрі, годинникар.

— Мій Боже! Місіс Голл, — сказав він, — яка жахлива погода для тонких чобіт!

На вулиці падав сніг.

Місіс Голл погодилася і помітила у нього в руках сумку з інструментами.

— Містере Тедді, — сказала вона, — коли ви вже тут, я буду рада, якщо ви подивитеся старий годиннику вітальні. Він іде і правильно вибиває час, але годинна стрілка завжди стоїть на шостій.

Вона провела Тедді Генфрі до вітальні, постукала у двері й увійшла.

Коли вона відчинила двері, її гість сидів у кріслі перед каміном і, здавалося, дрімав, звісивши перев’язану голову. Єдиним світлом у кімнаті було червоне зарево від вогню. Обличчя незнайомця було опущене. Усе було тьмяним, непевним і незрозумілим, тим більше що очі їй були засліплені після яскравого освітлення в буфетній. На мить їй здалося, що рот незнайомця — величезний, неймовірних розмірів, він ніби поглинув усю нижню частину його обличчя. Це відчуття тривало лише мить: біла пов’язка на голові, жахливо вирячені очі, і цей величезний рот. Потім гість заворушився, почав підніматися в кріслі, підняв руку. Вона відчинила двері ширше, щоб у кімнаті було світліше, і побачила його виразніше, з хусткою, що, як і раніше, закривала його обличчя. Тіні ввели її в оману...

— Ви не заперечуєте, сер, цей чоловік подивиться на годинник, сер? — запитала вона, оговтавшись від миттєвого шоку.

— Подивиться на годинник? — сказав він, дивлячись сонно, а потім, немов приходячи до тями: — Звичайно.

Місіс Голл пішла за лампою, а гість встав і потягнувся. Потім з’явилося світло, і містер Тедді, ввійшовши, побачив забинтовану людину. Він, за його власними словами, «сторопів».

— Добридень, — сказав незнайомець, як потім висловився містер Генфрі, «ніби лобстер».

— Я сподіваюся, — сказав містер Генфрі, — що не заважаю.

— Та нічого, — сказав незнайомець. — Хоча я вважав, — сказав він, звертаючись до місіс Голл, — що цей номер дійсно для мого особистого використання.

— Я гадала, сер, — сказала місіс Голл, — ви хочете, щоб годинник...

— Звичайно, — сказав незнайомець, — звичайно, але я хочу побути сам і у спокої.

— Але я дуже радий, що годинник буде полагоджено, — сказав він, побачивши вагання містера Генфрі. — Дуже радий.

Містер Генфрі мав намір вибачитися і піти, але це заспокоїло його. Незнайомець обернувся спиною до каміна й заклав руки за спину.

— І зараз, — сказав він, — коли годинник буде полагоджено, я думаю, я хотів би випити чаю. Але не раніше, ніж годинник буде полагоджено.

Місіс Голл зібралася покинути номер, вона не мала наміру розмовляти, оскільки не хотіла, щоб її принижували в присутності містера Генфрі, коли гість запитав її, чи вона вжила якихось заходів для доставлення його багажу зі станції. Вона сказала йому, що говорила про це з листоношею і що перевізник може принести їх завтра.

— Ви впевнені, що раніше не можна? — спитав він.

Вона холодно відповіла, що впевнена.

— Я повинен пояснити, що я дослідник, — додав він, — я надто змерз і був надто втомленим, щоб сказати про це раніше.

— Так, сер, — сказала дуже вражена місіс Голл.

— І в моєму багажі інструменти й техніка.

— Дійсно дуже корисні речі, сер, — сказала місіс Голл.

— І мені, звичайно, дуже хочеться відновити мої досліди.

— Звичайно, сер.

— Я приїхав сюди, до Айпінґа, — він продовжував, з певною розстановкою, — прагнучи самоти. Я не хочу припиняти свою роботу. До всього, нещасний випадок...

— Я так і думала, — сказала місіс Голл до себе.

— ...вимагає певної відлюдькуватості. Мої очі... так ослабли й іноді так болять, що я замикаюсь у темряві на кілька годин. Замикаюся. Іноді... не зараз. У такі моменти будь-яке турбування, будь-яке входження до мене є джерелом роздратування. Мені здається, такі речі треба розуміти.

— Звичайно, сер, — сказала місіс Голл. — І якщо ви дозволите запитати...

— Я думаю, це все, — сказав незнайомець, спокійно й рішуче.

Місіс Голл залишила запитання і співчуття до кращого випадку.

Після того як місіс Голл покинула кімнату, він залишився стояти біля каміна, дивлячись, як містер Генфрі лагодить годинник. Містер Генфрі працював тихо і скромно, поставивши поруч із собою лампу, і яскраве світло кидало зелені тіні на його руки, залишаючи темними інші кутки кімнати. Коли він підняв очі, в них плавали кольорові плями. Маючи цікавий характер, він розібрав весь механізм годинника, щоб довше побути в кімнаті, а можливо, і поговорити з незнайомцем. Але той стояв тихо і спокійно, так, що це аж дошкуляло Генфрі. Він відчував себе самотнім у кімнаті і подивився на незнайомця, сіру і тьмяну постать, з перев’язаною головою і величезними синіми окулярами, він стояв нерухомо і дивився на Генфрі, а туманні зелені плями дрейфували перед ними. Це було так дивно для Генфрі, що хвилину вони стояли, втупившись одне в одного. Потім Генфрі знову подивився вниз. Дуже незручно! Він мав щось сказати. Може, зауважити, що погода дуже холодна для цієї пори року?

Він пильно подивився на незнайомця, ніби готуючи удар.

— Прогноз... — почав він.

— Чому б вам не закінчити і не піти? — сказав незнайомець твердим голосом, мабуть, намагаючись придушити лють. — Усе, що вам треба було зробити, — це встановити годинникову стрілку на осі.

— Звичайно, сер, — іще хвилину.

Генфрі закінчив роботу і пішов.

Але пішов він надмірно роздратований.

— Чорт! — сказав містер Генфрі до себе, пробираючись через замети, — треба ж лагодити годинники... Чому не можна дозволити людині подивитися на вас? Негарно! Якби тебе навіть поліція шукала, ти б і тоді не зміг забинтуватися більше...

На розі він побачив містера Голла, який нещодавно одружився з господинею готелю «Карета й коні» і який час від часу возив пасажирів з Айпінґа до Сіддербріджа. Голл явно уже явно трохи випив у Сідддербріджі, якщо судити з того, як він поганяв коня.

— Як ти, Тедді? — спитав він.

— У тебе пожилець удома! — сказав Тедді.

Голл зупинився.

— Який іще? — запитав він.

— Дивний постоялець зупинився в «Кареті й конях», — сказав Тедді. — Мій Боже!

І він яскраво описав Голлу нового пожильця.

— Виглядає як маскування, чи не так? Я б волів бачити обличчя людини, коли б вона в мене зупинилася, — казав він. — Але жінки довірливі до незнайомців. Він зняв номер і навіть не назвав свого імені.

— Навіть так! — сказав містер Голл, який був людиною дещо млявою.

— Так, — підтвердив Тедді. — На тиждень. Хай хто він є, ви не зможете позбутися його раніше. І його багаж приїде завтра, так він каже. Будемо сподіватися, що це не ящики з камінням.

Він розповів Голлу, як його тітку в Гастінгсі обдурив незнайомець з порожнім гаманцем. У цілому він покинув Голла сповненим смутних підозр.

— Вставай, дівчинко, — сказав Голл конячці. — Я повинен дати цьому лад.

Тедді подибав по дорозі, його голові значно полегшало.

Але Голл так і не зміг дати нічому лад, бо, коли він повернувся додому, йому добряче перепало від дружини за те, що затримався в Сіддербріджі; тож на всі свої м’які запитання він чув лише ухильні відповіді. Але насіння підозри, посіяне Тедді в його душі, проросло.

— Ви, жінки, не все знаєте, — буркнув містер Голл, твердо вирішивши при першій же можливості докладніше дізнатися про пожильця.

І після того як Незнайомець десь о пів на десяту пішов спати, містер Голл войовничо прийшов до вітальні, оглянув меблі і з презирством подивився на математичні обчислення, що їх писав незнайомець на аркуші паперу. Перед сном він доручив місіс Голл пильно стежити за багажем незнайомця, який привезуть завтра.

— Займися своїми справами, — відповіла місіс Голл. — А я буду займатися своїми.

Вона дедалі більше схилялася до того, щоб погодитися з чоловіком, тому що незнайомець, безсумнівно, був надзвичайно дивний, і вона була аж ніяк не впевнена у своєму розумі. Посеред ночі вона прокинулась, бо їй наснилася величезна біла голова, яка прийшла по неї, нескінченна шия і величезні чорні очі. Але, будучи розумною жінкою, вона підкорила свої жахи і знову заснула.

Розділ III

Тисяча й одна пляшка

Так вийшло, що на двадцять дев’ятий день лютого, на початку відлиги, цей дивний чоловік з’явився невідь-звідки в містечку Айпінґ. Наступного дня прибув багаж... і він був дуже примітний. Було кілька валіз, дійсно потрібних будь-якій звичайній людині, але крім цього там були великі коробки з книжками, товстими книжками, друкованими чи написаними від руки незрозумілим почерком, а ще було багато ящиків, коробок, футлярів, а в них було щось запаковане в солому, і Голл, з цікавістю смикаючи солому, вирішив, що це скляні пляшки. Незнайомець, закутаний у капелюх, пальто і рукавички, нетерпляче чекав на багаж і навіть не глянув на собаку візника Фіренсайда, який обнюхував Голлові ноги.

— Вносьте ящики швидше, — сказав він. — Я й так чекав досить довго.

І він спустився вниз, до візка, наче хотів теж взяти один із ящиків.

Але тільки-но собака Фіренсайда вгледів його, він загарчав і, коли незнайомець спустився по східцях, кинувся просто на його руку.

— Випорю! — закричав Голл, застрибавши, бо він боявся собак, а Фіренсайд закричав: «Лежати!» і схопив батіг.

Вони бачили, як зуби собаки сковзнули по руці, почули удар, побачили, як собака стрибає вбік, а потім вчеплюється в незнайомця, і почули тріск розірваних штанів. Потім тонкий батіг Фіренсайда досяг собаки, і той, скиглячи, з жахом, відступив. Це все тривало близько півхвилини. Ніхто не говорив, усі кричали. Незнайомець швидко глянув на розірвану рукавичку і на ногу, зробив рух, ніби хотів нахилитися, та повернувся і стрімко кинувся вгору по сходах. Вони чули, як він стрімголов ішов по коридору і вгору сходами до своєї кімнати.

— Ах ти! — сказав Фіренсайд з батогом у руці, а собака дивився на нього. — Йди сюди, — сказав Фіренсайд, — я тобі...

Голл стояв роззявивши рота.

— Він його вкусив, — сказав Голл. — Я краще піду подивлюся.

І він побіг слідом за незнайомцем. У коридорі він зустрів місіс Голл.

— Його вкусив Фіренсайдів собака, — сказав він, — треба подивитися.

Він пішов просто нагору. Двері до кімнати незнайомця були прочинені, він відчинив її і ввійшов без церемоній, природно співчуваючи пожильцеві.

Голл помітив, що у повітрі метнулася ніби рука без кисті, а далі видніло обличчя — наче три великі бліді плями на білому тлі, що скидалися на квітку. Потім його боляче вдарило в груди, кинуло назад, і перед самим його носом зачинилися двері. Все сталося так швидко, що Голл не мав часу роздивитись. Якісь непевні тіні, стусан і біль у грудях. Голл стояв на майданчику і дивувався з того, що сталося.

За кілька хвилин він приєднався до гурту, що зібрався перед дверима «Карети й коней». Там був Фіренсайд, який докладно розповідав про те, що трапилося; була місіс Голл, яка казала, що Фіренсайдів собака не повинен кусати її пожильців; був Гакстер, власник універсальної крамниці навпроти, який розпитував про подробиці; був Сенді Воджерс із кузні, що вряди-годи докидав зауваження. Були ще жінки та діти, і всі казали те, що зазвичай кажуть у таких випадках: «Хай би він мене спробував укусити». — «Ніхто не має права тримати таких собак». — «За що він його вкусив?» Містер Голл дивився зі сходів, прислухаючись до їхніх розмов, і йому здавалося неймовірним те, що сталося нагорі. Тим більше його словникового запасу було замало, щоб висловити свої враження.

— Він не хоче допомоги, каже він, — сказав він у відповідь на запитання дружини. Краще візьмімо його багаж.

— Він повинен був припекти рану відразу, — сказав Гакстер, — особливо якщо почалося запалення.

— Я б застрелила цього собаку, — сказала якась леді.

Раптом пес знову загарчав.

— Ходімо, — гукнув чийсь сердитий голос у дверях, там стояв закутаний незнайомець з піднятим коміром. — Що швидше я отримаю речі, то краще, я буду дуже радий.

Штани і рукавички він змінив.

— Усе гаразд, сер? — спитав Фіренсайд. — Мені дуже шкода.

— Нічого, — сказав незнайомець. — Шкіру не подряпано. Покваптеся краще з речами.

І він тихо вилаявся — так запевняв містер Голл.

Щойно перший ящик було принесено до вітальні, незнайомець кинувся до нього і почав розпаковувати, причому розтрушував солому на килим. У ящику були різні пляшки: маленькі, опуклі, видовжені, циліндричні, круглі, великі й маленькі, зелені та білі, у них були порошки, біла та кольорова рідина, на деяких було написано «Отрута», були пляшки з затичками скляними, корковими, дерев’яними, пляшки з-під вина, пляшки з-під олії. Незнайомець розставляв їх рядами на шафі, на каміні, на столі, на підлозі, на полицях — скрізь. Навіть аптека в Бремблгерсті не мала такої кількості пляшок. Це було приголомшливо. Нарешті спорожніли всі шість ящиків, а по всій підлозі й по всьому столу було розкидано солому. У ящиках було також багато пробірок, а в одному з них лежали терези, старанно укутані.

Незнайомець підійшов до вікна й почав працювати, не звертаючи уваги ні на шар соломи під ногами, ні на камін, вогонь у якому майже згас, ні на ящик з книжками, який залишався надворі, ні на решту багажу.

Коли місіс Голл принесла обід, незнайомець був настільки захоплений переливанням рідини з пляшок у пробірки, що не помітив її присутності. Вона замела солому і поставила на стіл тацю зі столовим приладдям. Через стан, у якому опинилася підлога, вона була трохи роздратована. Незнайомець озирнувся, але відразу повернув голову назад. Місіс Голл помітила, що він був без окулярів (вони лежали поруч на столі), і їй здалося, що очні западини в нього дуже глибокі. Незнайомець відразу надягнув окуляри і тільки по тому повернувся обличчям до неї. Місіс Голл уже намірилася висловити незадоволення, але гість випередив її.

— Я прошу вас не заходити до кімнати без стуку, — сказав він роздратовано.

— Здається, я стукала...

— Може, й стукали. Проте, коли я працюю — а мої дослідження надзвичайно важливі, — найменша перешкода... скрипіння дверей... Я прошу вас...

— Звичайно, сер. Ви можете зачинятися на ключ.

— Справді, — промовив незнайомець.

— Але солома, сер... Насмілюся сказати...

— Ні. Не кажіть нічого. Якщо солома вас непокоїть, внесіть її до рахунку.

І він пробурмотів іще кілька слів, місіс Голл здалося, що він вилаявся.

Місіс Голл дуже хвилював його дивний вигляд: він здавався войовничим і запальним, коли тримав у руках пляшку і пробірку. Та місіс Голл, жінка рішуча, все ж таки насмілилася сказати:

— Тоді, сер, скільки, на вашу думку...

— Шилінг... Шилінга вистачить? Внесіть до рахунку шилінг.

— Добре, — відповіла місіс Голл, застеляючи стіл скатертиною. — Якщо це вас задовольняє, то...

Він сів у крісло, обернувшись до неї піднятим коміром.

До вечора він працював, замкнувшись у кімнаті, і, за свідченням місіс Голл, майже в цілковитій тиші. Тільки один раз почувся дзенькіт пляшок, що стукались одна об одну, неначе трусили стіл, і брязкіт пляшки, кинутої на підлогу. Потім почулися швидкі кроки кімнатою. Непокоячись, місіс Голл підійшла до дверей і прислухалась, але постукати не наважилась.

— Не виходить! — вигукнув її пожилець, ніби у нестямі. — Не виходить! Триста тисяч, чотириста тисяч! Безліч! Дурень! Це може забрати все життя... Але терпіння! Терпіння! Дурень і брехун!

У буфетній почулись чиїсь важкі кроки, і місіс Голл довелося відійти від дверей. Коли вона повернулась, у кімнаті було тихо, тільки поскрипувало крісло незнайомця та іноді чувся дзенькіт пляшок. Все скінчилося. Гість працював.

Принісши йому чай, місіс Голл побачила під дзеркалом побите скло й жовтувату пляму. Вона звернула на це увагу незнайомця.

— Внесіть до мого рахунку! — скричав той. — І, прошу, заради Бога, не заважайте мені. Коли помітите щось, вносьте до рахунку.

І він знову почав щось нотувати у зошиті.

— Маю щось розповісти вам, — сказав Фіренсайд таємничим голосом.

Надвечір вони з Тедді Генфрі сиділи у пивничці.

— Що? — спитав Тедді.

— Про того чоловіка, якого вкусив мій собака. Уявляєте, він чорний. Принаймні чорні його ноги. Я побачив це крізь дірку в штанях і в рукавичці. Там мала б бути рожева шкіра, правда? Але нічого подібного. Там сама чорнота. Він чорний, як мій капелюх, це я вам кажу я.

— Справді? — здивувався Тедді. — Буває ж таке... А от же ж ніс у нього рожевий!

— Це правда, — погодився Фіренсайд. — Але я бачив іще дещо. Я думаю, що він рябий, от що я вам скажу, Тедді. Він плямистий, десь чорний, десь білий... Впереміш. Я чув про таке. А в коней воно буває часто, це всі знають.

Розділ IV

Розмова містера Каса з незнайомцем

Я розповів доволі повно про прибуття незнайомця в Айпінґ, щоб було зрозуміло, яке враження той справив. А про подальше його перебування в містечку до дня клубного свята досить розповісти стисло — за винятком двох незвичайних випадків.

Дивний гість постійно мав з місіс Голл певні сутички, які стосувалися порушень встановленого нею ладу, але внесення до рахунку пожильця додаткових витрат легко залагоджували непорозуміння. Та потім грошей почало не вистачати.

Голл не любив незнайомця і, коли набирався духу, все повторював, що треба його позбутися. Переважно його неприязнь виявлялася в тому, що він намагався уникати зустрічей з ним.

— Почекай, — казала йому місіс Голл, — улітку сюди почнуть приїздити художники, тоді й побачимо. Він, звичайно, з примхами, але ж рахунки сплачує акуратно.

Незнайомець не ходив до церкви і не робив жодної різниці між неділями та буднями, навіть у вбранні. Працював він не постійно, то був зайнятий цілий день зранку, а то прокидався пізно, годинами ходив кімнатою, дратувався, палив або спав у кріслі перед каміном. Стосунків він ні з ким не мав, і настрій його змінювався дуже часто. Здебільшого він скидався зацькованим, але під час раптового нападу гніву лаявся, ламав усе, що потрапляло в руки, розмовляв сам із собою напівголоса, і місіс Голл, хоч як підслуховувала, не могла розібрати жодного слова.

Він рідко виходив, хіба що поночі, закутаний у своє пальто й хустку, причому обирав для прогулянки безлюдні стежки або порослі деревами чи закриті насипами місцини. Його обличчя в окулярах та бинтах лякало поодиноких робітників, що поверталися з додому, а Тедді Генфрі якось мало не вмер з переляку, йдучи з «Червоного камзола», і побачивши схожу на череп голову незнайомця — на неї саме блиснуло світло з розчинених дверей, а капелюха таємничий гість саме тримав у руці. Дітям, які бачили його ввечері, ввижалися привиди. Він не любив дітей, а вони не любили його.

Така примітна людина, звичайно, стала постійною темою для розмов у маленькому містечку. Щодо його фаху висувалися різні думки. Розважлива місіс Голл пояснювала, що її гість — дослідник-експериментатор, а на питання про те, що це значить, вона повільно і зверхньо казала, що освіченим людям це відомо, а потім додавала, що він займається дослідженнями. Вона розповідала, що її гість пережив нещасний випадок і не хоче, щоб люди бачили його спотворені обличчя та руки.

Але дедалі частіше подейкували, що таємничий незнайомець — злочинець, який, закутуючись, намагається не втрапити до поліції і таким чином уникнути правосуддя. Першим цю думку висловив Тедді Генфрі. Проте жодного значного злочину останнім часом не сталося, і завдяки вчителеві-практиканту містеру Гавлду вигадали інше: незнайомець ввижався перевдягненим анархістом, який виготовляє вибухівку. Містер Гавлд вирішив вжити всіх заходів, щоб викрити анархіста. Ці заходи полягали переважно в тому, що вчитель при зустрічі з незнайомцем дуже пильно вдивлявся в його обличчя або розпитував про нього тих людей, які ніколи його не бачили. Однак викрити незнайомця йому так і не вдалося.

Думка містера Фіренсайда полягала в тому, що незнайомець рябий або щось таке. А Сайлас Дарджен запевняв, що незнайомця можна було б показувати на ярмарку і таким чином розбагатіти, і це міг би робити навіть сам незнайомець; Дарджен навіть порівнював його з людиною, що закопала свій талант у землю.

Існувала і ще одна теорія — що незнайомець трохи не сповна розуму.

Були серед мешканців містечка і ті, хто дотримувався компромісних поглядів. У графстві Сассекс люди не забобонні, і думка про надприродність незнайомця, висловлена на початку квітня, після відомих подій, мала успіх лише серед жінок.

Незнайомця в Айпінґу недолюблювали. Мешканці містечка не розуміли його дратівливої вдачі, яка, проте, властива людям розумової праці. Нікому не подобалися його нестримна жестикуляція, звичка гуляти в темряві й несподівано вигулькувати з-за рогу вулиці, вперте небажання ближче знайомитися з усіма цікавими, любов до сутінків, звичка зачиняти двері, опускати штори, не запалювати свічки та лампи.

Коли таємничий незнайомець ішов містечком, перед ним розступалися, а за спиною кепкували з нього, підіймаючи й собі коміри та спускаючи криси капелюхів та йдучи за ним, як ходив і він сам, нервово. Тоді дуже популярною була пісня «Людина-привид». Міс Сетчел проспівала її на якомусь благодійному концерті в школі (збір пішов на купівлю ламп для церкви), і відтоді щоразу, коли сходилося кілька айпінґців і з’являвся дивний незнайомець, насвистували мотив цієї пісеньки. Навіть хлопчаки, поспішаючи пізно ввечері додому, гукали до нього: «Людина-привид!» — і, радісно задоволені, тікали.

Айпінґським лікарем Касом оволодівала цікавість. Бинти збуджували в ньому професійний інтерес, а розповідь про тисячу й одну пляшку — заздрість і повагу. Протягом квітня і травня він прагнув розмови з незнайомцем, і нарешті на початку червня нагода трапилася. Саме збирали пожертви на утримання місцевої медичної сестри, і це стало приводом для зустрічі з незнайомцем.

Лікаря Каса вразило, що Голли не знають прізвища свого гостя.

— Він назвав ім’я, — сказала місіс Голл (цілком незрозуміло, коли це сталося), — але я не розчула.

Вона була певна, що її підняли б на кпини, якби вона зізналася, що не знає навіть імені свого пожильця.

Лікар Кас постукав у двері й увійшов до вітальні. Пролунав прокльон.

— Вибачте, що я вдерся до вас, — заговорив містер Кас, але двері за ним зачинились, і подальшої розмови місіс Голл не чула.

Вона казала потім, що протягом перших десяти хвилин чула гомін, затим здивований вигук, шурхіт, падіння стільця, сміх, швидкі кроки, і у дверях вітальні з’явився Кас; він був блідий, очі йому були вирячені, він озирався через плече. Дверей він не зачинив, на господиню навіть не поглянув, шмигонув через залу, збіг сходами й швидко пішов по дорозі. Капелюх він тримав у руці. Місіс Голл тим часом стояла за прилавком і дивилася на двері вітальні. Вона чула, як незнайомець тихо засміявся і пройшовся кімнатою. З її місця їй не було видно його обличчя. Потім двері вітальні грюкнули, і все стихло.

Кас побіг до Бантінґа, місцевого вікарія.

— Може, я божевільний? — почав лікар, заходячи в бідно обставлений кабінет. — Може, в мене вигляд людини, що несповна розуму?

— Що сталося? — запитав вікарій, кладучи аркушики, на яких було занотовано майбутню проповідь.

— Той незнайомець...

— Що?

— Дайте випити, — попросив Кас і сів.

І, тільки випивши склянку дешевого хересу — єдиного напою, який визнавав вікарій, — лікар заспокоївся й розповів про зустріч із незнайомцем.

— Я зайшов, — сказав він, ледве переводячи подих, — і почав з того, що попросив надати якусь суму на користь медсестри. Коли я ввійшов, він сунув руки в кишені, сів у крісло та засопів. Я сказав, що чув про його дослідження. «Так», — відповів він і знову засопів. І так увесь час, поки я був там; мабуть, він здорово застудився. То й недавно, якщо так закутується. Я розказав йому про медсестру, а сам придивляюся. Скрізь у кімнаті пляшки, якісь речовини, терези, пробірки, а запах... здається, фіалок. «То дасте гроші?» — запитав я. Він сказав, що подумає. Тоді я спитав напряму, чи не робить він якихось дослідів. Відповідає, що робить. «І давно?» — питаю я. Він розізлився. «Давно, чорти б вас взяли!» — «О!» — тільки й кажу я. Він і так уже кипів, а тут розпалився ще більше. Йому дали якийсь рецепт, і той рецепт надзвичайно важливий; який саме рецепт — він не сказав. «Медичний?» — спитав я. «А нащо вам це?» Я вибачився. Він пирхнув зверхньо, кашлянув і гайда розповідати далі. Він прочитав рецепт, у тому було п’ять складових частин, відклав його й відвернувся. У кімнаті було відчинено вікно, і протяг здмухнув папірець. Він помітив, як щось полетіло. Кинувся до каміна, та папірець уже згорів, тільки того, що попіл витягло в димар. Він махнув рукою...

— І що?

— А руки нема! Рукав порожній! Я подумав, що він каліка й носить коркову руку, а зараз саме відчепив її. Та потім подумав: ні, щось не так. Хто ж підтримує рукав зсередини, не даючи стулятись, коли там нічого нема? А там не було нічого, певна річ. Анічогісінько. Я бачив приблизно до ліктя, і там була тільки порожнеча, мені було видно крізь дірку в рукаві. «Боже!» — скрикнув я тоді, а він спинився, втупився в мене своїми окулярами, а потім теж поглянув на рукав.

— І що?

— І все. Він нічого не сказав, тільки подивився на рукав і швидко засунув його у кишеню. «Я казав, здається, що рецепт згорів?» — і кахикає запитально. «Слухайте, — спитав я, — як же ви рухаєте порожнім рукавом?» — «Порожнім рукавом?» — «Авжеж, — кажу я, — порожнім». — «А хіба він порожній? Ви хіба бачили, що він порожній?» Він підвівся, я й собі. Він повільно ступив три кроки й підійшов зовсім близько до мене. Сопів так люто! Та я не злякався; нехай мене повісять, коли його забинтована голова та окуляри не налякають на смерть будь-кого! «Так кажете, рукав порожній?» — питає він. «Звичайно, порожній», — відповідаю я. А справді, дуже важко було витримати його погляд! Він тоді спокійно витяг рукав з кишені і підвів руку до мене, показуючи. І так повільно! Що ж, я зазирнув усередину. Дивився немов цілу вічність. «Ну, що ж, — кажу, а сам відкашлююсь, — там нічого немає». Треба ж було щось казати, та й страх мене взяв. Він повільно-повільно — ось так — простиг руку, поки від рукава до мого обличчя залишилось не більше шести дюймів... Моторошно дивитись, як наближається порожній рукав... І тоді...

— Що?

— І тоді щось, немов великий і вказівний пальці, стиснуло мені носа.

Бантінґ розреготався.

— Але ж там нічого не було! — вигукнув Кас майже в істериці. — Вам добре сміятись, а я так злякався, що вдарив по тому рукаві, розвернувся та й бігом із кімнати...

Кас замовк. Сумнівів не було — лікар і справді дуже переляканий. У розпачі він повернувся й випив іще склянку дешевого хересу, яким частував його вікарій.

— І коли я вдарив по рукаві, — продовжив Кас, — враження було таке, ніби я вдарив по руці. Але руки в нього не було! Там не було навіть і натяку на руку!

Містер Бантінґ замислився, дивлячись на лікаря з недовірою.

— Надзвичайно, — серйозно сказав нарешті містер Бантінґ, замислившись. — Справді надзвичайно, — повторив він з притиском.

Розділ V

Напад на вікарія

Відомості про цю подію надходили головним чином від вікарія та його дружини. Трапилась вона в день клубного свята, що традиційно відзначають в Айпінґу.

На світанку місіс Бантінґ зненацька прокинулася — їй здалося, що двері спальні відчинилися і потім знов зачинилися.

Спершу вона не стала будити чоловіка, а сіла в ліжку і прислухалася. Вона ясно почула, як хтось босими ногами вийшов із суміжної кімнати й коридором ішов до сходів. Переконавшись у тому, що в домі перебуває хтось чужий, місіс Бантінґ відразу ж розбудила містера Бантінґа.

Той, не запалюючи світла, надягнув окуляри, пеньюар дружини, взув капці і вийшов на сходовий майданчик. Він добре почув, як унизу хтось порався біля столу в його кабінеті, а потім чхнув.

Містер Бантінґ повернувся до спальні, узяв кочергу — кращої зброї в нього не було — і якомога тихіше спустився вниз, а місіс Бантінґ вийшла на сходи.

Було близько четвертої ранку, і темрява вже розсіювалась. У коридор пробивалося бліде світло, але двері кабінету були ще темні. Було тихо, тільки ледь чутно поскрипували східці під ногами містера Бантінґа та чувся легенький шурхіт у його кабінеті. Щось клацнуло, почувся такий звук, ніби хтось висував шухляду столу, і зашелестіли папери. Хтось вилаявся, черкнув сірником, і кабінет залило жовтаве світло. Містер Бантінґ уже був у коридорі і у дверний отвір побачив свій стіл з висунутою шухлядою та свічку, що горіла на ньому. Але злочинця не було видно. Вікарій стояв у коридорі, не знаючи, що робити, а бліда й напружена місіс Бантінґ повільно спускалася по сходах. Сміливості вікарієві додавало тільки те, що він був певен: злодієм був місцевий мешканець.

Містер і місіс Бантінґ почули дзенькіт монет і зрозуміли, що злочинець знайшов їхні заощадження — два фунти і десять шилінгів.

Містер Бантінґ спромігся до рішучих дій. Він міцніше стиснув у руці кочергу, увійшов до кімнати, а слідом за ним увійшла місіс Бантінґ.

— Здавайся! — гукнув містер Бантінґ і розгублено спинився: у кабінеті не було жодної душі.

Проте відчуття, що в кімнаті все ж таки хтось є, посилювалося. Вікарій з дружиною постояли ще півхвилини, ледве переводячи подих, а потім місіс Бантінґ подивилася за ширмами, а містер Бантінґ — під столом. Потім місіс Бантінґ відгорнула завісу на вікні, а містер Бантінґ оглянув димар каміна й постукав по ньому кочергою.

Місіс Бантінґ зазирнула в кошик для паперів, а містер Бантінґ відкрив ящик із вугіллям. Нарешті вони запитально перезирнулися.

— Присягаюся... — почав містер Бантінґ.

— А свічка! — вигукнула місіс Бантінґ. — Хто засвітив свічку?

— А шухляда! — вигукнув містер Бантінґ. — І гроші зникли!

Місіс Бантінґ квапливо підійшла до дверей.

— З усіх незвичайних випадків...

У коридорі почулося голосне чхання. Містер і місіс Бантінґ метнулися з кабінету, і тієї ж миті грюкнули кухонні двері.

— Принеси мені свічку! — сказав містер Бантінґ і рушив уперед. Було чутно, як хтось, кваплячись, відсунув засув.

Зазирнувши в кухню, господарі побачили, що двері заднього входу розчиняються і в передсвітанковій темряві видно темну зелень саду. Містер Бантінґ готовий був присягтися, що з дверей ніхто не виходив. Але двері відчинились, хвилину стояли розчинені, а потім з грюкотом зачинилися. Від подуву повітря свічка, яку принесла місіс Бантінґ, блимнула й спалахнула яскравіше... Минула добра хвилина, перше ніж вони ввійшли в кухню.

Там не було нікого. Вони знову замкнули задній вхід, оглянули всю кухню, комору і нарешті спустилися до льоху. Та хоч як вони шукали, у будинку не було жодної живої душі.

Настав день. Вікарій і його дружина сиділи на першому поверсі у своєму дивному вбранні і все не могли оговтатися після нічної події, а поряд з ними досі горіла свічка.

— З усіх незвичайних випадків... — знову почав вікарій.

— Он Сузі, — сказала місіс Бантінґ. — Почекаймо, поки вона зайде в кухню, а тоді тікаймо нагору.

Розділ VI

Меблі, які з’їхали з глузду

Того самого ранку, коли Міллі ще не встигли завантажити роботою, містер і місіс Голл підвелися з ліжка й тихо спустилися до льоху. Вони мали діяти на самоті, і це було пов’язано з міцністю їхнього пива.

Вони зійшли в льох, і місіс Голл зрозуміла, що забула взяти зі спальні пляшку з настоянкою, щоб підмішати її до пива. Вона була головною в цій справі, але цілком природно, що по настоянку пішов містер Голл.

Він піднявся на сходовий майданчик і здивовано помітив, що двері до кімнати незнайомця відчинені.

Голл увійшов до своєї спальні і знайшов пляшку там, де вона й мала бути.

Вертаючись до льоху, він помітив, що засуви на надвірних дверях скинуті і двері зачинені тільки на клямку. У нього майнула думка, що це пов’язано з відчиненою кімнатою пожильця і з припущенням містера Генфрі. Він добре пам’ятав, що напередодні ввечері тримав свічку, коли місіс Голл засувала засуви. Він спинився, у подиві роззявивши рот, і пішов знову нагору з пляшкою в руках. Постукав у двері незнайомця. Відповіді не було. Постукавши ще раз, містер Голл розчинив двері навстіж і ввійшов до кімнати.

Він побачив те, на що очікував. Кімната була порожня. Але найдивнішим йому видалося те, що на стільці й на спинці ліжка лежали одяг і бинти незнайомця. Навіть капелюх висів на спинці ліжка.

Стоячи в кімнаті, Голл чув голос дружини, що долинав з глибини льоху. Вона нетерпеливилася і лютилася, судячи з того, що говорила дуже швидко, роблячи притиски на останніх складах слів.

— Джордже! Ти знайшов те, що мені потрібно?

Містер Голл обернувся до дверей і подався до дружини.

— Дженні! — крикнув він, перехилившись через поручні до льоху, — Генфрі каже правду! Нашого гостя немає в кімнаті. І на надвірних дверях відсунуто засуви.

Місіс Голл, не второпавши, про що йдеться, вирішила сама оглянути кімнату пожильця. Голл, із пляшкою в руці, ішов попереду.

— Його немає, — здивовано казав він, — але одяг його є. І де він може ходити роздягнений? Дуже дивно!

Коли вони піднімалися сходами, обом здавалося, що надвірні двері відчинилися й знову зачинилися. Але, побачивши, що двері зачинені і в коридорі нікого немає, вони не промовили жодного слова. Місіс Голл побігла сходами перша. На сходовому майданчику почулося чхання. Голл, який відстав від дружини на кілька сходинок, подумав, що чхає вона, а місіс Голл була впевнена, що то він. Вона широко розчинила двері до кімнати пожильця і з порога оглядала її.

— Справді диво! — сказала місіс Голл.

Їй здалося, ніби хтось позаду сопить, і вона була дуже здивована, коли, обернувшись, побачила, що містер Голл перебуває ще кроків за десять від неї. Правда, за мить він стояв уже поруч. Місіс Голл нахилилася й обмацала подушку, а потім і всю постіль пожильця.

— Холодна, — врешті сказала вона. — Він устав годину тому, а то й більше.

Тут сталося щось зовсім незвичайне. Постіль зібралася купою у формі стіжка, а потім перестрибнула через спинку ліжка — неначе чиясь рука вхопила її й відкинула вбік. Відразу по цьому крислатий капелюх незнайомця зірвався із спинки ліжка, окреслив у повітрі дугу і плюхнувся просто в обличчя місіс Голл. Потім туди ж полетіла губка з умивальника, а тоді й крісло, скинувши з себе пальто й штани таємничого гостя і заходячись сміхом, що нагадував сміх гостя, затим повернулося всіма своїми ніжками до місіс Голл, мить ніби цілилось, а тоді кинулося на неї. Місіс Голл, верескнувши, намірилася тікати, а ніжки вперлися їй у спину й виштовхали разом із містером Голлом із кімнати.

Двері за їхніми спинами грюкнули й замкнулися на ключ. Стілець і ліжко з хвилину, здавалось, виконували якийсь переможний танець, а потім запала тиша.

Місіс Голл, майже знепритомнівши, впала на руки містера Голла. Він звів дружину, за допомогою Міллі, вниз і дав їй зміцнювального напою.

— То були духи, — сказала місіс Голл. — Я знаю, то були духи. Я читала про них у газетах. Столи та стільці самі починають стрибати і танцювати...

— Ковтни ще трошки напою, Дженні, — попросив містер Голл. — Це допоможе тобі.

— Зачиніть двері! Не пускайте його більше! — кричала місіс Голл. — Я майже здогадуюся... Я мусила знати... Окуляри... Забинтована голова... Не ходить до церкви навіть у неділю... А пляшки... ті пляшки... Навіщо їх стільки порядній людині? Він понапускав у меблі духів. Мої меблі! Мої гарні старі меблі!.. У тому кріслі завжди сиділа моя матуся, коли я була ще дівчинкою. І подумати тільки, тепер це крісло кидається на мене!

— Випий іще трохи, Дженні, — вмовляв Голл. — Ти зовсім знервована.

О п’ятій годині, коли вулиця вже була залита золотим сонячним світлом, вони відіслали Міллі розбудити містера Сенді Воджерса — коваля, що жив навпроти, щоб повідомити про дивну поведінку меблів і попросити завітати до них. Містер Воджерс був чоловік розумний і дуже кмітливий, тому до дивної події поставився цілком серйозно.

— Побий мене грім, якщо це не чаклунство! — сказав коваль. — Йому тільки копит бракує.

Воджерс прийшов до Голлів дуже занепокоєний. Господарі хотіли повести його нагору, до кімнати незнайомця, але він, здавалося, туди не квапився і волів розмовляти в коридорі.

На тому боці вулиці з тютюнової крамниці вийшов учень Гакстера і почав відчиняти віконниці. Його теж запросили взяти участь в обговоренні. За кілька хвилин підійшов і сам містер Гакстер.

Розмов було багато, проте дій — жодних.

— Необхідно встановити факти, — наполягав містер Воджерс. — Обміркуймо, чи варто ламати двері до кімнати. Доки двері не поламано, їх завжди можна поламати, але коли двері поламано, їх уже не зробиш цілими.

Раптом двері до кімнати пожильця відчинилися, і всі з подивом побачили, як сходами спускається його закутана постать.

Незнайомець дивився на всіх вороже, повільно пройшов коридором і зупинився.

— Дивіться сюди! — сказав він, ткнувши пальцем у рукавичці.

Глянувши, куди показав незнайомець, вони побачили пляшку з настоянкою під дверима до льоху. А пожилець увійшов до вітальні і швидко, злісно грюкнув дверима перед самим носом візитерів.

Ніхто не промовив жодного слова, поки не стих грюкіт дверей. Усі здивовано перезирнулися.

— Ну, це вже... — почав був містер Воджерс, але не докінчив фрази. — Я пішов би й поговорив з ним, — сказав він містерові Голлу. — я вимагав би пояснень!

Знадобилося чимало часу, щоб переконати містера Голла зробити це. Нарешті він насмілився й постукав у двері незнайомця.

— Вибачте... — тільки й устиг вимовити містер Голл.

— Геть! — гримнув на нього незнайомець. — І зачиніть двері!

На цьому перемовини скінчилися.

Розділ VII

Викриття незнайомця

Незнайомець, зайшовши у вітальню о пів на шосту ранку, залишався там майже до полудня. Штори в кімнаті були спущені, двері зачинені, і після того, як він вигнав звідти Голла, ніхто не наважувався туди наближатись.

Весь цей час незнайомець нічого не їв. Він тричі дзвонив, останній раз розлючено і довго, але ніхто не відгукувався.

— Буде він проганяти мене геть, — розсерджено бурмотіла місіс Голл.

Чутка про нічну пригоду в домі вікарія вже облетіла місто, і люди жваво обговорювали обидві події. Голл і Воджерс відвідали суддю, містера Шеклфорса, і просили поради.

Нагору до незнайомця йти ніхто не наважувався. Що той робив — невідомо. Час від часу було чутно, як він роздратовано ходив по кімнаті, вибухав прокльонами, дер папери та бив пляшки.

Люди були налякані, але цікаві, і юрба в домі Голлів дедалі більшала. Підійшла місіс Гакстер, потім декілька хлопців, вдягнені по-святковому, у чорних куртках та краватках, і почалися розпитування.

Юний Арчі Гаркер навіть пішов у двір і спробував зазирнути під спущену штору. Він не міг нічого побачити, але вдавав, ніби щось бачить. До нього приєдналися ще кілька молодих людей.

Погода була чудова. Уздовж вулиці стояли десь дванадцять лотків і тир, а на траві біля кузні — три жовто-коричневі фургони, і кілька чоловіків та жінок ставили ціль для метання кокосових горіхів. Чоловіки були в синіх светрах, дами — в білих фартушках і капелюшках з великими перами. Містер Огер із шинку «Червона лань» і містер Джегерс, швець, який також торгував старими велосипедами, протягували над дорогою гірлянду з прапорцями — вона залишилася від святкування п’ятдесятиріччя королеви Вікторії.

А у вітальні, куди проникав тільки тоненький жмут сонячного проміння, незнайомець, забинтований, зголоднілий, а може, й наляканий, розглядав в окуляри папери, дзвенів брудними пляшками і часом лаявся на хлопців, що товклися під його вікнами. У кутку біля каміна лежали скалки кількох розбитих пляшок, і в повітрі стояв запах хлору. Більше нічого цікаві не побачили і не почули.

Під полудень незнайомець несподівано відчинив двері вітальні й став на порозі, дивлячись на трьох-чотирьох людей, що були в буфетній.

— Місіс Голл! — гукнув він.

Хтось боязко пішов по місіс Голл.

Вона прийшла швидко, задихана і ще більше розлючена. Містер Голл досі не повернувся. Місіс Голл давно вже обміркувала цю сцену і прийшла з маленькою тацею, на якій лежав неоплачений рахунок.

— Ви просите подати вам рахунок, сер? — спитала вона.

— Чому мені не принесли снідати? Чому не приготували їсти і не відгукувалися, коли я дзвонив? Ви вважаєте, я можу жити без їжі?

— А чому ви не сплатили рахунок? — відповіла запитанням місіс Голл. — Мені це дуже цікаво.

— Я три дні тому сказав вам, що чекаю переказу і...

— А я три дні тому сказала вам, що не хочу чекати переказу. Якщо ви п’ять днів не сплачуєте рахунок, не треба нарікати, що не приносять сніданок.

Незнайомець вилаявся — коротко, але виразно.

— Гей, ви там, обережніше! — почулося з буфетної.

— Я буду дуже вдячна вам, сер, якщо ви залишите лайки при собі, — сказала місіс Голл.

Незнайомець зараз більше, ніж будь-коли, скидався на розлюченого водолаза в скафандрі. Усі відчували, що перемога місіс Голл близька, і слова незнайомця підтвердили це.

— Послухайте, дорога... — почав він.

— Я вам не «дорога»! — відрізала місіс Голл.

— Я ж казав вам, що чекаю на переказ.

— Я не хочу чекати ніякого переказу! — сказала місіс Голл.

— Але ж...

— Три дні тому ви казали, що не маєте й соверена.

— А тепер я знайшов іще трохи.

— Невже?! — вигукнув хтось із буфетної.

— Цікаво, де ви їх знайшли? — зауважила місіс Голл.

Це, вочевидь, страшенно роздратувало незнайомця. Він тупнув ногою.

— Що ви хочете сказати? — спитав він.

— Мені цікаво, де ви знайшли гроші, — відповіла місіс Голл. — І перш ніж я подам вам новий рахунок, або принесу снідати, або взагалі зроблю що-небудь для вас, ви мусите пояснити мені те, чого я не розумію (а також не розуміє ніхто інший). Я хочу розуміти, що сталося з кріслом у вашій спальні, я хочу розуміти, як ваша кімната могла бути порожньою, а потім ви знову в ній з’явилися. У цьому будинку є правило: тут кожен входить і виходить у двері. Ви ж це правило порушили, і я дуже хотіла б розуміти, в який спосіб. І ще я хочу розуміти...

Раптом незнайомець підняв стиснені в кулаки руки в рукавичках, тупнув ногою і крикнув «годі!». Місіс Голл відразу ж замовкла.

— Ви не розумієте, хто я? — запитав він. — Гаразд. Я вам покажу. Справді покажу!

Він приклав долоню до обличчя, а потім відвів руку. На місці, де мала бути середина лиця, зяяла порожнеча.

— Будь ласка! — промовив незнайомець.

Він ступив крок уперед і подав місіс Голл якусь річ, яку вона, вражена різкою зміною в його обличчі, взяла до рук, глянувши на неї, заверещала, впустила і відсахнулась. Це був ніс незнайомця, рожевий, блискучий, — і цей ніс зараз котився по підлозі.

Незнайомець зняв окуляри, і всі в буфетній завмерли. Він скинув капелюх і зірвав з себе парик та бинти. Спершу вони не піддавались. Усі присутні завмерли в жахливому передчутті.

— Господи милосердний! — скрикнув хтось.

Бинти й парик полетіли на підлогу.

Те, що постало перед очима переляканих мешканців Айпінґа, було страшніше за будь-які їхні сподівання. Остовпіла з жаху місіс Голл стояла, розкривши рот, а потім закричала й кинулась тікати. Усі заворушилися. Люди готові були побачити що завгодно — шрами, каліцтво... — але не побачити нічого? Бинти і перука пролетіли через коридор у буфетну. Усі присутні кинулися сходами донизу, в поспіху падаючи один на одного. А на порозі вітальні, вигукуючи недоладні пояснення та нервово жестикулюючи, стояв хтось, хто був схожий на людину аж до коміра пальта, але вище за комір не було нічого, тобто анічогісінько!

Ті, хто був подалі від будинку, почули крики, глянули вздовж вулиці й побачили, як із «Карети і коней» стрімголов вибігають люди. Вони побачили, як упала місіс Голл, а містер Тедді Генфрі перестрибнув через неї; потім вони почули страшні крики Міллі, яка вискочила на гамір із кухні й наштовхнулася на людину без голови.

І всі на вулиці — продавець солодощів, власник балагана для метання кокосових горіхів та його помічник, хазяїн гойдалки, хлопчаки, франти, молоді жінки, фермери й циганки, — кинулися бігти до трактиру. Перед будинком місіс Голл зібралося чоловік сорок. Людей більшало, всі метушилися, галасували, розпитували і висловлювали здогади. Кожному неодмінно хотілося говорити, але ніхто нікого не слухав. Кілька чоловіків підтримували місіс Голл, яка була майже непритомна. Над усім цим гамором чулася одна розповідь:

— Перевертень!

— Що ж він накоїв?

— Поранив служницю?

— Кинувся на неї з ножем!

— У нього немає голови!

— Дурниці! Це просто фокус!

— Він поскидав бинти...

Намагаючись зазирнути у відчинені двері, натовп утворив клин, гостряк якого біля входу займали найсміливіші.

— Він спинився на хвильку. Аж тут закричала служниця, і він обернувся. Я бачив, як майнула її спідниця, і він побіг за нею. Не минуло й десяти секунд, як він повернувся з ножем і зі скибкою хліба, став, наче вдивлявся у щось, а голови в нього зовсім немає... Ви трохи пропустили, а то б і самі...

Сталося якесь замішання, і оповідач замовк, даючи пройти невеличкому гурту людей. Попереду дуже рішуче, весь червоний, ішов містер Голл, за ним Боббі Джеферс, місцевий полісмен, а за ним містер Сенді Воджерс. Вони мали наказ заарештувати незнайомця.

Натовп кричав, переказував їм останні новини.

— Чи має він голову, чи ні, а я маю наказ заарештувати його, і я його заарештую, — проголосив Джеферс.

Містер Голл піднявся сходами, підійшов до дверей вітальні й побачив, що вони відчинені.

— Констеблю, — сказав він, — виконуйте свій обов’язок.

Джеферс ввійшов до кімнати, за ним — Голл, за ним — Воджерс. У непевному світлі вони побачили постать, без голови, у рукавичках, яка в одній руці тримала недоїдену скибку хліба, а в другій — сир.

— Це він, — сказав Голл.

— Це що таке? — роздратовано промовила порожнеча над коміром.

— Ви надзвичайно дивна людина, сер, — сказав містер Джеферс. — Але чи маєте ви голову, чи ні, а я маю наказ заарештувати вас, і я виконаю свій обов’язок.

— Не підходьте до мене! — гукнув незнайомець.

Він хитнувся назад, кинув хліб і сир, а містер Голл ледве встиг прибрати зі столу ніж.

Ліва рукавичка незнайомця шугнула просто в обличчя містера Джеферса. За мить полісмен, увірвавши пояснення щодо наказу, схопив невидиму руку і стиснув невидиме горло. Його стусонуло ногою так, що він аж крикнув, але руки не випустив.

Голл пересунув по столу ніж до Воджерса і ступив до Джеферса і незнайомця, які, зчепившись, наближалися до нього.

Стілець, що стояв на дорозі, з гуркотом відлетів, і чоловіки покотилися на підлогу.

— За ноги його, — крізь зуби процідив Джеферс.

Містер Голл, узявшись виконати розпорядження, дістав штурхана під ребра і на якийсь час вибув із лав, а містер Воджерс, побачивши, що незнайомець з ножем у руці бере гору, відступив до дверей, де зіткнувся з містером Гекстером та візником, які з’явилися на допомогу. У ту саму мить зі шкафа полетіли три чи чотири пляшки, наповнивши кімнату їдким запахом.

— Здаюся! — закричав незнайомець, хоча Джеферс був під ним, і через секунду стояв уже на ногах захеканий, безголовий і безкистий, бо тепер на ньому не було вже й правої рукавички. — Це ні до чого, — сказав він, схлипнувши.

Найдивніша то була у світі річ — голос, який виходив з порожнечі...

Джеферс підвівся, дістав пару наручників, і... в очах йому потемніло.

— Еге! — сказав Джеферс, вмить зрозумівши, що становище надзвичайне. — До біса! Я бачу, що скоро нам і наручники не знадобляться.

Незнайомець перебіг рукою згори вниз по вбранню, і всі ґудзики немовби чудом розстебнулися. Потім таємничий пожилець буркнув щось і нахилився. Здавалося, він щось робить зі шкарпетками та взуттям.

— Пробачте, — раптом промовив Гакстер, — та це ж не людина! Це порожній одяг! Можна ж навіть зазирнути всередину його костюма. Я міг би встромити руку...

Він простиг руку, та, здавалося, наткнувся на щось на півдорозі і відсмикнув її.

— Я прошу не тикати пальцями мені в очі! — промовив злий голос із порожнечі. — Я ж тут весь — із руками, ногами й усім тілом, тільки я невидимий. Це дуже незручно, та що поробиш. Невже це достатня причина тикати пальцями мені в обличчя?

Костюм був уже розстебнутий і ніби висів на невидимих підпорах, а тепер навіть, здавалося, випростався.

Кімната була вже повна.

— Невидимець! — сказав Гакстер. — Що ж це робиться?

— Може, це й дивно, але це не злочин. Я не розумію, чому полісмен на мене накинувся...

— Все правильно, — сказав Джеферс. — Вас, звичайно, досить важко побачити при такому освітленні, але я маю наказ і дію згідно з законом. Я заарештовую вас не за те, що ви невидимець, а через підозру в крадіжці. Сьогодні вночі в одному будинку вкрали гроші.

— І що?

— Деякі обставини вказують...

— Це безглуздо! — скрикнув Невидимець.

— Сподіваюся, так, сер. Але я маю наказ...

— Гаразд, — сказав незнайомець, — я піду з вами. Але без наручників!

— Такий порядок, — пояснив Джеферс.

— Без наручників! — повторив незнайомець.

— Вибачте... — почав Джеферс.

Раптом незнайомець присів, і, перш ніж будь-хто зрозумів, що він робить, під стіл полетіли взуття, шкарпетки і штани. Незнайомець випростався.

— Стій! — крикнув Джеферс, раптом зрозумівши, що відбувається.

Він схопив жилетку незнайомця, та запручалася, з неї вискочила сорочка, а жилетка залишилася в руках Джеферса.

— Держіть! — крикнув Джеферс. — Ловіть його! Він роздягається!

— Держіть! — зарепетували й решта і кинулись до білої порожньої сорочки — єдиного, що залишилось від незнайомця.

Рукав сорочки вдарив Голла в обличчя, і той зупинився, а потім рукав вдарив іще й старого паламаря; рукави підвелись, рухаючись так, ніби незнайомець намагався скинути сорочку через голову. Джеферс вхопився за сорочку, але тільки допоміг скинути її. Він дістав стусана у щелепу і відразу ж з усієї сили вдарив Тедді Генфрі кийком по голові.

— Обережно! — гукали люди, замахуючись і ні в що не влучаючи. — Держіть його! Ловіть! Замкніть двері! Не випускайте його! Я впіймав його! Ось він!

Зчинилося стовпотворіння. Перепало майже кожному. Сенді Воджерс завдяки сильному ударові в ніс зметикував перший і вискочив надвір. Інші кинулись за ним і за хвилину збилися в кутку біля дверей. Сектант Фіпс втратив переднього зуба, а Генфрі пошкодили вухо. Джеферс дістав удар у підборіддя і, повернувшись, впіймав щось невидиме, що втиснулося між ним та Гакстером і заважало вийти. Джеферс намацав сильні груди, але за мить усі учасники бійки буквально випали в коридор.

— Я спіймав його! — прохрипів Джеферс. Борючись із невидимим противником, він пробивався крізь натовп, обличчя налилося кров’ю, жили набрякли.

Люди розступалися, Джеферс кричав, коліна йому тремтіли, але він не відпускав невидимця. Потім він крутнувся і важко впав на землю, стукнувшись головою, і тільки тоді розтиснув руки.

Почулися крики: «Тримай його! Лови невидимця!» Якийсь невідомий хлопець, не з місцевих, раптом кинувся вперед, схопив щось, але не зміг утримати і впав просто на констебля. Якась жінка пронизливо заверещала, коли щось промчало повз неї; загавкав собака, якого штовхнули ногою, і, скиглячи, побіг у Гакстерів двір.

Невидимець утік.

Певний час люди стояли, здивовано озираючись та жестикулюючи, а тоді їх охопила паніка, і вони розсіялися по містечку, як гнане вітром сухе листя.

Тільки Джеферс, зіщулившись, нерухомо лежав горілиць біля сходів трактиру.

Розділ VIII

У дорозі

Розділ восьмий — надзвичайно короткий. У ньому йдеться про те, що місцевий натураліст Джибінс, дрімаючи на пагорбі, від якого милі на дві нікого не було, як він був певен, раптом почув, що поруч хтось кашляє, а потім почув і лайку. Озирнувшись, Джибінс нікого не побачив, а проте лайка і кашель чулися цілком чітко. Невидимець лаявся добірними словами, і одразу було зрозуміло, що він вчена людина. За деякий час голос стишився, а потім і зовсім завмер, віддалившись кудись у напрямку Алдердіна. Хтось іще раз чхнув, і запала тиша. Джибінс нічого не знав про те, що сталося зранку, та був такий спантеличений і вражений, що якомога швидше спустився з пагорба і подався до Айпінґа.

Розділ IX

Містер Томас Марвел

У містера Томаса Марвела було широке одутле обличчя, довгий м’ясистий ніс, великий рот і щетиняста борода. Він був схильний до повноти, а його короткі ноги підкреслювали це ще більше. Він носив пухнастий циліндр, а шнурки від черевиків правили йому за ґудзики в певних місцях одягу. І це свідчило тільки про те, що він дуже затятий.

Містер Томас Марвел сидів на узбіччі дороги, що веде до Алдердіна, милі за півтори від Айпінґа, спустивши ноги в рівчак. Ноги його були у шкарпетках, настільки помережаних дірками, що могли б вважатися босими; широкі великі пальці їх були нашорошені, як вуха собаки. Містер Томас Марвел усе робив неквапно — і тепер він неквапно приглядався до пари черевиків, що їх намірявся приміряти. То були найдобротніші черевики з усіх, що він бачив останнім часом, тільки занадто великі; проте старі черевики мали занадто тонку підошву для сльотавої погоди, а містер Томас Марвел ненавидів сльоту, як і завелике взуття. Він ніколи не замислювався над тим, що ненавидить більше; день стояв чудовий, і роботи в нього не було, тож він і розмірковував над цим питанням. Він виставив дві пари черевиків на траві перед собою і розглядав їх, роздумуючи; на зеленій траві обидві пари здавалися однаково огидними. Отже, голос, що долинув з-за спини, анітрохи не злякав містера Марвела.

— І все ж таки це черевики, — сказав голос.

— Подаровані черевики, — відповів містер Томас Марвел, схиливши голову і з відразою дивлячись на них. — І щоб мене чорти взяли, коли я знаю, які з них гидкіші.

— Невже?! — відповів голос.

— Мені доводилося і гірші носити, і ходити босим. Але я ніколи не мав таких, як-от ці, мерзенних черевиків. Я давно випрошую собі черевики, бо старі мені вже остогидли. ЦІ, звичайно, ще майже цілі. Але джентльмен, який багато ходить пішки, багато в чому залежить від своїх черевиків. І, повірте, у цій клятій місцині я не знайшов нічого кращого за ці черевики. Лишень погляньте на них. Така моя доля, що вже років десять я ношу черевики з цього графства, і тут можна-таки розжитися на добрі, але ж тепер що це мені підсунули...

— Паскудне графство! І люди погані, — промовив голос.

— Правда? — сказав містер Томас Марвел. — Господи! Ну й черевики! Хай їм грець!

Він глянув через плече, щоб побачити черевики свого співрозмовника, але не побачив ні черевиків, ні ніг.

Він повернув голову — і знов не побачив ні черевиків, ні ніг.

На обличчі Марвела відобразився глибокий подив.

— Де ви? — спитав він, повертаючись. Але перед ним простиралася тільки широка рівнина, поплямована де-не-де кущами дроку.

— Чия п’яний? — пробурмотів сам до себе містер Томас Марвел. — Чи мені ввижається? Чи я розмовляю сам із собою? Якась чортівня...

— Не хвилюйтеся, — промовив голос.

— Годі вже! — скрикнув містер Томас Марвел, зірвавшись на рівні. — Де ви? Де ви?!

— Не хвилюйтеся! — повторив голос.

— Та де ви? — знов вигукнув містер Томас Марвел. — Де ви? От я побачу вас... А може, ви поховані? — спитав він по недовгій мовчанці.

Голос не відповів. Містер Томас Марвел стояв напівбосий, збентежений, майже скинувши куртку.

— Пі-пі-пі! — цвірінькнула десь вертихвістка.

— Теж мені пі-пі-пі, — сказав містер Томас Марвел. — Тепер зовсім не час дуркувати.

Рівнина на всі боки, хоч куди глянь, була безлюдна. Дорога з білими стовпами на ній та з глибокими рівчаками обабіч слалася на схід і на захід, і не було на ній жодної живої душі. Тільки вертихвістка, що озивалася до містера Томаса Марвела, була й у порожньому блакитному небі.

— Господи милосердний! — сказав містер Томас Марвел, натягуючи на плечі куртку. — Тож я випив. Так я й думав.

— Ні, — промовив голос. — І з нервами у вас усе гаразд.

— Господи! — простогнав містер Томас Марвел, і обличчя йому побіліло. — Я випив, — повторив він безгучно, роззираючись. — Але, присягаюся, я чув голос, — прошепотів він.

— Звичайно, ви чули.

— Знову! — скрикнув містер Томас Марвел, заплющуючи очі й трагічно притискаючи руку до лоба.

Раптом щось ухопило його за комір, струснуло, і в голові йому запаморочилось.

— Не будьте дурнем! — вигукнув голос.

— Я з глузду з’їхав... — сказав містер Томас Марвел. — Кепсько. І все через ті черевики. Справді, я божевільний. Або зі мною розмовляє привид.

— Ні, ти не божевільний, — промовив голос. — Послухай.

— От же ж, — сказав містер Марвел.

— Та постривай! — у голосі чулося насилу стримуване роздратування.

— Що? — зойкнув містер Томас Марвел, відчувши, як щось штурхнуло його пальцем у груди.

— Ти думаєш, що я тобі ввижаюся?

— А як же ж? — спитав містер Томас Марвел, чухаючи потилицю.

— Гаразд, — з полегкістю мовив голос. — Тоді я кидатиму в тебе камінцями, доки ти не почнеш думати інакше.

— Та де ж ви?

Голос не відповів. У повітрі біля самого плеча містера Томаса Марвела просвистів камінець. Містер Марвел побачив, як камінець підстрибнув угору, пролетів дугою, на хвилину завис у повітрі і впав йому до ніг з майже невловимою швидкістю. Він був занадто вражений, щоб ухилятися. Ще посвист — і камінець, ударившись об його голий великий палець, відскочив у рівчак. Містер Томас Марвел дриґнув ногою і закричав. Він кинувся навтьоки, наштовхнувся на якусь невидиму перепону, полетів шкереберть і отямився, уже сидячи на землі.

— Ну, — промовив голос, коли й третій камінь, описавши криву, завис у повітрі над головою містера Томаса Марвела, — то це все тобі ввижається?

Містер Томас Марвел відчайдушно спробував підвестися, але знову впав на землю. Лежав він спокійно.

— Якщо ти пручатимешся, — попередив голос, — я дам тобі камінцем по голові.

— Добре, — сказав містер Томас Марвел, сидячи на землі, потираючи забитий палець і не спускаючи ока з третього камінця. — Нічого не розумію. Камінці літають. Камінці розмовляють. Камінці звалюють з ніг. Кінець мені!

Третій камінь упав на землю.

— Все дуже просто, — сказав голос. — Я — невидимець.

— Казна-що, — сказав містер Томас Марвел, кривлячись від болю. — Де ви ховаєтесь і як ви це робите? Ніяк не второпаю. Здаюсь.

— Добре, — промовив голос. — Я невидимий, нічого більше. І хочу, щоб ти це зрозумів.

— Це я зрозумів. Вам нема чого сердитися, сер. Ну а тепер... Поясніть мені, як ви це робите?

— Я невидимий. Це головне. І зрозумій, що...

— Та де ж ви? — перебив містер Марвел.

— Тут. За кілька кроків від тебе.

— Облиште. Я не сліпий. Ще почніть доводити мені, ніби ви — просто повітря.

— Правильно. Я — повітря, і ти дивишся крізь мене.

— Що? В вас так-таки нічого нема? Може, ви тільки голос, га?

— Та ні, я — такий самий, як і всі люди, — я мушу пити, їсти, ховатися від негоди... але я невидимий. Розумієш? Невидимий. Це дуже просто. Невидимий.

— Значить, ви справжній?

— Звісно, справжній.

— Якщо ви справжній, дайте мені руку, — попросив Марвел.

Тієї ж миті він відчув, як чиїсь пальці стиснули йому зап’ясток, а потім його пальці несміливо піднялись по чиїйсь руці, намацали мускулясті груди, бородате обличчя.

Марвел неймовірно здивувався.

— Оце так! — скрикнув він. — Куди там ті півнячі бої. Дивно! І крізь вас я можу побачити кролика аж за милю звідси. У вас не видно нічого... крім... — Містер Марвел пильно оглянув порожнечу перед собою. — Чи не їли ви хліба з сиром? — спитав він, тримаючи невидиму руку.

— Ти вгадав. Цю їжу мій організм ще не засвоїв.

— Ага! Хоч ви ніби й дух.

— Звичайно, все це й наполовину не таке дивне, як ти гадаєш.

— Е, як на мій вбогий розум, то досить дивне, — сказав містер Томас Марвел. — Але як ви спромоглися, до біса?

— Довго розповідати. І до того ж...

— Я досі не можу оговтатись.

— Тепер я скажу вам так: по-перше, мені потрібна допомога, тому я й прийшов сюди. Тебе я побачив випадково. Я блукав безтямний від люті, голий, безсилий. Я ладен був убити когось... І побачив тебе...

— Господи! — зітхнув містер Марвел.

— Я підійшов, повагався... пішов далі...

Обличчя містера Томаса Марвела красномовно говорило про його почуття.

— Потім я зупинився. Це, сказав я собі, невдаха, як і я. Такий мені якраз і потрібен. Тоді я підійшов до тебе. І...

— Господи! — застогнав містер Томас Марвел. — Мені в голові паморочиться... Та дозвольте запитати: чого ж вам від мене треба? Якої допомоги? Господи! Невидимець!

— Я хочу, щоб ти допоміг мені дістати одяг, знайти притулок та ще дещо. Я давно втратив усе це. Коли ж ти не схочеш... Але ти допоможеш мені... мусиш допомогти!

— Стривайте, — сказав містер Томас Марвел. — Я занадто приголомшений. Не вражайте мене більше. Дозвольте мені встати... Я мушу трохи отямитись... Ви ж мало не розбили пальця. Все це так неймовірно. Нікого на землі, нікого в небі. На цілі милі довкола нікого немає, тільки природа. І раптом голос, голос, із неба! І камінці! Господи милосердний!

— Візьми себе в руки, — відповів голос. — Тобі треба зробити те, що я скажу.

Містер Томас Марвел надув щоки й округлив очі.

— Я вибрав тебе, — пояснив голос. — Ти, крім кількох дурнів там, єдиний, хто знає про існування невидимця. Ти мусиш допомогти мені. Допоможи — і я зроблю для тебе дуже багато. Невидимець — могутній! — На хвильку він замовк, щоб чхнути. — Але якщо ти викажеш мене, — вів далі голос, — якщо ти не зробиш того, що я звелю...

Він замовк і боляче ляснув містера Марвела по плечу. Той з переляку аж скрикнув.

— Я не викажу вас, — запевнив містер Марвел, намагаючись ухилитись від невидимих пальців. — І не думайте навіть такого. Я щиро хочу допомогти вам. Скажіть, що я маю робити. Господи милосердний! Усе, що ви забажаєте, я зроблю з величезним задоволенням.

Розділ X

Візит містера Марвела до Айпінга

Коли паніка вщухла, мешканці Айпінґа спробували тверезо обміркувати надзвичайну подію. Відразу ж підвів голову скептицизм — щоправда, гарячковий, не зовсім певний, але все ж таки скептицизм. Найлегше не вірити в існування людини-невидимця! Тих, хто бачив, як таємничий пожилець подружжя Голлів розтанув у повітрі, та тих, хто відчув на собі його кулаки, можна було порахувати по пальцях. До того ж один зі свідків, містер Воджерс, замкнувся у своєму будинку на всі замки і засуви, а Джеферс лежав, не приходячи до тями, у вітальні «Карети й коней». Великі незвичайні ідеї, що виходять поза межі нашого досвіду, часто впливають на нас менше, ніж незначні, але конкретні міркування. Айпінґ був прикрашений прапорами, і всі були в найкращих святкових вбраннях. До свята готувалися з місяць, а то й більше. Надвечір навіть ті, хто вірив в існування Невидимця, вже розважалися, заспокоюючи себе думкою, що він пішов назавжди, а для скептиків це взагалі був тільки привід пожартувати. Одне слово, і ті, і ті відчайдушно веселилися.

На Гейсменському лузі був намет, де місіс Бантінґта інші леді готували чай, а діти з недільної школи бігали та грали під наглядом молодшого пастора, міс Кас і міс Секбат. Правда, неспокій відчувався, але більшість гостей розважливо приховували побоювання. На галявині великий успіх мав серед молоді туго натягнений мотузок, по якому, тримаючись рукою за блок, можна було швидко з’їхати на мішок із сіном на протилежному кінці мотузки. Такий самий успіх мали гойдалка та кидання в ціль кокосовими горіхами. Одні прогулювалися, інші кружляли на маленькій каруселі, до якої було прикріплено паровий орган, що сповнював повітря нестерпним духом мастила і не менш нестерпною музикою. Члени місцевого клубу, які вранці були в церкві, хвалилися рожевими й зеленими значками, а дехто оздобив циліндри кольоровими стрічками. Старий Флетчер, який мав власну тверду думку щодо святкового відпочинку, ставши на дошку, покладену на два стільці, білив стелю своєї кімнати, що виходила на вулицю, і його можна було бачити або у вікно крізь гілки жасмину, або у відчинені двері.

Близько четвертої години в містечко ввійшов невідомий чоловік, невисокий, огрядний, у дуже поношеному циліндрі. Здавалося, він був задиханий: щоки його то піднімалися, то здувалися. Рябе обличчя незнайомця було стурбоване, і рухався він, ніби вдаючи жвавість. Він завернув за ріг біля церкви і рушив до «Карети й коней». Разом з іншими мешканцями містечка звернув на нього увагу Флетчер. Старого так вразив незвичайний вигляд невідомої людини, що він дивився їй вслід, аж доки зі щітки не затік йому в рукав крейдяний розчин.

Як свідчив власник тиру, невідомий чоловік розмовляв сам із собою. Це, до речі, помітив і містер Гакстер. Невідомий спинився перед ґанком трактиру і, за словами Гакстера, довго вагався, поки нарешті ввійшов до будинку. Він піднявся сходами і, як стверджував містер Гакстер, повернув ліворуч і відчинив двері вітальні. Гакстер також чув голоси з кімнати і з буфетної, які казали невідомому, що він помилився.

— Це приватне помешкання, — сказав містер Голл.

Невідомий незграбно причинив двері й пішов у буфетну.

За кілька хвилин він з’явився знову, витираючи долонею губи. Вигляд він мав задоволений, але це здалося Гакстерові удаваним. Хвилинку невідомий постояв, озираючись, а потім містер Гакстер помітив, що він ніби крадькома підійшов до воріт надвір, куди виходило вікно з вітальні. Трохи повагавшись, невідомий сперся на стовп воріт, видобув коротеньку глиняну люльку й набив її тютюном. Пальці його тремтіли. Він запалив люльку і закурив з байдужим виглядом, схрестивши руки на грудях, хоча час від часу кидав на вікно тривожні погляди, що ніяк не в’язалися з тією байдужістю.

Містер Гакстер бачив усе це з-за бляшанок на вікні своєї крамниці. Загадкова поведінка невідомого так зацікавила його, що змусила спостерігати й далі.

Невідомий випростався, сунув люльку в кишеню й зайшов у двір. Гадаючи, що зараз відбудеться дрібна крадіжка, містер Гакстер вискочив із-за прилавка й вибіг на дорогу, щоб утримати злодія. Тим часом містер Томас Марвел (а це був саме він) з’явився знову. Циліндр його був збитий набакир, у правій руці він тримав пакунок, загорнутий у синю скатертину, а в лівій — три книги, зв’язані, як було доведено згодом, пасторовими шлейками. Побачивши Гакстера, він розкрив рота, а тоді швидко повернув ліворуч і дременув.

— Держи злодія! — вигукнув містер Гакстер і кинувся слідом за невідомим.

Гакстер бачив, як той хутко завернув за ріг біля церкви й пустився бігти в поле. Гакстер бачив прапори, людей, що святкували, але ніхто не відгукнувся на його крик.

— Лови злодія! — гукнув він іще раз, не припиняючи переслідування.

Він пробіг іще тільки десять кроків, і тут щось невидиме схопило його за підборіддя. Неймовірно легко містер Гакстер злетів у повітря і відразу ж, не встигнувши отямитися, опинився на землі. Світ розсипався на іскри, і Гакстер цілковісінько збайдужів до того, що відбувалося далі.

Розділ XI

У «Кареті й конях»

Щоб уявити собі, що відбувалося у трактирі, треба повернутися до того моменту, коли містер Гакстер побачив зі свого вікна містера Марвела.

На той час у вітальні були містер Кас і містер Бантінґ. Вони серйозно обмірковували дивні ранкові пригоди і, з дозволу містера Голла, переглядали речі Невидимця. Джеферс, оклигавши, пішов додому разом зі своїми приятелями. Місіс Голл склала одяг незнайомця і прибрала в кімнаті. На столі під вікном, за яким Невидимець звичайно працював, Кас знайшов три великі рукописні книги із заголовком «Щоденник».

— Щоденник! — сказав Кас. — Тепер ми дещо дізнаємось.

Вікарій стояв, поклавши руку на стіл.

— Щоденник, — повторив Кас, сідаючи. Він підклав дві книги під третю і розгорнув її. — Подивіться! На першій сторінці — жодного імені... Як же це? Тільки цифри.

Вікарій глянув через плече.

Кас розчаровано перегортав сторінки.

— Нічого немає! — сказав він. — Тільки цифри...

— А діаграм немає? — спитав містер Бантінґ. — Або малюнків?

— Подивіться, — запропонував Кас. — Тут записи російською чи якоюсь подібною мовою, а ще трохи — грецькою. Грецьку ви, я так думаю...

— Звичайно, — відповів містер Бантінґ, витягаючи окуляри і витираючи їх; видно було, що він почувався незручно. Грецьку він пам’ятав так погано, що не варто було про це й говорити... — Авжеж... Грецька мова може дати нам ключ... Звісно...

— Я знайду вам те місце...

— Краще я сам перегляну книгу, — сказав містер Бантінґ, який досі тер окуляри. — Потрібно скласти загальне враження, а ключ знайдемо потім.

Кахикнувши, він надягнув окуляри, невдоволено поправив їх, знову кахикнув, всім серцем прагнучи, щоб якийсь несподіваний випадок врятував його від сорому.

Він взяв у Каса книгу. І тут і справді стався несподіваний випадок.

Двері відчинилися.

Джентльмени підскочили, озирнулися, та полегшено зітхнули, побачивши рожеве обличчя під розтріпаним циліндром.

— Пивниця? — спитало обличчя, роздивляючись.

— Ні, — водночас відповіли джентльмени.

— Навпроти, — пояснив містер Бантінґ.

— Будь ласка, зачиніть двері, — роздратовано попросив містер Кас.

— Добре, — промовив гість. — Відчалюй! — наказав він сам собі й зачинив за собою двері.

— Мабуть, моряк, — припустив містер Бантінґ. — Цікаві вони хлопці. «Відчалюй!» — напевне, морський термін, що означає наказ вийти з кімнати.

— Може, й так, — погодився Кас. — Я сьогодні дуже нервую. Коли двері відчинились, я мало не підскочив.

Містер Бантінґ посміхнувся, ніби сам не вчинив так само.

— А тут іще ці книги — зітхнув він.

— Зачекайте, — мовив Кас, підвівшись і замкнувши двері на ключ. — Тепер ніхто до нас не ввійде.

Але тут хтось засопів.

— Останніми днями в Айпінґу сталися дуже дивні речі, — сказав Бантінґ, присуваючи свій стілець до Каса. — Я, звичайно, не можу повірити в цю безглузду історію про невидимця...

— Історія справді неймовірна, — промовив Кас. — Але я бачив у рукаві...

— Та що ж ви бачили? Чи ви впевнені, що бачили? Може, тут було, наприклад, дзеркало... Галюцинацію викликати досить легко. Не знаю, чи доводилось вам бачити колись доброго фокусника.

— Я не хочу знову починати спочатку, адже ми розібралися вже з цим, — відповів Кас. — От книги... А от місце, яке, здається, написане грецькою. Літери і справді грецькі.

Він показав на середину сторінки. Містер Бантінґ злегка почервонів і наблизив обличчя до книги — очевидно, з його окулярами щось було не гаразд. Грецьку мову він знав дуже погано, але був упевнений, що всі парафіяни переконані, що він знає і грецьку, і давньоєврейську. А тепер... «Може, зізнатися? А може, вдати, що читаю?» — думав містер Бантнґ. Та раптом він відчув, що його потилиці хтось торкається. Він спробував поворухнути головою і зустрів опір. Немов чиясь важка тверда рука схопила його за голову і сильно тиснула до столу.

— Не ворушіться, або я розтрощу вам голови! — прошепотів чийсь голос.

Містер Бантінґ глянув у Касове обличчя, яке виявилося зовсім поряд із його власним, і побачив на ньому свої власні страх і здивування.

— Дуже шкода, що доводиться бути таким брутальним, — сказав голос, — але нічого не вдієш. Навіщо ви нишпорите в приватних дослідницьких нотатках?

Два підборіддя, водночас гупнувши в стіл, клацнули чотирма рядами зубів.

— Чому це ви вдираєтеся до приватного помешкання людини, що опинилася в біді?

Підборіддя знову стукнули об стіл і клацнули зубами.

— Де мій одяг? Послухайте, вікна зачинені, ключ від дверей у мене... Я дуже сильний, до того ж під рукою в мене кочерга, і я невидимий. Не сумнівайтеся, за бажання я вб’ю вас обох і легко звідси виберусь. Зрозуміло? Отож-бо. Якщо я відпущу вас, обіцяєте не робити дурниць і виконувати те, що я накажу?

Вікарій і лікар перезирнулися, і обличчя лікаря видовжилось.

— Обіцяємо! — відповів містер Бантінґ.

— Обіцяємо! — відповів містер Кас.

Невидимець відпустив їхні шиї, і вікарій та лікар випросталися на стільцях. Обличчя в них були дуже червоні, і обидва вони крутили головами.

— Сидіть, будь ласка, там, де сидите, — сказав Невидимець. — Ось, бачите, кочерга. — І він ткнув її по черзі під ніс одному й другому. — Входячи сюди, я не думав, що тут хтось є, і сподівався знайти не тільки свої книги з записами, а й свій одяг. Де він? Ні, не підводьтеся. Я бачу, що він зник. Дні тепер досить теплі, щоб невидима людина могла ходити гола, але ж вечори прохолодні. Мені потрібен одяг і ще дещо. Потрібні мені й ці три книги.

Розділ XII

Невидимець втрачає самовладання

З дуже прикрої причини, яка зараз стане зрозуміла, оповідь знову доведеться перервати. Поки відбувалися події у вітальні і містер Гакстер стежив за містером Томасом Марвелом, який палив біля воріт, ярдів за дванадцять звідти містер Голл і містер Тедді Генфрі здивовано розмовляли на єдину тему, що цікавила тоді мешканців Айпінґа.

Раптом у двері вітальні щось сильно стукнуло, почувся крик, а потім запала тиша.

— Гей! — гукнув Тедді Генфрі.

— Гей! — відгукнулося з пивниці.

Містер Голл усвідомлював речі повільно, але певно.

— Щось не гаразд, — сказав він і відійшов від прилавка до дверей вітальні.

З виразом напруженої уваги на обличчях, із задумою в очах містер Голл і містер Тедді Генфрі підійшли до дверей вітальні.

— Щось сталося, — сказав Голл, а Генфрі кивнув.

На них війнуло запахом хімікалій, і з кімнати почулися швидкі тихі звуки.

— Чи все гаразд? — постукавши у двері, спитав Голл.

Розмова відразу ж увірвалася, на мить запала тиша, а потім знову заговорили пошепки, і хтось крикнув:

— Ні, не треба!

По тому раптом почулася метушня, стук перекинутого стільця і шум короткої боротьби. І знову запала тиша.

— Що там? — напівголоса запитав Генфрі.

— Чи все гаразд? — знову запитав містер Голл.

— Цілком. Прошу не перешкоджати, — озвався вікарій якимсь дивним, уривчастим голосом.

— Дивно! — сказав містер Генфрі.

— Дивно! — сказав містер Голл.

— Просить не перешкоджати, — сказав Генфрі.

— Я чув, — сказав Голл.

— Хтось сопів, — сказав Генфрі.

Вони прислухалися. У вітальні знову заговорили — швидко і тихо.

— Я не можу, — підвищив голос містер Бантінґ. — Кажу вам, сер, я не можу!

— Що там таке? — спитав Генфрі.

— Каже, що не може, — пояснив Голл. — Але ж це не до нас, чи не так?

— Це насильство, — сказав містер Бантінґ.

— Це насильство, — сказав Генфрі. — Я виразно чув.

— А хто говорить тепер? — спитав містер Голл.

— Містер Кас, здається, — відповів містер Генфрі. — Ви щось розібрали?

Тиша. Неясні звуки.

— Здається, стягають зі столу скатертину, — сказав містер Голл.

За прилавком з’явилася місіс Голл. Чоловік знаком попросив її не галасувати й підійти до них, але місіс Голл була жінка завзята.

— Чого ти стоїш там і прислухаєшся, Голле? — закричала вона. — Тобі роботи нема у свято?

Містер Голл спробував усе пояснити мімікою й жестами, але місіс Голл розійшлася ще більше. Ошелешені містер Голл і містер Генфрі навшпиньки відступили до неї і, розмахуючи руками, взялися пояснювати, у чому річ.

Спершу місіс Голл відмовлялась вбачати в тому, що почула, щось незвичайне, а потім звеліла своєму чоловікові мовчати, поки розповідатиме Генфрі. Вона вважала все це за дрібницю: може, у вітальні просто пересували меблі.

— Я чув, як він казав «насильство», — сказав містер Голл.

— І я чув, як він казав «насильство», місіс Голл, — сказав містер Генфрі.

— А може... — почала місіс Голл.

— Ш-ш! — прошипів містер Генфрі. — Чи це не вікно відчиняють?

— Яке вікно? — не зрозуміла місіс Голл.

— Вікно у вітальні, — пояснив Генфрі.

Усі дослухалися. Місіс Голл, не бачачи нічого, дивилась на отвір дверей трактиру, на білу залюднену дорогу і на залитий червоним сонцем фасад Гакстерової крамниці. Раптом двері Гакстерової крамниці відчинились, і він вискочив на вулицю, жестикулюючи і вирячивши очі.

— Гей! — репетував Гакстер. — Лови злодія!

Він перебіг вулицю і зник за воротами двору. Водночас із вітальні почулися гамір і стукіт зачинюваного вікна.

Містер Голл, містер Генфрі і всі, хто був у буфетній, вибігли на вулицю. Вони побачили, як хтось метнувся за ріг, у поле, а містер Гакстер виконав у повітрі складний стрибок і впав на землю. Перехожі здивовано зупинялися, а дехто теж кинувся бігти.

Містер Гакстер лежав нерухомо, і містер Генфрі нахилився подивитися, що з ним, а містер Голл і двоє робітників з буфетної, нерозбірливо гукаючи, підбігли до рогу й побачили, як містер Томас Марвел зникає за церковним парканом. Дійшовши хибного висновку, що це і є невидимець, який раптом став видимим, вони помчали за Марвелом. Але не пробіг Голл і двадцяти ярдів, як голосно скрикнув від подиву і полетів сторчака, зачепившись за одного з робітників і потягши його на землю. Містера Голла штовхнуло так, як штовхають під час гри у футбол. Другий робітник, обернувшись, подумав, що містер Голл просто спіткнувся, і побіг далі, але відразу ж так само спіткнувся. Перший робітник, який силкувався встати, дістав такого удару в бік, що звалив би кого завгодно.

Коли він падав, з лугу, де відбувалося гуляння, показався натовп. Попереду йшов огрядний власник тиру. Він дуже здивувався, побачивши трьох людей, які боролися на безлюдній дорозі. Аж тут щось трапилось із його ногою, і він теж покотився по землі, встигши підбити свого брата й компаньйона, який біг слідом за ним і шкереберть полетів униз. А тоді на них навалився натовп, що квапливо котився назад: їх штовхали ногами, товкли колінями, спотикалися об них і нещадно кляли.

Коли містер Голл, містер Генфрі й робітники вибігли з буфетної, місіс Голл, навчена багаторічним досвідом, залишилася біля каси.

Раптом двері з вітальні відчинилися, і з’явився містер Кас. Не дивлячись на господиню, він кинувся сходами вниз, вибіг надвір і метнувся за ріг.

— Ловіть його! — кричав він. — Дивіться, щоб він не випустив із рук клунка! Тоді його не буде видно!

Він нічого не знав про існування містера Томаса Марвела, оскільки Невидимець передав тому пакунок і книги у дворі. Обличчя містера Каса було сердите й рішуче, але костюм його був не повний: він вбрався у якусь білу тканину, що могла вважатися одягом хіба що у Греції.

— Ловіть його! — кричав він. — Невидимець забрав мої штани і все вбрання вікарія!

— Я наздожену його! — вигукнув містер Кас, проминаючи Гакстера, який лежав на землі, і повертаючи за ріг, щоб приєднатися до натовпу, який, здавалося, гнався за Невидимцем. Та хтось збив його з ніг, а хтось важко наступив на палець.

Містер Кас верескнув, спробував підвестися, але, знову впав, збитий з ніг, і тільки тоді зрозумів, що відбувається не наступ, а відступ. Усі тікали назад до містечка. Містер Кас підвівся ще раз і дістав болючий удар у вухо. Він, хитаючись, пішов до трактиру і по дорозі перестрибнув через покинутого всіма Гакстера, який, уже прийшовши до тями, сидів на дорозі.

Підіймаючись на ґанок, Кас раптом почув ніби звук ляпаса і як скрикнула людина, розлютована від болючого удару. Крик гостро вирізнився з галасу на вулиці, і містер Кас упізнав голос Невидимця.

За мить містер Кас знову був у вітальні.

— Він повертається, Бантінґу! — заверещав він. — Рятуйтесь! Він божевільний!

Містер Бантінґ стояв біля вікна, намагаючись змайструвати собі одяг із килимка й великого газетного аркуша.

— Хто повертається? — спитав він, так шарпнувшись, що його імпровізований костюм мало не розсипався.

— Невидимець! — відповів Кас і метнувся до вікна. — Нам краще втекти звідси. Він б’ється, як божевільний. Ніби і справді сказився.

За мить містер Кас був надворі.

— Господи милосердний! — вигукнув, жахнувшись, містер Бантінґ, не знаючи, на що насмілитися.

Раптом він почув відчайдушну метушню в коридорі й таки наважився. Вилізши з вікна, вікарій поспіхом приладнав свій одяг і рушив містечком так швидко, як тільки дозволяли йому коротенькі ніжки.

Починаючи з того моменту, коли Невидимець скрикнув від люті, а містер Бантінґ дременув через усе містечко, послідовний опис айпінзьких подій став неможливим. Невидимець, мабуть, хотів спершу просто прикрити відступ Марвела з книгами та одягом. Але його й без того не дуже ласкаву вдачу розпалив, очевидно, якийсь випадковий удар, і він став лупцювати та перекидати всіх, щоб на чомусь зігнати гнів.

Уявіть собі вулицю, повну людей, що летять стрімголов, грюкання дверей і бійки. Уявіть, як уся ця колотнеча вплинула на несталу рівновагу дошки на двох стільцях у старого Флетчера і до якої катастрофи це призвело. Уявіть собі налякану парочку, захоплену переполохом на гойдалці... А потім гамір ущух; вулиця в Айпінґу, прикрашена прапорцями та гірляндами, спорожніла, якщо не рахувати розгніваного Невидимця, розкиданих кокосових горіхів, звалених ширм і розсипаних товарів торговця солодощами. Скрізь грюкали, зачиняючись, віконниці та засуви, і зрозуміти, що в місті ще є люди, можна було хіба за якимось оком під зведеною бровою, що визирало з-за шибки.

Невидимець певний час розважався, трощачи вікна в трактирі «Карета й коні», а потім кинув вуличний ліхтар у вікно вітальні містера Гроґрема. Мабуть, він же обірвав телеграфний дріт біля котеджу Гіґінса на Едердінському шляху. Після того завдяки невидимості він зник, і відтоді в Айпінґу його не бачили й не чули. Він зник назавжди.

Але минуло мало не дві години, перш ніж люди наважилися вийти на вулицю.

Розділ XIII

Містер Марвел просить про відставку

Сутеніло, і айпінґці полохливо позирали на руїни свого свята. У цей час за буковим гайком, що на шляху до Бремблгерста, йшов низенький огрядний чоловічок в убогому циліндрі. Він ніс три книги, перев’язані шлейками, і пакунок, загорнутий у синю скатертину. На його червоному обличчі були жах і втома, і він, здавалося, дуже поспішав. Поряд із ним звучав чийсь голос, і бідолаха раз у раз корчився від дотику невидимих рук.

— Якщо ти знову спробуєш втекти, — говорив голос, — якщо ти ще раз насмілишся...

— Господи милосердний! — зітхнув містер Томас Марвел. — На моїх плечах синці...

— ...обіцяю, я вб’ю тебе, — закінчив голос.

— Та я ж не тікав! — Містер Томас Марвел мало не плакав. — Ні, не тікав! Я просто не знав про той клятий поворот. Та й як я міг про нього знати? А ви мені...

— Дістанеш іще більше, якщо не будеш слухатись, — пообіцяв голос, і містер Томас Марвел відразу замовк. Він надув щоки, а в очах був глибокий розпач. — Досить того, що ці дурні дізналися про мою таємницю, а тут іще й ти... Тікати з моїми книгами... Щастя, що вони розбіглися і поховались... Ніхто не знав, що я невидимий, а тепер що робити?

— А мені що робити? — пробурмотів містер Томас Марвел.

— Тепер усе відомо. Газети ще більше роздзвонять. Усі мене шукатимуть. Усі будуть насторожі...

Голос вилаявся і замовк. Містер Томас Марвел пішов зовсім повільно, і розпач на його обличчі став іще виразнішим.

— Іди, іди! — наказав голос.

Марвелове червоне обличчя посіріло.

— Не згуби книг, дурню! — прикрикнув голос. — Я хочу, щоб ти мені допоміг. Щоправда, помічник ти такий собі, але що поробиш...

— Я помічник так собі... — пробурмотів містер Томас Марвел.

— Твоя правда.

— Навряд чи ви могли б знайти гіршого помічника... — вів далі містер Марвел. — Я слабкий, я зовсім слабкий...

— Невже?

— І серце в мене хворе. Ваше завдання я виконав, але, повірте, мені було дуже складно...

— І що?

— Я не можу, мені не стане сил і духу.

— Не хвилюйся, духу я тобі додам.

— Краще не треба. Я зовсім не хотів би порушити ваші плани... А може... А може, я злякаюсь абощо...

— Спробуй тільки, — спокійно відповів голос.

— Краще померти... — промовив містер Томас Марвел. — Це несправедливо... Ви ж повинні погодитись. Адже я маю право...

— Йди! — наказав голос.

Містер Томас Марвел прискорив кроки, і якийсь час вони мовчали.

— Як мені важко! — сказав містер Марвел.

Але це не справило на Невидимця враження. Тоді містер Томас Марвел спробував зайти з іншого боку.

— Що я матиму з цього? — ображено спитав він.

— Заткнися! — роздратовано крикнув голос. — Я подбаю про тебе. А ти робитимеш те, що я тобі скажу, і робитимеш як слід. Ти хоч і дурень, це правда, але робитимеш, як я звелю.

— Я зовсім негодящий для цього, кажу вам, сер, так воно і є, хоч як я вас поважаю...

— Якщо ти не замовкнеш, я знову викручу тобі руку, — сказав Невидимець. — Мені треба поміркувати, не заважай мені.

Незабаром між деревами блиснули дві жовті плями і в темряві завидніла дзвіниця церкви.

— Я триматиму руку в тебе на плечі, поки ми будемо йти селом, — сказав голос. — Іди прямо й не роби дурниць. Бо буде гірше.

— Я знаю, — зітхнув містер Томас Марвел. — Я добре все знаю.

Жалюгідна постать у старомодному подраному циліндрі пройшла зі своєю ношею по сільській вулиці повз освітлені вікна і зникла у вечірній темряві.

Розділ XIV

У Прот-Стоу

Наступного дня о десятій ранку містер Томас Марвел, неголений, брудний і запорошений, сидів біля дверей маленького трактиру в передмісті Порт-Стоу. Руки він тримав у кишенях, був дуже стомлений, збентежений і розгублений і часто надував щоки. Поруч із ним лежали книжки, перев’язані вже мотузком, а не шлейками. Клунок містер Марвел, згідно з новими планами Невидимця, залишив у сосновому лісі за Бремблгерстом.

Отже, містер Томас Марвел сидів біля дверей трактиру. На нього ніхто не звертав уваги, проте він непокоївся дедалі більше. Руки його тільки й смикали нервово кишені.

Він сидів так майже годину, коли з трактиру вийшов літній матрос і сів біля нього. В руках матроса була газета.

— Гарний день, — сказав матрос.

Містер Томас Марвел озирнувся мало не з жахом.

— Дуже, — погодився він.

— Погода саме на цю пору року, — провадив матрос далі.

— Так, — погодився містер Томас Марвел.

Матрос видобув із кишені зубочистку і, вибачившись, кілька хвилин орудував нею, роздивляючись містера Марвел а і книжки, що лежали поряд із ним. Підходячи до містера Томаса Марвела, матрос почув, яку кишені в того ніби забряжчали гроші, і здивувався з того, яким не схожим на грошовиту людину він виявився. Отже, матросові думки швидко перейшли до цієї теми.

— Книжки? — несподівано запитав він, закінчивши працювати зубочисткою.

Містер Марвел здригнувся і глянув на книги.

— Так, — сказав містер Марвел, здригнувшись. — Так, книжки.

— У книжках іноді пишуть незвичайні речі, — сказав матрос.

— Звісно, — відповів містер Марвел.

— Але незвичайні речі бувають не тільки в книжках, — сказав матрос.

— Ваша правда, — погодився містер Марвел, зиркнувши на матроса, а потім озирнувшись.

— Буває, прочитаєш у газеті про щось незвичайне, — вів далі матрос.

— Буває.

— От у цій газеті... — почав матрос.

— Ага! — сказав містер Марвел.

— У цій газеті... — Матрос пильно вдивився в містера Марвела. — У цій газеті, наприклад, пишуть про невидимця.

Містер Томас Марвел скривив рот, почухав щоку і відчув, як вуха червоніють.

— А про що ще вони пишуть? — насилу спитав він. — І де цей невидимець: в Австралії чи в Америці?

— Ні там, ні там, — відповів матрос. — Тут.

— Господи! — здригнувся містер Томас Марвел.

— Я маю на увазі, — пояснив матрос, спричинивши в душі містера Марвела величезну полегкість, — я маю на увазі: не саме в цьому місці, а неподалік.

— Невидимець! — повторив містер Марвел. — І що ж він робить?

— Усе, — відповів матрос, допитливо вдивляючись у містера Марвела. — Чинить різне неподобство.

— Я вже чотири дні не читав газет, — сказав містер Томас Марвел.

— З’явився він уперше в Айпінґу.

— І що?

— Звідти він і почав. А звідки він, ніхто не знає. От: «Надзвичайна пригода в Айпінґу». В газеті пишуть, що це все — чиста правда!

— Господи милосердний! — вигукнув містер Томас Марвел.

— Справді, це історія незвичайна. Розповідають вікарій і лікар, які бачили його цілком ясно... Точніше, не бачили. Пишуть, що він живу трактирі «Карета й коні» і ніхто навіть не підозрював про його нещастя, поки під час бійки йому з голови не зірвали бинтів. Тоді й помітили, що голова в нього невидима. Відразу ж спробували його забрати, та де там. Він скинув одяг і вислизнув, щоправда, після великої колотнечі, під час якої він серйозно поранив достойного і шановного, як його називають, констебля, містера Джеферса. Отаке, дивіться! І прізвища є, й усе інше.

— Господи милосердний! — сказав містер Томас Марвел, нервово озираючись і намагаючись навпомацки перелічити гроші в кишені. Аж раптом у нього виникла нова, дивна думка. — Надзвичайно чудернацька історія, — сказав він.

— Так, неймовірна! Я ніколи не чув про невидимих людей, а тепер трапляються такі дива, що...

— Більше він нічого не зробив? — спитав містер Марвел, силкуючись здаватися невимушеним.

— А хіба цього мало?

— А він не повернувся туди? Чи зник і кінці в воду?

— Зник, — відповів матрос. — Вам хіба цього не досить?

— Ще б пак, досить.

— Отож, — сказав матрос. — І про мене, досить.

— А спільники в нього були? Про це пишуть? — обережно запитав містер Томас Марвел.

— Хіба мало одного такого? — спитав матрос. — Ні, дякувати Господу, спільників у нього не було... Мене аж нудить, як подумаю, що він десь тут поблизу, — повів матрос далі. — Гадають, що він пішов по дорозі на Порт-Стоу. Цебто саме сюди. Куди там всякі ваші дива проти цього! Подумайте лишень, що він може скоїти! Що було б з вами, якби він хильнув зайвого та забажав напасти на вас? Уявіть: він захоче грабувати, і хто зашкодить йому? Він залізе куди завгодно і спокійно вкраде все, що забажає. Він пройде поліцейський кордон так легко, як ми з вами утекли б від сліпця, навіть іще легше, бо у сліпців, кажуть, навдивовижу гострий слух. А якби йому закортіло випити десь вина...

— І справді, він має всі козирі, — сказав містер Томас Марвел. — Але...

— Ви праві, усі козирі, — сказав матрос. — Усі.

Весь цей час містер Марвел роззирався, прислухаючись до якихось ледве чутних кроків і намагаючись вловити якісь непомітні рухи. Нарешті він, здавалося, наважився. Він кахикнув у руку, ще раз озирнувся, прислухався, а потім нахилився до матроса і тихо промовив:

— Бачте, я випадково знаю дещо про Невидимця.

— Ви? — здивувався матрос.

— Я, — відповів містер Марвел.

— Ого! — гукнув матрос. — І дозвольте спитати...

— Ви будете вражені, — прикриваючи рукою рот, сказав містер Томас Марвел. — Це незвичайна річ.

— Правда?

— Бачте... — почав містер Марвел таємничим тоном. І раптом він скрикнув: — Ой! — і аж підскочив. — Ой-ой!

Вираз його обличчя дивним чином змінився, воно перекосилося з болю.

— Що з вами? — здивувався матрос.

— Зуб болить, — пояснив містер Марвел, підносячи руку до вуха і хапаючись за книжки. — Мені треба йти, — сказав він, відсуваючись на лаві подалі від співрозмовника.

— Але ж ви хотіли розповісти мені про невидимця, — заперечив матрос.

Містер Марвел нібито вагався.

— Брехня, — промовив чийсь голос.

— Брехня, — повторив містер Марвел.

— Але ж у газетах пишуть... — заперечив матрос.

— Брехня, — сказав містер Марвел. — Я знаю хлопця, який вигадав усе це. Жодного Невидимця не існує. Це все дурниці!

— Але ж газета! Чи ви хочете сказати, що...

— Хочу, — твердо відповів містер Марвел.

Матрос витріщився на нього, досі тримаючи в руці газету. Містер Марвел судомно крутив головою.

— Стривайте, — промовив матрос, підводячись. — Ви хочете сказати...

— Хочу, — повторив містер Марвел.

— Тоді якого біса ви казали всі ці дурниці? Вам, мабуть, подобається, коли людина шиється перед вами в дурні?!

Містер Томас Марвел надув щоки.

— Я розводжуся тут добрих хвилин десять, — мовив матрос, почервонівши і стиснувши кулаки, — а ви, товстий старий пень, бісів син не міг... Хоча б із ввічливості...

— Чому ви лаєтеся? — сказав містер Марвел.

— Чому я лаюсь! Зараз я тобі покажу...

— Ходімо! — звелів невідомий голос.

Щось розвернуло містера Марвела, і він рушив уперед дивною, непевною ходою...

— Отож, забирайся... — сказав матрос.

— Це мені — «забирайся»? — спитав містер Марвел.

Він ішов боком, майже підстрибуючи, кумедно шарпаючись, немовби його підштовхували ззаду. Трохи відійшовши, він тихо завів посеред дороги якийсь монолог — з протестами і докорами.

— Дурень, — сказав матрос, дивлячись йому вслід. — Я покажу тобі, старий дурень, як шити мене в дурні! Про невидимця ж навіть у газеті написано!

Містер Марвел щось буркнув і зник за поворотом. А матрос переможно стояв посеред дороги, поки візок різника не примусив його відійти. Тоді він повернув до Порт-Стоу.

— Скільки дурнів на світі, — бурмотів він сам до себе. — Ти бач, жартує... Глузувати здумав... Це ж у газеті пишуть!

Невдовзі він почув про ще одну незвичайну подію, яка сталася зовсім уже недалеко: жменя грошей сама собою пересувалася понад стіною на Сент-Майклслейн. Це спостерігав того самого ранку інший матрос. Він спробував схопити гроші, але відразу ж покотився на землю, а коли підвівся, летючі гроші зникли. Матрос, який розмовляв з містером Марвелом, ладен був, як казав він сам, повірити чому завгодно, але це вже було занадто.

Проте історія ця була правдива. Того дня скрізь, від величного філіалу Лондонського банку до крамниць і барів гроші цілими жменями і стовпчиками підстрибували зі своїх місць і літали попід стінами та по заулках, зникаючи при наближенні людей.

Закінчували вони свій таємничий політ у кишені неспокійного чоловіка в старомодному циліндрі, який сидів біля маленького трактиру на околиці Порт-Стоу. Проте цього ніхто не бачив...

Лише за десять днів, коли ці події вже давно минули, матрос порівняв усі факти і зрозумів, як близько був він до дивного невидимця.

Розділ XV

Втеча

Надвечір доктор Кемп сидів у своєму кабінеті, у будинку на високому пагорбі над Бердоком. Це була маленька затишна кімната з трьома вікнами, що виходили на північ, захід і південь. Тут було багато полиць із книжками й науковими журналами, а також великий письмовий стіл. Біля вікна, що виходило на північ, стояв мікроскоп, лежали різні скельця, інструменти, пробірки зі зразками бактерій і пляшки з реактивами. У кабінеті горіла лампа, хоча небо ще не потемнішало. Вікна не були зашторені.

Кемп був високий стрункий світловолосий чоловік зі світлими, майже білими вусами. Він надавав великого значення своїй нинішній роботі і сподівався, що його приймуть до Королівського наукового товариства.

Підвівши очі, він побачив, що за пагорбом сідає сонце. Майже хвилину він милувався цим видовищем, а потім звернув увагу на невеликий чорний силует людини, яка бігла пагорбом до його будинку.

Це був невисокий чоловік у старому циліндрі, і біг він надзвичайно швидко.

«Іще один дурень, — подумав доктор Кемп. — Як той, що налетів на мене вранці, кричачи: „Невидимець! Невидимець!“ І що це з ними всіма? Ніби зараз якесь середньовіччя!»

Кемп підвівся, підійшов до вікна і подивився на вже оповитий сутінками пагорб і на невисокого чоловіка, який щодуху біг схилом униз.

«Поспішає, — подумав доктор Кемп, — але щось не те. Він біжить так важко, ніби його кишені набиті свинцем. І він зовсім задиханий...»

За хвилину чоловічок зник за одним із будинків біля пагорба, але за мить з’явився знову, а потім знову зник. Так повторилися тричі, і чоловік нарешті зовсім зник за забудовами.

— Телепні! — сказав доктор Кемп, повернувся на підборах і підійшов до письмового столу.

Люди ж, які перебували на дорозі й побачили втікача з невеликої відстані, не могли не помітити на його спітнілому обличчі вираз жаху.

Чоловік біг щосили і дзвенів так, наче був набитий грошима. Він не озирався навколо, дивився широко розплющеними очима просто вперед собою, де на вулицях уже запалювали та ходили люди. Його нижня щелепа звисла, на губах виступила піна, він тяжко і хрипко дихав. Перехожі зупинялися і занепокоєно розпитували одне одного, що б таке могло трапитися.

Раптом на вершині пагорба собака заскавчав і кинувся під ворота, а поки люди здивовано роззиралися, повз них щось прошльопало ніби босими ногами, важко дихаючи.

Перехожі тікали з дороги, галасуючи й верещачи. Налякані люди кричали, грюкали дверима, зачиняючись у будинках, засували засуви. Містер Томас Марвел чув усе це й біг, напружуючи останні сили. Страх, який охопив його, вмить передався всьому місту.

— Невидимець! Невидимець!

Розділ XVI

У «Веселих крикетистах»

Трактир «Веселі крикетисти» стоїть біля пагорба, де починається колія конки. Власник трактиру, спершися товстими руками на прилавок, вів із худорлявим візником розмову про коней, а якийсь чоловік із чорною бородою, в сірому одязі, їв сухарі, пив пиво і розмовляв із полісменом. Він говорив як справжній американець.

— Чому вони кричать? — запитав візник, намагаючись розгледіти, що відбувається на пагорбі.

Хтось біг вулицею.

— Може, десь пожежа? — промовив власник трактиру.

Раптом двері відчинились, і вбіг містер Марвел, заплаканий, скуйовджений, без циліндра. Комір його куртки був подертий. Містер Марвел силкувався зачинити двері, але ремінь, яким вони були прив’язані до стіни, не дозволяв зробити цього.

— Там! — закричав він спотвореним від жаху голосом. — Там! Невидимець! Він женеться за мною! Господи! Спасіть мене! Рятуйте! Рятуйте!

— Зачиніть двері, — сказав полісмен. — Хто там? Що відбувається?

Він підійшов до дверей, відстебнув ремінь, і двері з грюкотом зачинилися. Американець зачинив другі двері.

— Пустіть мене! — попросив Марвел, він тремтів усім тілом, але книг із рук не випускав. — Пустіть мене до будинку! Замкніть мене десь! Він женеться за мною, він обіцяв мене вбити! Я втік... Він вб’є мене!

— Тут ви в безпеці, — заспокоїв американець. — Двері зачинені. Що сталося?

— Пустіть мене до будинку! — кричав містер Марвел.

Тут двері здригнулися від сильного удару, а потім почувся квапливий стукіт і крики.

— Хто там?! — крикнув полісмен.

Містер Томас Марвел тикався в стіни, кричачи:

— Він вб’є мене! У нього ніж! Господи, рятуйте!

— Гаразд, — сказав власник трактиру, піднімаючи дошку над прилавком. — Проходьте.

Містер Марвел кинувся за прилавок. Гамір надворі не вщухав.

— Не відчиняйте дверей! — репетував Марвел. — Не відчиняйте дверей! Сховайте мене!

— То це Невидимець? — спитав чорнобородий американець, заклавши руку за спину. — Гадаю, вже час познайомитися з ним.

Раптом вікно, що виходило на вулицю, розлетілося на друзки. Надворі чулися крики. Ставши на стілець, полісмен визирнув у вікно, намагаючись побачити, що робиться біля дверей. Злізши, він промовив:

— Це він.

Господар став перед дверима до вітальні, де щойно сховався містер Томас Марвел, поглянув на розбите вікно й підійшов до гостей.

Раптом запала тиша.

— Шкода, що в мене немає кийка, — сказав полісмен, нерішуче підходячи до дверей. — Він увійде, щойно ми відчинимо. Його ніщо не зупинить.

— Не поспішайте відчиняти двері, — занепокоєно сказав візник.

— Відсуньте засуви, — сказав американець. — А коли він увійде... — І показав револьвер.

— Ні, так не можна, — заперечив полісмен. — Це ж убивство.

— Я знаю, в якій я країні, — відповів американець. — Я стрілятиму в ноги. Відсуньте засуви!

— Тільки не стійте позаду мене, — сказав власник трактиру, дивлячись у вікно.

— Добре, — сказав американець і почав відсувати засуви.

Власник трактиру, полісмен і візник повернулися до відімкнутих дверей.

— Заходьте, — тихо промовив американець, відступивши назад і сховавши револьвер за спину.

Але двері не розчинялися і ніхто не заходив. Хвилин за п’ять другий візник обережно заглянув до трактиру і побачив, що всі чогось чекають, а з вітальні визирає стривожене обличчя містера Марвела.

— Чи всі двері зачинені? — спитав містер Марвел. — Він десь ходить... Він надзвичайно хитрий...

— Господи! — скрикнув раптом власник трактиру, безпорадно озираючись. — Чорний хід! Я... Треба подивитись...

Двері до вітальні замкнули на ключ ізсередини.

— Двері надвір і ще одні двері, — провадив власник трактиру. — Двері надвір!

Він вибіг з трактиру, а за хвилину повернувся з ножем у руках.

— Двері надвір відчинені, — сказав він розгублено.

— Він мусить бути у будинку! — сказав худорлявий візник.

— Ну, в кухні його немає, — сказав власник трактиру. — Там дві жінки, і я перевірив кожен куточок із цим ножем. Не думаю, щоб він зайшов до кухні. Жінки помітили б його...

— А ви зачинили двері? — спитав худорлявий візник.

— Та звісно ж, — відповів власник трактиру.

Американець сховав револьвер у кишеню.

Раптом дошка над прилавком впала, замок у дверях затріщав, і двері вітальні розчинилися навстіж. Містер Томас Марвел дико й перелякано заверещав, і всі кинулися йому на допомогу. Американець вистрелив, дзеркало на стіні вітальні тріснуло, і скалки зі дзвоном упали на підлогу.

Коли власник трактиру вбіг до вітальні, містер Томас Марвел немовби боровся з дверима, які виходили в кухню. Поки власник трактиру вагався, Марвела витягло в кухню. Звідти долинули крики і брязкіт посуду. Містер Марвел затято опирався, але його дотягли до надвірних дверей і відсунули засув.

Полісмен протиснувся вперед, вбіг разом із худорлявим візником до кухні, схопив невидиму руку, яка тримала містера Марвела за комір, за зап’ясток. Йому дали ляпаса, і він, похитуючись, відступив.

Двері відчинилися, і містер Марвел, який щосили пручався, намагався сховатися за ними.

Раптом візник схопив щось.

— Впіймав! — закричав він.

Власник трактиру теж вчепився у щось невидиме.

— Це він! — закричав чоловік.

Містер Томас Марвел, немовби його відпустили, раптом покотився на підлогу і спробував прошмигнути між ногами чоловіків, що боролися біля порога. Полісмен наступив на ногу Невидимця, і той скрикнув. Потім він загарчав і почав пригощати кулаками всіх підряд.

Візник завив від болю і скорчився, двері з кухні до вітальні зачинилися, і містерові Марвелу вдалося відступити. Люди в кухні нарешті помітили, що б’ються з повітрям.

— Де він? — закричав американець. — Де він? Він втік?

— Сюди, — відгукнувся полісмен, вийшовши надвір.

Уламок черепиці просвистів біля його голови й розбився серед посуду в кухні.

— Я тобі покажу! — крикнув американець.

Над плечем полісмена заблищала цівка, і п’ять куль поринули в темряву, туди, звідки було кинуто черепицю. Стріляючи, американець рухав рукою по горизонталі, щоб кулі сипали наче віялом.

Стало тихо.

— П’ять набоїв, — сказав американець. — Так буде краще. Гра починається. Беріть ліхтар, і ходімо шукати тіло.

Розділ XVII

Гість доктора Кемпа

Кемп писав у себе в кабінеті, поки звуки пострілів не привернули його увагу. Вистріли лунали один за одним.

— Ого! — вигукнув доктор Кемп і прислухався, взявши ручку в рот. — Стріляють у Бердоку? Що ввижається тим дурням?

Він підійшов до вікна, що виходило на південь, підняв раму і, висунувшись, вдивлявся в темне місто — в освітлені вікна, газові ліхтарі, вітрини крамниць, чорні дахи і двори.

«Натовп під пагорбом, біля „Веселих крикетистів“?» — подумав доктор Кемп. Погляд його перебіг на вогні кораблів і на невелику, жовтаво освітлену пристань. Молодик висів над пагорбом, зорі сяяли...

Кемп трохи порозмірковував прожиття в майбутньому, і поступово занурився думками в безмежність часів. Зітхнувши, він випростався, опустив раму й повернувся до роботи. Але писав він тепер повільно і постійно замислювався.

Десь за годину задзвонив дзвоник при парадних дверях. Доктор Кемп прислухався. Він почув, як покоївка відчинила двері, і став чекати її кроків на сходах, але вона не прийшла.

«Що таке?» — подумав Кемп.

Він спробував знову працювати, але марно. Тоді він підвівся, зійшов униз на сходовий майданчик, подзвонив і, перехилившись через поруччя, гукнув до покоївки, коли та з’явилася в передпокої:

— Це був лист?

— Ні, це хтось випадково подзвонив, сер, — відповіла покоївка.

— Щось мені неспокійно, — промовив Кемп сам до себе, повернувся в кімнату і рішуче взявся до роботи.

Невдовзі він уже захоплено працював, і в кімнаті чулося тільки цокання годинника й тихе пошкрябування пера. Лампа під абажуром відкидала на стіл світляне коло.

Коли Кемп закінчив роботу, була друга година ночі. Доктор підвівся, позіхнув і пішов сходами до спальні. Він скинув жилет і засвітивши свічку, пішов униз, до їдальні, по віскі й содову.

Доктор Кемп був спостережливим, як і всякий науковець, тож він помітив на лінолеумі в коридорі, під сходами, якусь темну пляму. Вже на сходах він раптом запитав себе, що то була за пляма. Думка ця, вочевидь, виринула з підсвідомості.

Доктор Кемп повернувся до коридору, поставив на підлогу сифон із содовою і пляшку з віскі й нахилився помацати пляму. Судячи з кольору та липкості, це була напівзасохла кров. Це чомусь недуже здивувало доктора Кемпа.

Він узяв содову та віскі й пішов нагору сходами, уважно озираючись і намагаючись збагнути, звідки могла взятися кров. На сходовому майданчику він зупинився здивований: ручка дверей спальні теж була в крові.

Кемп поглянув на свою руку. Вона була чиста. Він пригадав, що, коли прийшов з кабінету до спальні, двері були відчинені, отже, ручки він не торкався. Кемп спокійно й рішуче увійшов і обвів спальню пильним поглядом. На покривалі, що лежало на ліжку, була кров, а простирадло було розідране. Перший раз Кемп цього не помітив, тому що підходив тільки до туалетного столика. З одного боку ліжка постіль здавалася зім’ятою, наче хтось сидів на ній.

Раптом хтось тихо промовив:

— Господи Боже! Кемп!

Доктор Кемп не вірив у такі голоси.

Він здивовано роздивлявся постіль. Чи справді то був голос? Кемп озирнувся, але побачив тільки пом’яте закривавлене ліжко. Потім він ясно відчув рух біля рукомийника. Кожна людина якоюсь мірою забобонна, навіть дуже освічена, тож і доктора Кемпа охопило якесь неясне тривожне відчуття потойбічного. Він зачинив двері, підійшов до туалетного столика й поставив на нього сифон і пляшку. Раптом доктор здригнувся: між ним та рукомийником у повітрі висів клапоть закривавленої тканини, скручений у формі бинта.

Кемп вражено дивився на порожній всередині бинт, обмотаний навкруг чогось. Доктор хотів підійти і схопити тканину, але хтось торкнувся його, і тієї ж миті пролунав голос:

— Кемпе!

— Що? — Кемп розкрив рота.

— Не хвилюйтеся! — сказав голос. — Я Невидимець.

Кемп мовчав, вражено дивлячись на бинт.

— Я Невидимець, — повторив голос.

Кемп умент пригадав історію, з якої глузував ще вранці. Але він не дуже злякався й не дуже здивувався, бо усвідомити все це зміг лише згодом.

— Я думав, це брехня, — сказав він. — Ви забинтовані?

— Так, — відповів Невидимець.

— Але ж це безглуздо! — сказав Кемп, підводячись. — Це якийсь фокус!

Раптом він ступив крок, простягнув уперед руку і наштовхнувся на невидимі пальці.

Він відсахнувся і зблід.

— Заради Бога, Кемпе, заспокойтеся! Мені потрібна допомога. Стійте!

Невидима рука схопила Кемпа за плече. Він ударив по ній.

— Кемпе! — крикнув голос. — Кемпе, заспокойтеся!

Невидима рука стиснула його ще міцніше, і несамовите бажання звільнитися охопило Кемпа. Але забинтована рука міцно вчепилась у його плече, його штовхнули, і він упав на ліжко. Він розкрив рота, наміряючись закричати, та рот йому відразу ж заткнули простирадлом.

Невидимець не давав Кемпові підвестися, проте руки доктора були вільні, і він молотив ними навсібіч.

— Не хвилюйтеся! — сказав Невидимець, не пускаючи Кемпа, хоч і отримуючи стусани. — Присягаюся, мені зараз терпець урветься! Лежіть, Кемпе, йолопе! — прогарчав він на вухо доктору.

Але Кемп іще трохи попручався.

— Не кричіть, або я розтрощу вам голову, — сказав Невидимець, витягаючи край простирадла з докторового рота. — Я невидимець, це правда, а не фокус. Я невидимий. Мені потрібна ваша допомога. Я не завдам вам шкоди, якщо ви не будете поводитися як божевільний селюк. Кемпе, ви пам’ятаєте мене? Я Ґриффін, ми разом вчилися в університеті.

— Дайте підвестися, — відказав Кемп. — Я не тікатиму. І залиште мене в спокої на хвилинку.

Він сів і помацав шию.

— Я Ґриффін, ми разом вчилися в університеті. Я сам зробив себе невидимим. Я звичайна людина, тільки зробився невидимим.

— Ґриффін? — повторив Кемп.

— Ґриффін, — відповів голос. — Я був на курс молодший за вас; майже альбінос, шести футів на зріст, з білим обличчям і червоними очима. Мене ще нагородили медаллю за роботу з хімії.

— У мене в голові паморочиться, — сказав Кемп. — Нічого не розумію. До чого тут Ґриффін?

— Та це ж я Ґриффін.

— Який жах! — промовив Кемп. — Яка ж потойбічна сила може зробити людину невидимою?

— Це не потойбічна сила, а цілком природний і досить зрозумілий процес.

— Який жах! — повторив Кемп. — Як же може...

— Справді, це досить жахливо. Але я поранений, мені боляче, і я втомився... О Господи, Кемпе, ви ж не жінка, не хвилюйтеся. Дайте мені їжі й питва. Я посиджу тут трохи.

Кемп дивився на бинт, що пересувався кімнатою, а потім побачив, як плетений стілець протягнувся по підлозі і зупинився біля ліжка. Стілець заскрипів, і сидіння на ньому ввігнулося десь на чверть дюйма.

Кемп потер очі й знову помацав шию.

— Це дивовижніше за привидів, — промовив він, спробувавши засміятися.

— Ви починаєте отямлюватися, це добре.

— Або божеволію.

— Налийте мені віскі. Я знесилений.

— Я щось цього не відчув. Де ви? Я на вас не наштовхнусь, коли встану? Ага, там. Віскі? Гаразд, прошу. Куди вам подати його?

Стілець заскрипів, і Кемп відчув, що в нього взяли склянку. Він мусив силувати себе, щоб випустити її, оскільки боявся, що вона впаде на підлогу. Склянка зупинилася дюймів за двадцять над краєм стільця.

— Але ж це, напевне, гіпноз, — ошелешено мовив Кемп. — Ви, мабуть, навіяли мені, що невидимі.

— Дурниці! — сказав голос.

— Але ж...

— Послухайте...

— Тільки сьогодні вранці я доводив, що невидимість...

— Плювати на ваші доводи! — скрикнув голос. — Я помираю з голоду, та й ніч для голої людини захолодна.

— Принести вам їсти?

— Так, — сказав Невидимець і поставив склянку на стіл, стукнувши нею. — І дістаньте мені халат.

Кемп щось пробурмотів, підійшов до шафи й витяг червоний халат.

— Годиться? — спитав він.

Халат взяли. На мить він завис у повітрі, дивно затріпотів, випростався, а потім застебнувся на всі Гудзики й сів на стілець.

— Білизна, шкарпетки, капці теж стали б у пригоді, — уривчасто сказав Невидимець.

— Ви все матимете. Але це найнеймовірніша річ у світі.

Кемп дістав із шухляд якийсь одяг і пішов униз по їжу для гостя.

Повернувся він з холодними котлетами і хлібом, підсунув маленький столик і поклав усе на нього.

— Ножа не треба, — сказав Невидимець. Котлета зависла в повітрі, і почулося пожадливе плямкання. — Я завжди щось надягаю перед тим, як починаю їсти. Чудна примха.

— Ви можете рухати рукою? — спитав Кемп.

— Ніби, — відповів Невидимець.

— З усього надзвичайного і дивного...

— Так. Але ще дивніше, що для перев’язки я потрапив саме до вас. Вперше пощастило. До речі, я хочу переночувати у вашому будинку. Вам доведеться погодитися. Неприємно, що натекла ціла калюжа крові, правда? Вона, напевне, стає видимою, коли зсідається. Я спромігся змінити лише живі тканини, і мене не видно, доки я живий...

— Але як ви це зробили? — роздратовано спитав Кемп. — Це все неприродно!

— Шкода, що ви так вважаєте. Усе це цілком природно, — заперечив Невидимець.

Він простягнув руку й узяв пляшку З ВІСКІ. Кемп дивився, як жадібно п’є халат. Світло від свічки, проходячи крізь дірочку на правому плечі халата, утворювало під ребрами світлий трикутник.

— Що то була за стрілянина? — спитав Кемп. — Що сталося?

— Один дурень... ніби мій спільник, хай йому... Він хотів украсти мої гроші! І вкрав.

— Він теж невидимий?

— Ні.

— І що?

— Дайте мені ще чогось поїсти. Я страшенно зголоднів. А ви хочете, щоб я розважав вас розповідями.

— Отже, стріляли не ви? — спитав Кемп, підвівшись.

— Ні, не я, — відповів гість. — Стріляв навмання якийсь дурень, я його вперше бачив. Багато їх перелякалося. Власне, всі вони злякались мене. Хай будуть вони прокляті! Я хотів би ще поїсти, Кемпе.

— Піду подивлюся, чи немає чогось внизу. Тільки навряд чи знайду багато.

Добре поївши, Невидимець попросив сигару. Він відкусив її кінчик, перш ніж Кемп устиг дати йому ножа, і вилаявся, коли тютюновий лист ззовні відстав.

Дивно він курив: його рот, горло, гортань і ніздрі стали видимими і здавалися кільцями диму.

— Чудова річ тютюн! — сказав Гриффін, затягуючись. — Мені пощастило, що я опинився у вас. Ви повинні допомогти мені. Це ж треба, саме тепер я натрапив на вас! Зараз я у страшенній скруті, я мало не збожеволів. Що я пережив!.. Тепер ми з вами розвернемося!

Він налив собі ще віскі з содовою.

Кемп підвівся, озирнувся навколо і приніс склянку і для себе.

— Все це неймовірно... Я, мабуть, теж вип’ю.

— А ви не дуже змінилися за ці роки. Блондини мало змінюються. Ви спокійна людина. Я мушу вам розповісти. Ми разом працюватимемо.

— Але як це все сталося? — спитав Кемп. — Як ви стали невидимим?

— Заради Бога, дайте спокійно покурити, а тоді я все розповім.

Але тієї ночі Невидимець не розповів нічого. У нього боліла рука, його трусило в пропасниці. Він був зовсім виснажений. Йому ввижалася погоня на пагорбі й бійка біля трактиру. Він почав розповідати про себе, але заплутався. Щось він говорив про Марвела, дратувався... Кемп марно намагався зрозуміти хоч щось.

— Він боявся мене... Я бачив, що боявся, — повторяв Невидимець. — Він хотів утекти, тільки про це й думав... Який же я дурень! А він... Треба було вбити його...

— Звідки ви взяли гроші? — раптом спитав Кемп.

Невидимець на мить замовк.

— Я не можу вам сказати.

Він застогнав і сперся невидимою головою на невидимі руки.

— Кемпе, — промовив він, — я не спав уже майже три ночі, тільки подрімав пару годин. Я мушу виспатись.

— Добре. Це моя спальня... Лягайте тут.

— Як я можу спати? Якщо я засну, він утече. Ех, хай йому!

— А як ваша рана?

— Пусте, подряпина. Витекло трохи крові. Господи, як же я хочу спати!

— То чому ж не лягаєте?

Здавалося, Невидимець дивився на Кемпа.

— Тому що не хочу, щоб мене зловили, — повільно відповів він.

Кемп здригнувся.

— Який же я дурень! — раптом стукнув кулаком по столу Невидимець. — Сам навів вас на таку думку!

Розділ XVIII

Невидимець спить

Невидимець, поранений і виснажений, не повірив Кемпові, що в його домі безпечно. Він оглянув вікна, підняв штори і відсунув клямки, щоб пересвідчитись, що і справді є можливість втекти крізь вікно.

Ніч була спокійна й тиха, у небі світив молодик.

Невидимець перевірив замок на дверях спальні, двері до туалету і до ванни, впевнившись, що цей шлях теж годиться для втечі. Нарешті він вирішив, що цілком задоволений, і почав позіхати, стоячи біля каміна.

— Шкода, що я не можу розповісти вам усе відразу. Я зовсім знесилений. Це дійсно неймовірно. Це жахливо. Але повірте, Кемпе, це цілком можливо, незважаючи на всі ваші аргументи. Я зробив відкриття. Я хотів зберегти його тільки для себе, але це неможливо. Мені потрібен спільник. І ви... ми разом можемо зробити таке... Але завтра... Завтра, Кемпе... Я мушу поспати, або помру.

Кемп дивився на одяг, над яким не було голови.

— Я залишу вас, — сказав він. — Це і справді неймовірно... Ще кілька таких фактів, які перевертають усі мої теорії, і я збожеволію. Але це відбувається насправді! Чи не треба вам іще чогось?

— Тільки почути «на добраніч», — сказав гість.

— На добраніч, — сказав Кемп, потиснув невидиму руку і рушив до дверей.

Раптом халат швидко підійшов до нього.

— Ви зрозуміли? — спитав він. — Жодної спроби перешкодити мені! Інакше...

— Я, здається, дав слово, — сказав він, трохи змінившись на обличчі.

...Кемп зачинив за собою двері, і відразу ж у замку крутнувся ключ. Поки він здивовано стояв не рухаючись, почулися швидкі кроки до туалетної кімнати, що теж були замкнені на ключ.

Кемп ляснув себе рукою по лобі.

— Чи я не сплю? Це світ збожеволів чи я?

Він засміявся й поклав руку на замкнені двері.

— Якийсь привид вигнав мене з власної кімнати!

Кемп вийшов на сходи, обернувся і ще раз поглянув на замкнені двері.

— Це правда, — промовив він, доторкаючись до Гулі на потилиці. — Це незаперечний факт, але...

Кемп похитав головою, повернувся і пішов униз.

У їдальні він засвітив лампу, вийняв сигару і почав походжати, то вигукуючи щось, то немовби сперечаючись сам із собою.

— Невидимець! — сказав він. — Але хіба ж це можливо? У морях бувають невидимі тварини, маленькі, мікроскопічні істоти, їх там тисячі, мільйони! У морі невидимих істот більше, ніж видимих! Я ніколи не думав раніше... Та й у ставках... Усі ці крихітні організми, які живуть у ставках, ці шматочки прозорого слизу... Але в повітрі... Ні, це неможливо! А чому неможливо? Навіть скляну людину було б видно...

Кемп замислився. Він викурив три сигари, скидаючи попіл на килим, поки знову заговорив. Він перейшов до невеликої приймальні та запалив газ. Кемп схопив останній ранковий номер газети, який валявся в кімнаті, та почав читати замітку «Надзвичайна історія в Айпінґу», яку в Порт-Стоу переповідав містерові Томасу Марвелу матрос.

— Закутаний! — вигукнув Кемп. — Перевдягнений! Переховується! Ніхто, здається, не знає про його нещастя. Що ж у нього на думці?

Кемп кинув газету і взяв не розгорнену ще «Сент-Джемс газет».

— Зараз дізнаємось правду, — промовив він і розгорнув газету. «Ціле містечко в Сассексі збожеволіло!» — був заголовок. — Боже! — вигукнув Кемп, читаючи статтю про вчорашні події в Айпінґу. Тут було передруковано й повідомлення з ранкової газети.

Доктор Кемп перечитав текст іще раз. «Біг по вулиці, завдаючи ударів на всі боки. Джеферс непритомний, містер Гакстер дуже постраждав... Досі не може розповісти, що він бачив. Вікна повибивані. Уся ця історія, можливо, й вигадана, але занадто цікава, щоб її не надрукувати».

Кемп відкинув газету і безтямно втупився поглядом перед собою. «Мабуть, вигадка», — подумав він. Потім схопив газету і знову перечитав.

— Але до чого тут бродяга? Чому він ганявся за ним?

Кемп важко сів у хірургічне крісло.

— Він не тільки невидимий, — сказав доктор, — він іще й божевільний!

Кемп походжав по їдальні до самого світанку, палячи сигари й намагаючись зрозуміти незбагненне.

Він був занадто збуджений і не міг спати. Спустившись униз, напівсонні слуги заскочили Кемпа в їдальні і подумали, що він перевтомлений. Він наказав їм подати в кабінет сніданок для двох, а потім сидіти внизу. Він ходив по їдальні, доки не принесли ранкові газети. Написано там було багато, тільки на увагу заслуговувало мало з того: підтвердження вчорашніх подій і дуже невміле повідомлення про пригоди в Бердоці. Кемп довідався про те, що сталося у «Веселих крикетистах», і дізнався про людину на ім’я Марвел. «Він примусив мене бути при ньому цілу добу», — заявив Марвел. Додавалися подробиці подій в Айпінґу, наприклад про розірваний телеграфний дріт. Але це зовсім не пояснювало, що спільного між Невидимцем і бродягою, бо містер Марвел нічого не сказав ні про рукописні книги, ні про гроші у своїх кишенях. Ставлення до цих подій уже змінилося, і репортери взялися до розслідування.

Кемп уважно перечитав усі статті і послав покоївку купити всі ранкові газети, які вона зможе дістати.

Він жадібно прочитав і їх.

«Він невидимий! — думав Кемп. — І, судячи з газет, гнів його стає манією. Чого він накоїть... А зараз він у моєму будинку, нагорі, вільний, мов вітер. Що робити? Чи можна назвати зрадою, якщо я... Ні, звичайно ні!»

Кемп підійшов до маленького захаращеного столика в кутку і почав писати записку. Недописавши, він розірвав її і став писати іншу. Тоді перечитав і замислився. Нарешті узяв конверт і написав адресу: «Порт-Бердок, полковникові Едею».

Саме цієї миті Невидимець прокинувся. Він був у поганому гуморі, і Кемп, який пильно прислухався до кожного звуку, почув гупання ніг у спальні. Потім почувся гуркіт перекинутого стільця і брязкіт розбитої склянки.

Кемп побіг нагору й постукав у двері.

Розділ XIX

Деякі головні принципи

— Що сталося? — спитав Кемп, коли Невидимець пустив його в кімнату.

— Нічого.

— А чому грюкає?

— Я просто роздратований, — пояснив Невидимець. — Забув про руку, а вона болить.

— Таке з вами, мабуть, часто буває.

— Буває.

Кемп пройшов кімнатою й підняв з підлоги уламки скла.

— Мені відомі всі ваші пригоди, — сказав він, стоячи навпроти Невидимця. — І айпінзькі, і тутешні. Світ уже знає свого невидимого громадянина. Але ніхто не знає, що ви тут.

Невидимець вилаявся.

— Ваша таємниця вже відома. Я не знаю, які у вас плани, але хочу допомогти вам.

Невидимець сів.

— Нам подано сніданок нагору, — сказав Кемп, намагаючись говорити невимушено.

Він з радістю побачив, що його гість охоче встав, і повів його вузькими сходами нагору.

— Перш ніж ми зробимо щось, — сказав Кемп, — я повинен дізнатися про причини вашої невидимості.

Кемп зиркнув за вікно і всівся з таким виглядом, ніби на нього чекала важлива розмова. Сумніви знову охопили його, але, щойно він поглянув на Ґриффіна, від них і сліду не лишилося. Його співрозмовник, безголовий і безрукий, у халаті, сидів за столом, витираючи губи серветкою, а та в невідомий спосіб висіла в повітрі.

— Це досить просто і досить імовірно, — сказав Ґриффін, відкладаючи серветку.

— Для вас, звичайно, — засміявся Кемп. — Але...

— Спочатку і мені це здавалося дивним. Але тепер... Ну, тепер ми таке закрутимо! Ця ідея виникла в мене в Чезіл-Стоу.

— У Чезіл-Стоу?

— Я переїхав туди з Лондона. Ви знаєте, що я кинув медицину й узявся до фізики? Ні? Знайте. Мене захопила проблема світла. Оптична густина. Це питання — суцільні загадки, і розгадка ще неясна. Мені було двадцять два роки, я був дуже запальний, отже, сказав собі: «Цій проблемі я віддам усе життя. Вона варта цього». Ви ж знаєте, які ми буваємо дурні у двадцять два роки?

— Невідомо ще, коли дурніші, тоді чи пізніш, — відповів Кемп.

— Можна подумати, що знання може задовольнити людину! Я почав завзято працювати, думав тільки про роботу. І от за півроку побачив сяйво... сяйво! Я знайшов загальний закон пігментації і заломлення світла — формулу, геометричний вираз для чотирьох вимірів. Неуки, звичайні люди, навіть звичайні математики і не здогадуються, яке значення може мати загальна формула для того, хто займається молекулярною фізикою. У моїх книгах, які вкрав той бродяга, є просто дива, магічні цифри! Але то був іще не метод, сама лише ідея, яка могла згодом привести до методу. Метод би дав змогу, не змінюючи властивостей матерії, тільки можливо, змінюючи колір, знизити коефіцієнт світлозаломлення в деяких твердих і рідких речовинах до коефіцієнта світлозаломлення повітря... Тобто якраз те, що ми й маємо на меті.

— Це дивно, — сказав Кемп. — Але я не зовсім розумію... В такий спосіб ви можете працювати з якимось каменем, але до невидимості людини ще далеко.

— Ви маєте рацію, — сказав Гриффін. — Але згадайте, що видимість залежить від впливу на світло видимих тіл. Дозвольте викласти елементарні положення так, наче ви їх не знаєте. Це краще для розуміння ідеї. Ви добре знаєте, що тіла або поглинають, або відбивають, або заломлюють світло, або роблять усе одночасно. Якщо тіло не відбиває, не заломлює й не поглинає світла, воно не може бути видимим. Наприклад, непрозору червону скриньку ви бачите, тому що її колір поглинає одні світлові промені й відбиває інші, у цьому разі всі червоні. Якби скринька не поглинала якоїсь частини світла, а повністю відбивала його, це була б блискуча біла або срібляста скринька. Діамантова скринька не поглине багато світла і небагато відіб’є, але на певних ділянках поверхні світло більше відбиватиметься і заломлюватиметься. Ви побачите відблиски, ніби скелет зі світла. Скляна скринька так не блищатиме і не буде так ясно видима, як діамантова, оскільки скло менше відбиває і заломлює світло. Отже, з певних точок ви цілком ясно бачитимете крізь нього. Деякі сорти скла більш видимі, ніж інші; кришталева скринька, наприклад, блищить сильніше, ніж скринька із віконного скла. Скринька з дуже тонкого скла була б ледь видима при поганому освітленні, бо майже не поглинала б світла і дуже мало заломлювала б і відбивала його. А якщо звичайне біле скло занурити у воду або в якусь густішу рідину, воно майже зовсім зникне з очей, тому що світло, переходячи з води у скло, лише трохи відбивається і заломлюється, майже не зазнаючи іншого впливу середовища. Таке скло буде невидиме у воді, так само як струмінь вуглекислоти або водню в повітрі. І з тієї самої причини.

— Так, це все елементарно, — погодився Кемп. — Це знає кожен школяр.

— От іще одна елементарна річ. Якщо розбити скло і потовкти, у повітрі воно стане значно видимішим і перетвориться на непрозорий білий порошок, тому що, подрібнюючи його, ми збільшуємо кількість площин, які відбивають і заломлюють світло. Скляна платівка має лише дві поверхні, а у скляному порошку світло відбивається й заломлюється в кожному зерняткові, і світла крізь усю масу порошку проходить дуже мало. Якщо біле потовчене скло покласти в воду, воно зараз же ніби зникне. Потовчене скло і вода мають майже однаковий коефіцієнт світлозаломлення, і світло, переходячи з води у скло, дуже мало відбивається й заломлюється. Занурюючи скло у рідину, що має такий самий коефіцієнт заломлення, ми робимо його невидимим. Будь-яка прозора річ стане невидимою, якщо помістити її в середовище з майже таким самим коефіцієнтом заломлення. І поміркуйте: скляний порошок теж можна змусити зникнути у повітрі, якщо наблизити його коефіцієнт заломлення до коефіцієнта заломлення повітря. Переходячи зі скла у повітря, світло не буде ні відбиватись, ні заломлюватись.

— Але ж людина — це не скляний порошок, — заперечив Кемп.

— Ні. Вона ще прозоріша, — відповів Ґриффін.

— Дурниці!

— І це я чую від вас! Невже ви вже встигли забути фізику? Подумайте, скільки прозорих речей не здаються прозорими. Наприклад, папір зроблений із прозорих волокон і здається білим і непрозорим — з тієї самої причини, що й потовчене скло. Проолійте білий папір, заповніть олією всі проміжки між його частинами так, щоб світло відбивалося й заломлювалося тільки на поверхні, і папір стане прозорий, ніби скло. І не лише папір, а й бавовна, льон, шерсть, деревина... І увага, Кемпе: кістки, м’язи, волосся, нігті, нерви. Та що там, усе тіло людини, крім червоних кров’яних тілець і темного пігменту у волоссі, складається з прозорої матерії. Так мало треба, щоб ми бачили одне одного! Волокна в істоті здебільшого такі самі прозорі, як вода.

— Звичайно! — вигукнув Кемп. — Я тільки вночі думав про невидимих морських істот.

— Тепер ви розумієте. Усе це я обміркував і знав уже за рік по від’їзді з Лондона, тобто шість років тому. Але я нікому не сказав про це. Працювати доводилося в дуже несприятливих умовах. Мій професор, був бездарним, крав чужі ідеї й шпигував за мною. Я не хотів розголошувати про своє відкриття й поділяти з професором свої власні успіхи. Я працював і дедалі більше наближався до перетворення теоретичної формули на експеримент, на реальність. Я не говорив нікому нічого, бо хотів приголомшити світ і прославитися. Я заповнював прогалини в питанні про пігменти, і раптом чисто випадково зробив відкриття в галузі фізіології. Кемпе, вам же відома червона речовина, яка забарвлює кров? Знайте, вона може стати білою, безбарвною, не втрачаючи при цьому жодної зі своїх функцій.

Кемп видав якийсь здивований і недовірливий звук. Невидимець підвівся й заходив кімнатою.

— Так, це дивовижно... Я пригадую ту ніч... Було вже пізно. Вдень мені заважали недолугі студенти, і я іноді працював до світанку. Ідея прийшла мені несподівано, блискуча й довершена. Я був сам, у лабораторії було тихо, яскраво лампи горіли... «Можна зробити істоту... тканину... прозорою. Можна зробити невидимою її всю, крім пігменту. Я сам можу бути невидимим!» — сказав я сам до себе і раптом зрозумів, що значить бути альбіносом, коли маєш такі знання. Це приголомшило мене. Я покинув фільтрувати, підійшов до вікна й задивився на зірки. «Я можу бути невидимим», — думав я.

Зробити це — перевершити магію. Я мріяв про те, що може дати людині невидимість. Таємничість, владу, волю. Я тоді не бачив недоліків, які були зворотною стороною переваг. Подумайте, я, бідний асистент, міг зробитися невидимим і покинути навчати дурнів у провінційному коледжі! Скажіть, Кемпе, якби ви... Я впевнений, кожен ухопився б за цей шанс! Я працював три роки, я долав усі перешкоди, що траплялися на шляху. Дрібниці, розпач... А той професор, який, постійно стежучи за тобою, постійно запитує: «Коли ж ви опублікуєте своє дослідження?» А студенти... А бідність... Так я жив три роки... А потім переконався, що закінчити роботу неможливо... Неможливо!

— Чому? — спитав Кемп.

— Через гроші, — відповів Невидимець і задивився у вікно. — Я обікрав старого... — сказав він, обернувшись. — Свого старого батька. Гроші були не його, і він застрелився...

Розділ XX

На Грейт-Портленд-стрит

Десь хвилину Кемп сидів мовчки, дивлячись на спину свого гостя, щодалі стояв біля вікна. Потім здригнувся, підвівся, взяв Невидимця за руку й відвів на середину кімнати.

— Ви втомлені, — сказав доктор. — Я сиджу, а ви ходите. Сідайте на мій стілець.

Сам же він сів між Гриффіном і найближчим вікном. Посидівши трохи мовчки, Ґриффін поновив розповідь:

— Коли це трапилось, я вже покинув працю в коледжі. Це було у грудні минулого року. Я винайняв кімнату в Лондоні, велику й не мебльовану, у великому занедбаному будинку на Ґрейт-Портленд-стрит. У кімнаті незабаром набралося багато різного приладдя, що я купив на батькові гроші, і робота просувалася добре й майже добігала кінця. Я почувався людиною, яка довго перебувала в хащах, а потім раптом опинилася в якийсь безглуздій трагедії. Я поїхав на похорон батька. Я думав тільки про своє дослідження і навіть пальцем не ворухнув, щоб урятувати батькову репутацію. Я пам’ятаю дешевий катафалк, церемонію, яму на схилі горба, холодний вітер і давнього батькового друга, жалюгідного згорбленого старого, вдягненого в чорне, який робив відправу і постійно шморгав носом.

Я пам’ятаю, як повертався до порожнього будинку; колись тут було село, а тепер стало гидкою подобою міста. Кожна вулиця виходила на поля й закінчувалася купами каміння та заростями бур’яну. Я йшов по слизькому тротуару... Містечко було вбоге і брудне, і я відчував справжню відлюдність...

Я не шкодував за батьком. Він здавався мені жертвою власної сентиментальності. Через лицемірство я був присутній на його похороні, але все це мене не обходило.

Проте тоді, йдучи тротуаром, я на мить немов повернувся до колишнього життя. Я побачив дівчину, яку знав десять років тому. Наші погляди зустрілись, щось змусило мене обернутись і покликати її. Але вона виявилась дуже посередньою особою.

Це було як сон. Я не відчував, що я самотній, що прийшов зі світу в пустелю. Я усвідомлював байдужість до всього, але вважав, що винна тут порожнеча життя. Коли я ввійшов до своєї кімнати, мені здалося, ніби я повернувся до реальності. Там були речі, які я знав і любив. Там були мої інструменти. Майже всі труднощі були позаду, залишалось тільки обміркувати деталі.

Колись я розповім вам, Кемпе, про всю цю складну процедуру. Тепер не треба заглиблюватися в подробиці. Дещо я прагнув запам’ятати, але основні принципи записав шифром у своїх книгах, які забрав бродяга. Треба впіймати його! Треба відібрати в нього ці книги! Основний принцип полягав у тому, щоб прозорий предмет зі зниженим коефіцієнтом заломлення помістити між двома випромінювальними центрами певної ефірної вібрації. Про це я потім розповім докладніше. Ні, це не рентгенівське проміння. Не знаю, чи описував хтось моє проміння, але воно дійсно існує. Я використовував дві маленькі динамо-машини, які рухалися за допомогою дешевого газового двигуна. Перший дослід я провів з клаптем білої шерстяної тканини. Надзвичайно дивно було, коли ця м’яка тканина блякнула в розрядах, а потім розвіялась, наче дим.

Я майже не вірив, що зробив це. Я простягнув руку в порожнечу і відчув, що шерсть така сама, як була. Я випадково скинув клапоть на підлогу, і його таки довелося пошукати!

Потім я зробив іще один цікавий дослід. Почувши позад себе нявчання, я обернувся й побачив на ринві за вікном брудну білу худу кішку. «Все готове для тебе», — сказав я і, підійшовши до вікна, відчинив його і ласкаво покликав кішку. Вона, муркаючи, ввійшла. Вона була голодна, і я налив їй молока. Моя їжа стояла в буфеті в кутку кімнати. Кішка почала все обнюхувати, мабуть, збираючись влаштуватись як удома. Невидима ганчірка трохи стурбувала її... Бачили б ви, як вона пирхнула на неї! Я зручно влаштував кішку на подушці на розкладному ліжку і дав їй масла, щоб вона дозволила себе помити. Але напоїти кішку тим усім не так легко, повірте. І дослід був не зовсім вдалим.

— Як це?

— Кішка має кігті й пігмент на задній стінці ока... Як він називається... Знаєте?

— Tapetum.

— Саме так, tapetum. Так от, цей пігмент не зникав. Напоївши кішку рідиною, що знебарвлює кров, та виконавши ще деякі дії, я дав їй опію й поклав разом з подушкою, де вона спала, на мій апарат. І коли її тіло зблякло й нарешті зовсім зникло, ці дві маленькі цяточки в очах залишилися.

— Дуже дивно.

— Пояснити цього я не можу. Кішка була забинтована та прив’язана, і я не боявся, що вона втече. Але, прокинувшись, вона стала жалібно нявчати, і тут хтось постукав у двері. То була стара жінка, яка жила внизу; вона підозрювала, що я займаюся вівісекцією. Вона завжди була п’яна і в неї на всьому світі була тільки ця кішка. Я схопив хлороформ, дав кішці його понюхати й відчинив двері. «Я, здається, чула нявчання. Чи не моя це кішка?» — спитала вона. Я чемно відповів, що кішки тут немає. Стару це не переконало, і вона намагалася зазирнути в кімнату. Безперечно, вона була здивована таке побачити: голі стіни, вікна без фіранок, розкладне ліжко, газовий двигун, якісь мерехтливі світлі цятки, запах хлороформу. Проте врешті-решт вона заспокоїлась і пішла.

— Скільки часу це потребувало? — спитав Кемп.

— Дослід із кішкою? Години три-чотири. Останніми зникали кістки, сухожилля, жир і кінчики забарвлених волосинок. Не зникав, як я вже казав, тільки той пігмент на райдужній оболонці.

Була вже пізня ніч, коли я закінчив. Нічого не було видно, крім кігтів і тьмяних очей. Я зупинив газовий двигун, намацав і погладив непритомну кішку, розв’язав її і, вкрай стомлений, залишив спати на невидимій подушці. Ліг і сам. Але заснути я не міг, лежав і думав про свої досліди, марив, як у пропасниці. Усе, навіть земля, було наче повите туманом і зникало, яку кошмарі.

Близько другої години кішка занявчала. Я намагався її заспокоїти, розмовляв з нею, а потім вирішив викинути з кімнати. Коли засвітив свічку, її круглі блискучі очі страшенно вразили мене. Я дав би їй молока, але його не було. Кішка не втихомирювалась, сіла під дверима й нявчала. Я пробував впіймати її, щоб викинути, але вона не давалась і нявчала, ховаючись по різних закутках. Нарешті я відчинив вікно й забігав кімнатою. Мабуть, кішка вистрибнула у вікно, тому що я ніколи більше не бачив її і не чув.

Потім я чомусь знову почав думати про батьків похорон, про холодний вітер, який дув на схилі пагорба. Так тривало до ранку. Переконавшися, що не засну, я замкнув двері і пішов на тихі вранішні вулиці.

— Думаєте, ця невидима кішка й досі десь живе? — спитав Кемп.

— Якщо її не вбили, — відповів Ґриффін. — А чому б і ні?

— Чому б і ні? — повторив Кемп. — Але я не хотів перебивати вас.

— Дуже можливо, що вбили, — сказав Невидимець. — Знаю, що чотири дні після того вона була на Ґрейт-Тічфілд-стрит, бо я бачив там натовп, який намагався зрозуміти, звідки долинає нявчання.

Він трохи помовчав.

— Я дуже добре пам’ятаю ранок перед тим, як моє життя змінилося. Я, напевне, пройшов усю Ґрейт-Портленд-стрит. Пригадую, я бачив казарми на Олбені-стрит і кавалеристів, що звідти виїжджали. Нарешті, опинившись на вершині Примроз-гіллу, я всівся, почуваючись надзвичайно погано. Був сонячний січневий день — один з таких сонячних морозних днів, що були перед першим снігопадом. Я напружував стомлений мозок, силкуючись розібратися, що робити.

Дивно, що тепер, коли я наблизився до мети, я втратив інтерес до неї. Я був знесилений, майже чотири роки безперервної праці виснажили мої почуття. Я збайдужів і марно намагався збудити в собі запал перших дослідів, пристрасть до відкриттів... Ніщо не цікавило мене. Але я знав, що то через перевтому та безсоння і що ліки й відпочинок повернуть мені бадьорість.

Я розумів тільки те, що справу треба довести до кінця. Я не полишав своєї ідеї. Треба було поспішати, оскільки гроші закінчувалися. Я озирнувся, подивився на дітей, що грали поряд, на няньок, що їх доглядали, і спробував думати про переваги, які отримає невидима людина. Потім пішов додому, трохи поїв, ковтнув чималу дозу стрихніну і так і заснув одягнений на застеленому ліжку... Стрихнін, Кемпе, чудовий засіб, він зганяє з людини кволість.

— Це диявольський засіб, — сказав Кемп. — Він повертає людину до дикунства.

— Прокинувся я куди бадьорішим і трохи роздратованим. Хтось постукав у двері. Це був домовласник, старий польський єврей у довгій сірій свиті і стертих пантофлях. Він допитувався та погрожував. Я, казав він, мучив уночі кішку. Він був упевнений у цьому — язик старої таки попрацював. Він неодмінно хотів усе дізнатися. Закони цієї країни дуже, казав він, суворі щодо вівісекції і його можуть притягти до відповідальності. Я заперечував те, що в мене була кішка. Звук газового двигуна, казав він, чути на весь будинок. Це, звичайно, була правда. Він крутився по кімнаті, намагаючись зазирнути всюди крізь срібні окуляри, і раптом я злякався, що він дізнається мою таємницю. Я намагався стати між ним і апаратом, але це тільки збуджувало його цікавість. Що я роблю? Чому я завжди сам? Чому я криюся? Чи законні мої досліди? Чи мої досліди безпечні? Я платив тільки за помешкання. Його будинок завжди мав добру репутацію...

Раптом терпець мені урвався. Я сказав, щоб він забирався геть. Він обурився, казав щось про своє право домовласника. Я схопив його, щось тріснуло, і він вилетів у коридор.

Я замкнув двері і, тремтячи, сів на стілець.

Він трохи погаласував за дверима, але я не звертав на це уваги, і він пішов.

Потім настала криза. Я не знав, як він вчинить. Переїзд на нову квартиру означав би затримку в роботі, а в мене залишилось тільки двадцять фунтів, майже всі в банку, і я не міг зволікати. Зникнути? Це ставало неминучим. Але почнеться слідство, і все з кімнати порозтягають.

Думка про те, що моя робота може набути розголосу або що її можуть перервати, коли вона майже закінчена, розлютила мене і додала рішучості. З трьома книгами своїх нотаток і з чековою книжкою я вибіг з дому і з найближчої поштової філії послав їх у відділ посилок та листів до запитання на Грейт-Портленд-стрит. З дому я намагався вийти якнайтихіше. Але, повертаючись туди, побачив, що домовласник нишком підіймається сходами — він чув, як я зачиняв двері. Я метнувся за ним, і ви б, певно, посміялися з того, як він відскочив убік. Він зиркнув на мене, коли я проходив повз, а я грюкнув дверима так, що затрусився весь будинок. Я чув, як він підкрався до моєї кімнати, постояв біля дверей, а потім зійшов униз.

Я відразу почав готуватися. Все було зроблено протягом вечора й ночі. Коли я сидів, іще не зовсім очунявши від снотворної дії препарату, що знебарвлює кров, у двері кілька разів постукали. Потім стукіт припинився, від дверей відійшли, повернулись і почали стукати знову. Тоді хтось підсунув під двері якийсь синій папірець.

Розлючений, я вскочив з місця, підбіг до дверей і навстіж розчинив їх.

— Що вам треба? — спитав я.

Це був домовласник зі звісткою про моє виселення або щось таке. Він подав мені повістку, побачив, мабуть, у моїх руках щось дивне і поглянув мені в обличчя.

З хвилину він стояв, розкривши рота й вирячивши на мене очі, потім вигукнув щось незрозуміле, випустив із рук свічку і папірець й кинувся темним коридором до сходів.

Я замкнув двері і підійшов до дзеркала. Тепер я зрозумів, що сталося. Моє обличчя було біле мов крейда.

Це і справді було жахливо. Я не чекав таких страждань. Це була ніч страшного болю і млості. Я зціплював зуби; шкіра горіла, горіло все тіло, і я лежав непорушно, ніби мертвий. Тепер я зрозумів, чому так вила кішка, доки я не дав їй хлороформу. Добре, що я жив сам. Час від часу я ридав, стогнав, розмовляв сам із собою, але не здавався... Потім знепритомнів.

Прокинувся я ще поночі. Біль минув. Я подумав, що вбиваю себе, але вже було все одно. Ніколи не забуду того світанку і жаху, який охопив мене, коли я побачив, що руки мої немов зроблені з тьмяного скла. А потім руки почали тоншати, ставали прозорішими, і нарешті вдень я міг бачити крізь них безладдя у своїй кімнаті, хоч і заплющував прозорі повіки. Тіло моє робилося скляним, кістки й судини блякли і зникали. Останніми зникли білясті нерви. Я скреготів зубами, але витримав... Нарешті залишилися тільки змертвілі кінчики нігтів, бліді та білі, і брунаста пляма від якоїсь кислоти на пальцях.

Насилу я підвівся. Деякий час я був безпорадний, мов немовля, ступав ногами, яких сам не бачив. Я почувався кволим і зголоднів. Підійшов до дзеркала і глянув на ніщо... на ніщо, тільки був бляклий пігмент за сітківкою, блідіший за туман. Щоб побачити його, я спирався на стіл і притулявся до дзеркала лобом.

Неймовірним зусиллям я примусив себе підійти до апарата й закінчити процес.

Я заснув, прикривши очі від світла простирадлом, і близько полудня мене розбудив стукіт у двері. Я знову відчував у собі силу. Підвівшись, я прислухався і почув за дверима шепіт. Вскочив і якомога тихіше почав розбирати свій апарат на деталі й розкидати їх по кімнаті, щоб ніхто не міг догадатись, як його збудовано. У двері знову стукали, хтось кликав мене, спершу домовласник, потім іще чиїсь два голоси. Щоб виграти час, я щось відповідав. Мені потрапили до рук невидимі ганчірка та подушка. Я відчинив вікно і викинув їх на сусідній дах. Коли я відчиняв вікно, двері затріщали. Хтось намагався їх висадити, але засуви, що я пригвинтив кілька днів тому, не піддавалися.

Це і налякало мене, і розсердило. Тремтячи, збуджений, я метушився по кімнаті.

Склавши посеред підлоги непотрібний папір, солому і таке інше, я відкрутив газовий ріжок. У двері гупали. Я не міг знайти сірники. Я оскаженів і почав бити кулаками в стіну. Потім закрутив ріжок, виліз на ринву, тихо спустив позад себе раму і причаївся. Я був у цілковитій безпеці і невидимий, але мене трусило від гніву й нетерпіння. Я бачив, як розтрощили двері, як зламали засуви. Домовласник із двома своїми пасинками, дужими хлопцями років двадцяти трьох — двадцяти чотирьох, стали у дверному отворі. Позаду стояла стара, власниця кішки.

Можете уявити собі їхній подив, коли вони побачили, що кімната порожня. Один із хлопців відразу підбіг до вікна, відчинив і визирнув назовні. Очі йому вирячилися, нижня губа відвисла. Його обличчя було за фут від мого. Я насилу стримався, щоб не зацідити кулаком у його дурну пику.

Він дивився просто крізь мене. Так само дивились і інші.

Старий зазирнув під ліжко, потім у буфет, а потім вони засперечалися, мішаючи єврейську мову з жаргоном лондонських передмість, і зрештою дійшли висновку, що я не відповідав їм, що то їм здалося. Мій гнів змінився надзвичайним піднесенням, коли я, сидячи на ринві, стежив за ними (стара також увійшла до кімнати й озиралася підозріло, як кішка). Дарма вони намагалися розв’язати цю загадку.

Домовласник, наскільки я зрозумів, погоджувався зі старою, що я вівісектор. Сини його запевняли, що я електротехнік, і посилались на динамо-машину та випромінювачі. Усіх їх непокоїло, що я повернуся, хоча, як я з’ясував згодом, вони зачинили на засув вхідні двері. Стара теж зазирнула в буфет і під ліжко. Один із сусідів, вуличний крамар, який жив у кімнаті навпроти разом із різником, вийшов на сходи. Його покликали сюди і наговорили купу нісенітниць.

Я подумав, що коли моя апаратура потрапить до спостережливої освіченої людині, та багато чого зрозуміє. Тож я вліз у вікно, обминувши стару, вимкнув динамо-машину й потрощив апарати. Як же вони злякались! А поки вони силкувались якось пояснити цей погром, я тихо вислизнув з кімнати і спустився сходами.

Я чекав у вітальні, поки вони сходили вниз, обговорюючи та обмірковуючи цю пригоду, розчаровані, що не знайшли ніяких жахів, і непевні, чи законно повелися зі мною. Щойно вони зійшли на перший поверх, я взяв сірники і піднявся до себе. Я підпалив сміття, додавши до нього стільці й постіль, спрямував на вогонь газ за допомогою гумової трубки і...

— Ви підпалили будинок? — вигукнув Кемп.

— Так. Це був єдиний спосіб замести сліди. Та будинок, напевне, було застраховано... Я обережно відсунув засуви на вхідних дверях і вийшов на вулицю.

Я був невидимий і тільки починав усвідомлювати, які надзвичайні можливості переді мною відкривалися. У голові роїлися дивовижні й захопливі задуми, і тепер я міг їх здійснити.

Розділ XXI

На Оксфорд-стрит

Коли я вперше спускався сходами, виникли труднощі: ходити й не бачити своїх ніг дуже нелегко. Двічі я спіткнувся. Братися за засув було теж дивно й незручно. А втім, якщо не дивитись униз, я йшов досить добре.

Настрій у мене був піднесений. Я почувався так, як почувався би зрячий у м’якому взутті та одягу, потрапивши в місто сліпців. Мені відчайдушно хотілося жартувати з людьми, дивувати їх, ляскати по спині, здирати капелюхи — втішатися своєю надзвичайною перевагою.

Але щойно я вийшов на Грейт-Портленд-стрит (моє житло розташовувалося поряд із великою універсальною крамницею на тій вулиці), щось задзвеніло і штовхнуло мене в спину.

Обернувшись, я побачив чоловіка, який ніс кошик сифонів з содовою водою й збентежено дивився на свою ношу. Удав був дуже болючий, але я розреготався, побачивши, як кумедно здивувався той чоловік. «У кошику ховається чорт», — сказав я і вихопив кошик. Чоловік не опирався, і я високо підняв кошика.

Але тут якийсь візник, що стояв біля шинку, підбіг до нас і, простягнувши руку до кошика, втрапив пальцями мені в вухо, чим завдав страшного болю. Я кинув кошика йому на голову.

Тільки почувши крики та тупотіння навколо себе і побачивши, що з крамниць вибігають люди, що зупиняються екіпажі, я зрозумів, що накоїв. Клянучи себе, я притулився спиною до вітрини й чекав нагоди втекти. Ще мить — і мене втягли б у натовп і виявили би.

Я штовхнув хлопця з різниці (добре, що він не обернувся й не побачив, що його штовхнуло ніщо!) і шмигонув за екіпаж. Не знаю, чим усе закінчилося. Я поквапом перейшов вулицю (на щастя, вона була порожня!) і, ледве розуміючи, де я, змішався з натовпом на Оксфорд-стрит. Мене охопив страх, що мене викриють.

Я намагався йти за натовпом, але за хвилину мені почали наступати на ноги. Тоді я пішов рівчаком, але босими ногами по ньому йти було боляче. Незабаром голобля якогось екіпажу вдарила мене під лопатку, а потім я мало не потрапив під колеса і дивом не наштовхнувся на дитячу коляску... Раптом я опинився за якимось екіпажем і пішов за ним. На щастя, він їхав повільно. Дрож проймав мене ще й від холоду. Був чудовий січневий день, а я йшов голий по дорозі, вкритій тоненьким, майже замерзлим брудом. Я навіть не усвідомлював іще, що хоч я і прозорий, та все ж відчуваю погоду.

Раптом мені прийшла ще одна думка. Я трохи підбіг і скочив в екіпаж. Тремтячи від холоду, переляканий, застуджений, з синцями на спині, я повільно поїхав по Оксфорд-стрит і по Тотенгем-Корт-роуд. Настрій мій був зовсім не такий, як десять хвилин тому, коли я виходив з дому. От тобі й невидимість! Мене непокоїло тільки одне: як виплутатися з халепи?

Ми повільно проїхали повз бібліотеку. Якась висока жінка з п’ятьма чи шістьма книжками в палітурках гукнула мій екіпаж.

Я ледве встиг вистрибнути, щоб не зіткнутися з нею, і мало не потрапив під колеса конки.

Я пішов до Блумсбері-сквер, щоб за Британським музеєм повернути і дістатись до менш людних вулиць.

Я страшенно змерз і аж схлипував, усвідомлюючи, яким незвичайним є моє становище.

На західному розі площі з фармацевтичної контори вибігло щеня і, нюхаючи землю, кинулося за мною.

Мені ніколи не спадало на думку, що ніс для собаки — те саме, що око для людини. Собака сприймає запах, люди сприймають зовнішній вигляд. Щеня загавкало та застрибало, виказуючи, що відчуває мою присутність. Озираючись, я перетнув Ґрейт-Расел-стрит, пробіг трохи по Монтегю-стрит і помітив, щодо мене наближається з гучною музикою, червоними курстками та прапором Армія порятунку.

Надії продертися крізь величезний натовп не було, а йти назад і загубитися в незнайомому районі було страшно. Я вмить вирішив, що робити, і вибіг на сходи будинку навпроти музею, щоб перечекати. На щастя, почувши оркестр, щеня спинилося, повагалося й пішло геть.

Натовп наближався. Гімн, який співали ці люди, здався мені іронічним: «Чи побачимо колись його обличчя?» Мені здавалося, що кінця цій юрбі не буде. Барабан гучно бив, і я не відразу помітив двох хлопчаків, які спинились недалеко від мене.

— Дивись, — вражено сказав один.

— Що? — спитав другий.

— Сліди... босої ноги... ніби хтось ішов по багнюці.

Широко розплющивши очі, вони дивилися на брудні сліди від моїх ніг на побілених сходинках. Перехожі штовхали хлопчаків, але вони були надто цікаві.

Барабан бив. «Чи побачимо колись його обличчя...»

— Хтось, мабуть, піднімався босоніж, — промовив хлопчик. — І не повернувся... і з ноги в нього текла кров.

Натовп уже майже пройшов.

— Дивись! — здивовано гукнув хлопчак і показав на мої ступні.

Я відразу побачив, що бруд обмалював контури моїх ніг. На мить я остовпів.

— Дивина! — промовив інший хлопчик. — Ну й дивина! Наче привид!

Повагавшись, він підійшов до мене, простягаючи руку. Я бачив, що зупинився якийсь чоловік, потім якась дівчина. Ще мить — і хлопчак торкнувся б мене. Я відразу зрозумів, що робити, і, ступивши крок, — хлопець з криком відсахнувся, — перестрибнув на ґанок сусіднього будинку. Але другий хлопчик помітив мій рух, і, отямившись перш ніж я встиг спуститись, закричав, що ноги перестрибнули огорожу.

Усі кинулись туди і побачили нові сліди на нижніх сходинках і на бруку.

— Що сталося?

— Ноги! Ноги!

Усі, хто був на вулиці, окрім кількох моїх переслідувачів, ішли за Армією порятунку, і людський потік заважав і їм теж. Звідусіль чулися приголомшені вигуки і запитання. Я, зваливши якогось хлопця, побіг по Расел-сквер, а шестеро чи семеро перехожих бігли за мною. Добре, що їм було ніколи щось комусь пояснювати, а то б за мною погнався весь натовп.

Я двічі оббіг площу, тричі перетнув дорогу... Слідів я вже не залишав, бо ноги мої висохли. Нарешті я зупинився, витер ступні і відтепер був у безпеці. Останнє, що я бачив: як це чоловік двадцять вражено і збентежено дивляться, як висихає мій слід — ніби людський слід для закинутого на острів Робінзона Крузо.

Бігаючи, я трохи зігрівся, і було вже не так прикро тинятися лабіринтом вулиць. Спина мені змерзла, під вухом боліло від візникового удару, шия була подряпана. Ноги гули, а одну я порізав, тож іще й кульгав.

Назустріч ішов якийсь сліпець, але я вчасно помітив його і відскочив, побоюючись, що він мене відчує. Раз чи два я випадково наштовхувався на перехожих, і ті зупинялися, не розуміючи, звідки чується лайка. А потім я відчув на обличчі щось м’яке — то падав сніг.

Застуджений, я іноді чхав. Кожен собака, який обнюхував мені ноги, викликав у моїй душі невимовний жах.

Десь сталася пожежа, і мені назустріч із криками побігли діти й дорослі. Бігли вони в напрямку мого будинку, і я побачив над дахами, над телефонним дротом стовп чорного диму. Горіло моє житло, у цьому я був впевнений. Горів мій одяг, мої інструменти, все, окрім трьох книг із нотатками та чекової книжки, які чекали на мене на Грейт-Портленд-стрит. Горіло все! Я сам спалив свої кораблі! Палало все...

Невидимець замислився.

Кемп нервово дивився у вікно.

— А що було далі? — спитав він.

Розділ XXII

В універсальній крамниці

— Отже, моє нове життя почалося в січні, разом із завірюхою. Вкритий снігом, я був би видимий... Я стомився, змерз, усе тіло мені боліло, я був страшенно нещасний і ще навіть не впевнений у своїй невидимості. У мене не було житла, не було засобів до існування, не було жодної душі, на яку я міг би покластися.

Поділитися своєю таємницею — означало б утратити все, стати просто дивовижею. А втім, я майже вирішив підійти до когось і здатись на людське милосердя, хоч і добре знав, яку жорстокість це викличе. Проте на вулиці було не до роздумів.

Я хотів тільки одного: сховатися відсвіту, вкритися й зігрітись. До того я не міг нічого планувати і ні про що думати. Але навіть для мене, невидимця, лондонські будинки були зачинені, замкнені й неприступні.

Єдине, що я ясно відчував: холод, безпритульність і страждання. Я був сам посеред зимової завірюхи, посеред зимової ночі.

Раптом виникла чудова ідея. Я повернув на одну з вулиць між Гауер-стрит і Тотенгем-Корт-роуд та опинився біля «Омніуму», величезної крамниці, де можна купити все: м’ясо, білизну, одяг, меблі, картини. Це скоріше кілька крамниць, а не одна. Я сподівався, що двері відчинені, але ні. На щастя, до крамниці під’їхав екіпаж, і швейцар у формі, з написом «Омніум» на капелюсі, широко розчинив двері. Я проскочив усередину і, проминувши перший відділ, де продають стрічки, шкарпетки та рукавички, опинився в більшому відділі, з кошиками та плетеними меблями.

Там постійно були люди, і я не почувався в безпеці, тому почав ходити крамницею, поки не натрапив на верхньому поверсі на відділ із великою кількістю ліжок. Я забрався туди і знайшов притулок серед купи згорнутих матраців. Було тепло, горіло світло, і я вирішив ховатися, поки не крамницю не замкнуть, а сам не відводив очей від продавців і покупців. Я сподівався знайти їжу й одяг, оглянути крамницю і, може, поспати на якомусь ліжку. Я хотів, діставши одяг, надати собі вигляду хоч і закутаної, але не надто підозрілої людини, добути грошей, одержати на пошті свої книги, винайняти квартиру і тоді вже зважувати, як краще скористатися з переваг, що, на мою думку, давала невидимість.

Не більше ніж за годину почали опускати штори, останніх відвідувачів проводжали до виходу. Гурт жвавих молодих людей заходився прибирати розкиданий по прилавках крам. Щойно народу поменшало, я покинув свій притулок і обережно пройшов до центральних відділів. Дивно було, як швидко ці хлопці й дівчата прибрали все, що показували покупцям удень. Усі ящики, тканини, мережива, коробки з ласощами, різні речі — все прибрали, згорнули, склали, вкрили, як чохлами, якоюсь тканиною, подібною до мішковини. Усі стільці поставили догори ніжками на прилавки й звільнили підлогу. Закінчивши, хлопці та дівчата заквапились до виходу, і вигляду них був такий радісний, якого я у продавців досі не помічав. Потім з’явилися підлітки з відрами і щітками й почали притрушувати підлогу тирсою. Я мусив ухилятися від них, але тирса все ж таки потрапила мені на ноги. Я пішов блукати по темних спорожнілих відділах і ще певний час чув, як вони працюють. Урешті-решт зовнішні двері грюкнули, зачиняючись, і запала тиша. Я залишився сам у лабіринті відділів, коридорів, кімнат. Було так тихо, що, підійшовши до вхідних дверей, я навіть чув кроки перехожих.

Я пішов до шкарпеток і рукавичок. Було дуже темно, і я довго шукав сірники, нарешті знайшов у шухляді маленької конторки. Треба було ще дістати свічку. Довелося стягати чохли та ритись у купі ящиків та коробок, та я знайшов те, що шукав. На тому ящику був напис: «Шерстяні панталони і куфайки». Я взяв шкарпетки і грубий шарф, зійшов у відділ готового одягу і взяв штани, куртку, пальто і крислатий капелюх на зразок тих, що носять священики.

Я знову почувався людиною і міг думати про їжу.

Нагорі я знайшов холодні страви. У горнятку залишилась кава. Я запалив газ, розігрів її і в цілому влаштувався непогано. Далі намагався знайти ковдру, але не зміг і прикрився купою пуховиків, знайшов шоколаді і цукати, — більше, ніж потребував, — і кілька пляшок бургундського вина. Поруч був відділ іграшок, і мені спала чудова думка. Я знайшов кілька картонних носів і подумав про темні окуляри. Але в «Омніумі» не було відділу оптики. Ніс, звичайно, завдавав мені клопоту, я навіть думав пофарбувати його. Але ця знахідка наштовхнула мене на думку про перуки й маски. Зрештою я заснув у купі пуховиків, і було дуже тепло й зручно.

Ще ніколи я не почувався так добре, як того вечора. Ніякі тривожні думки, ніякі клопоти мене не мучили. Я сподівався, що вранці непомітно вислизну з крамниці, вдягнувшись і закутавши обличчя шарфом, куплю за вкрадені гроші окуляри і таким чином завершу перевдягнення. Я поринув у сон, мені ввижалися усі неймовірні події останніх днів. Мені наснився домовласник, що галасував у квартирі; наснилися його сини; наснилося зморшкувате обличчя старої, вона приходила питати про кішку. Я знову почувався дивно: знову клапоть тканини ставав невидимим, а потім перед очима постала батькова могила, а старий застуджений священик бурмотів: «Порох єси й на порох обернешся».

«І ти», — сказав хтось, і мене потягли до ями. Я пручався, кричав до присутніх, але вони немов закам’яніли, а старий священик усе бурмотів свої молитви, перериваючись тільки на чхання. Я зрозумів, що мене ніхто не бачить і не чує і що я в руках могутніх сил. Я боровся, але марно, мене кинули в яму, труна загрузла, коли я впав на неї, потім мене почали засипати. Ніхто не звертав на мене уваги, ніхто не знав, що я тут. Я щосили пручався і нарешті прокинувся.

Займався блідий світанок, сіре світло заливало кімнату. Я підвівся і спершу не міг зрозуміти, що це за приміщення з прилавками і купами тканин, ковдр, подушок.

Коли я почав приходити до тями, почулась розмова.

У сусідньому відділі, де вже підняли штори і світла було більше, я побачив двох чоловіків. Вони наближалися до мене. Я схопився на рівні, думаючи, куди втекти, і чоловіки почули мене.

Звичайно, вони могли бачити тільки якусь невиразну постать, що швидко віддалялась від них.

— Хто там? — закричав один.

— Стій! — закричав другий.

Я повернув за ріг і наштовхнувся на хлопця років п’ятнадцяти. Він закричав (я ж бо був без обличчя!), я звалив його з ніг, промчав повз нього, повернув убік і сховався під прилавком. За секунду я почув біганину й голоси. Кричали, що треба замкнути двері. Питали, що сталося. Давали поради, як спіймати мене.

Я лежав на підлозі, зовсім розгублений зі страху. Хоч як дивно, мені не спадало на думку скинути одяг. Я вже вирішив вийти одягнений, і це вже обумовлювало мої вчинки.

Раптом почувся крик:

— Ось він!

Я зірвався на рівні, схопив стілець, жбурнув його в голову тому, хто побачив мене, наштовхнувся на когось за рогом, щосили штовхнув його і кинувся сходами вгору. Але мій супротивник утримався на ногах і погнався за мною. На верхньому майданчику була купа розмальованого посуду... знаєте... Вази... Тож на верхньому майданчику я зупинився, обернувся, вхопив одну вазу і розтрощив її об голову найближчого переслідувача. Купа ваз завалилася, і я чув, як люди кричали й бігали. Я кинувся в буфетну; там був чоловіку білому, мабуть, кухар, який теж погнався за мною. В розпачі я повернув за ріг іще раз і опинився серед ламп і залізних виробів. Я скочив за прилавок, і тільки-но підбіг кухар, який був на чолі погоні, я пожбурив у нього лампу. Він упав на підлогу, а я за прилавком почав якомога швидше скидати одяг. Пальто, куртка, штани, черевики — це все легко, а от светр прилип до тіла, неначе друга шкіра. Я чув, як біжать люди; кухар лежав по той бік прилавка непритомний, а може, просто переляканий, і я знову побіг...

— Сюди, полісмене! — почув я.

Я знову опинився у меблевому відділі, в кінці цілої низки шаф. Я сховався між ними, ліг на підлогу і, звиваючись, як вугор, скинув светр і все інше. Коли з-за рогу вибіг полісмен із продавцями, я знову був вільною людиною, хоча задихався і тремтів зі страху. Вони кинулись на жилетку й кальсони, схопили штани.

— Він скидає крадене, — сказав один із продавців. — Він десь тут.

Але знайти мене вони все ж таки не змогли.

Деякий час я дивився, як вони шукають мене, і кляв долю, бо втратив одяг. Тоді пішов у буфетну, випив молока і сів біля каміна, щоб усе обміркувати.

Невдовзі прийшли двоє служників, обговорюючи цю пригоду. Звісно, думали вони дурниці. Я послухав оповідь про шкоду, яку я заподіяв (це було перебільшення) і припущення про те, куди я зник.

Я знову замислився. Винести щось звідси після такого було неможливо. Я зійшов униз, на склад, подивитися, чи не можна щось запакувати й вислати поштою, але не зрозумів їхньої системи. Близько одинадцятої години, побачивши, що сніг розтанув і потеплішало, я, втративши надію розжитися тут чимось, вийшов на вулицю. Я був мало не в розпуці й не мав планів на майбутнє.

Розділ XXIII

На Друрі-лейн

— Отже, — сказав Невидимець, — ви тепер розумієте недоліки мого стану. Я не мав ні житла, ні одягу. Якби я одягнувся, я би втратив усі переваги, перетворився б на щось дивне і потворне. Я мусив голодувати, бо якби почав їсти, тобто наповнювати себе непрозорою матерією, то знову став би видимим.

— Я не подумав про це, — промовив Кемп.

— І я теж. Сніг указав мені й на інші небезпеки. Якщо я потрапляв під сніг, то не міг ходити, оскільки відразу ж ставав видимим. Дощ робив з мене водяний контур, якийсь блискучий обрис людської постаті, бульбашку. А у тумані я скидався на ще невиразнішу мерехтливу бульбашку. Крім того, ходячи по вулицях, та ще й при нашій лондонській погоді, я збирав би на собі бруд, сажу та пил. Я не знав, коли б став видимим, але розумів, що довго чекати не доведеться.

— Не в Лондоні, в усякому разі.

— Я пішов до району поблизу Грейт-Портленд-стрит і опинився на тій вулиці, де жив раніше. Перед будинком, який я спалив, стояв натовп, і руїни ще диміли, тому далі я не пішов. Мені був потрібен одяг. У вітрині однієї з крамничок, у яких продають усілякі дрібниці: газети, солодощі, іграшки, канцелярське приладдя, ялинкові прикраси, — я побачив цілу колекцію масок та носів, і в мене майнула та сама думка, що й напередодні у відділі іграшок в «Омніумі». Я вирушив до глухих вулиць на північ од Оренда, де, як я пам’ятав, є крамниці театральних костюмів.

День був холодний, дув пронизливий північний вітер. Я йшов швидко, щоб на мене не наскочив хтось іззаду. Кожне перехрестя було небезпечним, за кожним переходом я мусив пильно стежити. На розі Бердфорд-стрит один чоловік, коли я намагався обійти його, несподівано повернув назад і штовхнув мене на землю, майже під колеса екіпажа. Візники вирішили, що в нього запаморочилося в голові. Я був так вражений, що пішов на ринок Ковент-Гарден і присів у закутку біля лотка з фіалками, ледве переводячи подих. Але я мусив іти далі, оскільки застудився і боявся, що чхання приверне до мене увагу й викриє мене.

Нарешті я знайшов те, що було потрібно, — маленьку брудну крамничку у провулку поблизу Друрі-лейн. У вітрині я побачив багато театральних костюмів, перук, туфель, фальшивих коштовностей, фотографій. Крамничка була старомодна, низька і темна. Вона розташовувалася на першому поверсі кількаповерхового будинку. Я не побачив нікого й увійшов до крамниці.

Коли я відчиняв двері, задзвенів дзвоник. Я залишив двері відчиненими, а сам сховався в кутку за великим дзеркалом. Хвилину чи дві ніхто не з’являвся. Потім я почув важку ходу, і до крамниці зайшов якийсь чоловік.

Я мав план, який полягав у тому, щоб піднятися нагору, сховатися там і, дочекавшись слушної нагоди, знайти підхожу перуку, маску, окуляри та костюм і вийти між люди у більш-менш пристойному, хоча й трохи дивному вигляді. Якби я побачив гроші, то вкрав би і їх.

Чоловік, що ввійшов у крамницю, був малий на зріст, худий, згорблений, похмурий, з довгими руками і короткими кривими ногами. Очевидно, мій прихід перервав його трапезу. Він очікувально оглянув крамницю. Побачивши, що нікого немає, він здивувався, а потім розізлився. «Бісові хлопці!» — вилаявся він і вийшов на вулицю. Повернувшись, він сердито причинив двері ногою і, бурмочучи, подався до свого житла.

Я пішов був за ним, але на звук мого руху він зупинився як укопаний. Я був вражений тим, який гострий у нього слух. Він зачинив двері будинку просто перед моїм носом.

Я сумнівався. Раптом його кроки почулися знову, і двері знову відчинилися. Він іще раз із підозрою оглянув крамницю. Потім, бурмочучи, подивився за прилавком, в одному кутку, потім у другому, а потім зупинився вагаючись. Двері до будинку він залишив відчиненими, і я прослизнув до кімнати.

Кімната була бідна, дивна, на підлозі валялася ціла купа масок. На столі холонув його запізнілий сніданок, — і знаєте, Кемпе, мене дуже дратував запах кави і те, що я змушений був дивитись, як він снідає. А його манера їсти виводила мене з себе.

У кімнатці було троє дверей, одні нагору, інші — вниз, але всі були зачинені. Я не міг вийти з кімнати, поки він був там, не міг навіть поворухнутися, оскільки вже усвідомив, який він чутливий, а протяг дув мені в спину так, що я двічі мало не чхнув.

Відчуття мої були цікаві, але я зголоднів, і мене охопила лють ще до того, як він доїв. Нарешті він поставив свій жалюгідний посуд на чорну олов’яну тацю, де спершу стояв чайник, і, змівши з забрудненої гірчицею скатертини крихти, рушив до виходу. Ноша не дозволила йому зачинити за собою двері, а він би обов’язково зачинив їх, бо я ще ніколи не бачив людини, яка б так ретельно зачиняла двері. Я пройшов за ним у брудну кухню в підвалі. Я мав задоволення бачити, як він миє посуд, а потім зрозумів, що робити тут нічого, а мої босі ноги мерзнуть на кам’яній підлозі, я знову піднявся нагору й сів у крісло навпроти каміна. Вогонь ледве горів, і я, не подумавши, підкинув трохи вугілля в камін. На звук відразу ж повернувся господар, обдивився всю кімнату і мало не доторкнувся до мене. Але, здавалося, оглядом він залишився незадоволений і, перш ніж вийти, ще раз пробіг очима по кімнаті.

Я сидів у вітальні, здавалося, цілу вічність. Нарешті він пройшов і відчинив двері нагору. Крадькома я пішов за ним.

На сходах він несподівано спинився, і я мало не налетів на нього. Він обернувся і прислухався, дивлячись мені просто в обличчя.

— Присягаюся... — промовив він.

Довгою волосатою рукою він смикав себе за нижню губу, очі його бігали то вгору, то вниз по сходах. Потім він буркнув щось і рушив далі.

Його долоня вже лежала на ручці дверей, але він знову зупинився зі спантеличеним і гнівним виразом на обличчі. Вочевидь, у нього був надзвичайно гострий слух і він чув навіть мої тихі рухи.

— Ну, якщо тут хтось є!.. — вилаявся він і, не закінчивши погрози, сунув руку в кишеню. Не знайшовши там нічого, він, спотикаючись, зійшов униз, а я сів на верхній сходинці, чекаючи на нього.

Він повернувся, досі бурмочучи, відчинив двері до кімнати і, перш ніж я встиг увійти, зачинив їх перед самим моїм носом.

Я вирішив обстежити будинок і витратив на це певний час, бо рухатись треба було якомога тихше. Будинок був старий, і в ньому було так вогко, що шпалери в мансарді повідставали від стін. Крім того, в ньому було повно пацюків.

Більшість дверних ручок поверталися туго, і я боявся сильно натискати на них. В одніх кімнатах зовсім не було меблів, а інші були закидані всіляким театральним мотлохом, купленим, судячи з його вигляду, з других рук. У якійсь кімнаті я знайшов купу старого одягу. Я так захопився його розбиранням, що знову забув про гострий слух господаря. Тільки почувши, як хтось крадькома наближається до мене, я підвів голову, і саме вчасно.

Господар пильно вдивлявся в перетрушену купу одягу, а в руці тримав старомодний револьвер.

Я завмер на місці, поки він, розкривши рот, підозріло роздивлявся довкола.

— То, мабуть, вони, — тихо сказав він. — Чорти б їх забрали.

Він обережно зачинив двері і відразу ж замкнув їх на ключ. Кроки його віддалилися. Я зрозумів, що мене замкнено в кімнаті, і не знав, що робити.

Я пройшов від дверей до вікна й назад і збентежено спинився. Я знову розізлився, але вирішив-таки переглянути одяг і стягнув з верхньої полиці якийсь клунок. Господар повернувся знову, причому з іще похмурішим виглядом. Цього разу він таки доторкнувся до мене і, вкрай вражений, відскочив назад і зупинився посеред кімнати.

Потім він трохи заспокоївся. «Пацюки», — сказав він напівголоса, приклавши пальці до губ, бо, очевидно, трохи боявся. Я тихенько вийшов з кімнати, але піді мною рипнула підлога. Тоді господар із револьвером у руці почав ходити по всьому будинку, замикати всі двері, а ключі клав у кишеню. Коли я зрозумів, чого він прагне, мене охопив гнів, і я насилу стримав себе. Я вже знав, що він сам у будинку, і при першій же нагоді трохи згодом стукнув його по голові.

— По голові? — спитав Кемп.

— Так, по голові! Коли він спускався вниз. Ударив табуреткою, що стояла на сходовому майданчику. Він покотився, наче мішок зі старими чобітьми.

— Ну, знаєте!.. Елементарні норми людяності...

— Все це дуже добре для звичайних людей! Але ж я мусив перевдягнутися і вийти з будинку так, щоб мене ніхто не бачив. Нічого іншого я не вигадав. А потім заткнув господареві рот жилеткою і зав’язав його у простирадло.

— У простирадло?

— Так, зробив з нього клунок. Чудово допомогло налякати ідіота і примусити замовкнути! Бо вилізти звідти чи навіть висунути голову було б нелегко. Кемпе, не дивіться на мене, як на вбивцю. У нього був револьвер! Якби він хоч раз побачив мене, він міг би розповісти...

— І все-таки, — сказав Кемп, — в Англії, зараз... Він був у себе вдома, а ви... ви крали.

— Крав? До біса! Ви ще назвете мене злодієм! Кемпе, ви ж не такий дурний, щоб співати цих пісень. Ви ж розумієте моє становище?!

— Я розумію і його становище також, — відповів Кемп.

Невидимець підскочив.

— Що ви хочете сказати?

Кемп стримався, хоча обличчя його посуворішало.

— Я вважаю, — відповів він, — я вважаю, що так і мало бути. Ваше становище було складним. Проте...

— Звичайно, складним! Він мене розізлив, поки бігав за мною по всьому будинку з револьвером та без кінця замикав двері! Я був у розпачі. Ви ж не засуджуєте мене, Кемпе? Правда?

— Я ніколи нікого не засуджую, — відповів Кемп. — Це немодно. І що ж ви вчинили потім?

— Я зголоднів. Внизу я знайшов хлібину і трохи поганого сиру; цього було досить, щоб утамувати голод. Тоді я випив коньяку з водою і, пройшовши повз свій імпровізований клунок, повернувся до кімнати, де лежав старий одяг. На вікні, що виходило на вулицю, висіла брудна мережана фіранка. Я визирнув у вікно.

День стояв ясний, а надто коли виглядати з похмурого темного будинку, де я перебував. На вулиці був жвавий рух — візки з фруктами, екіпаж, віз із ящиками, візок торговця рибою... Коли я обернувся до тьмяної кімнати, у мене аж кольорові плями попливли перед очима. Я був уже не такий збуджений і почав усвідомлювати своє становище.

У кімнаті пахло бензином — мабуть, тут чистили одяг.

Я ретельно оглянув будинок і дійшов висновку, що господар живе сам. Цікавий він був тип! Все, що могло мені згодитись, я позносив у кімнату, де був у нього склад одягу, і тоді вже заходився розважливо вибирати. Я знайшов валізу, яка могла стати мені в пригоді, трохи пудри, рум’ян і липучого пластиру.

Спершу я хотів напудрити та нарум’янити обличчя і все, що залишалось на видноті. Але щоб змити грим і стати невидимим знову, знадобився б скипидар, іще дещо і доволі багато часу. Зрештою я вибрав ніс — трохи кумедний, але не більше, ніж носи в багатьох із нас, — сині окуляри, сивуваті бакенбарди й перуку. Білизни я не знайшов, але її можна було купити потім; тимчасово я надягнув плащ і білий кашеміровий шарф. Не знайшов я і шкарпеток, довелося задовольнитися господаревими черевиками, хоча вони й були на мене завеликі. У касі крамниці лежали три соверени й шилінгів тридцять срібла, а в шафі я знайшов вісім фунтів золотом.

Отже, я міг вирушати.

Але я знову завагався. Чи дійсно мій вигляд пристойний? Я пильно оглянув себе у маленькому дзеркальці, намагаючись знайти якийсь ґандж, але все ніби було гаразд. Вигляд, звичайно, я мав кумедний і скидався на жебрака, проте є ж на світі і такі люди.

Я прихопив із собою дзеркальце, зійшов униз, почуваючись уже більш впевнено, опустив штори і ще раз оглянув себе в трюмо. Кілька хвилин я набирався духу, а тоді відчинив двері й вийшов на вулицю, залишивши господаря самотужки вибиратись із простирадла.

Я звернув в один бік, другий, третій і незабаром був уже далеко від крамниці. Ніхто, здавалось, не придивлявся до мене. Останні труднощі наче було подолано.

Невидимець замовк.

— Вам було байдуже, що сталося з господарем? — запитав Кемп.

— Я не знаю, що з ним сталося. Мабуть, вибрався. Вузли, щоправда, я зав’язав міцні.

Він замовк, підвівся і підійшов до вікна.

— А що трапилося, коли ви вийшли на Стренд?

— О, я відчув розчарування! Я гадав, що неприємності минулися, що тепер я можу робити все, що схочу, аби тільки не викривати своєї таємниці. Так я вважав. Наслідки моїх вчинків мене не обходили: хоч би що я зробив, досить було мені скинути одяг, і мене б ніхто не побачив. Затримати мене не міг ніхто, гроші я міг брати де завгодно. Я вирішив влаштувати собі свято, а тоді зняти кімнату в готелі і придбати нове майно. Я до смішного вірив у своє щастя... Тепер просто ніяково, коли думаю, який я був осел. Я зайшов у ресторан і замовив полуденок, та раптом мені спало на думку, що я не можу їсти, не відкриваючи обличчя! Я таки зробив замовлення, але сказав офіціантові, що зараз повернуся, і в розпачі вийшов з ресторану. Не знаю, чи доводилось вам коли-небудь так розчаруватися...

— Так — ні, — відповів Кемп. — Але уявити ваші почуття я можу.

— Я був ладен повбивати тих ідіотів! Я був знесилений від голоду... Нарешті я зайшов до іншого ресторану і замовив кімнату, пославшись на те, що в мене спотворене обличчя. На мене подивилися з цікавістю, але, звичайно, їм не було до цього діла, і я зміг поїсти. Їжа була не дуже добра, але я лишився задоволений. Поївши, я запалив сигару і став думати, що робити. А надворі буяла завірюха.

Що більше я думав, то ясніше розумів, яке безглуздя — бути невидимим у людному цивілізованому місті з вогким і холодним кліматом. Коли я планував свій експеримент, мені ввижалися тисячі переваг, і жодна з них не втілилася в життя. Я думав про все, чого тільки може побажати людина. Невидимість і справді давала змогу це все здобути, але ж не давала змоги з цього скористатися. Честолюбство? Який сенс у високому званні, коли тебе ніхто навіть не побачить? Кохання? Який сенс у прихильності жінки, якщо вона обов’язково виявиться Далілою? Мене не ваблять ні політика, ні слава, ні філантропія, ні спорт. Що ж залишалось? Заради чого я обернувся на цю закутану й забинтовану пародію на людину?!

Він замовк, погляд його блукав поза вікном.

— А як ви опинилися в Айпінґу? — спитав Кемп, боячись, щоб гість не урвав своєї роповіді.

— Я поїхав туди працювати. У мене жевріла надія... Я і тепер думаю про це... Про те, щоби повернутися назад, до свого колишнього вигляду... Коли я захочу, коли я зроблю все, що хотів зробити невидимим. Ось про це я й хотів би розповісти вам.

— Ви відразу поїхали до Айпінґа?

— Так. Мені тільки треба було одержати три томи своїх нотаток, чекову книжку, купити білизну й замовити деякі хімікалії, щоб мати змогу досягти своєї мети... Розрахунки я покажу вам, щойно дістану книжки. Отже, я поїхав. Я досі згадую ту завірюху і мороку з моїм носом — треба ж було берегти його, щоб він не змокав!

— А позавчора, — перебив Кемп, — коли вас викрили, ви трохи... Судячи з газет...

— Так, трохи... Може, я вбив того дурного констебля?

— Ні, він ніби одужує.

— Його щастя... Мені направду урвався терпець. Дурні! Чому не давали вони мені спокою? Ну, а крамар?

— Ніхто не помирає, — відповів Кемп.

— Про бродягу я цього ще не скажу, — зі злостивою посмішкою зауважив Невидимець. — Такі люди, як ви, Кемпе, навіть не уявляють, що таке гнів! Працювати протягом років, планувати, обдумувати — і раптом наштовхнутися на якогось ідіота... Дурні всіх гатунків, які тільки є на світі, стають мені на заваді! Якщо так піде й далі, я оскаженію й почну нищити їх. На кожному кроці! Вони й так уже зробили моє становище в тисячу разів складнішим.

Розділ XXIV

План не вдався

— А що ми робитимемо зараз? — спитав Кемп, скоса поглядаючи у вікно.

Він присунувся ближче до гостя, щоб той не міг побачити трьох чоловіків, які підіймалися на пагорб — надто повільно, як здавалось Кемпові.

— Що ви збирались робити? У вас була мета?

— Я хотів утекти з країни, але побачив вас і передумав. Тепер спека, мені легше залишатись невидимим, тож я думав податись кудись на південь. Мою таємницю викрито, і всі шукатимуть закутану людину в масці. Це складно, але я хотів би вирушити за кордон — звідси йдуть пароплави до Франції, а звідти я б дістався залізницею до Іспанії чи Алжиру. То було б уже не складно. Там завжди можна бути невидимим і, значить, жити... і працювати. Бродягу я використовував би як скриню з грошима, як носія багажу, доки не знайшов би способу пересилати те й те поштою.

— Зрозуміло...

— Ця тварюка вирішила пограбувати мене! Цей бродяга сховав мої книги, Кемпе! Сховав книги! О, якби я впіймав його!

— Краще було б спершу забрати книги.

— Але де ж він? Ви знаєте, де він?

— Він у міській поліції. І на своє власне прохання замкнений на ключ у найнадійнішій камері.

— Мерзотник! — вигукнув Невидимець.

— Це затримує виконання ваших планів.

— Ми повинні дістати книги. Ці книги для мене — питання життя або смерті.

— Звичайно, — погодився Кемп, який тривожно прислухався, чи не чути надворі кроків. — Звичайно, ми повинні дістати книги. Це буде не складно, якщо він не знатиме, наскільки вони для вас важливі.

— Так, — відповів Невидимець і замислився.

Кемп не міг придумати, як продовжити розмову, коли Невидимець заговорив знову:

— Те, що я потрапив до вас, Кемпе, змінило всі мої плани. Ви можете зрозуміти мене. У нас іще багато можливостей, неймовірних можливостей — хоча сталося те, що сталося, хоча відбувся такий розголос, хоча я втратив свої книги... Ви ж нікому не говорили, що я тут? — раптом спитав він.

Кемп завагався.

— Я ж обіцяв, — сказав він.

— Нікому? — спитав Ґриффін.

— Жодній людині.

— Ага! Тоді...

Невидимець підвівся і став походжати по кабінету.

— Я помилився, Кемпе, я припустився величезної помилки, взявшись до такої справи сам. Я намарно витрачаю сили, час, нагоди! Дивовижно, як мало може зробити людина, коли вона сама. Щось вкрасти, когось поранити... І все... Кемпе, мені потрібен притулок, мені потрібен помічник. Мені треба їсти, пити, спати і при цьому влаштуватися так, щоб не викликати ні в кого підозри. Мені потрібен спільник, Кемпе. Тисячі можливостей відкриваються, коли в тебе є спільник, коли ти маєш їжу та відпочинок. Досі я йшов навмання. Розгляньмо, які можливості і які складнощі дає невидимість. Підслуховування і подібні речі — пусте... Красти можна, але цього мало. До того ж якщо мене спіймають, то легко ув’язнять. Проте спіймати мене складно! Невидимість допомагає, тільки коли ти тікаєш або коли підкрадаєшся. А ще — особливо — коли вбиваєш. Я можу легко обійти навіть найкраще озброєну людину, я можу вибрати найвразливіше її місце, я можу вдарити найвлучніше, сховатися якнайліпше, втекти, якщо треба...

Кемп погладив вуса.

Чи хтось іде внизу, чи йому здається?

— Ми мусимо вбивати, Кемпе.

— Ми мусимо вбивати... — повторив Кемп. — Я слухаю вас, Ґриффіне, але не згоден із вами, запам’ятайте це. Навіщо нам вбивати?

— Я маю на увазі: вбивати не з примхи, а розумно. От у чому річ. І ми, і вони знаємо, що існує невидима людина, і ця невидима людина мусить установити царство терору. Так, так, Кемпе! Безумовно, ви вражені... Але це саме те, чого я прагну! Царство терору! Невидима людина повинна заволодіти якимось містом, та хоч би вашим Бердоком, тероризувати його і підкорити. Невидима людина видаватиме накази, наприклад підсовуючи шматки паперу під двері, чи в будь-який інший з тисяч можливих способів. Усі, хто не скориться невидимій людині, загинуть. Усі, хто захищатиме їх, загинуть також.

— Гм! — буркнув Кемп, прислухаючись: до нього долинув звук дверей, що відчинялися; при тому він вдавав, що уважно слухає Невидимця. — Здається, Ґриффіне, вашому спільникові не позаздриш.

— Ніхто не знатиме, що він — мій спільник, — заперечив Ґриффін. — Тс! Що там таке?

— Нічого, — заспокоїв Кемп і раптом заговорив голосніше і швидше. — Я не згоден з вами, Ґриффіне! Не згоден, прошу зрозуміти мене! Навіщо боротися з людством? Як ви сподіваєтеся здобути щастя? Не усамітнюйтеся, опублікуйте результати своїх досліджень. Віддайте їх людям або батьківщині. Подумайте, що ви можете зробити, маючи мільйон помічників.

— Хтось підіймається по сходах, — перебив Невидимець.

— Це неможливо, — відповів Кемп.

— Дайте поглянути, — сказав Невидимець, простягнув руку вперед і рушив до дверей.

Далі все відбувалося дуже швидко.

Мить Кемп вагався, а потім кинувся на Невидимця.

Той, здригнувшись, зупинився.

— Зрадник! — скрикнув він, і халат його розстебнувся.

Невидимець сів і почав роздягатися.

Кемп поспіхом зробив кілька кроків до дверей, і Невидимець відразу ж з криком зірвався на ноги — але ніг уже не було видно.

Кемп навстіж розчинив двері. На сходах чулися кваплива хода і голоси.

Кемп швидко відіпхнув Невидимця і вистрибнув за двері. Ключа заздалегідь було встромлено ззовні. Ще секунда — і Ґриффін був би замкнений у кабінеті, якби не дрібниця... Ключ у замкову шпарину вранці встромили похапцем, і, коли Кемп грюкнув дверима, він упав на килим...

Кемп сполотнів.

Він силкувався двома руками втримати двері. За кілька секунд вони прочинилися дюймів на шість, але йому пощастило, і він зачинив їх знову. Потім двері розчинились уже на фут, і в отвір почав протискуватися халат.

Невидимі пальці схопили Кемпа за горло, і, захищаючись, він мусив випустити ручку. Його відсунули назад, підставили ногу й кинули на сходовий майданчик. Халат накрив його.

Полковник Едей, начальник поліції, якому написав Кемп, піднявся вже до середини сходів. Він жахнувся, побачивши, як на майданчику зненацька з’явився Кемп, переслідуваний порожнім халатом, що висів у повітрі. Він бачив, як Кемп упав і намагався підвестись. Він бачив, як Кемп підвівся, кинувся вперед і знову впав.

Раптом щось сильно штовхнуло його. Штовхнуло ніщо!

Чиїсь пальці схопили полковника за горло, чиєсь коліно вперлося в живіт...

На Едея наче навалився якийсь тягар, і полковник покотився сходами. Потім невидима нога наступила йому на шию.

Потім чиїсь босі ноги промчали донизу...

Полковник чув, як у передпокої скрикнули й побігли полісмени і як, зачиняючись, грюкнули парадні двері.

Полковник сів і здивовано озирався на всі боки.

Кемп, похитуючись, спускався сходами. Він був скуйовджений, весь у пилюці. Щока була біла від удару, з губи текла кров, а в руках він тримав червоний халат та речі Невидимця.

— Господи милосердний! — вигукнув Кемп. — Він утік!

Розділ XXV

Полювання на Невидимця

Кемп говорив так нерозбірливо, що полковник нічого не розумів. Вони стояли на сходовому майданчику, Кемп досі тримав у руках одяг Невидимця.

Він говорив дуже квапливо, але Едей нарешті починав розуміти.

— Він божевільний, — промовив Кемп. — Він егоїст. Він думає тільки про себе, свої вигоди та свою безпеку. Він казав мені такі страшні речі... Він калічив людей. І він наміряється вбивати, якщо йому це буде дозволено. Він викличе справжню паніку. Ніщо не може його стримати. Він втік, він на волі, і він дуже злий.

— Його необхідно спіймати, — сказав Едей.

— Як? — скрикнув Кемп.

Раптом у його голові блискавично виникла безліч різноманітних планів.

— Ви повинні почати відразу ж. Ви повинні поставити на ноги всіх, ви повинні не випустити його звідси. На волі, невидимий, він зможе пройти скрізь і скрізь вбиватиме, калічитиме людей. Він мріє про царство терору! Царство терору, розумієте, Едей? Ви повинні встановити нагляд за поїздами, шляхами, пароплавами. Вам повинен допомагати гарнізон. Телеграфуйте, щоб вам прислали допомогу. Єдине, що може затримати його тут, — це надія знайти нотатки, книги, які для нього дуже важливі. Я розповім вам про це. У поліції сидить такий собі Марвел...

— Знаю, знаю, — перебив Едей. — Про книги знаю теж. Але бродяга...

— Так, бродяга каже, що в нього книг нема. А Невидимець упевнений, що вони в Марвела. Не давайте Невидимцеві ні їсти, ні спати. Будинки мають бути замкнуті. Їжу треба охороняти й замикати. Всю їжу — щоб йому довелося красти її! Вся округа повинна його пильнувати... Вся округа повинна його ловити і впіймати! О, якби Господь послав нам дощі й холодні ночі! Едею, Невидимець небезпечний, він принесе нещастя. Страшно подумати, що станеться, коли його не впіймають і не знешкодять.

— Саме так і потрібно чинити, — відповів полковник. — Я зараз же піду й почну все організовувати. А чому б і вам не піти? Ходімо, Кемпе. Ми влаштуємо нараду, запросимо Гопса, залізничне начальство. Не можна гаяти жодної хвилини! Ходімо, і дорогою ви розповісте мені все. А що нам іще робити? Та киньте ви вже цей халат!

За мить вони спускалися сходами. Полковник Едей ішов попереду.

Парадні двері були відчинені, біля них стояло двоє полісменів. Вони досі вдивлялися в порожнечу.

— Він утік, сер, — доповів один з них.

— Ми йдемо до центрального управління, — сказав Едей. — А один із вас нехай знайде візника й накаже йому наздогнати нас. Швидко! Що ще, Кемпе?

— Собаки, — відповів Кемп. — Потрібні собаки. Вони не побачать його, зате вчують нюхом.

— Гаразд, — погодився Едей. — Це не всі знають, але голлстедські тюремники працюють із чоловіком, який має собак-шукачів. Собаки... Що ще?

— Коли він поїсть, у ньому видно їжу, — сказав Кемп, — поки організм її засвоює. Через це, поївши, він мусить ховатися. Шукайте скрізь — у кожному кутку, за кожним кущем. І ховайте зброю, а також усе, що він зможе застосувати як зброю. Довго носити з собою зброю він не зможе. Ховайте все, чим він зможе вражати людей.

— Буде зроблено, — промовив Едей. — Ми його впіймаємо!

— А по дорогах... — почав Кемп і завагався.

— Що?

— Розсипте потовчене скло. Це, звісно, жорстоко. Але подумайте, що він може накоїти.

— У чесній грі так не роблять, — присвиснув Едей. — Не знаю, Кемпе... Проте ми заготовимо потовчене скло — на випадок, якщо він зайде надто далеко...

— Він нелюд, кажу ж вам, — наполягав Кемп. — Щойно він трохи оговтається, він почне встановлювати царство терору. Я запевняю вас. Єдиний наш шанс — випередити його. Він сам постав проти людства. Тож хай кров упаде на його голову!

Розділ XXVI

Вбивство

Невидимець вибіг з будинку, очевидно, украй розгніваному стані. Дитину, що гралася біля хвіртки, він з силою підняв у повітря і відкинув, і маля зламало ніжку.

Потім про Невидимця кілька годин не було чути. Ніхто не знав, де він переховується і що робить. Проте легко уявити, як спекотного червневого дня він біг до пагорбів поза містом, люто кленучи долю. Розігрівшись від бігу, знеможений, він, мабуть, заховався в чагарнику біля Гінтондіна, щоб там знову зважити свої невдалі заміри проти людства. Певно, і справді ці зарості стали йому притулком, бо саме там близько третьої години дня він виявив себе трагічним чином.

Невідомо, про що він думав тоді і які плани плекав.

Безперечно, Кемпова зрада розлютила його надзвичайно. Нескладно зрозуміти причини, які спонукали Кемпа до такого вчинку, але можна уявити і гнів Невидимця. Можливо, він був приголомшений і здивований, як тоді на Оксфорд-стрит, бо, очевидно, сподівався на Кемпову допомогу. В усякому разі, Невидимець зник, і ніхто не знав, що він робив до пів на третю.

Для людства, якому загрожував терор, це, може, було і щастям, але для самого Невидимця бездіяльність виявилась фатальною.

Невидимця шукало вже дуже багато людей. Вранці він був іще просто легендою, страховиськом. Після полудня він став уже реальним супротивником, якого треба було впіймати або вбити.

Населення округи завзято готувалося до боротьби. Якби Невидимець сів на поїзд хоча б іще о другій годині, він міг би вибратися звідси, але пізніше це вже було неможливо.

По всіх коліях між Саутгемптоном, Вінчестером, Брайтоном і Горшемом пасажирські поїзди ходили з зачиненими дверима, а вантажний рух майже зовсім припинився. На двадцять миль круг Порт-Бердока дорогами й полями нишпорили групи з трьох-чотирьох чоловіків з рушницями, дрючками та собаками. Кінні полісмени об’їжджали села, зупинялись коло кожного будинку і наказували зачиняти двері й не виходити без зброї. О третій годині у початкових школах було припинено навчання, і перелякані діти поспішили додому.

Особливо до цього спричинилося коротке, але красномовне звернення Кемпа. Воно було підписане полковником Едеєм і о четвертій чи п’ятій годині було розклеєне по всій окрузі. У ньому коротко, але ясно писалося про основні способи боротьби: треба було не давати Невидимцеві їсти і спати, бути напоготові і повідомляти, якщо Невидимець десь з’явиться.

Влада діяла так швидко і рішуче і всі були настільки впевнені в існуванні Невидимця, що ввечері район площею кількасот квадратних миль перейшов на стан облоги.

І вже того самого вечора насторожена, занепокоєна округа здригнулася від жаху: по цілому краю ширилась чутка про вбивство містера Вікстіда.

Якщо Невидимець і справді переховувався в чагарнику біля Гінтондіна, то, найімовірніше, після полудня він вийшов звідти, наміряючись роздобути зброю.

Невідомо, навіщо це йому було, зате достеменно відомо, що вже перед зустріччю з Вікстідом у його руках був залізний прут.

Звичайно, подробиці їхньої сутички невідомі. Сталася вона біля піскового кар’єру, менше ніж за двісті ярдів від воріт садиби лорда Бердока. Все вказує на запеклу боротьбу: потоптана земля, численні поранення на тілі містера Вікстіда, потрощена тростинка. Але важко уявити причини нападу, якщо це не манія вбивства і якщо Невидимець не божевільний.

Містер Вікстід, чоловік років сорока п’яти чи сорока шести, був управителем маєтку лорда Бердока, лагідним і не здатним боротися з таким супротивником. Але Невидимець ужив залізного прута з поламаної огорожі саме супроти нього.

Невидимець зупинив цього чоловіка, що спокійно йшов собі додому пообідати, напав на нього, здолав його слабенький опір, зламав йому руку, звалив на землю й розтрощив йому голову.

Звісно, прут Невидимець мусив витягти з огорожі ще до того, як зустрівся зі своєю жертвою, і, дійсно, на той час він уже тримав його в руках.

До того ж відомі тільки дві деталі, які висвітлюють цю страшну пригоду.

По-перше, кар’єр був не на прямому шляху містера Вікстіда додому, а ярдів на двісті вбік.

По-друге, одна дівчинка посвідчила, що по дорозі зі школи бачила містера Вікстіда, який, дивно підстрибуючи, біг полем до кар’єру. Дівчинка показувала його рухи, і вони наводили на думку про те, що містер Вікстід за чимось гнався і час від часу тикав уперед тростинкою. Дівчинка була останньою, хто бачив містера Вікстіда живим. Потім він пішов назустріч своїй смерті — у видолинок за буковим гаєм.

Ми вважаємо, що, коли взяти до уваги все розказане вище, вбивство містера Вікстіда не було таким уже безпричинним.

Ми припускаємо, що Невидимець навіть не думав убивати когось, хоча і мав при собі прут, котрий цілком можна було використовувати як зброю.

Ймовірно, містер Вікстід, проходячи повз, помітив прут, що незрозумілим чином сам собою пересувався в повітрі. Вікстід міг погнатися за прутом, навіть і на думці не маючи Невидимця, бо, скоріш за все, ще про нього й не чув — Порт-Бердок розташований миль за десять звідти. Мабуть, Невидимець вирішив відступити, щоб його не викрили. Проте містер Вікстід почав переслідувати неживий, але рухливий прут — і нарешті вдарив по ньому своєю тростинкою.

Безумовно, за звичайних обставин Невидимець легко міг би втекти від містера Вікстіда, але той, на своє нещастя, загнав супротивника в зарості кропиви біля кар’єру.

Уявити наслідки цього необачного вчинку просто, знаючи гнівливу вдачу Невидимця...

Звичайно, це все тільки припущення...

Єдине, чого не можна заперечити, — це тіло містера Вікстіда і закривавлений залізний прут, знайдений у кропиві. На дитячі ж свідчення, на жаль, не завжди можна покластися...

Гриффін викинув прут, тож можна припустити, що він у запалі забув про намір, з яким брав зброю, або відмовився від нього (якщо намір він таки мав). Звичайно, він був егоїст, він не мав серця, але ж споглядання першої жертви, що, закривавлена і жалюгідна, лежала біля його ніг, розбудила, ймовірно, в ньому сумління і на якийсь час він відступив, зрікшися своїх жорстоких намірів.

Після вбивства містера Вікстіда Невидимець ніби втік до пагорбів.

Надвечір кілька чоловіку полі біля Ферн-Ботом чули чийсь голос, який то завивав, то сміявся, то плакав, то стогнав, а подеколи скрикував. Моторошно, мабуть, було це чути. Голос прокотився над полем конюшини і завмер удалині.

Невидимець уже мусив переконатися, як швидко скористався Кемп із його відвертості. Будинки були замкнені, а на залізничних станціях і трактирах було розвішано звернення Кемпа, тож він міг навіть прочитати, які заходи вживаються проти нього. У сутінках на полях з’явилися групи по троє-четверо чоловік із собаками. Вони мали спеціальні вказівки, як допомагати одне одному при зустрічі з Невидимцем. Але він уникав їх усіх.

Звичайно, він був у розпачі, адже сам дав до рук своїм воротам зброю.

Того дня він занепав духом.

Його цькували майже цілу добу — вже після трагічної зустрічі з Вікстідом.

Вночі він, очевидно, десь поїв та поспав, бо зранку знову був самим собою: діяльним, дужим, розгніваним, злим — готовим до свого останнього великого поєдинку зі світом.

Розділ XXVII

Облога Кемпового будинку

Кемп читав дивне послання, написане олівцем на засмальцьованому папері.

Ви виявили багато енергії та кмітливості, хоч я й не розумію, що це вам може дати. Ви проти мене.

Цілий день ви переслідували мене, намагалися не дати мені спокою вночі. Але всупереч вам я дістав їжу, всупереч вам я спав, і гра тільки починається.

Гра тільки починається!

Мені не залишається нічого, окрім як удатись до терору. Цей лист проголошує перший день терору. Перекажіть вашому полковникові та всім іншим: Порт-Бердок відтепер уже не під владою королеви, він під моєю владою, під владою терору.

Сьогодні перший день першого року нової доби — доби Невидимця. Я — Невидимець Перший. Спочатку влада моя буде милостива. Першого дня відбудеться лише одна страта — буде страчено людину на прізвище Кемп. Сьогодні він помре. Хай він замикається, хай ховається, хай оточить себе сторожею, надягне, коли хоче, панцир — смерть, невидима смерть наближається до нього. Хай він уживає застережних засобів — це справить враження на мій народ. Смерть вирушить до нього сьогодні під полудень з поштової скриньки. Листа буде кинуто в скриньку перед самим приходом поштаря — і вперед!

Гра тільки починається.

Смерть вирушає.

Не допомагай йому, мій народе, інакше ти теж повинен будеш померти.

Сьогодні мусить померти Кемп.

Кемп двічі перечитав листа.

— Це не жарт, — сказав він. — Це він. І він так і думає вчинити.

Кемп перегорнув складений удвоє аркуш паперу і побачив гінтондінський поштовий штемпель та приписку: «Доплатити два пенси».

Кемп повільно встав, не закінчивши полуднувати, — листа принесли о першій годині, — і пішов у свій кабінет. Подзвонивши економці, він наказав їй обійти будинок, оглянути всі клямки на вікнах і позачиняти всі віконниці. У кабінеті віконниці він зачинив сам.

Із шухляди у спальні він витяг маленький револьвер, уважно оглянув його й поклав у кишеню. Тоді написав кілька коротеньких записок, у тому числі й полковникові Едею, і звелів покоївці віднести їх, докладно пояснивши, як виходити з будинку.

— Небезпеки немає, — заспокоїв він її, але подумав: «Принаймні для вас».

Кілька хвилин він сидів замислившись, а потім повернувся до холодної трапези. Їв він неуважно, постійно поринаючи в роздуми.

— Ми впіймаємо його! — промовив він нарешті, стукнувши кулаком по столу. — І принадою буду я! Заженемо його на слизьке. — Він піднявся нагору, старанно замикаючи за собою всі міжкімнатні двері.

— Це — гра, і гра дивна, — говорив до себе Кемп. — Шанси на моєму боці, Гриффіне, хоч ви невидимий та зухвалий. Гриффін проти світу... сам зі своєю помстою.

Кемп стояв біля вікна й дивився на осяяний сонцем схил пагорба.

— Йому треба щодня їсти. Не позаздриш йому. Та чи і справді він спав уночі? Хіба що просто неба, щоб його ніхто не побачив... Хотів би я, щоб спека змінилась холодом і сльотою... А може, він зараз стежить за мною?

Кемп підійшов зовсім близько до вікна.

Щось із різким стукотом ударилось у стіну над вікном, і він перелякано відсахнувся.

— Ну і нерви! Певно, це горобець, — сказав Кемп, але до вікна підійшов знову тільки хвилин за п’ять.

У двері подзвонили, і Кемп поспішив униз.

Він відсунув засуви, повернув ключ, оглянув ланцюжок, наклав його і обережно, не показуючись, прочинив вхідні двері.

Озвався знайомий голос.

— На вашу покоївку напали, Кемпе, — сказав крізь двері полковник Едей.

— Що?! — скрикнув Кемп.

— У неї відібрали вашу записку. Він поблизу. Пустіть же мене до будинку.

Кемп відкинув ланцюжок, і Едей протиснувся у вузенький отвір.

У передпокої він із полегкістю дивився, як Кемп замикає двері на всі замки й засуви.

— Вашу записку просто видерли в неї з руки. Вона дуже налякана і в істериці. Вона в поліції. Він близько. А що ви написали в записці?

Кемп вилаявся.

— Я дурень! — сказав він. — Міг би здогадатися. До Гінтондіна йти менш ніж годину. Вже!

— Що вже? — спитав полковник.

— Дивіться.

Кемп повів його до кабінету й передав щойно отриманий лист від Невидимця.

Едей прочитав і тихо присвиснув.

— А ви? — спитав він.

— Я дурень, хотів влаштувати йому пастку! — вигукнув Кемп. — І виклав усе в записці. А записка пішла просто йому до рук.

— Він утече, — сказав Едей, вилаявшись і собі.

— Ні! — заперечив Кемп.

Нагорі забряжчала розбита шибка. Едей помітив маленький срібний револьвера, що стирчав із Кемпової кишені.

— Це вікно нагорі, — сказав Кемп і кинувся до сходів.

Коли вони ще були на сходах, забряжчала друга шибка.

Виявилося, що у кабінеті два вікна з трьох розбиті, підлога вкрита битим склом, а на письмовому столі — великий камінь.

Кемп і Едей зупинились на порозі, дивлячись на цей розгром.

Кемп знову вилаявся, і цієї миті ніби вистрелили з револьвера, брязнула третя шибка, і скалки розсипалися по кімнаті.

— Навіщо? — спитав Едей.

— Це початок, — відповів Кемп.

— Чи можна вдертися сюди?

— Навіть кішка не зможе цього зробити.

— А віконниці?

— Тут їх немає. Внизу ж в усіх кімнатах... Ого!

Знизу долинув тріск дощок, у які били чимось важким.

— Прокляття! — вигукнув Кемп. — Це, певно... Авжеж, це у спальні. Він хоче потрощити будинок. Але він — дурень. Віконниці зачинені, і скло падатиме надвір. Він поріже собі ноги..

Ще одна шибка розлетілася на скалки. Едей і Кемп ошелешено стояли на сходах.

— Дайте мені палицю абощо, — сказав нарешті Едей. — Я піду в поліцію і приведу собак. Тоді ми його впіймаємо.

Ще одне вікно розлетілося на друзки.

— У вас є револьвер? — спитав Едей.

Кемп сунув руку в кишеню, але завагався.

— Немає. Принаймні зайвого.

— Я поверну його, — завірив Едей. — Тут ви у безпеці.

Кемпові стало соромно, і він віддав полковникові зброю.

— Ходімо до дверей, — запропонував Едей.

Поки вони розгублено стояли в передпокої, одне з вікон спальні на першому поверсі затріщало від міцного удару і розбилося.

Кемп підійшов до вхідних дверей і якомога тихіше почав відсувати засуви. Обличчя його було трохи блідіше, ніж звичайно.

— Виходьте відразу, — промовив Кемп.

За секунду Едей був уже на ґанку, і двері за його спиною Кемп зачинив на засув.

Полковник завагався, адже почувався у більшій безпеці, коли притискався спиною до дверей, але, випроставшись, рішуче спустився з ґанку.

Він перетнув галявину і наближався до хвіртки, коли неначе війнув вітрець і щось підійшло до нього.

— Зачекайте, — промовив голос.

Полковник застиг, бліднучи і стискаючи в руці револьвер.

— Що? — похмуро спитав Едей.

Нерви його були напружені.

— Будь ласка, повертайтеся до будинку, — попросив голос, так само похмурий, як і Едеїв.

— Дуже шкода, але я не можу, — захриплим голосом відповів Едей, облизуючи губи.

Голос, здавалося, звучав ліворуч. «Вистрілити?» — подумав полковник.

— Куди ви йдете? — спитав голос.

Обоє зробили швидкі рухи, і в Едеєвій кишені щось блиснуло.

Але Едей відмовився від свого наміру й замислився.

— То моя справа, — повільно проказав він.

Не встиг він договорити, як чиясь рука схопила його за шию, в спину йому вперлося коліно, і полковник простягся на землі.

Він зміг витягти револьвер і навмання вистрелив.

Відразу ж Едея щосили вдарили в зуби і видерли з руки револьвер.

Марно полковник силкувався вхопитися за чиюсь слизьку ногу.

Він спробував підвестися, але знову впав.

— Прокляття! — вигукнув Едей.

Голос засміявся.

— Я міг би вбити вас, тільки шкода кулі, — сказав він.

Едей бачив у повітрі, футів за шість від себе, націлений у нього револьвер.

Едей сів на землі.

— Вставайте! — наказав голос.

Едей встав.

— Послухайте, ви повинні повернутися до будинку, — суворо промовив голос. — Без фокусів. Пам’ятайте, що я вас бачу, а ви мене — ні.

— Кемп не впустить мене, — відповів Едей.

— Дуже шкода, — сказав голос. — Проти вас я нічого не маю.

Едей облизав губи і відвів погляд від револьвера. Удалині було темно-синє, залите полудневим сонцем море, біла скеля, зелені пагорби, велике місто... Раптом полковник відчув, яке прекрасне життя.

Він перевів погляд на маленький металевий предмет, що висів у повітрі за шість футів від нього.

— Що мені робити? — спитав він.

— А що мені робити? — відповів Невидимець. — Вам допоможуть. Вам треба лише повернутися до будинку.

— Я спробую. Але якщо він пустить мене — ви обіцяєте не ламати двері?

— Проти вас я нічого не маю, — повторив голос.

Випустивши полковника, Кемп поспішив нагору до кабінета, пройшов по підлозі, встеленій битим склом, і обережно визирнув з вікна. Він бачив, як Едей розмовляв із Невидимцем.

— Чому він не стріляє? — прошепотів Кемп.

Раптом револьвер зблиснув на сонці. Кемп прикрив рукою очі й намагався стежити за рухом пучка променів.

— Він віддав револьвер! — скрикнув Кемп...

— ...обіцяєте не ламати двері? — казав саме цієї миті полковник Едей. — Не зловживайте своїми перевагами. Поступіться трохи.

— Повертайтесь до будинку. Кажу вам, що не обіцяю нічого.

Здавалось, Едей наважився. Він повільно пішов до будинку, заклавши руки за спину.

Кемп ошелешено стежив за ним.

Револьвер зник, блиснув, знову зник і знову з’явився, цей маленький блискучий предмет, що рухався слідом за Едеєм...

Далі все відбувалося блискавично.

Едей стрибнув назад, круто обернувся, спробував схопити револьвер, але невдало, підняв руки вгору й упав долілиць. Над його спиною майнула у повітрі блакитна хмарка диму.

Звуку пострілу Кемп не чув.

Едей конвульсивно затремтів, сперся на руку, впав і лежав уже нерухомо.

Якийсь час Кемп стояв непорушно і дивився на спокійну й байдужу Едеєву позу.

День був дуже гарячий і тихий. Здавалося, усе у світі завмерло, тільки два жовті метелики ганялись одне за одним у кущах між будинком і хвірткою. Едей лежав на галявині біля хвіртки.

Штори в усіх будинках по дорозі на пагорб були опущені, і тільки в одній маленькій альтанці виднілася якась біла постать, немов дідусь задрімав.

Кемп шукав очима, чи не блисне де револьвер, але він зник. Потім Кемп зупинив очі на полковнику.

Починалася серйозна гра...

У вхідні двері почали стукати і дзвонити дедалі гучніше, але слуги, виконуючи Кемпів наказ, зачинилися у своїх кімнатах.

Запала тиша.

Кемп посидів, прислухаючись, а тоді обережно визирнув по черзі у всі три вікна кабінету, вийшов на сходи і тривожно прислухався. Узявши зі спальні кочергу, він іще раз пішов оглянути засуви на віконницях першого поверху. Все було надійне.

Кемп повернувся нагору.

Едей досі лежав край доріжки, там, де упав.

Дорогою біля будинків ішли двоє полісменів і Кемпова покоївка.

Тиша була мертва. Полісмени й покоївка наближалися дуже повільно.

«Що він робить зараз?» — питав себе подумки Кемп.

Раптом він здригнувся. Внизу щось затріщало.

Повагавшись, Кемп зійшов униз. По всьому будинку лунали важкі удари і стояв тріск розколюваних дощок. Він чув, як задзвеніли залізні засуви на віконниці.

Кемп повернув ключа і ввійшов до кухні. Цієї ж миті до кімнати влетіли розтрощені віконниці.

Кемп застиг.

Віконна рама, крім одної поперечки, була ще ціла, але від скла залишилась тільки зубчаста облямівка. Віконниці були потрощені сокирою, що вже взялася до рами й залізної решітки, яка захищала вікно.

Раптом сокира метнулась убік і зникла.

Кемп побачив, як підстрибнув револьвер, що лежав на доріжці.

Кемп відступив.

Револьвер вистрелив запізно, уламок від одвірка пролетів над його головою.

Кемп грюкнув дверима, замкнув їх на ключ і почув Ґриффінові крики й сміх.

Сокира знову почала рубати й трощити.

Кемп стояв у коридорі й намагався обдумати становище. За хвилину Невидимець буде в кухні. Ці двері надовго його не затримають, і тоді...

У вхідні двері знову подзвонили. Ймовірно, поліція. Кемп вибігу передпокій, накинув ланцюжок, відсунув засуви. Він покликав покоївку на ймення і, лише дочекавшись відповіді, скинув ланцюжок і відчинив двері.

Усі троє поспіхом вскочили в будинок.

Кемп знову замкнув двері.

— Невидимець тут! — сказав він. — У нього револьвер і два набої. Він убив Едея. В усякому разі, поцілив. Ви бачили його біля хвіртки? Він там лежить.

— Хто? — спитав один із полісменів.

— Едей.

— Ми підійшли з другого боку, — сказала покоївка.

— Що це за грюкіт? — поцікавився полісмен.

— Він у кухні... або зараз буде там. Він знайшов сокиру... — почав Кемп.

Раптом будинок загув від ударів у кухонні двері. Покоївка відступила до їдальні.

Щойно Кемп хотів закінчити фразу, як вони почули, що двері кухні піддались.

— Сюди! — енергійно скрикнув Кемп і штовхнув полісменів до їдальні. — Кочерга! — гукнув він і кинувся до ґрат каміна.

Кочергу, яка була у нього в руках, він дав одному полісменові, а кочергу з їдальні — другому і раптом відсахнувся назад.

Один полісмен, щось вигукнувши, націлився і влучив кочергою в сокиру.

Револьвер випустив передостанню кулю, і та пробила картину Сіднея Купера.

Другий полісмен, немов відмахуючись від оси, ударив по револьверу своєю кочергою, і револьвер із брязкотом упав на підлогу.

При першому ж ударі покоївка верескнула, постояла біля каміна, а тоді кинулась відчиняти віконниці, певно, прагнучи утекти крізь розбите вікно.

Сокира відступила в передпокій і зависла за два фути від підлоги. Чути було важке дихання Невидимця.

— Відійдіть ви обоє! — наказав він. — Мені потрібен Кемп.

— А нам потрібні ви, — відповів перший полісмен, а тоді ступив крок уперед і кочергою вдарив у напрямі голосу.

Невидимець, мабуть, відскочив назад, і кочерга влучила в підставку для парасольок.

Наносячи удар, полісмен поточився, а Невидимець стукнув його по касці сокирою, зім’яв каску, наче вона була з паперу, і полісмен покотився на поріг кухні.

Але другий полісмен, націлившись кочергою позад сокири, влучив у щось м’яке. Почувся болісний зойк, і сокира впала на підлогу.

Полісмен замахнувся ще раз — у порожнечу, та вже не влучив. Тоді він поставив ногу на сокиру, ударив знову і, тримаючи кочергу напоготові, став пильно дослухатись.

Він чув, як відчинилося вікно в їдальні й хтось швидко заходив там.

Другий полісмен повернувся на бік і сів на підлозі. Між оком і вухом у нього струменіла кров.

— Де він? — спитав поранений полісмен.

— Не знаю. Я вдарив його. Десь у передпокої, якщо не прослизнув повз нас. Докторе Кемпе! Сер! Докторе Кемпе!

Другий полісмен через силу звівся на ноги.

Раптом на кухонних сходах ледь чутно зашльопали босі ноги.

— Ех! — вигукнув перший полісмен і запустив кочергу, яка влучила в маленький газовий ріжок.

Він побіг переслідувати Невидимця, але передумав і ввійшов до їдальні.

— Докторе Кемпе! — почав він і спинився. — Доктор Кемп — герой, — промовив він до другого полісмена і глянув через його плече.

Вікно їдальні було широко розчинене, але ні покоївки, ні доктора Кемпа в кімнаті не було.

Свою думку про Кемпа другий полісмен висловив стисло, але красномовно.

Розділ XXVIII

Полювання на мисливця

Коли почалась облога Кемпового будинку, містер Гілас, господар сусіднього будинку, спав в альтанці.

Він належав до тієї частини населення, яка відмовлялася вірити в «ці безглузді вигадки» про невидимця. Проте дружина його у ці вигадки вірила — і не раз йому потім нагадувала про це. Але містер Гілас стояв на своєму. Він, немовби нічого не сталося, погуляв у саду, а вдень, за звичкою, влігся там спати.

Поки Невидимець бив вікна у Кемповому будинку, Гілас спав і раптом прокинувся, чомусь упевнений, що десь щось не гаразд. Містер Гілас поглянув на Кемпів будинок, протер очі і поглянув іще раз. Потім спустив ноги на землю, сів і дослухався. Дивовижне відчуття не зникало.

Будинок мав такий вигляд, ніби його покинули багато тижнів тому, причому після запеклого бою. Шибки було вибито, усі внутрішні віконниці, крім тих, що нагорі в кабінеті, було зачинено.

— Присягаюся, — сказав містер Гілас, поглянувши на годинник, — що двадцять хвилин тому там усе було гаразд.

Він поміркував над цією дивною подією, а тим часом удалині дзвеніли шибки. Містер Гілас сидів, роззявивши рота, а тим часом сталося щось іще дивніше.

Віконниця в їдальні Кемпового будинку раптом відчинилася, і у вікні з’явилася покоївка в капелюшку й пальті, силкуючись підняти раму. Потім поруч з нею показався доктор Кемп і став допомагати їй. За секунду вікно відчинилося, покоївка вистрибнула надвір, кинулась у кущі й зникла.

Містер Гілас підвівся, вигукуючи щось запальне, проте недоладне. Він побачив, як Кемп виліз на підвіконня, стрибнув униз і ніби крадькома пробіг обсадженою кущами доріжкою. Потім він зник за кущем і знову з’явився. Кемп видерся на паркан, що виходив у відкрите поле, перестрибнув через нього і помчав схилом униз до будинку містера Гіласа.

— Боже правий! — скрикнув містер Гілас, якому на думку спала страшна річ. — Це ж той Невидимець! Отже, це все — правда!

Містер Гілас відразу почав діяти, і куховарка, яка стежила за ним з вікна нагорі, дуже здивувалася, побачивши, як він зі швидкістю дев’ять миль на годину побіг до будинку. Двері загрюкали, дзвінки задзвонили, і містер Гілас несамовито скрикнув:

— Зачиняйте всі двері, вікна! Зачиняйте все! Невидимець!

Відразу ж по будинку рознеслися верески, накази й тупіт ніг.

Містер Гілас побіг зачиняти вікна, що виходили на веранду, і тут над парканом з’явилися голова, плечі й коліна доктора Кемпа.

За мить Кемп перебіг через грядку спаржі і помчав тенісним майданчиком до будинку.

— Вам не можна увійти, — зустрів його містер Гілас.

Він засунув засуви.

— Я дуже співчуваю, вам, Кемпе, і розумію, що він женеться за вами, але увійти вам не можна.

Кемп щосили стукав і смикав за раму, його обличчя спотворив жах. Він у відчаї притисся лицем до шибки, але, усвідомивши, що всі зусилля марні, побіг по веранді, перестрибнув через поручні й почав гатити молотком у бічні двері. Потім, вискочивши через бічну хвіртку, він вибіг на шлях перед будинком.

Переляканий містер Гілас бачив усе це з вікна. Щойно Кемп зник, як грядку спаржі потовкли невидимі ноги. Містер Гілас побіг нагору і більше нічого не бачив, зате, коли пробігав повз вікно на сходах, чув, як грюкнула бічна хвіртка.

Вибігши на шлях, Кемп подався вниз, тобто сам взяв участь у перегонах, за якими чотири дні тому критично стежив з вікна кабінету.

Він біг добре, хоча давно не вправлявся, і при цьому вельми спокійно розмірковував, хоча блід і пітнів. Він біг широко і не звертав убік на нерівній дорозі з купами брудного каміння чи розбитого скла: нехай, мовляв, босий Невидимець вибиратиме інший шлях.

Уперше у своєму житті Кемп усвідомив, що ця дорога дуже довга й безлюдна, а до передмістя під пагорбом дуже далеко. Здавалося, він ніколи не бігав так повільно, як зараз.

Усі будинки були вже замкнені, і зроблено це було за його наказом! Але ж могли, міркував він, мешканці передбачити такий випадок!

Удалині вже було видно місто, море ж зникло. Ходили люди.

Під’їхала конка. За нею розташований відділок поліції. Що це, кроки за спиною? Та ні, це просто вітер...

Люди дивилися на Кемпа, двоє чи троє побігли геть. Кемпові вже не ставало дихання.

У «Веселих крикетистах» галасливо зачиняли двері. За конкою були стовпи й купи піску — там відбувалися дренажні роботи.

Спочатку Кемп хотів скочити у вагон конки й зачинитися там, але потім вирішив бігти до поліції.

За хвилину він проминув «Веселих крикетистів», добіг до кінця вулиці й опинився між люди.

Кучер конки і його помічник, вражені, стояли поруч із розпряженими кіньми. Із-за піщаних насипів визирали здивовані землекопи.

Кемп побіг трохи повільніше, але припустив відразу ж, коли почув кроки переслідувача.

— Невидимець! — крикнув він землекопам, вказуючи рукою на щось, і перестрибнув через траншею. Йому майнула щаслива думка: тепер між ним і Невидимцем було чимало людей.

Передумавши бігти до поліції, Кемп повернув у бічну вуличку, промчав повз візок зеленяра, на мить завагався біля крамниці з солодощами і побіг бульваром, що виходив на Гілл-стрит.

Діти, що грали на вулиці, заверещали, побачивши його, й кинулись тікати. Матері стривожено відчиняли двері й вікна, щось кричали. Кемп вибіг на Гілл-стрит ярдів за триста від кінцевої зупинки конки і побачив, що навкруг з криками біжать люди.

Кемп роззирнувся.

У напрямку до пагорба, ярдів на двадцять позаду, він побачив величезного землекопа, що біг із лопатою в руках, лаючись, а за ним мчав, стиснувши кулаки, кондуктор конки. Далі з криком бігли інші люди і ніби лупцювали щось. Униз до міста бігли ще чоловіки та жінки, і Кемп добре бачив, як із якоїсь крамниці вискочив чоловік із дрючком.

— Оточуйте його! Оточуйте! — кричав хтось.

Кемп миттю збагнув: щось змінилося. Він спинився і, задихаючись, озирнувся.

— Він близько! — вигукнув Кемп. — Станьте поряд, перетніть...

Він відчув сильний удар у вухо, поточився і спробував повернутися до невидимого супротивника, але ледве встояв на ногах.

Кемп ударив у повітря, не влучив, дістав удар у підборіддя й покотився на землю. За секунду чиєсь коліно надавило йому на груди і чиїсь руки стисли горло, тільки одна з меншою силою.

Кемп схопив Невидимця за зап’ястки, почув зойк, побачив, як над головою свиснула і глухо вдарила лопата. На Кемпове обличчя закапало щось, пальці на горлі раптом розтислися.

Кемп конвульсивно вивільнився, схопив ослабле плече супротивника і, крутнувшись, опинився зверху, притиснув до землі його лікті.

— Я впіймав його! — закричав Кемп. — Допоможіть мені! Тримайте його! Він піді мною! Тримайте за ноги!

За секунду на місце бійки кинулись усі, і можна було подумати, що там відбувається якийсь несамовитий матч регбі.

Після вигуку Кемпа голосів не було чути — тільки удари, тупіт і важке дихання.

Невидимець, зробивши неймовірне зусилля і хитаючись, звівся на ноги.

Кемп вчепився в нього, як собака в оленя, і десяток рук штовхали й лупцювали нещасного. Кондуктор конки вхопив його за шию й потягнув назад.

Купа тіл впала на землю.

Били Невидимця жорстоко. І раптом пролунав дикий крик:

— Милосердя! Милосердя! — і відразу завмер.

— Киньте його! — приглушено скрикнув Кемп, і купа переплетених тіл подалася назад. — Він поранений! Кажу вам, відійдіть від нього!

Розпалені бійкою люди відійшли не відразу.

Доктор Кемп став навколішки, наче повиснувши в повітрі дюймів на п’ятнадцять від землі, і притиснув невидимі руки.

Позаду нього констебль стискав невидимі ноги.

— Не пускайте його! — закричав землекоп із закривавленою лопатою в руці. — Він прикидається.

— Ні, він не прикидається, — сказав доктор, обережно випроставши коліно. — Я триматиму його.

Кемпове обличчя почорніло від синців. Говорив він нечітко. Губа його була розбита, з неї капала кров. Випустивши одну руку Невидимця, він обмацував його обличчя.

— Його рот повний крові, — сказав Кемп. — Боже милосердний!

Він підскочив, а потім знову опустився навколішки біля Невидимця.

Навколо люди штовхались і намагалися дістатися ближче, лунав тупіт багатьох ніг, натовп дедалі більшав. Із будинків виходили люди. Двері «Веселих крикетистів» відчинилися навстіж.

Кемп водив рукою в повітрі, ніби мацав його.

— Він не дихає, — сказав він. — Я не чую його серця. Його бік...

Стара жінка, протиснувшись під рукою величезного землекопа, вражено скрикнула:

— Дивіться!

Усі поглянули туди, куди вона вказувала зморшкуватим пальцем, і побачили обрис руки, що, прозора, безсило лежала на землі. Вона була неначе скляна, на ній було видно артерії, вени, нерви й кістки.

Просто на очах рука Невидимця темнішала і ставала непрозорішою.

— А от і ноги! — вигукнув констебль.

Поволі, починаючи від рук і ніг і далі до інших органів, тіло Ґриффіна ставало видимим.

Це було подібне до повільної дії отрути. Спершу проступили маленькі білуваті вени, що окреслювали ту чи іншу частину тіла, потім тьмяні кістки та переплетені артерії, далі м’язи та шкіра. Спочатку вони здавалися туманними, але темніли й густішали. Можна було побачити розбиті плечі й груди і невиразний обрис змарнілого, понівеченого обличчя.

Коли ж нарешті натовп розступився і Кемп випростався, перед ним на землі лежало тіло чоловіка років тридцяти, жалюгідне, понівечене й скалічене. Його волосся й брови були білі, яку альбіноса. Кулаки його були стиснуті, очі широко розплющені, на обличчі застиг вираз гніву та розпачу.

— Закрийте йому обличчя! — закричав хтось. — Заради Бога, закрийте йому обличчя!

Хтось приніс із «Веселих крикетистів» простирадло. Тіло вкрили ним і понесли до трактиру.

У трактирі, на бідному ліжку, в погано освітленій і без смаку вмебльованій кімнаті, оточений натовпом неосвічених збуджених люду, лежав Гриффін, безжально побитий і поранений, зраджений і зацькований... Він був першим з людей, кому вдалося стати невидимим. Він був найталановитішим у світі фізиком.

Так у безмежних муках добігло кінця його дивне і жахливе життя.

Епілог

От і закінчилася дивовижна історія Невидимця.

А якщо ви хочете дізнатися більше, завітайте при нагоді до трактиру, що стоїть поблизу Порт-Стоу, і поговоріть із господарем.

Над дверима трактиру висить дошка, на якій намальовано капелюха і черевики. Назва трактиру — та сама, що й назва цього роману.

Власник трактиру — низькорослий товстун із довгим м’ясистим носом, цупким волоссям і червоними плямами на обличчі.

Якщо не поскупитися на випивку, він охоче розповість про все, що трапилося з ним після подій, про які ми оповіли, про те, як суд намагався «відібрати» в нього знайдені скарби.

— Вони не могли встановити, чиї ті гроші, — скаже він. — Слово честі, вони дивилися на мене, як на скарб. А хіба я скарб? А тоді ще один джентльмен давав мені щовечора гінею за те, щоб я розповідав цю історію в мюзик-холі.

Якщо ви побажаєте урвати його розповідь, запитайте в нього, чи не вплутано тут рукописні книги.

Він відповість «так».

Він намагатиметься пояснити, що всі думають, ніби книги в нього, але ж він їх не має.

«Невидимець забрав їх у мене і сховав десь, коли я втік від нього і прибіг до Порт-Стоу. Це містер Кемп переконував людей, ніби книги в мене», — скаже він.

Потім він замислиться, почне пильно стежити за вами крадькома, нервово переставляти склянки і нарешті вийде з буфетної.

Він не має дружини (і взагалі в цьому будинку немає жодної жінки).

У нього холостяцькі звички.

Він застібає одяг на ґудзики, але шлейки та інші, більш інтимні деталі свого туалету досі вперто скріплює шнурками, як давно вже звик.

Він недуже винахідливий, але дуже поважний і респектабельний.

Він любить порозмірковувати, а рухається дуже повільно.

В Айпінґу його вважають людиною мудрою й ощадливою, шанують, а дороги на півдні Англії він знає як мало хто ще.

Коли трактир зачинено, щонеділі вранці і щовечора по десятій годині він зі склянкою трохи розведеного водою джину йде до вітальні.

Він ставить склянку на стіл, замикає двері, оглядає штори й зазирає під стіл.

Потім, упевнившись, що у кімнаті, крім нього, нікого немає, він дістає із шухляди буфету три рукописні книги у коричневих шкіряних палітурках і кладе їх на стіл. Палітурки потріпані й позеленілі від плісняви, бо колись вони побували в канаві, а деякі сторінки порозмивала брудна вода.

Власник трактиру сідає в крісло, повільно набиває тютюном глиняну люльку й довго дивиться на книги.

Потім він присуває до себе одну з книг і починає уважно вивчати її, гортаючи густо списані сторінки то вперед, то назад.

Він супить брови і через силу ворушить губами.

— Отже... Шість, маленьке два вгорі, хрест і якась закарлючка. Боже мій... Господи мій милосердний, який розум!

Він відкладає книгу, відкидається на спинку крісла.

Крізь кільця диму він дивиться на щось, що бачить тільки він.

— Скільки таємниць! — каже він. — Скільки дивовижних таємниць! Якби розгадати їх! Я зробив би не так, як він... Ех!

Він затягується глиняною люлькою і поринає у мрію свого життя.

Крім нього, ніхто в світі (і навіть Кемп, який невтомно розпитував про це) не знає, де книжки, в яких сховано формулу невидимості та багато інших таємниць...

І поки він живий, ніхто й не знатиме.

ПОРИНЬ У СВІТ ПРИГОД!

Герберт Джордж Уеллс, письменник і журналіст, чотири рази висунутий на здобуття Нобелівської премії з літератури, сучасному читачу відомий перш за все як письменник-фантаст. Саме він, «батько наукової фантастики», винайшов для цього жанру теми, які живлять уяву авторів уже понад століття: протистояння людства й позаземних цивілізацій, дивовижний ефект невидимості, мандри в часі за допомогою технічних винаходів. Його талант зробити правдоподібною найзухвалішу вигадку не тільки спричинив 1938 року паніку в США після радіо-вистави за романом «Війна світів», яку було сприйнято за прямий репортаж про навалу інопланетян, а й сьогодні робить його твори цікавими для читачів: чи то вони вперше відкривають для себе безкрайній світ фантастики, чи то вже мають, що порівнювати з еталоном Уеллса.

Якось учені з астрономічної обсерваторії побачили дивні спалахи на Марсі — планеті, яка називається так за іменем давнього бога війни, — і минуло небагато часу, як у тихому англійському містечку приземлилися перші кораблі прибульців. Люди зустріли їх з білим прапором перемовин, а натомість отримали пекло... Проте коли людство вже буде готове скласти зброю перед іншопланетною навалою, вона зупиниться перед всесильним землянином... («Війна світів»)

Під час лютневої заметілі до готелю «Карета й коні» завітав дивний пожилець, який ніколи не знімає одягу та ховає обличчя за бинтами й окулярами. Цей талановитий науковець розгадав секрет невидимості й дуже сподівається за його допомогою стати вершителем доль світу. («Невидимець»)

Content

Герберт Уеллс
Війна світів. Невидимець

Війна світів

Книга 1 Прибуття марсіан

Розділ I Напередодні війни

Розділ II Летюча зірка

Розділ III На Горсельському вигоні

Розділ IV Циліндр відгвинчується

Розділ V Тепловий промінь

Розділ VI Тепловий промінь на Чепгемському шляху

Розділ VII Як я дістався додому

Розділ VIII Увечері перед суботою

Розділ IX Битва починається

Розділ X Буря

Розділ XI Біля вікна

Розділ XII Я стаю свідком руйнування Вейбриджа та Шеппертона

Розділ XIII Зустріч зі священиком

Розділ XIV У Лондоні

Розділ XV Що сталося в Серрею

Розділ XVI Вихід із Лондона

Розділ XVII «Син грому»

Книга 2 Земля під владою марсіан

Розділ I Під п’ятою

Розділ II Що ми побачили з-під руїн будинку

Розділ III Ув’язнення

Розділ IV Смерть священика

Розділ V Тиша

Розділ VI Що зробили марсіани за півмісяця

Розділ VII Людина на Путні-Гіллі

Розділ VIII  Мертвий Лондон

Розділ IX Руїни

Епілог

Невидимець

Розділ I Поява незнайомця

Розділ II Перші враження містера Тедді Генфрі

Розділ III Тисяча й одна пляшка

Розділ IV Розмова містера Каса з незнайомцем

Розділ V Напад на вікарія

Розділ VI Меблі, які з’їхали з глузду

Розділ VII Викриття незнайомця

Розділ VIII У дорозі

Розділ IX Містер Томас Марвел

Розділ X Візит містера Марвела до Айпінга

Розділ XI У «Кареті й конях»

Розділ XII Невидимець втрачає самовладання

Розділ XIII Містер Марвел просить про відставку

Розділ XIV У Прот-Стоу

Розділ XV Втеча

Розділ XVI У «Веселих крикетистах»

Розділ XVII Гість доктора Кемпа

Розділ XVIII Невидимець спить

Розділ XIX Деякі головні принципи

Розділ XX На Грейт-Портленд-стрит

Розділ XXI На Оксфорд-стрит

Розділ XXII В універсальній крамниці

Розділ XXIII На Друрі-лейн

Розділ XXIV План не вдався

Розділ XXV Полювання на Невидимця

Розділ XXVI Вбивство

Розділ XXVII Облога Кемпового будинку

Розділ XXVIII Полювання на мисливця

Епілог