Владислав Івченко

НАЙКРАЩИЙ СИЩИК ІМПЕРІЇ НА ВЕЛИКІЙ ВІЙНІ

1914–1916

2015

Вступ

ірка пригодницької літератури Російської імперії, найкращий приватний детектив від Владивостока до Лодзі, Іван Карпович Підіпригора через підступи своїх впливових ворогів та заздрісників із Санкт-Петербурга потрапив під військово-польовий суд і ледь уникнув розстрілу. Багатьом не подобалася його слава, незалежність та багатство. Просто так знищити найкращого сищика імперії вороги не могли, бо спалахнув би скандал, та й на успіх у суді їм годі було сподіватися.

Але все змінила війна. Вона відволікла увагу суспільства, просякнутого ура-патріотичними настроями. Люди мріяли про швидкий розгром німчури та австріяків, про переможні паради у Берліні та Відні. Велика популярність Івана Карповича вже не діяла, бо людей значно більше цікавили новини з фронтів, а не детективи, а воєнний стан дозволяв обійтися без відкритого процесу й засудити Підіпригору за скороченою процедурою, що лише мавпувала правосуддя.

Лише мудрість та витримка Івана Карповича, допомога його друзів і подруг та неабияке везіння дали змогу сищику врятуватися від загибелі. Але задля порятунку він вимушений був оголосити, що піде добровольцем на фронт, хоч він і був проти війни, бо вважав, що цивілізовані християнські країни не мають спиратися у своїх суперечках на гармати та кулемети.

До того ж він уже почав сумніватися, чи так вже варто захищати улюблене Отєчество, Російську імперію, яку Іван Карпович дедалі менше відчував Батьківщиною. Та, на жаль, іншого виходу, крім як записатися в добровольці, в нього не було. Підіпригора повернувся додому, на рідний хутір Курбани, де чекали донька Моніка, кохана жінка Єлизавета Павлівна і кухарка Уляна Гаврилівна, й почав готуватися до відбуття на передову. Він мало сподівався повернутися живим, бо розумів, у які жорна лізе, але пообіцяв собі зробити все, щоб вижити й не дати перетворити себе на гарматне м’ясо вельможних ігор.

Клуб «Чорна троянда»

сидів у садку і дивився у зоряне небо. Спливали останні дні перед тим, як я мусив піти на війну. Від того дратувався, бо не хотілося мені на бійню. Закурив цигарку з пачки, яку завжди носив із собою, щоб розбалакувати людей. Затягнувся неприємним на смак димом, скривився, викинув цигарку, сплюнув. Сказав собі, що треба йти спати, бо від цих безсилих думок ніякої користі. Я нічого не міг змінити, став іграшкою в руках своїх ворогів. Вони кидали мене на фронт, я ж мусив вижити там. Ось і все.

Вже підвівся, коли почув удалині гуркіт двигуна. Спочатку навіть засумнівався, бо ж глупа ніч. Але гуркіт наближався, хтось їхав на хутір. Песики мої одразу почали бігати і гарчати, але не гавкали, бо я ж був із ними. Зітхнув, авто в такий час не віщувало нічого доброго. Я сидів надворі у спідньому, бо ж літо, спека. Зайшов до хати, швидко одягнувся. Ще з часу служби в охоронному відділенні звик, щоб весь одяг був складений біля ліжка, узяв револьвер і пішов сходами вниз.

– Хто там? – спитала Уляна Гаврилівна зі своєї кімнати біля кухні. Моя кухарка теж прокинулася.

– Зараз подивлюся, відпочивайте, – заспокоїв її й узяв гасову лампу з сірниками.

Вийшов надвір, втихомирив песиків, які почали-таки гавкати, – а голоси ж мали дебелі і лякали найзухваліших злодіїв. Авто зупинилося під двором, у хвіртку постукали.

– Хто там? – спитав я, тримаючи зброю напоготові.

– Доброї ночі, вибачте за пізній візит, я штабс-капітан Туляков, ад’ютант Великого князя Сергія Михайловича, – пролунав із темряви голос.

– Сергій Михайлович мусить прибути до Ромен за тиждень, із тим, щоб відправити мене та інших добровольців на фронт, – здивувався я.

– Його імператорська високість просить вас терміново прибути до Петрограда для розслідування одної надважливої справи, – сказав гість і запалив ліхтарик. Якщо людина збирається напасти вночі, вона не запалює ліхтарика.

Я відчинив хвіртку, побачив офіцера у формі.

– А чому так поспішаємо? – поцікавився я у гостя. – За тиждень я піду на службу і тоді вже можу розпочати розслідування.

– Справа така, що не можна чекати, – сказав офіцер. – Ось вам лист від Великого князя.

Я запросив його до хати, там розрізав конверт, у якому був лист. «Шановний Іване Карповичу, радий, що неприємна ситуація, яка виникла навколо Вас, вирішилася позитивно. Повірте, це було досить непросто, досі дивуюся впливовості і завзятості Ваших ворогів». На цих словах я стиснув зуби і знову згадав страх, який охопив мене під час розстрілу за рішенням військово-польового суду, скасованим в останню мить. «Я розумію, що Ви б хотіли провести час до відправки на фронт удома, в колі рідних та близьких, але змушений просити Вас відбути до Петрограда. Бо тепер мені знадобилася Ваша допомога. Оплату гарантую. Великий князь Сергій Михайлович».

– Що ж, не можу не відгукнутися на прохання члена правлячого дому, – зітхнув я, хоч їхати нікуди не хотів.

– Тоді я прошу вас швидко зібратися, ми мусимо встигнути на потяг, – попросив штабс-капітан.

Я зібрався, Уляна Гаврилівна зробила нам сидір у дорогу. Поцілував сонну Моніку, пожалкував, що Єлизавета Павлівна поїхала до Бахмача у справах. Мусила повернутися зранку. Залишив їй коротенького листа і сів до авто. Спробував розпитати штабс-капітана, у чому річ, але він притис палець до губ, а потім повідомив пошепки, що справа вкрай таємна і про неї при водії краще не розмовляти. На потяг ми встигли, їхали першим класом, я добре виспався. Штабс-капітан пропонував коньяк, але я відмовився, хотів мати свіжу голову, щоб швидко розплутати справу і повернутися додому хоч на декілька днів.

У Петербурзі, який тільки-но став Петроградом, переповненому військами, що вирушали на фронт, нас чекало авто. Ми сіли в нього і покотили. Я роздивлявся столицю, яку знав не дуже добре.

– Куди ти їдеш? – здивовано спитав штабс-капітан Туляков у водія.

– На квартиру до інженера Бревуса.

– Для чого? – ще більше здивувався Туляков.

– Бо Великий князь там.

– А що трапилося?

– Повісились інженер, – кивнув водій.

– Що? – Туляков аж підстрибнув на місці, вдарився головою об стелю авто, але наче й не помітив, такий був здивований. – Як повісився?

– Та як, головою в зашморг, як зазвичай вішаються, – пояснив водій.

– Коли?

– Вчора. Знайшли вже сьогодні вранці. Їхня імператорська високість дуже сумують, – зітхнув водій.

– Та звісно ж! Інженер – давній товариш! Господи, як же так? – Туляков розгублено схопився за голову.

– А хто цей інженер? – спитав я. Намагався зрозуміти, що для мене віщують ці новини. Може, відпустять мене додому, та і все?

– Товариш Великого князя, заступник генерала Вернандера, помічника воєнного міністра Сухомлінова. Як же так? Бревус! – Штабс-капітан тільки головою крутив.

– Несподіване самогубство? – зрозумів я.

– Та зовсім! Грім серед ясного неба! Бревус, такий служака! Він був весь у роботі! З ранку до вечора, часто і в вихідні! Лише Великий князь час від часу міг витягнути його на балет чи в ресторан.

– Може, хворів? – почав я перебирати версії можливих причин самогубства.

– Хто? Бревус! – Штабс-капітан нервово засміявся, наче я сказав щось дурне. – Та він був здоровий, наче бик. Ходив на роботу і з роботи пішки. Три версти в будь-яку погоду. Вдома займався гантелями і обливався холодною водою. Пив мало, не курив. Господи, та всі думали, що він вічно житиме!

– Можливо, якісь нездорові забавки? Морфій чи карти?

– Та ну що ви, Іване Карповичу! Який там морфій! Це йому було не потрібно!

– Звідки ви знаєте?

– Хоча б звідти, що раз на тиждень Великий князь збирає друзів у лазнях. Я там буваю, Бревус теж бував. І якби він уживав морфій, ми побачили б сліди на його руках. Що ж до карт, то покійний їх зневажав. Я не можу його навіть уявити з картами.

– Тоді, може, щось у родині? Наприклад, зрада жінки? – далі запитував я.

– Він був неодружений.

– Скільки йому було років?

– Сорок чотири, він швидко робив кар’єру.

– Сорок чотири роки і неодружений? – здивувався я. – Його не цікавили жінки?

– Та ні, думаю, що цікавили. Іване Карповичу, Петербург – велике місто, тут питання жіночої уваги легко вирішується і без одруження. Господи, Бревус повісився! Я ж його бачив кілька днів тому у Великого князя! Ну як так? – зітхав Туляков.

– Можливо, проблеми з грошима стали причиною цього страшного вчинку? – далі перебирав я варіанти.

– Навряд чи. Він отримав спадок від батька, до того ж мав пристойну зарплатню, яку не треба було витрачати на родину. Хоча десь три тижні тому він попросив у борг двісті рублів. Звісно, я дав, бо у грошових питаннях він був украй педантичний.

– І він віддав борг? – спитав я.

– Та ні. Але я не хочу зараз думати про гроші! – скривився Туляков. – Бревус, Бревус, ну як же так! Уявляю, як засмутився Великий князь! Вони з інженером товаришували вже стільки років!

Ми під’їхали до чотириповерхового будинку. Піднялися на третій поверх. Ще на сходах я почув якийсь дивний звук. Він лунав з-за дверей, на яких була табличка «Дмитро Григорович Бревус, інженер». Двері були незачинені, ми зайшли. У квартирі гримотів якийсь механізм, розмовляли люди. Квартира невелика, але з хорошими меблями. Три кімнати. Спальня, вітальня і кабінет. У ньому щось і шуміло.

– Великий князю, ми прибули! – доповів штабс-капітан, коли побачив чоловіка середнього зросту з акуратною борідкою, лисуватою головою і сумним поглядом. Чоловік був у цивільному. Якщо придивитися, помітною ставала його схожість із государем. Це і був Великий князь Сергій Михайлович.

– О, Іване Карповичу, – він спробував усміхнутися, але це йому не вдалося. – Вибачте, що зустрічаю вас такими новинами. Але це самогубство просто збило мене з ніг.

– Висловлюю вам своє співчуття, Ваша імператорська високосте, – вклонився я.

– Можна просто Великий князь. – Сергій Михайлович закрутив головою. – Я досі не можу повірити, що він це зробив.

– А що це діється? – звернув я увагу на шум, який заповнював квартиру.

– Це відчиняють сейф Миті.

– Для чого?

– Він узяв із Міністерства секретні документи. Дуже секретні. Він очолював у міністерстві департамент артилерії. Там дані про озброєння і запаси снарядів. Він порушив посадову інструкцію, бо за чотири дні засідання Закупівельного комітету мав підготувати рішення. Мусив працювати вдома. – Великий князь перейшов на шепіт. – Я дуже сподіваюся, що ті документи у сейфі. Бо якщо ні, то це буде страшний скандал. Там же інформація про всю нашу артилерію! – Великий князь витер чоло.

– Ви думаєте, ті документи можуть зникнути? – спитав я.

– Я боюся, що Митя їх загубив. Це дуже на нього не схоже, він завжди був украй педантичним, але ж це могло статися з кожним. Хвилинне розслаблення, він міг залишити теку з документами десь у кав’ярні чи загубити, коли йшов додому. Коли побачив, що накоїв, то поліз у зашморг. Він би не пережив ганьбу і суд.

– Суд? – здивувався я.

– Звісно, суд! Воєнний час, надсекретні документи, за які ворожі розвідки ладні віддати все! Був би суд і суворе покарання. Митя вирішив не чекати. Він був занадто правильний! – Великий князь ледь не плакав. – Господи, прошу, аби документи були у сейфі! Прошу!

Він склав руки і почав молитися. Ми зі штабс-капітаном відвернулися. Шум продовжився, я зрозумів, що вже працювали свердлом. Вийшов із вітальні, зазирнув до кабінету. Там було кілька людей. Троє поліцейських і один чоловік у брудному одязі, що працював дрилем. Мені здалося, що я десь його бачив раніше. Я повернувся до вітальні. Великий князь безпорадно дивився на мене.

– Вибачте, Іване Карповичу, я викликав вас заради іншої справи, але зараз не можу нічим іншим займатися, – сказав Сергій Михайлович.

– Великий князю, не турбуйтеся про мене, – заспокоїв його я. – А хто відчиняє сейф?

– Поліція залучила якогось злочинця. Поляк, грабував банки, потім його відправили на каторгу, звідти втік, нещодавно його затримали в Петергофі. Сказав, що зможе відчинити сейф, – пояснив Великий князь.

Я кивнув, бо зрозумів, що це був один із польських грабіжників банків, яких я схопив чотири роки тому. Оце знову зустрілися.

– А де передсмертна записка? – спитав я. Що вона є, не сумнівався, самогубці майже завжди залишають записку, бо це ж їхнє останнє волання до світу.

– Он лежить. – Великий князь показав на аркуш, що білів на столі. Я підійшов. «Прошу нікого не звинувачувати у моїй смерті. Іншого виходу немає. Вибачте», Дата й підпис. Акуратний почерк, маленькі рівні літери, розкішний підпис із закрутками. Гербовий папір.

– Почерк покійного? – я підніс записку Великому князю.

– Що? – не зрозумів той.

– Почерк належить покійному? – перепитав я.

– Ну звісно, а кому ж ще! – роздратувався Сергій Михайлович, навіть не подивившись.

– Будь ласка, придивіться, – попросив я.

– Іване Карповичу, зараз не час і не місце для ваших детективних ігор! Людина загинула! Може вибухнути скандал, який знищить честь покійного! І мою теж, бо за моєї протекції Митю взяли до міністерства! – закричав Великий князь. Я зрозумів, що його краще не чіпати. Підійшов до Тулякова, показав записку йому. Він уважно подивився, кивнув.

– Це почерк покійного. І підпис його, – запевнив штабс-капітан.

– Дякую, – сказав я і вийшов, знову пішов до кабінету, де поляк і далі висвердлював замок сейфа. Шум стояв страшенний, у вуха наче ножем хтось штрикав. Я пройшов до робочого столу покійного. На столі стояла друкарська машинка, але було й письмове приладдя. Ручка зі слонової кістки з золотим пером Я взяв зі столу невеличкий аркуш паперу, написав: «Упокій душу». Потім повернувся до передсмертної записки. Чорнило там було трохи світліше. Але, може, просто підсохло. Поклав ручку на місце і пішов геть, зачинивши за собою двері, бо дриль дуже вже шумів. Зазирнув до спальні. Там на столі лежало тіло покійного. Інженер Бревус був одягнений у парадний мундир. Чорний однострій із рядом великих срібних ґудзиків та високим коміром, що майже повністю затуляв шию. Білі рукавиці, чорні штани і чорні ж черевики, на голові чорний продовгуватий капелюх. За коміром ледь виднілася туго зав’язана краватка. Я послабив її, відвернув комір, щоб подивитися шию. Так, ось синці від мотузки, подряпини на шкірі.

– Господи, що ви робите? – прошепотів штабс-капітан Туляков, який зазирнув до спальні.

– Оглядаю труп. Це мій обов’язок сищика.

– Але що тут розслідувати? Людина наклала на себе руки! Це трагедія, але не злочин!

– Я звик усе перевіряти, – пояснив я, але не переконав.

Штабс-капітан махнув рукою і пішов геть. Я подивився на покійного. Середнього зросту, стрункий, чисто поголений. Відчутний запах парфумів. Я нахилився, щоб поправити його капелюх. Побачив щось біле у носі.

– Відчинили! Відчинили! – закричали в сусідній кімнаті поліцейські, гуркіт дриля припинився. Я почув кроки – це побіг Великий князь. Я теж пішов до кабінету. Поляк відчинив дверцята сейфа, звідти трохи диміло, поліцейські хотіли полити водою, але Великий князь заборонив.

– Нічого! – зойкнув Сергій Михайлович. На полицях сейфа справді нічого не було. – Господи! – він схопився за голову і вибіг. За ним пішли поліцейські. Я ж зазирнув у сейф. Там зовсім нічого не було. Порожньо. Наче вимели все.

– Я тебе знаю, – сказав мені поляк. Він був увесь у мастилі і металевій стружці, сидів під стінкою. – Це ж ти нас спіймав? Ти – Іван Карпович? – він казав це без ненависті чи роздратування, навпаки, з якоюсь зацікавленістю.

– Так, я.

– Читав про тебе багато, коли на каторзі був. Там журнальчики з твоїми оповідками – неабиякий скарб, – усміхнувся він.

– Дивний якийсь сейф, – сказав я. – Порожній. Ані тобі документів, ані грошей, ані коштовностей.

Я підсів до нього.

– Що? – спитав пошепки.

– Думаю, почистили сейф до нас, – тихо сказав поляк.

– Хто?

– Хто код знав.

– Власник?

– Думаю, що ні.

– Чому ні? – спитав я.

– А ти, Іване Карповичу, завжди чужим розумом справи розкриваєш? – спитав поляк.

– Та свого ж на все не вистачить. Чого ж розумну людину не послухати, коли щось порадить? То чому думаєш, що не господар у сейф залазив?

– Конверт, – поляк у цей момент дивився в мій бік і ледь губами рухав.

– Де? – тихо спитав я.

– У сейфі. Під верхом, – я читав поляка по губах.

– Ну що, ходімо, – до кімнати зазирнув один із поліцейських.

– А ви його куди? – спитав я, а сам швиденько поліз по гаманець.

– Та куди ж, до тюрми, – сказав поліцейський. – Потім суд і на каторгу. Досить уже по столицях відпочивати.

– Та я ж працював; а не відпочивав, – заперечив поляк.

– Дякую за допомогу. – Я потиснув поляку руку, залишив у його долоні червінець. Гроші і в тюрмі знадобляться.

Поляк кивнув мені, його повели геть. Я швиденько підійшов до сейфа, заліз усередину. І побачив, що до верхньої частини зсередини приклеєний конверт. Відірвав його.

– Що це ви робите? – спитав штабс-капітан Туляков, який саме зайшов до приміщення.

– Та дивлюся сейф. Хороший, дорогий, – збрехав я.

– Ну, у Бревуса гроші були, він завжди купував найкраще, – кивнув штабс-капітан, а я подумав, що хоч і гроші були, але у сейфі їх не залишилося. Сховав конверт у піджак, і ми пішли до Великого князя, який сидів у фотелі, як із хреста знятий.

– Це скандал, скандал! Надсекретні документи! Треба сповістити контррозвідку! Це шпигуни! Господи, Митю, у що ти встряв! – шепотів Великий князь. Потім глянув на мене. – Іване Карповичу, ви сьогодні вільні, а завтра займетеся тією справою, задля якої я вас запросив. Вибачте, що не одразу, але бачите, які події. – Сергій Михайлович скривився, він ледь не плакав.

– Нічого, нічого, за мене не хвилюйтеся, – заспокоїв я. – Але я так розумію, що тіло мусить подивитися патологоанатом, а покійного чомусь одягли як для поховання.

– Ну для чого тут патологоанатом? – трохи роздратувався Великий князь. – Митя трагічно помер, треба хоч дати йому спокій! – Він так подивився на мене, що я зрозумів – краще з ним не сперечатися.

– Воля ваша, Великий князю, – запевнив я. – Що будете робити?

– Мені треба сповістити військову контррозвідку. І це буде скандал! Страшенний скандал, який нічого не залишить від моєї репутації! – зітхнув Великий князь.

– Ну а ви тут до чого?

– Митя був моїм близьким другом! За моєю рекомендацією його призначили до Військового міністерства! І ось тепер така ганьба! – Сергій Михайлович підвівся, потім знову сів. – Якщо документи потраплять до наших ворогів, то ви навіть не уявляєте, який це буде удар по нашій армії!

– Ну, можливо, покійний просто загубив документи, – сказав я. – І шпигуни тут ні до чого.

– Ви так думаєте? – з надією спитав князь.

– Так. У чому були документи? – спитав я.

– У великій шкіряній теці.

– То дайте об’яву, що було загублено теку, пообіцяйте хорошу нагороду. Можливо, її повернуть, бо для більшості вона не цікава, – запропонував я.

– А якщо все ж таки шпигуни…

– Великий князю, для шпигунів важливо зберегти в таємниці, яку саме інформацію їм довелося отримати. Якби тут діяли шпигуни, вони б сфотографували зміст теки і залишили б її, а ми б ні про що не дізналися.

– Правду кажете! – радо погодився зі мною Великий князь. – І справді, які там шпигуни! Митя працювати на них не міг, він був патріотом Росії. Він просто загубив ті документи! Зараз поїду дам об’яву! А потім займуся підготовкою похорону!

– Тоді я почергую тут, почекаю, поки ви повернетеся, – запропонував я.

– Може б ви хотіли столицею погуляти?

– Та ні, помолюся за покійного, відспівувати його ж не будуть.

– Будуть, Іване Карповичу. Синод дасть дозвіл, – запевнив Сергій Михайлович.

– Але як же? Самогубця?

– Офіційна версія – серцевий напад. Не дуже добре, коли на самому початку війни накладає на себе руки високопосадовець Військового міністерства, – пояснив Великий князь. – Що ж, тоді почекайте тут.

Сергій Михайлович із ад’ютантом пішли, я зачинив за ними двері, а потім зазирнув у конверт, який дістав із сейфа. Сподівався знайти розгадку подій, але там виявилися фотокартки. Жінок. Голих чи одягнених дуже пікантно. Частина жінок була зв’язана, але, здається, не проти їхньої волі. Ще за часів роботи в охоронному відділенні я стикався з різноманітними порнографічними карточками, яких багато виробляли в імперії. Але ці фотографії були геть інакші. Здається, покійний знався на жіночій красі. Я помітив, що у двох жінок на шиї були татуювання. Троянди, дуже майстерно зроблені. У інших жінок ший не було видно. Я ще трохи ті фотографії подивився, а потім покинув, щоб не розбурхуватися. Бо дуже вже спокусливі.

Фото сховав, став думати, бо щось мене в цій справі муляло. По-перше, незрозуміла причина самогубства Бревуса. Його передсмертна записка зовсім нічого не пояснювала. А він із розповідей виглядав людиною серйозною, мусив мати причину. Загубив документи? То хоч би спробував їх знайти, а не одразу ліз у зашморг. Шпигуни примусили віддати документи, і він не витримав зради? То написав би в записці, щоб дошкулити шпигунам. По-друге, дивно, що у сейфі покійного не виявлено ніяких грошей. Ну добре, гроші могли бути в банку, але де коштовності, цінні папери? Якщо покійний вичищав сейф, то він би неодмінно забрав і ті фотографії. Але конверт із ними, непомітний для того, хто не знав, залишився. То хто лазив до сейфа? І чи не був той, хто лазив, причетний до смерті інженера? Чи не сталося вбивства?

Хоча, звісно, вбивство викликало ще більше запитань, аніж самогубство. Бо як Бревуса могли запхнути до зашморгу і повісити? Він був міцною людиною! На тілі мали залишитися якісь сліди боротьби. Я пішов до спальні й почав роздягати небіжчика. Справа це була важка, бо тіло вже задубіло і не слухалося. Сорочку довелося просто зібгати біля горлянки, бо зняти не міг. Так само штани та спідні стягнув до литок. Мундир склав поруч. Я розумів: якщо Великий князь дізнається про те, що я роблю, то дуже розгнівається. Але я мусив усе перевірити, бо звик працювати сумлінно. Та й свою цікавість треба було задовольнити, бо вона ж мені продиху не дасть. Роздяг інженера, як зміг. Мені було соромно, що людина загинула, а я їй спокою не даю, і я пояснював, що роблю і для чого.

– Вже вибачте мені, пане інженере, але тілу вашому ж зараз усе одно. Роздягаю я його, щоб подивитися, чи немає на ньому синців або забоїв. На вигляд ви чоловік сильний, навряд чи дозволили би просто так себе повісити. Так, дивимося. Синців не видно. А подряпини є! Ось, на спині! Свіжі! Щоправда, і несвіжі є. Чого це в вас спина така подерта? А це що? Сліди на руках! Зв’язували вас, чи що? Та ні, від зв’язування, якщо мотузкою, то інші синці лишаються. Але щось є. Дивно, дивно, пане інженере. От якби ви говорити могли, ви б мені усе і розповіли, не довелося б оце шукати бозна-чого. Так, а ви м’язистий, пане інженере, не схожі на штабіста. Ті зазвичай товстенькі. Бо на сидячій роботі розпливається людина, як свічка на сонці. А ви при м’язах, наче вантажник. Ага, он бачу гантелі, це у панів гімнастикою називається. Корисна штука, коли роботи важкої немає. А ось коли день за плугом походиш чи сіно скиртуєш, то там уже не до гімнастики. Вона для тих, хто за столом сидить. Оце ви і займалися. Диви як, пане інженере, не при дамах буде сказано, але той, померли ви під час збудження, чи що. Бо оно набрякнув як. Чи, може, то буває, коли в зашморгу? Бозна, поспитати треба лікарів. Так, а на ногах що? Ноги чисті. Ані синців, ані подряпин у вас. Ну дивно, дивно. Зараз іще подивлюся обличчя ваше, вже вибачте, але цікаво мені, що там у носі у вас біліє. Ох ти Господи!

Я аж відстрибнув. Бо коли дивився у ніс, поклав руку на підборіддя покійного, нижня щелепа несподівано посунулася вниз, і з рота випав язик. І все б нічого, тільки був він накусаний. Та так, що десь на сантиметр не було кінця. Може, звісно, і таке про самогубствах буває, але виглядало це мені дуже підозріло.

– Ну що ж, пане інженере, поїдемо ми до лікаря, бо якось усе дивно, особливо ось цей язик обкусаний. Зараз вас замотаю у простирадло, щоб людей не лякати, одяг ваш заберу і повезу до лікарні найближчої, щоб подивився вас досвідчений лікар. Роблю це лише задля того, щоб пересвідчитися, що самі ви на себе руки наклали, а не вбили вас. Якщо ж убили, то матиму за честь тих негідників спіймати та притягнути до покарання. Вибачте, але доведеться вас трохи потурбувати.

Замотав я тіло покійного у простирадло, потім побіг на вулицю, зупинив візника.

– Тут лікарня є поблизу? – спитав у нього. Бо при лікарні часто і морг може бути, і лікар, який трупи дивиться.

– Та є, – кивнув візник.

– Велика?

– Велика.

– Почекай мене, – сказав я візнику.

Повернувся до квартири, підхопив тіло й поніс. Покійний інженер на вигляд був стрункий, але як нести, то важкуватий. Мабуть, кістки важкі. Аж потом я вкрився, поки виніс і повантажив у бричку.

– Їдьмо, до лікарні, – сказав візнику, коли побачив, що в того погляд переляканий. Здається, здогадався, що я приніс, ще зараз чкурне звідси і поліцію викличе. – Спокійно, я – Іван Карпович Підіпригора, найкращий сищик імперії. Розслідую справу. Везу тіло на розтин до лікарні. Плата подвійна.

Чи то прізвище моє спрацювало, чи плата, але візник трохи заспокоївся, навтьоки не кинувся, повіз мене, хоч час від часу перелякано озирався. Довіз до лікарні, ми заїхали у двір, я спитав, де морг. Поїхали туди. Пощастило, що зустріли лікаря, який саме вийшов покурити люльку.

– Оце так гості! Іване Карповичу, ви? Чи мені ввижається після трьох розтинів? – скрикнув лікар, коли мене побачив. Я вже звик, що пізнавали мене люди, якщо не ховався за приклеєними бородами та темними окулярами.

– Так, Іван Карпович. Четвертий розтин зробите? Для мене. – Я показав на інженера в простирадлі.

– Розслідуєте якусь справу? – поцікавився лікар.

– Ще не знаю. Справа може з’явитися за результатами розтину, – пояснив я. – То зробите?

– Ну звісно! Але з вас автограф. А якщо я щось знайду, то прошу скласти мені й моїм друзям компанію у ресторані, – сказав лікар і витрусив тютюн та залишки попелу з люльки. – Зараз скажу санітарам, щоб забирали тіло.

– Та не треба, я сам. – Підхопив інженера, і ми пішли до підвалу моргу, де у великій кімнаті була операційна. Поклав тіло Бревуса на стіл, розмотав простирадло.

– До речі, Всеволод Воздвиженський, – лікар подав мені руку. Я її потиснув.

– Приємно познайомитися, прикро, що за таких умов, – кивнув я на тіло.

– Ну, в мене більшість знайомств стається за подібних умов. Специфіка фаху. У вас, я думаю, теж багато знайомств у сумних обставинах.

– На жаль, так, – кивнув я. – Лікарю, якщо можна, зробіть усе швидко. У мене обмаль часу.

– Добре, зробимо все в ритмі вальсу! – Лікар почав оглядати покійного. Одразу подивився на шию, де помітні були синці. – То що ви хочете дізнатися? – спитав він згодом.

– Причину загибелі покійного. Чи не було це вбивством? – пояснив я.

Лікар кивнув. Уважно вивчав шию, мацав її.

– На жаль, тут немає нічого вам цікавого, – розвів він руками. – Звичайне самогубство.

– Полковника точно не запхали до зашморгу? – спитав я.

– Коли людину пхають до зашморгу, вона пручається. До того ж, ви бачите, покійний був міцним чоловіком. Якби його кудись пхали, чинив би спротив, який неодмінно відобразився б на тілі. Та слідів цього немає.

– Може, його отруїли, а потім засунули у зашморг? – спитав я.

– Ні, він потрапив до зашморгу живим. Ось, бачите ці подряпини від мотузки на шиї. Засохла кров. Він був живий, коли мотузка перетиснула шию, – заперечив лікар.

– А снодійне? Його могли напоїти снодійним, а потім засунути у зашморг?

– Іване Карповичу, я, звісно, розумію, що вам хочеться знайти щось, до чого можна причепитися, але це не той випадок, – запевнив лікар.

Я взявся за тіло і перевернув його долілиць.

– О, ви вміло поводитеся з трупами! – здивувався лікар.

– Маю певний досвід. Може, це підійде як сліди спротиву? – показав я рани на спині. Лікар придивився, потім засміявся.

– Іване Карповичу, ці подряпини не мають відношення до смерті покійного. Бо, по-перше, зроблені кілька днів тому, тоді як смерть, за моїми оцінками, настала десь учора увечері. По-друге, подряпала жінка, під час подій, пов’язаних, скоріше, з задоволенням покійного, аніж із його вбивством. До речі, ось подряпини ще старіші, а ці уже майже загоїлися. Здається, покійний охоче і вміло стрибав у гречку, коли вже дамочки так його дряпали.

– А ось це? – Я показав на сліди біля долонь. – Можливо, покійний був зв’язаний?

Лікар підняв руку інженера, уважно обдивився її, потім другу руку.

– Думаю, що так, був зв’язаний, але це зовсім інше.

– Що інше? – здивувався я.

– Ну дивіться, я досить часто стикаюся зі слідами зв’язування. Так ось, можу сказати, що це були не мотузка і не наручники. – Лікар знову роздивлявся руку.

– А що? – здивувався я.

– Скоріше за все, панчохи, – заявив лікар.

– Що? – не второпав я.

– Панчохи, жіночі панчохи.

– Хто це в’яже руки жіночими панчохами? – здивувався я. – Не чув про таке!

– Ви, Іване Карповичу, мабуть, не чули і про те, що іноді руки зв’язують на прохання, – посміхнувся лікар.

– Це ще як? – скривився я і трохи роздратувався, як завжди, коли чогось не розумів.

– Ну, ігри такі. Коли хтось когось зв’язує, але не з кримінальною метою, а для задоволення.

– Задоволення від зв’язування? – спитав я і відчув себе телепнем, якому що не скажи, а все буде незрозуміло.

– Від нього. Ви що, не чули про всякі забавки з позбавленням волі? – зверхньо спитав лікар.

– Не чув. А як це?

– Ну, або чоловік зв’язує жінку, або навпаки. Другий варіант, як на мене, пікантніший, – пояснив лікар.

– І далі що?

– Далі отримують задоволення і втілюють у життя свої найсміливіші фантазії. – Лікар хтиво посміхнувся.

– Які ще фантазії? – зовсім заплутав я.

– Ну от ви, коли злягаєтеся з жінкою, що уявляєте?

– А навіщо уявляти, коли ти з жінкою? – здивувався я. – То коли солдатики капуцина рубають, тоді уява потрібна, а з жінкою навіщо?

– Ну як же навіщо! – аж обурився моїм невіглаством лікар. – Це ж додає почуттів! Розбурхує пристрасті! До того ж у вас не завжди є можливість бути з тією жінкою, з якою ви хочете. От, наприклад, я мрію бути з вашою знайомою, акторкою Кольцовою.

– З Анастасією? – перепитав я здивовано.

– З нею. Та хто я – простий лікар і хто вона – зірка російського екрана! Шансів на те в мене немає. Але ж організм вимагає жіночої уваги. Тому я лягаю з якоюсь медсестрою, але уявляю, що насправді з Анастасією. Розумієте? – він подивився на мене, побачив моє здивування. – Ви що, ніколи не уявляєте, коли злягаєтеся?

– Ніколи. А для чого? Жінка є, що там іще фантазувати? – спитав я. Лікар махнув на мене рукою.

– Приземлена ви людина, Іване Карповичу! Це, мабуть, через відсутність освіти щодо цього питання. Освіта надає людині крила для мрій та фантазій. Ну, добре, – лікар був явно розчарований моєю дикістю. – Отже, у столиці, та й в інших великих містах серед вищих класів популярні всілякі ігри, які мають роздмухувати вогонь пристрасті. Серед тих ігор і зв’язування, яке часто супроводжується шмаганням.

– Ігри? – скривився я. – Щоб тебе шмагали? Хай Бог милує!

– Ну так, посполитим це видається дивним, бо їх нещодавно піддавали тілесним покаранням на законних підставах, і сідниці їхні ще пам’ятають ті суворі часи. Але вищі класи були звільнені від тілесних покарань уже давно, тому можуть сприймати шмагання чи зв’язування як гру. Здається, що покійний теж у ці ігри грав. Звідти і сліди на руках, – сухо пояснив лікар.

– Зрозуміло. А от подивіться, що то в носі у покійного, біленьке? – попросив я.

Лікар зазирнув, потім узяв пінцет, поліз у ніс, щось дістав, понюхав, посміхнувся.

– Ось і підтвердження моєї версії. Схоже, покійний вживав кокаїн. Це ліки, які дарують чудовий настрій і на деякий час сповнюють сил. Але до них дуже швидко можна призвичаїтися, тож треба бути обережним.

– Я чув про кокаїн, – кивнув я, щоб лікар не вважав мене якимось селюком.

– Чи не від пані Анастасії? – поцікавився лікар.

– На що ви натякаєте?

– Я чув від одного знайомого, що пані Анастасія любить підбадьоритися кокаїном.

– Нічого про це не знаю, – збрехав я, бо ж дещо знав. – То вживання кокаїну могло бути причиною самогубства?

– Ні, від кокаїну люди дуріють і веселяться. Можуть випадково випасти з вікна чи потрапити під трамвай, але не лізуть у зашморг. Звісно, депресія може наздогнати після того, як дія кокаїну закінчується. Думаю, покійний вживав кокаїн лише під час злягань, для загострення почуттів, – пояснив лікар.

– Можливо, і так. А ось це що таке? – Я вказав на розкритий рот покійного.

– А що? – не зрозумів Воздвиженський.

Я витягнув двома пальцями язик.

– О! – аж скрикнув лікар і почав придивлятися. – Кінчик язика відкушений! Таке буває під час борсань у зашморгу. Хоча… Все-таки доведеться робити розтин.

Лікар схопився за інструменти, я відійшов.

– Не любите дивитися, як людей ріжуть, га, Іване Карповичу? – спитав лікар.

– Не люблю, – визнав я.

За кілька хвилин лікар сповістив мені дивну річ.

– Покійний відкусив собі кінчик язика перед самою смертю, але трохи раніше того моменту, коли помер. Бо кров устигла натекти у рот. Але в шлунку її немає. Тобто все відбувалося так: покійний поліз у зашморг, а коли зробив останній крок, прикусив язик. Потім були борсання у зашморгу, під час яких він відкусив кінчик язика, а в рот набралася кров, яка не могла текти далі, бо горло стискала мотузка. Покійний був сильною людиною, потужні м’язи на шиї, але не товстий, вага невелика, отже загинув не одразу. Кров устигла набратися у роті. Здається, що так, – завершив лікар.

– А ось іще бачу синці. Один на шиї і один на грудях. Одразу не помітив їх. Хтось бив його? – спитав я.

– Це не від ударів, це від засосів, – повідав лікар. – Чули про таке, Іване Карповичу?

– Та чув, але зазвичай вони залишаються на жінках, – кивнув я.

– Ну, пристрасть то така справа, що засоси можуть залишитися на кому завгодно, – авторитетно заявив лікар.

– Чи покійний заробив ці засоси з жінками?

– Підозрюєте у ньому содоміта? – кивнув лікар. – Це легко з’ясувати.

Він знову перевернув тіло долілиць, подивився.

– Іване Карповичу, можу вас запевнити, що покійник, принаймні вже досить давно, не знав содомського гріха. Тобто і подряпини, і засоси отримані в нестримно пристрасних борсаннях із дамами.

– Думаєте, дам було декілька? – спитав я.

– Сподіваюся на це, бо ж навіщо обмежувати Божу благодать? – зареготав лікар.

– А ось те, що він помер у збудженому вигляді… – вказав я.

– Ну, мабуть, перед смертю він подумав про щось дуже приємне. Хоча, чесно кажучи, у повішених я такого ще не бачив, – визнав лікар.

– Внутрішні органи цілі? Ніяких слідів отруєнь? Може, якісь хвороби?

– Покійний був напрочуд здоровим чоловіком, і його ніхто не отруював, – запевнив лікар. – Вам потрібен офіційний звіт про розтин?

– Ні, дякую. А можете зашити живіт?

– Так, легко. – Лікар швиденько зашив те, що розрізав, бо я боявся, що тельбухи випадатимуть.

– Скільки я вам винен? – спитав я.

– Автограф. І запрошую вас у гості, сьогодні ввечері. Зможете?

– Не можу обіцяти, але намагатимуся. Дякую.

Я потиснув лікареві руку, поки замотував тіло у простирадло, Воздвиженський приніс на підпис кілька журналів із моїми оповідками. Я підписав, і ми удвох потягли тіло на вулицю. Візник чекав, бо я ж не заплатив. Швиденько доїхали до будинку, де мешкав інженер, там на мене вже чекав переляканий штабс-капітан Туляков.

– Іване Карповичу, де ви… О Господи, що це у вас? – скрикнув Туляков, побачивши мій вантаж.

– Допоможіть! – захрипів я, бо ледь тримав покійного. – Допоможіть!

Туляков підхопив тіло, я зміг однією рукою відчинити двері, ми зайшли, понесли Бревуса до спальні. Там поклали на стіл, і я присів під стіною віддихатися.

– Що ви творите, Іване Карповичу? – спитав штабс-капітан.

– Спокійно! – запевнив я. – Мені треба було віддихатися.

– Що ви робили з тілом?

– Возив до лікарні. Я звик, що тіло мусить подивитися лікар.

– І що?

– Ну, якихось переконливих свідчень того, що це не самогубство, знайти не вдалося, – визнав я. – Допоможіть, будь ласка.

Залучив і штабс-капітана до одягання покійного. Одягати було ще важче, аніж роздягати. Ну, якось упоралися. Ледь встигли, коли прибув траурний екіпаж. Тіло повезли на цвинтар, де спочатку мусили відслужити панахиду, а потім уже провести церемонію прощання. Я відправив Тулякова з тілом, а сам залишився поговорити з сусідами покійного. Сусіди були люди служиві, бачили мало, а ось їхні покоївки та кухарки знали більше. Вони розповіли, що кілька місяців тому до інженера почала ходити жінка. Невисока тендітна білявка. Її кілька разів бачили на сходах, а одного разу – коли вона виходила з квартири інженера.

– Як ви думаєте, хто вона була? – спитав я.

– Та хто, хористка якась. Хіба порядна жінка вчащатиме до квартири, де живе самотній чоловік?

– Ну, може, вона брала у нього уроки, інженер був освіченою людиною, знав кілька мов, – зауважив я.

– Ага, чули ми ті уроки. Вона верещала, наче різана, а інженер стогнав! – доповіла служниця.

– Тут наче товсті стіни, як ви могли чути?

– Через вентиляційні ходи. Якщо залишити відчиненими двері до ванної, то сусіди вас добре чутимуть, – розповіла кухарка. – А час від часу вони злягалися просто у ванні! Уявляєте, які розпусники, наче їм спальні замало!

Про ванну я теж не розумів, бо ж там незручно. Але у панів же все інакше, то я вже не дивувався. Інші служниці теж підтвердили, що у інженера був роман. Хтось бачив його з букетом, хтось із тістечками та шампанським. Бачили і дівчину. Вона приїздила на візнику. Де жила, ніхто не знав. Навіть власники квіткового магазину та цукерні, де останнім часом активно скуповувався інженер. Я сподівався, що покійний Бревус надсилав коханій подарунки, і можна буде дізнатися її адресу. Але ні, купував завжди сам. Торгівці здогадувалися, що у нього роман, але дами серця клієнта не бачили. Повідомили, що в останній тиждень інженер брав у борг, обіцяв швидко віддати. А тепер ось як вийшло… Ніхто не чекав від пана інженера такого.

Я випив кави у цукерні і вийшов. Що робити далі, не знав. Треба було якось знайти ту жінку, вона б могла повідати щось цікаве. Але як ти її знайдеш, коли Петербург, чи той, Петроград, як його треба було тепер називати, – місто величезне, тут людині загубитися легко. Зупинив візника і поїхав знову до лікарні. Лікар Воздвиженський був на місці, я запросив його на обід.

– Порадьте якусь ресторацію, – попросив я.

Невдовзі ми вже сиділи за столом і очікували замовлення.

– Хотів спитати про зв’язування. Це у Петербурзі дуже поширено чи є якісь спеціалізовані заклади? – Я подивився на лікаря, той посміхнувся.

– Хочете спробувати, Іване Карповичу?

– А що б ви порадили?

– Ну, є кілька хороших закладів, де спеціалізуються на зв’язуванні. Наприклад, «Фіона» чи «Пелюстка». – Лікар солодко усміхнувся. – У мене є картка «Пелюстки» на знижку, як у постійного клієнта. Можу допомогти.

– «Пелюстка». А у працівниць цього закладу немає татуювань? – спитав я.

– Що? Яких татуювань? – чомусь занервував Воздвиженський.

– Ось тут, на початку шиї, троянда, – показав я на собі.

– Троянда? Яка троянда? – З лікарем трапився ледь не напад паніки. Він схопив цигарку, підкурив і глибоко затягнувся. – Нічого про це не знаю! – силувано відповів він, викуривши дві третини цигарки.

Я подивився на нього, посміхнувся.

– Що таке? – ще більше занервував Воздвиженський. – Чому ви посміхаєтеся, Іване Карповичу?

– Не можу зрозуміти, навіщо брехати найкращому сищику імперії, – тихо сказав я.

– Я-я-я не брешу!

– Брешете, лікарю. І тим мене ображаєте.

– Але я справді нічого не знаю! Тільки чутки!

– Які саме? – спитав я.

Лікар озирнувся навколо. Ми сиділи у кутку, я навмисно вибрав затишне місце.

– Ну, я не можу нічого стверджувати… – почав м’ятися лікар.

– Ви бачили такі татуювання? У жінок? – прямо спитав я.

Воздвиженський скривився, загасив недопалок, дивився у стіл і дрібно тремтів. Потім дістав із кишені піджака флягу, знову озирнувся, припав до неї, зробив кілька ковтків. Подав флягу мені.

– З цим сухим законом спиртне дуже подорожчало. Але нам, лікарям, це не страшно, у нас є спирт та фантазія. Спробуйте.

Я зробив ковток. Напій був міцний і смачний.

– Ну як? – поцікавився Воздвиженський. Він виглядав дуже схвильовано.

– Міцненьке, – кивнув я. – То ви бачили витатуювані троянди?

Він кивнув.

– За яких обставин?

– На трупах. Дві жінки і хлопчик.

– Що? – скривився я. – Хворі з лікарні?

– Ні. До нас привозять знайдених мертвих. Цих знайшли. Я проводив розтин. До мене приїхала одна жінка, попросила не вносити у звіт згадки про татуювання. Я спробував заперечити, але виявилося, що вона знає про мене все. Де я живу, де відпочиваю, хто мої друзі. Вона натякнула на нещасні випадки, які можуть траплятися з людьми. І дала двадцять рублів. Сказала сповіщати її, якщо будуть іще трупи з трояндами. Я пообіцяв. Іване Карповичу, я – звичайна людина, я не хочу неприємностей. Це ж ви герой, якому неприємності тільки в радість. А я хотів просто пожити, розумієте?

Нам принесли солянку. Лікар перелякано мовчав. Коли офіціант пішов, зробив іще один добрячий ковток із фляжки.

– Ви ж нікому не розповісте про нашу зустріч? – спитав Воздвиженський.

– Нікому. А та жінка, яка з вами говорила, як її звуть?

– Я не знаю, бо… – почав було лікар, але я його перервав.

– Слухайте, от ви ж читали мої оповідки?

Воздвиженський кивнув.

– То знаєте, як я ставлюся до людей, які намагаються мене обдурити. Не треба, лікарю, слово честі, не треба. Хто та жінка?

Воздвиженський нахилився над столом, ледь не вліз піджаком у солянку, до якої ще й не торкнувся.

– Її звати баронеса Грінвуд. Але я вам цього не казав. – Лікар кривився і так боявся, наче замість мене на стільці сиділа отруйна змія.

– Їжте солянку, дуже смачна, – сказав я. Лікар зробив іще кілька ковтків. Розчервонівся. Почав їсти. Невдовзі вже трохи заспокоївся. – Правда ж, смачна?

– Так, дуже, – кивнув Воздвиженський. – Перепрошую за нерви. Просто дуже погані чутки.

– Про баронесу?

– Про її контору.

– Контору? – здивувався я. – Що за контора?

Воздвиженський зробив іще ковток, для хоробрості.

– Клуб «Чорна троянда», чули про такий? – спитав він.

– Ні. Що це?

– Закритий заклад для найкращих людей імперії. Там обслуговують лише членів клубу. А щоб отримати членство, замало бути просто багатим, потрібно отримати ще три рекомендації від дійсних членів. Навіть вам, найкращому сищику імперії, це не під силу. Що там вже казати про мене, якогось лікаря!

– Це бордель? – спитав я.

– Клуб. Про нього ходить багато чуток, але, думаю, більшість із них маячня, бо мало хто був у «Чорній троянді», а ті хто був, уміють тримати язик за зубами. Бо «Чорна троянда»… – Лікар несподівано замовк. А, це офіціант приніс нам відбивні, виставив на стіл, спитав, чи не бажаємо ми чогось випити. – Ні, не треба, – запевнив лікар. Коли офіціант пішов, подав мені під столом флягу. Там уже залишилося зовсім трохи. Я лише помочив губи, бо бачив, що на Воздвиженського алкоголь діяв заспокійливо. – Можна назвати «Чорну троянду» і борделем, але їхня спеціалізація інша.

– Яка ж? – не розумів я.

– Вони виконують мрії. Кажуть, що на візитівках клубу так і написано: «Ваші мрії – наша робота».

– Виконують мрії? Це як? – не міг второпати я.

– Будь-які мрії, пов’язані з сексом, – хрипко сказав лікар.

– З чим?

– З сексом, ну зі зляганням.

– А. І що тут можуть бути за мрії? – не міг уторопати я. – Є баба – спиш, немає – купив.

– Іване Карповичу, ви дуже примітивно мислите. Успішні люди, які мають гроші чи владу, вже не можуть вдовольнитися простим зляганням, як якісь мужики. Їм потрібне щось вишукане, а то й небувале. І тут «Чорна троянда» неперевершена. Будь-які, навіть найсхибленіші мрії клуб може виконати. Звісно, що таке задоволення коштує дуже дорого, але для членів клубу питання грошей не дуже важливе. Вони всі багаті і впливові.

Лікар нервово посміхнувся і допив спиртне з фляги. Я мовчки желіпав відбивну. Потім спитав, де розташована «Чорна троянда».

– О, бачу, ви таки зацікавилися, – посміхнувся лікар.

– Трохи, – кивнув я. – Гроші в мене є, слава теж, а за кілька днів мені йти на війну. То чому б оце не спробувати чогось смачненького? Може, таки приймуть до клубу? То де та «Чорна троянда»?

– Ніде. В неї немає якоїсь будівлі, принаймні такої, щоб про неї було відомо. Думаю, що члени клубу знають. Але тільки вони. Всім іншим залишається здогадуватися, – пояснив лікар. – Ну і взагалі, без рекомендацій членів клубу вас не приймуть.

– А якщо я запропоную подвійну ціну? – спитав я.

– Ну, спробуйте. Але мені здається, що самі лише гроші не відчинять дверей до «Чорної троянди», – попередив лікар.

– А ота баронеса – ви знаєте, де її можна знайти? – спитав я.

– Не треба її шукати, Іване Карповичу. Повірте, це дуже небезпечна людина. Краще триматися від неї якомога далі! – порадив Воздвиженський.

– Лікарю, повірте, я зустрічався з такою кількістю небезпечних людей, що навряд чи баронеса чимось може мене здивувати, – посміхнувся я.

– За «Чорною трояндою» стоять гроші і влада. Вони допомагають зберігати таємницю. Я чув про одного літератора, який зацікавився клубом, почав збирати відомості, розпитувати людей і за кілька днів уже випав із вікна п’ятого поверху, та ще й сторчголов. Іване Карповичу, повірте, це не жарти!

– Я вірю, вірю. Але як ви повідомляєте баронесі про трупи з трояндами?

– Вона залишила свій телефон. Там відповідає секретар. Я називаю свій номер і сповіщаю про тіло з трояндою на потилиці.

– Номер? Який номер?

– Особистий, який мені дала баронеса. Це щоб не називати імен. «Чорна троянда» стежить за конспірацією.

– Це хоч не бунтівники якісь? – схвилювався я.

– Ні, не бунтівники. – посміхнувся лікар. – Найбагатші та найвпливовіші люди столиці.

– Що відбувається після того, як ви сповістили про тіло?

– Приїздить співробітник «Чорної троянди», дивиться, потім платить.

– А яка була причина загибелі людей із трояндами?

– Одну жінку забили на смерть, інша втопилася, хлопчика задушили.

– Тобто їх убили? – уточнив я.

– Так.

– Вбивства розслідували?

– Поліція не дуже цікавиться смертю якогось непотребу, в якого і документів немає. Щодня в Петербурзі знаходять десятки тіл, їх просто ховають у спільних могилах.

– Ви можете дати мені телефон баронеси?

– Для чого? – перелякано спитав Воздвиженський.

– Я хочу зустрітися з нею. Про вас не згадуватиму, не хвилюйтеся, – пообіцяв я.

– Номер не дам. А що як вони здогадаються про мене? Але я знаю, що контора баронеси неподалік від Невського проспекту. Принаймні я бачив там її двічі.

Лікар пояснив, як мені шукати баронесу, я розплатився за обід, отримав запрошення на вечерю, нічого не обіцяв. Пішов. У мене були сумніви. Я ж міг просто забути про цю справу, піти до Великого князя і не рипатися. Міг, але розумів, що моя цікавість не дасть мені спокою. «Чорна троянда». Я згадував фотографії, які ховав покійний Бревус, відчував збудження від таємниці і небезпеки. Ось чому я став сищиком. Як мисливський собака, я почувався щасливим, коли брав слід. «Чорна троянда» – я не відступлюся.

Швидко знайшов контору баронеси Грінвуд, трохи поназирав за нею. Контора у чотириповерховому будинку займала цілий під’їзд. На вулиці біля дверей стояли два охоронці, можливо, хтось був ще і всередині. Я не поспішав, спостерігав, протягом кількох годин до контори заходило багато відвідувачів. Всі вони приїздили на авто. Виглядали успішними людьми. Здається, справи «Чорної троянди» ішли дуже добре. Цікаво, що про саму «Чорну троянду» не згадувалося жодним чином. Згідно з табличкою на дверях, у приміщенні було товариство «Сомніум». Я підійшов до дверей. Охоронці презирливо дивилися на мене. Мабуть, не звикли до відвідувачів-пішоходів.

– Я – Іван Карпович Підіпригора. Перекажіть баронесі, – сказав я охоронцям. Вони дивилися з таким самим презирством. Мабуть, пригод моїх не читали. – Погано чуєте? – перепитав я, бо охоронці не відповідали.

– Вали звідси, – сказав один з охоронців.

– Так ти відповідаєш найкращому сищику імперії? – здивувався я.

Охоронці придивилися до мене.

– Це ви отой, що подвиги робить? – спитав нарешті один.

– Я, сповістіть баронесу. – Я не просив, а наказував.

– Я спитаю секретаря.

Один із охоронців пішов, а інший зацікавлено мене роздивлявся.

– Я ото про людожерів читав, – сказав охоронець. – Ач як ви їх!

– Я такий, – кивнув я.

– І той, про Кавказ читав. А руку покажете? – попросив охоронець.

Я показав йому долоню, на якій залишилися сліди від опіку, який я отримав під час кавказького полону.

– Точно ви! – сказав охоронець. У його голосі були і захоплення, і переляк.

Повернувся його товариш із худим чоловіком у пенсне.

– Я секретар баронеси. Слухаю вас.

– Я хотів би, щоб мене вислухала баронеса.

– Вона дуже зайнята людина, на прийом треба записуватися заздалегідь, бо…

– Це відповідь «ні»? – перервав я його і недобре посміхнувся. – Що ж, воля ваша, – і пішов.

– Зачекайте! – Секретар побіг за мною. – Ви можете записатися на прийом, і баронеса…

– Я не хочу чекати.

– Але про що ви хочете поговорити?

– Я скажу це особисто баронесі.

Я бачив, що секретар вагався. Відправити мене не наважувався.

– Що ж, добре. Баронеса вас прийме, йдіть за мною, – запросив мене секретар.

Ми зайшли до контори, піднялися на другий поверх. Спочатку приймальня, а потім і великий кабінет баронеси Грінвуд, на диво стрункої жінки років п’ятдесяти, зі строгим поглядом. Вона сиділа за великим столом. Кабінет заставлений книжковими шафами під стелю.

– Іван Карпович Підіпригора, – сказав секретар.

– Доброго дня, баронесо, – привітався я.

– Доброго, прошу, сідайте, – сказала вона. Секретар вийшов.

Я усміхнувся господині кабінету. Вона анітрохи не злякалася моїй появі.

– Вибачте, що вас потурбував. Просто розслідую одну справу в Петербурзі, і мені знадобилася ваша допомога, – сказав я прямо.

– Моя допомога? – здивувалася баронеса.

– Так, мені потрібно поговорити з вашою співробітницею, яка вчора увечері обслуговувала інженера Бревуса.

– Я не знаю, хто це. – Вона брехала цілком спокійно.

– Баронесо, ну невже ви думаєте, я б прийшов до вас, якби не був упевнений, що ви знаєте, хто це? – я посміхнувся.

– Я не розумію, про що ви! – Вона трохи підвищила голос.

– Баронесо, мене не цікавить ваш клуб. Мені треба поговорити з тією дівчиною. Далі я буду розслідувати свою справу, а ваш клуб буде робити свою. Я не згадуватиму про нього. Звісно, якщо ви підете назустріч. Якщо ж ні, то не виключено, що у подальших моїх оповідках вигулькне оповита таємницею «Чорна троянда».

– Дарма ви мені погрожуєте!

– Борони Боже, баронесо! Жодних погроз, я просто переконую вас допомогти мені.

Баронеса важко подивилася на мене.

– Ти хоч розумієш, у яку халепу вліз? – несподівано спитала вона.

– Тобто ви не хочете піти мені назустріч? – здивувався я. – Що ж, воля ваша. Але мушу сказати, що я вважаю такі ваші дії помилкою. Мною кілька разів нехтували і завжди жалкували потім про це.

Я підвівся. Не поспішав, давав їй час.

– Про що ви хочете її розпитати?

– Про події вчорашнього вечора.

– Ви не будете розпитувати про клуб?

– Мене це не цікавить.

– Дівчини зараз немає в Петербурзі. Її привезуть за тиждень…

– Завтра. Вранці, – перервав я баронесу.

– Але…

– Не треба, – покрутив я головою.

– Добре. Де вас можна буде знайти?

– Краще я вас знайду. Я прийду до вас сам. О десятій?

– Так, давайте о десятій, – кивнула баронеса.

– Дякую. Радий, що ми знайшли спільну мову.

Я вклонився і вийшов у коридор. Секретар баронеси стояв там і перелякано дивився на мене. Я помахав йому і пішов до сходів. Охоронці на першому поверсі поштиво вклонялися мені, наче великому пану.

Я пройшов кілька кварталів, покрутився у дворах, щоб за мною не було хвоста, після цього повернувся до будинку баронеси. Засів у дворі навпроти, звідки зручно було спостерігати. Невдовзі до баронеси прибув гість. Чорне довге авто, з якого вийшов чоловік у генеральському мундирі. Я знав, що подібні заклади завжди мають покровителів, але щоб одразу цілий генерал! Тільки головою покрутив.

Генерал пробув у баронеси з півгодини і поїхав. Невдовзі поїхала й вона сама. Я ще потупцював трохи і пішов. За кілька кварталів зупинив візника і попросив відвезти до готелю десь поблизу. Візник привіз мене у невеличкий недорогий готель, де я винайняв маленький номер на другому поверсі. Попросився зателефонувати від портьє, подзвонив Великому князю на номер, який мені дав Туляков. Сам штабс-капітан узяв слухавку.

– Це Іван Карпович, як справи? – спитав у нього.

– Не дуже добре, – зітхнув штабс-капітан. – Уже виникають запитання стосовно документів. Ми дали об’яву і чекатимемо, що завтра повернуть теку. Але якщо ні… Навіть не знаю, що це буде. А ви де?

– Та зупинився у готелі.

– Дарма, Великий князь підготував для вас окрему кімнату в своєму будинку.

– Не хочу його турбувати. Як він? – спитав я.

– Набралися на похоронах. Їх можна зрозуміти: мало того, що найкращий товариш загинув, так і ще може вибухнути скандал. Іване Карповичу, а що робити, якщо теку не принесуть? Це ж буде страшний удар по великому князю. Іване Карповичу?

– Так, я слухаю.

– Допоможіть нам. Знайдіть ту теку, інакше контррозвідка знищить Великого князя. А потім неодмінно візьметься за вас.

– Я спробую зробити, що можу.

– Де вас можна знайти? – спитав штабс-капітан.

– А для чого вам?

– На випадок, якщо Великому князю буде необхідно з вами зв’язатися.

– Я у готелі «Очаков». Тільки прошу зберігати це в таємниці.

– Про це можете не турбуватися, – запевнив Туляков. – Якщо тека не знайдеться, я дуже переживатиму за Великого князя.

– Ну, його ж вини у її зникненні немає, – заспокоїв я.

– Так, вина на Бревусі, але через покійного інженера битимуть і по Великому князю, боляче бити!

– Сподіватимемося на краще, – запропонував я і закінчив розмову.

Пішов спати до номера. Як завжди перетягнув ліжко в інше місце, підпер двері стільцем, перевірив, чи зачинене вікно. Склав одяг і ліг спати. Довго думав про Бревуса, але таки змусив себе заснути. Прокинувся, бо у двері постукали.

– Що таке? – спитав я.

– До телефону вас, кажуть, що терміново, – невдоволено сказав портьє, голос якого я запам’ятав.

– Зараз іду.

Я швиденько одягнувся і з револьвером визирнув у коридор. Був готовий до сюрпризів, але їх не було. Швиденько спустився вниз, подякував портьє рублем за клопоти, узяв слухавку.

– Алло.

– Іване Карповичу, це я, – почувся схвильований голос Тулякова. – Вас контррозвідка шукає.

– Що?

– Приперлися серед ночі до Великого князя, одразу два полковники, кричати почали. Я зі сну так розгубився, що сказав, у якому ви готелі. Вибачте, я ненавмисно. Спросоння просто. Оце хотів попередити, бо вони могли до вас поїхати. Іване Карповичу?

Я почув на вулиці виск гальм. Потім тупотіння. Дістав червінець і подав портьє. Той узяв. Я перестрибнув через його стіл і сховався. До готелю забігли кілька людей.

– Де Підіпригора? – спитав грізно один. – Сьогодні вселився, засмаглий такий, з хохляцькою вимовою!

– А, на другому поверсі, – сказав портьє. – Номер вісімнадцятий.

Чоловіки побігли.

– Чорний хід є? – спитав я пошепки. І дав іще червінець. Портьє показав, куди іти.

– Ти мене не бачив.

– Не знаю, де й ділися, – кивнув він.

Я побіг. Відійшов від готелю дворами, потім вийшов на вулицю. Побачив два авто біля готелю. Хвилин за десять вийшло двоє, одне авто поїхало, друге залишилося. Хлопці зробили засідку. Ну, хай чекають, я пішов геть. Зупинив візника і попросив відвезти до Невського проспекту. Пішов до контори баронеси. Там було темно у всіх вікнах, окрім одного, на першому поверсі, забраного ґратами. Мабуть, там сидів охоронець, може, й не один. Я зайшов у двір будинку. Чорний хід до контори було зачинено. Оббиті залізом двері, таких тихо не зламаєш. А ось у сусідньому під’їзді чорний хід було відчинено. Я тихо зайшов. Почув, як сопе консьєрж. Обережно пройшов біля нього, піднявся на останній поверх. Ляда на горище була замкнена. Міцний замок, я трохи потикав у нього шпилькою, зрозумів, що не відкрию. Тоді визирнув у вікно, побачив пожежну драбину. Виліз на неї і піднявся на дах. Тихенько переліз на під’їзд, у якому була контора баронеси. Вийняв скло у слуховому вікні. Заліз на горище. Зняв чоботи, щоб не тупати; підсвітив сірником, знайшов ляду. Вони була теж зачинена. Походив, побачив витяжку, що проходила крізь горище і виходила на дах. Помацав її, постукав. Здається, стіна у чверть цеглини. Вийняв із підошви чобота лезо, почав ним шурувати. Досить швидко виламав одну цеглину, потім ще і ще. Зсередини витяжку було вистелено повстю. Прорізав її, зазирнув у отвір, посвітив сірником. Побачив металеві скоби, вбиті у стіну, наче сходинки. Те, що треба. Заліз і почав спускатися витяжкою. Дуже неквапливо і тихо, щоб не почули. Хоча у будівлі було тихо. Мабуть, усі службовці контори розійшлися.

Невдовзі я був уже на другому поверсі. Але там занадто малий отвір, та ще й забраний у міцні ґрати. Поліз на перший. Прислухався. Охоронець, мабуть, спав. Отвір тут був більший. Ковану решітку легко виламав. Важче було просунутися в отвір. Подякував Богу, що не роз’ївся. Сяк-так проліз, опинився в туалеті. Обережно вийшов у коридор. Босоніж, щоб не стукнути. Пішов навшпиньки до світла. Почув сопіння. Охоронець таки спав. Пройшов біля нього до сходів, піднявся на другий поверх. Там знайшов кабінет баронеси. Він був зачинений. Знову складний замок, відчинити який не вдалося. Але я подумав, що у такій справі, якою займалася баронеса, треба мати і запасний хід. Пошукав інші двері в коридорі. Були одні, маленькі, наче у комору якусь. Ось їх відчинив за допомогою леза. Справді комора – старі меблі, якийсь мотлох. Запалив сірник, придивився. Меблі припали пилом, але одна шафа ні. Обережно узявся за неї, і вона легко відсунулася вбік! Шафа була на коліщатках! Тихесенько, тихесенько, відсунув. За шафою були двері. Зачинені. Знову порпався лезом, півгодини. Потім узув чобіт і садонув по замку. Присів. Охоронець щось почув. Прибіг, пройшовся коридором, подивився, чи все спокійно. Я бачив під дверима смужку світла, чув його кроки. Сам зачинив шафу й двері, сховався в кімнаті відпочинку баронеси. Чекав довго, сів на диван, який тут був.

Потім перейшов до кабінету баронеси. Розраховував, що на столі залишаться якісь цікаві папери. Але на столі нічого не було. Можливо, щось у столі, але всі шухляди замкнені. Знайшов два сейфи. Один під картиною у стіні, інший під ковдрою біля столу. Ось там могло бути щось цікаве. Але для сейфа потрібен був фахівець. Згадав я поляка, але був він далеко. Пройшовся ще раз кабінетом. Нічого не помітив цікавого. Так виходило, що ризикований цей візит зробив я дарма. Скривився. А потім подивився на великий стіл баронеси. Заліз під нього. Стіл складався з двох тумб, поєднаних стільницею. Між двома тумбами було досить багато місця. Я відсунув крісло, заліз під стіл. Місця залишалося достатньо. Баронеса була середнього зросту і ноги мала навряд чи дуже довгі. Присунув крісло, сам притиснувся до стінки на краю столу. Навіть якби баронеса витягнула ноги під столом, мене б не дістала.

Я виліз, походив. Розумів, що ризикую. Але ж цікаво було послухати, що тут відбувається! Тому наважився. У крайньому разі револьвер при мені, вже якось викручуся. Ліг на диван трохи відпочити. Коли почало світати, подивився, чи не залишив слідів. Зрадів, що підлога чиста, пил протертий. Здається, в конторі прибирали звечора. Тож я поліз під стіл, усівся і став чекати. Ще трохи подрімав, але недовго, бо баронеса прибула рано. Сіла за стіл. Вона була у довгій сукні, з-під якої виглядали ноги у черевичках. Між мною і баронесою була велика відстань, це тішило. Вона одразу зателефонувала комусь.

– Полковнику, це я. Як справи? Досі не знайшли? Та де ж він є? А Великий князь? Не знає чи каже, що не знає? То допитайте його! Особа імператорського дому? А той штабс-капітан? Точно не знає? В готель не повернувся? Чорт! Знайдіть його! Що далі? Про це не хвилюйтеся. – Баронеса недобре засміялася. – Просто знайдіть і сповістіть. Навіть арештовувати не треба.

Далі зателефонувала ще комусь.

– Перекажи Мусі, що мені потрібно три надійних босяки. Для чого? Мокра справа. Зробити, наче пограбування. Тисяча рублів. Перекажеш? Муха не відмовить, Муха завжди на нас працює. Добре. Мені потрібно, щоб вони сиділи і чекали. Я скажу, де і коли. Так, аванс нехай Муха забере у конторі. Він знає в кого.

Ще один дзвінок. Я вже не знав, чого чекати.

– Доброго дня, це баронеса. Леонтію Павловичу, маю через вас певний клопіт. Який саме? До мене приходив Іван Карпович Підіпригора. Чули про такого? Так, найкращий сищик імперії. Він питав про інженера Бревуса. Звісно, нічого не сказала, але він хоче поговорити з Жозефіною. Вбити? Ви знаєте, скільки я заробляю на чарівній Жозефіні? Слухайте, Леонтію Павловичу, справа не в Жозефіні, а в Підіпригорі. Я не хочу ворогувати з найкращим сищиком імперії, бо це клопітно і ризиковано. До того ж наш клуб любить тишу, нам не треба привертати увагу. Я пішла вам назустріч, допомогла, а тепер втрапила у халепу. Хочете компенсувати мій клопіт? Оце правильна розмова. Двадцять тисяч усе вирішать.

Аж я почув, як співрозмовник баронеси заверещав у слухавку.

– То мені дозволити Івану Карповичу побалакати з Жозефіною? – спитала баронеса. – Слухайте, не кричіть. Ви ж купець, ви торгуйтеся, а не верещіть. Що? Три тисячі? Вибачте, але я пропонувала торгуватися, а не знущатися!

Баронеса розмовляла з цим купцем іще довго. Вона вміла торгуватися. Зупинилися на сімнадцяти тисячах.

– Вони мусять потрапити на наш рахунок уже сьогодні, – сказала баронеса. – Жозефіна поїде з міста на кілька місяців. Я не згадую про вас, Леонтію Павловичу, жодним словом. Що з Іваном Карповичем? Вирішу проблему з ним самотужки. Як саме? А відколи ви стали таким цікавим, Леонтію Павловичу? Коли ви прийшли до мене і попросили допомоги, я просто звела вас із Жозі, допомогла знайти спільну мову, але не питала, що ви замислили. Хвилюєтеся? Не треба, ви ж знаєте, що друге гасло «Чорної троянди» – «З нами немає проблем». То не хвилюйтеся.

Баронеса поклала слухавку і несподівано випростала ноги. Лишилося кілька сантиметрів запасу, я аж подих затамував. Треба визнати, що в баронеси були гарні ноги.

– Де ж ти ховаєшся, Іване Карповичу? – промовила баронеса. Я трохи напружився, злякався, що вона здогадалася, де я. Але ні. – Хитрий, наче лис. Але я все одно тебе вполюю. Не треба було лізти мужику в панські справи. І Великий князь тебе не врятує.

Баронеса хрипко зареготала, коли задзеленчав телефон.

– Слухаю. Муха все зробив? Босяки готові? При зброї? Та хоч ножами, хоч револьвером, головне, щоб труп. І щоб усі подумали на пограбування. Надійні люди? Добре. Нехай чекають. Я сповіщу, будь біля телефону, – сказала баронеса. Їй принесли каву. Секретар доповідав про відвідувачів. – Я скажу, коли запускати.

Баронеса смакує кавою, пахне аж мені під столом. Мабуть, замислюється, бо несподівано на підлогу гепається олівець. Котиться в мій бік. Я зупиняю його і ледь устигаю прибрати руку, бо баронеса скинула черевики й намацує олівець ногою в панчосі. Суне до себе, потім піднімає. Телефонує кудись.

– Це баронеса. Доброго дня. Я хотіла спитати про того вашого фахівця. З гвинтівкою. Так, про снайпера. Він приймає замовлення? Що? Загинув в Одесі? Його вбив Іван Карпович Підіпригора? А навіщо вашому фахівцю було полювати на Івана Карповича? Місцеве замовлення? Той Іван Карпович справді такий небезпечний? Я думала, що він прибріхує у своїх оповідках. Ні? Чорт. А інших фахівців у вас немає? Добре, поспитайте, я чекатиму вашого дзвінка. – Баронеса поклала слухавку і вилаялася, наче п’яна праля. – Звідки ти такий узявся!

Я бачу, як її пальці на ногах підгинаються і випростуються. Баронеса нервувала. Потім наказала секретарю пускати відвідувачів. Кожен із них просив виконати його мрію. Один приніс портрет дівчини.

– Вона мусить бути такою. Це кохання моєї молодості, я хочу таку. І в неї ще шрам на лопатці, ось приблизно такий. І вона говорить вологодською говіркою, – сказав клієнт.

– Рідкісний типаж, – зітхнула баронеса, мабуть, подивившись на портрет. – Але спробуємо знайти. За два тижні ми запропонуємо вам варіанти. Портрет залиште. І тисячу рублів на попередні витрати. В цілому сума може дійти до трьох тисяч.

– Не питання, баронесо. Тільки знайдіть мені її.

Він пішов, баронеса викликала секретаря.

– Нехай перевірять у нашій картотеці, чи є схожа. Ось тут іще деталі, – сказала баронеса.

– Буде виконано, – запевнив секретар.

Другий клієнт просив жінку, дуже схожу на Віру Холодну.

– Щоб вона виглядала, як Холодна, говорила, як вона, рухалася. Ви зможете?

– Сьогодні увечері. Вас сповістять за кілька годин. П’ятсот рублів авансу, – сказала баронеса, а коли клієнт пішов, наказала секретарю підготувати Наталку.

Наступний клієнт просив хлопчиків, неодмінно перських, мовляв, вони дуже красиво танцюють. П’ятсот рублів і увечері. Коли клієнт пішов, баронеса комусь зателефонувала і наказала підготувати трьох хлопчиків.

– Виберіть таких, щоб були схожі на персів, – наказала баронеса. – Яких? Та бозна, ну, мабуть, вузькооких, жовтошкірих. У вас є два раби з Семиріччя, ото їх і давайте, тільки нехай кажуть, що вони перси, і щось станцюють. Поголіть їх усюди, підведіть очі сурмою.

Далі клієнти просили, щоб їх били і щоб вони били, чорношкірих дівок, дівок із дуже великими цицьками, одноногу дівку, скрипальку, хлопчика з приємним голосом, дівчину в сажень зростом, схожу на Айседору Дункан, схожу на Венеру Мілоську (обговорювалося, що можна з руками, я не зрозумів, що це значило; жінку з прутнем (про таке я чув), тричі замовляли німкень, щоб їх можна було принижувати та бити (мабуть, далися взнаки патріотичні настрої), гімнастку, дівчину для тортур, ну і ще кілька жахів, про які сказати страшно. Баронеса всіх відвідувачів спокійно вислуховувала, ні з чого не дивувалася, називала дату, коли бажання буде виконано, та його ціну, приймала гроші. Коли клієнт ішов, викликала секретаря або одразу телефонувала, давала вказівки. Жодному не відмовила. Навіть якщо прохання клієнтів були страшні. Просто називала більшу ціну.

– «Чорна троянда» – ваші мрії, наша робота. Ми здійснюємо всі мрії без винятків, – усміхалася баронеса, а клієнти раділи. Я сидів під столом і тільки головою крутив. А ще стежив за ногами баронеси.

Уже зрозумів, що «Чорна троянда» була величезним і налагодженим механізмом, у якому крутилося дуже багато грошей. Раніше думав, що звичайний бордель, тільки дорогий, а тут ось як.

Час від часу баронесі телефонували і повідомляли, що мене не знайдено. Баронеса лютилася.

– Та що він, крізь землю провалився? Знайдіть його! Просто знайдіть! Підніміть поліцію, залучіть охоронне відділення, кримінальників! Він десь у місті! Ні, він точно не поїхав! Він не з тих, хто відступає! Знайдіть! Тисячу рублів тому, хто вкаже! – кричала вона у слухавку.

Потім зателефонувала і наказала відвезти Жозефіну до Москви.

– Скажи, що попрацює в нашій московській філії, позв’язує тамтешніх фабрикантів, як вона вміє. Поїдеш із нею, – наказала баронеса невідомому співрозмовнику.

Потім іще кілька клієнтів, а далі вона поїхала на обід до ресторану «У Ніколя». Я вже аж скам’янів, бо ж і ворухнутися не міг під тим клятим столом. Трохи почекав і виліз. Поперек ломило, ноги затерпли, трохи розім’явся, а потім пішов так само, як і прийшов. Добре, що у конторі всі пішли на обід, у коридорі було порожньо, зайшов у туалет, виліз до витяжки, поставив ґрати і поліз. Тільки на дах не вилазив, щоб не побачили, пройшов горищем, виламав ляду. Спустився. Поки лазив, забруднився, був схожим на босяка, але в Петербурзі таких багато по вулицях сновигало. Поїхав на вокзал, спитав про найближчий потяг на Москву. Він був за дві години. Сів у кутку чекати. Капелюх на очі насунув, щоб не пізнавали мене. Ну і дивлюся, хто прибуває. Коли бачу – приїхав екіпаж, вийшли з нього білявка тендітна і якийсь чоловік, невисокий, але в плечах широкий, із короткою товстою шиєю. Такі бійці найгірші. Чоловік до кас побіг, а дівчина пішла на перон. Я до неї підійшов.

– Жозефіно, доброго дня, – сказав їй. Вона злякалася, здивувалася.

– Ви хто?

– Байдуже. Для вас краще, якщо про нашу розмову ніхто не дізнається. Особливо баронеса.

Дуже злякалася дівчина.

– То поговоримо? – спитав я.

– Так, – кивнула.

Ми відійшли за газетний кіоск.

– Жозефіно, мене цікавить, хто такий Леонтій Павлович, – сказав я. А дівчина аж сіпнулася, наче вдарив я її. – Плакати не треба, бо сльози вас видадуть. Якщо вас почнуть підозрювати, то знищать. Це дуже небезпечні люди, та й ви про це знаєте. То усміхайтеся і швидко відповідайте. Я послухаю вас і назавжди зникну з вашого життя. Отже… – Я подивився на неї. Микитувала вона швидко.

– Купець Селіванов. Більше нічого про нього не знаю.

– Скільки він заплатив вам за Бревуса?

– Я не вбивала, я… – почала вона.

– Жозефіно, я знаю, що вбивали. Не треба брехати, швидко відповідайте.

– Тисячу рублів. Ще скількись отримала баронеса, яка привела Селіванова до мене. Сказала, щоб я робила все, що він скаже. Не можна не послухатися баронесу. Я не хотіла, але я була вимушена, бо інакше вона б мене вбила. Це їй легко.

– Я знаю. Ви самі душили інженера?

– Так. – Вона скривилася.

– Він досить сильний чоловік.

– Він був зв’язаний. І ми кохалися. Я надягла ремінь йому на шию, затягнула. Ми так робили вже не один раз. Йому це дуже подобалося, у момент оргазму бути придушеним, – пояснила дівчина.

– У який момент? – не второпав я.

– Оргазму. Ну, коли він закінчував. Тобто коли сам пік пристрасті. Потім я мусила послабити ремінь, щоб він міг схопити повітря. Казав, що це незабутні враження. Але я тільки натягнула більше. Він здивувався, а потім подивився мені в очі і одразу зрозумів, що відбувається. Він був дуже розумний. Митя. Я б ніколи цього не зробила, але мене б убили. Я була змушена!

– Що було далі?

– Сіпався досить довго, він сильний, довго не хотів помирати. Потім затих. Я почекала, одяглася, впустила Селіванова. Він почепив зашморг, засунув у нього тіло, залишив записку. Потім забрав все із сейфа.

– Що там було?

– Щоденник інженера і тека з документами. Грошей не було. Останнім часом інженер скаржився, що йому бракує грошей. Послуги нашого клубу коштують дорого, а він замовляв мене двічі на тиждень. От гроші й закінчилися. Але Митя казав, що невдовзі гроші будуть.

– Що він мав на увазі?

– Я не знаю. – Вона скривилася. – Я не хотіла його вбивати. Але я боялася баронеси. Всі, хто насмілився іти проти неї, гинули. Всі! Страшно гинули!

Вона дрібно тремтіла. Боялася, але не мене.

– Іди. Ти мене не бачила, – сказав їй. Вона зробила крок, потім зупинилася.

– А ви, а ви – Іван Карпович? – спитала Жозефіна. – Я вас упізнала, я читаю про ваші пригоди.

– Краще тобі не знати, хто я, і взагалі забути про те, що ми зустрічалися.

– Ви знищите «Чорну троянду»? Знищіть, будь ласка. Тут робляться страшні речі. Знищіть. Вбийте баронесу, вона головна. Вбийте її! – Дівчина заплакала.

– Припини! Я зроблю те, що вважатиму за потрібне. Іди на перон, той чоловік уже тебе шукає. Скажеш, що вмивалася. Витри сльози! Іди! – Я штовхнув її. Вона пішла. Я дивився у вікно на перон. Он чоловік побачив Жозефіну, підбіг до неї, щось гнівно казав, мабуть, лаяв, підозріливо озирався. Але вона трималася добре, змогла його переконати. Потім вони сіли у вагон. Я пішов із вокзалу. Зателефонував додому Великому князю, попросив Тулякова.

– Це я, але тихо, – попередив його.

– Вас шукають, – прошепотів штабс-капітан. – Контррозвідка. Вони стверджують, що ви не мали права провадити розслідування смерті Бревуса. Підозрюють, що ви можете працювати на шпигунів, розповідають, що ви можливий мазепинець. Вони тиснуть на Великого князя. Де ви?

– Неважливо. Ви знаєте купця Селіванова?

– Звісно, знаю! А чому ви питаєте?

– Хто це?

– Власник кількох порохових фабрик, на яких виробляються артилерійські снаряди. Раніше армія закуповувала снаряди лише у Селіванова. Але виявилося, що в них погана якість і завищена ціна. Великий князь знається на артилерії, тому намагався змінити ситуацію через Військову раду. Але у Селіванова там були свої люди, які підтримували закупівлі у нього. Тоді Великий князь зробив хитрий маневр і домігся, щоб рішення про закупівлі ухвалювали безпосередньо у Військовому міністерстві, через артилерійський департамент, який очолював Бревус. Було проголошено нові торги, надійшли вигідні пропозиції, Бревус провів їх аналіз і готував проект рішення про закупівлю.

– Купця Селіванова посунули б?

– Ну, це ще не вирішено остаточно…

– Посунули б, – зрозумів я. – Який розмір замовлень?

– Кілька мільйонів рублів. А з початком війни ще більше, значно більше. А до чого ви питаєте? І що з текою? До нас досі ніхто не звернувся за об’явою, а контррозвідка дуже цікавиться, де документи.

– Я спробую їх повернути. Але про нашу розмову ви мусите мовчати, хоч вас спитають спросоння, хоч із похмілля!

– Великий князь теж цікавиться, де ви. Є ж справа, задля якої він запросив вас, – нагадав Туляков.

– Мені потрібен іще день. Скажіть Великому князю, що я дістану теку. Але більше ніхто нічого не мусить знати. Я зателефоную.

За годину я вже був біля контори купця Селіванова. Там стояло багато відвідувачів. Я підійшов і сказав, що приніс лист від Великого князя Сергія Михайловича.

– Вручити особисто в руки! – впевнено збрехав я охоронцю, який стояв на сходах до другого поверху, де був кабінет купця.

Ім’я Великого князя тут шанували. Мене повів нагору ще один охоронець. Завів до кабінету купця, трохи здивованого.

– Що за лист? – спитав Селіванов. – А де я тебе бачив?

На столі купця лежав цілий стос журналів із моїми пригодами. Він чомусь зацікавився мною. Тепер от упізнав. Довелося вихопити револьвер.

– На підлогу, швидко. – Я говорив спокійно, але кричати не треба було. І купець, і охоронець лягли. Люди були досвідчені, розуміли, що анітрохи не жартую. – Затули вуха пальцями, – сказав я охоронцю і тицьнув носаком у бік. Охоронець швиденько затулив. – Леонтію Павловичу, я так бачу, що ви знаєте, хто я. Мені потрібна тека з документами Бревуса. Якщо ви її віддасте, я не ставитиму жодних запитань щодо подробиць смерті інженера. Якщо ж ні, то Великий князь дізнається про те, що сталося з його найкращим другом.

– У тебе немає доказів, сищику! – засміявся Селіванов.

– Є. Бревус, мабуть, щось відчував. Тому написав листа про ту дівку з «Чорної троянди».

– Який ще лист? – Селіванов аж підхопився. – Ти брешеш, хочеш узяти на арапа!

– Лист був у сейфі. Ви його не помітили, бо він був приклеєний під самим верхом, ви туди не зазирнули.

– До чого тут я? Я взагалі не бачив той сейф!

– Леонтію Павловичу, в тому листі згадано про вас. Бревус був розумною людиною і чекав від вас неприємностей.

– Це просто шматок паперу, написаний померлим!

– Так, але в силах Великого князя домогтися слідства. До речі, передсмертна записка Бревуса написана, звісно, схожим почерком. Фармазони попрацювали. Але вони не вгадали з чорнилом. Відтінок інший. Експертиза легко доведе, що чорнило різне, і це вже серйозний удар по версії про самогубство.

– Мені начхати! – крикнув купець.

– Вірю. Але є ще ж лист Бревуса, справжній лист, яким слідство зацікавиться, коли переконається, що сталося вбивство. Стосовно «Чорної троянди», яка згадується у листі, думаю, що слідство не знайде, що ховається під цією назвою. А ось вас і шукати не треба, про купця Селіванова всі знають. То вас знайдуть. І чомусь мені здається, що неживого. А попереду ж війна, для вас, як для постачальника, відкриваються такі перспективи! Хоча вирішувати вам. То як?

Купець із ненавистю дивився на мене. Аби міг, то кинувся б на мене і душив, але револьвер надійно його стримував. А ще ж він був діловою людиною, тому вмів стримувати свої почуття. Ось скривився у посмішці.

– Тека схована. Треба з’їздити по неї.

– Ну, ні то ні, справа ваша. – Я пішов до дверей.

– Я не відмовився, просто тека… – почав пояснювати купець.

– Не треба мені брехати, – перервав його я. – Або теку на стіл, або прощавайте.

Я був упевнений, що тека у купця в сейфі. Селіванов аж заричав. Хотів обдурити мене.

– Я віддам її. Але більше вас ніколи не побачу, і у Великого князя не буде до мене питань, – сказав купець.

– Стосовно покійного Бревуса – ні. А що стосується того замовлення на снаряди, то розбирайтеся самі. Я тут ні до чого.

– Мені треба пройти до сейфа.

– Будь ласка, – дозволив я. – Але без різких рухів. Повірте, я непогано стріляю.

Купець відчинив сейф, дістав теку і віддав мені. Я продивився. Те, що треба.

– Прощавайте, Леонтію Павловичу. Про всяк випадок хочу сказати, що спроба мене знищити матиме деякі неприємні для вас наслідки. Наприклад, той лист Бревуса та всі інші мої напрацювання у цій справі стануть відомі не тільки Великому князю, але й широкому загалу. У вас багато ворогів. Упевнений, що вони радо підхоплять цю тему.

– Ми забуваємо про цю справу. Назавжди, – сказав тихо купець.

– Істинно, – кивнув я. Побачив, що охоронець на підлозі так міцно затиснув вуха, що з них почала капати кров. Ткнув ногою.

– Все, відбій. Хлопці, проводжати мене не треба, я сам вийду, – сказав я, забравши про всяк випадок револьвери.

З тим і пішов. Поплутав сліди, потім зателефонував баронесі.

– Це Іван Карпович, – сказав я, і баронеса аж кавкнула, не чекала. – Відкличте босяків і своїх людей із контррозвідки. Якщо вам не потрібна зайва увага до «Чорної троянди».

– Я не розумію, про що ви. – Вона намагалася триматися, але в неї був розгублений голос. Вона не могла зрозуміти, звідки я так багато знаю.

– Покійний Бревус залишив листа, якого Селіванов не помітив у сейфі. В листі досить багато написано про вас і про «Чорну троянду». А ще фотографії дівчат з татуюваннями на шиї. Великий князь дуже засмучений смертю товариша. Якщо він дізнається, що це було вбивство, то докладе зусиль до розслідування справи.

– У вас немає жодних доказів.

– Окрім того листа.

– Листа замало! – скрикнула вона нервово.

– Головне, що до «Чорної троянди» буде прикута увага Аякже – таємний клуб із задоволення схиблених бажань! Газети схопляться за це, і вам доведеться грошима закидати кожен рот, який зацікавиться цією справою. Чи сподобається вашим клієнтам така увага? Чи будуть задоволені ті люди, для яких ви заробляєте гроші? І чи не схочуть вони пожертвувати вами, бо ви, баронесо, фігуруєте у листі? Якщо хочете перевірити їхню реакцію, то продовжуйте війну. Якщо ж ні, то забудьмо разом про цю історію, – сказав я, почекав. Баронеса сопіла у слухавку. – То яка ваша відповідь?

– Ви не згадуватимете «Чорну троянду» у своїх історіях, – тихо сказала вона.

– Я згадую тільки ті історії, які розкрив. У вашому ж лайні копирсатися не маю жодного бажання. – сказав я чесно.

– Я відкликаю людей. Але краще вам не дурити мене, – попередила баронеса.

– Вам теж.

Після розмови я пішов на пошту і надіслав кілька листів із наказами, що і як зробити на випадок мого зникнення, вбивства чи арешту. Я серйозно сприймав загрозу від баронеси та купця. Якщо вони вдарять, то мусять отримати відповідь. Після того поїхав до Великого князя. Біля палацу побачив знайомі авто. У Сергія Михайловича були гості з контррозвідки. Я зайшов із чорного ходу. До мене прибіг Туляков, блідий та переляканий.

– Військова контррозвідка у Великого князя. Вони вимагають документи! Загрожують судом! – Штабс-капітан ледь не плакав.

– Ось документи. – Я віддав йому теку. Він вирячився на неї, наче боявся брати в руки. – Це тека інженера Бревуса. Не хочете її брати?

– Це вона? – Туляков перелякано подивився на мене. Так дивилися люди, які вірили, наче я продав душу дияволу, чи ще в якусь маячню.

– Вона. Віднесіть її Великому князю і поки що мовчіть про мене. Я піду прогуляюся.

Туляков побіг до Великого князя, а я вийшов через чорний хід. Почекав, поки тузи з контррозвідки поїхали. Приємно було бачити їхні невдоволені мармизи. До будинку князя я не поспішав, вирішив перевірити, чи немає хвоста. Почекав. Уже збирався іти до Великого князя, коли побачив якогось чоловіка, що біг вулицею. Впізнав того поляка, який відчиняв сейф Бревуса. Поляк забіг у провулок неподалік. На вулицю вибігли кілька городових. Я крикнув, що бачив утікача, і махнув на інший провулок. Городові побігли туди. Я пішов за поляком. Провулок закінчувався тупиком.

– Зараз я зупиню візника. Стрибай, і поїхали, – сказав я, хоч поляка не побачив. Він десь ховався. Вийшов на вулицю, зупинив візника. Поляк вибіг із провулка, і ми поїхали. Подалі. Потім я наказав зупинитися, ми трохи погуляли, зайшли до трактиру. Я замовив їжі і чаю.

– Ти втік? – спитав поляка.

– Втік. Не хочу до Сибіру.

– Розумію. Гроші ще є?

– Ні, витратив усі на підкуп стражника.

– Ось бери ще червінець.

– Іване Карповичу, я б хотів відробити ці гроші, – попросив поляк.

– У мене немає роботи. Відпочинь. А потім вирішиш, що робити.

– Хочу податися до Одеси. Зробити нові документи, там хороші фармазони.

– Поки що заляж на дно, бо тебе шукатимуть, – порадив я. – Як тебе звати?

– Яцек. Тут над трактиром є кімнати. Якщо я знадоблюся, то буду тут.

– Смачного. – Поплескав його по плечу і пішов.

Невдовзі вже був у Великого князя. Той зі сльозами на очах почав мене обіймати, вигукуючи, що я врятував і його, і честь Бревуса.

– Вони ж хотіли проголосити його шпигуном, а мене усунути від роботи у Військовому міністерстві! Ви уявляєте? – кричав Сергій Михайлович. – Іване Карповичу, ви – чарівник! Я подвоюю ваш гонорар! Ні, потроюю! І за це треба випити!

Невдовзі ми вже сиділи за столом, випивали і закушували. Досить довго. Великий князь розпитував мене про справу, я щось збрехав і не розповів ані про Селіванова, ані про «Чорну троянду». Потім попросився відпочивати, бо не хотів перебрати. Вранці прокинувся зі свіжою головою. Помітив, що під будинком стоїть гарне біле авто. Мабуть, до Сергія Михайловича хтось приїхав. Невдовзі він викликав мене до себе. Мабуть, трохи вже похмелився, бо виглядав краще, аніж можна було очікувати.

– Іване Карповичу, по-перше, дозвольте вам подякувати за ситуацію з Бревусом. Ви врятували його честь. Як і обіцяв, потрійна оплата. Окрім цього, я ставитиму питання про ваше нагородження.

– Ось це не обов’язково. Я готовий служити Отєчеству і без медалей, – запевнив я, бо звик, що медалі та нагороди мене минають.

– Які медалі, Іване Карповичу! Орден – і не менше! – запевнив Великий князь. Я спробував було його переконати, що не треба, але марно.

– І не просіть, і не вмовляйте, Іване Карповичу, орден ви заслужили, – сказав Великий князь. – А ось гроші за справу, – передав він мені конверт. – Отже, ідемо далі. До мене звернулася по допомогу одна добра знайома. Вона вважає, що тільки ви зможете їй допомогти. Дуже просить, і я не міг їй відмовити. Оплата в цій справі відбуватиметься окремо, не хвилюйтеся.

Не за те я хвилювався, а за те, що замість того, аби перед війною вдома з близькими побути, змушений був справи розплутувати. Але що вже поробиш.

– Яка справа? – спитав я.

– Одну хвилину, зараз знайома підійде.

Я помітив, що Великий князь чомусь хвилювався, наче самого государя у гості чекав. Сергій Михайлович вийшов із кабінету і невдовзі повернувся з якоюсь жінкою, стрункою, гарною, з легкою ходою і трохи дивною поставою.

– Іване Карповичу, це Матильда Феліксівна Кшесинська, зірка імператорських театрів, найкраща балерина імперії і…

– Серьожо, припини, – строго сказала Матильда Феліксівна і подивилася на мене. Я поспішив уклонитися. – Іване Карповичу, я дуже вдячна, що ви вирішили допомогти мені. Тільки на вас надія, бо інші спроби розслідувати цю справу результату не дали.

– Слухаю вас, – сказав я.

– Прошу, сідайте, – запросила вона за стіл, що стояв біля вікна у кабінеті.

– Чи можу я сідати за стіл із особою… – почав було я.

– Іване Карповичу, сідайте, – сказав Великий князь. Він узяв зі свого робочого столу велику теку, поклав перед собою.

– Справа ось у чому, – почала Матильда Феліксівна. – Зникла молода дуже талановита танцівниця Марийського театру, на яку ми покладали великі надії. Зникла несподівано й загадково. Звісно, ми зверталися до поліції, але її розслідування нічого не дало. Ми не знаємо, що сталося з дівчиною. Її батьки дуже хвилюються за її долю, та й мені ця історія не дає спокою. Мусить бути якесь пояснення її зникнення. Прошу вас вивчити справу і спробувати розплутати її. Іване Карповичу, я дуже багато чула про вас і ваші здібності, ви – єдина наша надія. Я попросила Серьожу, щоб він посприяв вашому залученню до розслідування. Я дуже задоволена, що це вдалося.

– Коли сталося зникнення? – спитав я.

– Два місяці тому, – відповів Великий князь і посунув до мене теку. – Тут усі матеріали щодо цієї справи, зібрані поліцейським розслідуванням. За моєю вимогою до розслідування залучено найкращих слідчих столиці. Поліція здійснила великий обсяг робіт, опитала багато свідків, перевірила з десяток версій зникнення. На жаль, безрезультатно. Ось усі документи у справі. Якщо вам знадобиться поговорити з кимось додатково, звертайтеся до Тулякова, він допомагатиме вам у всіх питаннях.

– Іване Карповичу, зникла не просто дівчина, а великий талант, майбутня окраса імператорської сцени, – додала Матильда Феліксівна. – Знайдіть її або дізнайтеся, що з нею сталося. Прошу вас.

– Зроблю для цього все можливе. Дозвольте відбути для ознайомлення зі справою, – сказав я.

– Ви можете залишитися тут, у своїй окремій кімнаті, – сказав Великий князь.

– Я волів би мати свободу дій і не хочу компрометувати вас своєю присутністю.

– Іване Карповичу, ви зможете виходити через чорний хід у будь-який зручний для вас час. Стосовно компрометації, то за це не хвилюйтеся, – запевнив Великий князь. – Хочу тільки попросити вас тримати обставини справи в таємниці. Багато хто вважає, що не потрібно здіймати шум, бо звістку, що зникають майбутні зірки імператорських театрів, можуть використати вороги нашого Отєчєства.

– За таємницю можете не хвилюватися, – кивнув я.

– Іване Карповичу, будь ласка, допоможіть. Та дівчина була мені за доньку. Я тільки про неї й думаю всі два місяці. Знайдіть її, – знову попросила Матильда Феліксівна.

– Докладу всіх зусиль, – пообіцяв я.

Повернувся до кімнати. Великої, з вікном, зручним столом, кріслом і широким ліжком. Як хороший номер у готелі. До мене приставили слугу, який на прохання приносив чай і наїдки. Я всівся вивчати матеріали справи, яка мене вкрай здивувала. З декількох причин. По-перше, поліція провела справді ретельне розслідування. Мабуть, годі зробити краще. По-друге, не вдалося навіть трохи наблизитися до відповіді на питання, що ж сталося. Балерина Еліза Юркова просто зникла. Вранці мала піти на заняття до балетної школи, але не прийшла. Це було дивно, бо дівчина була дуже сумлінна, ніколи не запізнювалася. По неї послали до кімнати в прибутковий будинок, де вона жила сама (батьки її були дрібними чиновниками у Пскові). Дівчини вдома не було. Сусіди її востаннє бачили увечері. Перевірили її знайомих, але ніхто не знав, де Еліза. Ще трохи почекали, а вже по обіді звернулися до поліції. Там спочатку не хотіли шукати, казали, що молоді дівчата часто зникають через амурні справи, не шукайте, сама знайдеться. Але після втручання Великого князя шукати почали.

Не знайшли. Наступного дня до розслідування залучили найкращих слідчих столиці, які опитали та перевірили всіх знайомих Елізи. Розглядалися будь-які версії. Амурна – у дівчини, попри юний вік, уже були залицяльники. Однак усі вони мали алібі на час зникнення Елізи. Їх додаткова перевірка нічого не дала. Окремо прочесали столичні борделі, а також торгівців живим товаром. Останні надали списки всіх проданих за кордон дівчат. Я здивувався розміру списків, бо виявилося, що тільки з Петербурга до Європи щомісяця продавалося по кілька сотень білих рабинь. Але Елізи серед них не було. У цьому запевняли і самі торгівці, і їхні люди, яких прискіпливо допитували. Розглядалася і версія викрадення задля викупу. Батьки Елізи були небагаті, але викуп могли вимагати з покровителів балерини, тієї ж пані Кшесинської. Невдовзі лист із вимогою викупу справді надійшов, викуп повезли на вказане місце, де поліція зробила засідку. Арештували дрібного шахрая, який вирішив заробити грошей на рівному місці. Де Еліза, він не знав, на момент її викрадення сам сидів у холодній за п’яну бійку.

За відсутністю головної версії слідство перебирало всіх знайомих зниклої. Провели докладні допити, жоден із них нічого не дав. Дівчина просто зникла. Увечері прийшла з занять, перекинулася кількома словами з сусідкою, пішла до себе у кімнату. Більше її не бачили. Свідки казали, що того вечора і вночі не чули нічого підозрілого. Двері до кімнати було зачинено на ключ. У кімнаті нічого не зникло, окрім плаща та пари черевичків. Поліція, яка уважно обшукала кімнату, знайшла під ліжком схованку, де було 174 рублі та щоденник Елізи. Звідки у дівчини така досить велика сума, ніхто не знав. Але особливих питань не ставили, мабуть, думали, що подарував хтось із шанувальників. У щоденнику, судячи з записів у справі, нічого цікавого знайдено не було.

– Штабс-капітане, а можна подивитися сам щоденник зниклої? – спитав я у Тулякова.

– Зараз дізнаюся у поліції.

За дві години щоденник був у мене. Там справді не було нічого цікавого: записи про амурні хвилювання, шматки романтичних віршиків, скарги на подруг, суперечки з ними та примирення. Я перегортав щоденник раз, потім удруге. І на одній зі сторінок побачив невеличкий малюнок олівцем. Троянда. Дуже схожа на ті, що були витатуювані на подругах покійного Бревуса. Я скривився. Бо замирився з «Чорною трояндою» і не хотів починати війну. Занадто серйозна організація. Я не міг проти неї. Мене забирали до війська, мої дівчата на хуторі залишалися самі, я не міг підставляти їх під удар. Вирішив сказати Кшесинській, що все перевірив, але не знайшов. Бувають такі справи, які не під силу навіть Івану Карповичу. Це було правильне рішення. «Чорна троянда» була занадто впливовою організацією, яка б могла легко знищити і мене, і дівчат. Треба було відступити. Хоча б заради дівчат. Із цією гнилою думкою пішов із будинку Великого князя. Вийшов через чорний хід, прогулявся навколо, подивився, чи ніхто не стежить. Ніхто. Пішов до Яцека. Хотів із ним випити. Я завжди працював чесно, завжди розплутував справи і не дурив клієнтів. А зараз мусив поступитися принципами. Так, заради дівчат, але мені було огидно. Напитися. І забутися, хоча б до ранку. Я ніколи не шукав порятунку в питві, але й клієнтів ніколи не зраджував.

Спитав про Яцека, пішов до його дверей, постукав. Поляк визирнув, коли побачив мене, то аж зблід, затяг до себе у кімнату.

– На вас збирають людей, Іване Карповичу, – прошепотів Яцек.

– Що? Хто? – здивувався я.

– Муха, поважний злодій.

– Що хоче?

– Їхати до вас на хутір. І чекати вас там. Мене теж запросили. Ламати ваш сейф.

– На хутір. – Я скривився. – Там же дівчата! Якого біса?

– Я не знаю. Муха сказав, що добре заплатять. Він убивця, Іване Карповичу. – Яцек скривився і закрутив головою. – Я ніколи мокрими справами не займався, тому відмовився. Вони іншого ведмежатника узяли.

– Коли вони їдуть?

– Сьогодні увечері. Першим класом. Муха кожному обіцяє по сто рублів одразу і хорошу здобич на хуторі.

– Шикарно живе Муха. – Я аж зуби стиснув. – Де він зараз, знаєш?

– На хазі одній. Адресу не пам’ятаю, але показати можу.

– Показуй.

Ми узяли візника і поїхали. Я Петербург погано знав, не дуже розумів, куди їдемо. Приїхали на цвинтар.

– Тут, поруч, – пояснив Яцек. Міг він брехати і вести до того Мухи в засідку. Але спокійний же був. А зрадники завжди нервують. То вірив я, що не бреше. Але револьвери тримав напоготові.

Пішли ми цвинтарем, онде церква гарна. Минаючи, побачив величеньку брилу брунатного кольору, на якій було викарбувано, що це місце першого поховання Тараса Шевченка.

– Стій! – сказав Яцеку і аж присів поруч, бо ж чув про цього Шевченка, спочатку від мазепинців різних, а потім і сам почитав книгу такого собі Сашка Штокала про поета. «Серцю не дай кожуховіти» називалася. В Отєчестві нашому її заборонили, бо написана малоросійською говіркою, до того ж була там уся правда про Шевченка, якого влада вважала божевільним бунтівником. Тому видали книжку у Львові, і звідти якась добра людина прислала її мені. Я спочатку обережно читав, бо боявся отрути австрійської, але потім захопився, сподобалася мені книга, і про Шевченка я зрозумів багато. Виявилося, що такий самий гречкосій, як і я. Тільки поет і сміливий. Таке робив, про що я й подумати не міг. За що й покараний був.

– Ти чого, Іване Карповичу? – здивувався Яцек, який дивився за мною.

– Дуже хорошу людину тут поховано, – пояснив йому.

– Товариш?

– Поет! Наш, найбільший.

– Як у нас Міцкевич?

– Мабуть, – кивнув я, бо ні про якого Міцкевича не чув.

Уклонився батьку нашому, пожалкував, що ані квітів у мене, ані свічки. Поклав біля каменя кілька цигарок. Замислився, очі заплющив, згадував, як Шевченко тужив за Україною на засланні у пекельній Азії.

– Ходімо, Іване Карповичу, а то проґавимо Муху, – нагадав за кілька хвилин Яцек.

Пішли. Перелізли огорожу цвинтаря, невдовзі зайшли у павутиння двоповерхових будиночків із маленькими захаращеними дворами.

– Ось там, – показав Яцек на один із будиночків. Було чутно, що товариство там гуляє. Крики, регіт, тупотіння, патефон грає.

– Ти не лізь, тобі світитися не можна, а то потім заріжуть, – сказав я Яцеку.

– А не треба лізти. По одному будемо брати, коли вони до вітру виходитимуть, – запропонував поляк.

– Усі нам не потрібні поки що. Тільки Муха. Скажеш, коли він вийде, – попросив я.

Сховалися ми і чекали. Двоє до вітру виходило, босяки босяками. А третім Муха вийшов. Тільки, гад такий, на ґанку став і давай пудьорити. А ми ж його біля сральні чекали.

– Муха! – покликав Яцек і вийшов із засідки.

– О, поляк, що тут робиш? Чи схотів до справи пристати? Так пізно вже. – Муха п’яно посміхався. Отримав по голові цеглиною, яку поляк десь узяв. Зойкнув, упав. Його товариші і не почули. Відтягли ми Муху до сараю поруч, поплескав я його по щоках, приставив лезо до горлянки.

– Відповідай тихо і правду. Інакше голову відріжу і в сральню кину, – пояснив я злодію. – Хто намовив до хутора їхати?

– Та пішов ти! – прохрипів Муха. Був він затятий. Я замотав йому рот ганчіркою якоюсь, що її у сараї підібрав.

– Дивися, Мухо, відріжу причандалля, якщо такий ти упертий, – сказав йому, повалив на підлогу, почав штани з нього знімати. Він смикався, але міцно його тримали. – Ти не хвилюйся, я не одного бичка почистив, зроблю все як треба. Боляче буде, але потім зможеш на баб не витрачатись.

Муха ще більше смикався. Трохи прибрав я ганчірку.

– Залиш яйця! Все скажу! – прохрипів злодій.

– Слухаю тебе.

– Баронеса сказала, щоб їхали ми на хутір.

– Яка баронеса?

– Грінвуд.

– І що на хуторі робити треба було?

– Дівок схопити і тебе чекати. Ти ж Іван Карпович?

– Я. І далі що?

– Схопити тебе і привезти до неї. Живого.

– І як би ти мене віз до Петербурга? – здивувався я.

– Ну… якось би віз, – трохи розгубився Муха. Не вигадав, що збрехати.

– Наказ був замочити. Всіх. Так? – спитав я.

– Іване Карповичу, давай я тобі баронесу вб’ю. Ми з хлопцями до неї підемо, голову її принесемо! – запропонував Муха. Я посміхнувся.

– Ти хочеш, щоб я злодію повірив? – аж скривився я. – Та ніколи.

Він іще хотів щось казати, але слухати його мені не хотілося. Накинув ганчірку на рот і прирізав. Спокійно так, наче не людину, а кроля якогось. Про хутір думав, тож ніяких сумнівів не мав.

– Ходімо до хази, – сказав я, дав Яцеку револьвер. Їх у мене три було.

Піднялися, заскочили. Там четверо босяків. Побачили нас, підняли руки догори, ніхто кулю отримати не схотів. Поклали, зв’язали, допитали. Плану хлопці не знали, але зі слів Мухи зрозуміли, що справа мокра, замочать усіх на хуторі, сейф візьмуть і чекатимуть на мою появу. Потім мене замочать, хутір висадять у повітря, для чого мали півпуда динаміту, і втечуть зі здобиччю, якої було обіцяно багато. У всіх босяків ножі були і револьвери, навіть один манліхер, на випадок, коли здалеку мене пристрелити знадобиться.

Я з Яцеком вийшов на поріг.

– Босяки тебе бачили, – сказав йому. – Що будемо робити?

– Я тікати збираюся. З Росії, зовсім. В Одесі виправлю документи, звідти до Румунії, а потім і далі, до Америки. В мене там дядько. Тому босяків не боюся.

– Гроші тобі на документи потрібні? – спитав я.

– Потрібні. Тільки я не візьму просто так.

– А я просто так і не дам. Заробиш, – посміхнувся я.

Поговорив я з босяками, забрав у них зброю та вибухівку, а Яцек – інструмент ведмежатника, попередив, що краще їм забути про мій хутір.

– Бо інакше буде з вами те саме, що з Мухою. Відпочиньте, подумайте.

Залишили ми їх зв’язаними і пішли. Зупинили візника. Поїхали. Відчув я легкість. Бо ж іншого виходу не було, окрім як ударити по «Чорній троянді». Вдарити і знищити, бо як не я, то мене. А так і знищу, і справу розплутаю.

Дорогою знайшли нічну аптеку, купив я там снодійного. Вийшли за кілька кварталів від контори баронеси, я повів Яцека старим шляхом. Тільки з ним легше було, ляди він легко відчиняв. Тому на дах вилазити не довелося, через горище, через колодязь вентиляційний, пролізли до контори. Обережно придивлявся, чи не помітили тут мого перебування. Наче ні. Навшпиньки підійшли до охоронця. Той дрімав за столом, на якому стояв невеличкий примус із чайником. Я махнув, Яцек пішов на другий поверх. Там гупнув. Охоронець підхопився, з револьвером побіг дивитися. Я йому снодійного в чайник, покалатав. Сховався. Охоронець повернувся за деякий час, невдоволено бубонів, що сниться бозна-що. Запалив примус, підігрів чаю, попив. Швиденько став позіхати, а потім заснув. Міцно-міцно.

Тоді я пішов до кабінету. Яцек уже шухляди в столі відкрив, потім за сейфи узявся. Тут без шуму не можна було, тож я кілька разів ходив на перший поверх дивитися. Охоронець спав як немовля. Я повернувся до кабінету, де Яцек ламав перший сейф. Зателефонував до будинку Великого князя. Туляков був там.

– Іване Карповичу, ви де? Пішли і нічого не сказали! – хвилювався штабс-капітан.

– Та справою займаюся. В мене до вас прохання.

– Яке?

– Зайдіть у мою кімнату, запаліть світло, фіранку зачиніть. Потім пройдіться біля вікна кілька разів. Потім світло загасіть і непомітно вийдіть, – попросив я.

– Для чого? – здивувався штабс-капітан.

– Щоб думали люди, наче я в будинку князя. І скажіть дворецькому, що я попросив до ранку не турбувати, заморився, відпочиватиму. Зробите?

– Зроблю. Якісь у вас хитрощі чергові?

– Вони. Зробіть, як я прошу. – І поклав слухавку. Почав дивитися, що там у шухляді було. Кілька записників, якісь документи. Все збирав у мішок з-під динаміту. Яцек тим часом перший сейф відчинив. Там грошви багатенько було і документи. Я з ними заліз під стіл, Яцек мене запнув килимом, яким сейф завішено. Я увімкнув лампу, почав читати. Знайшов одну комірну книгу зі списком клієнтів та виконаних забаганок. Чого там тільки не було, все лайно людське зібралося. На одній зі сторінок побачив слово «балерина». Далі йшов запис «Еліза? Бетті?». Потім «Бетті» було закреслено. Еліза. Її забажав клієнт № 4217. Ось і все, що про нього відомо. Почав шукати розшифрування, та його не було. Багато бухгалтерії, десятки тисяч рублів надходили щотижня, «Чорна троянда» була вкрай прибутковою справою. Вивчав документи далі. За годину Яцек відчинив і другий сейф. Там теж гроші й документи. Книга з розшифруванням номерів клієнтів. Те, що треба.

– Можна займатися динамітом, – сказав я.

– Сюди б цвяхів, щоб не тільки вибухнуло, але й посікло, – сказав Яцек.

– А кришталь? – Я показав на велику люстру. Надерли з неї кришталю, обклали динаміт, Яцек далі клопотався біля дверей. – Ти раніше це робив?

– Робив, – кивнув він. – Не хвилюйся, лізь першим.

Я з цілим мішком документів спустився на перший поверх. Перевірив охоронця. Він міцно спав. Добре. Я почекав Яцека. Він випустив мене через чорний хід, бо з мішком по вентиляційних колодязях лазити було не дуже зручно. Яцек поліз сам. Я його чекав у дворі, потім ми відвезли документи до кімнати Яцека, повернулися і засіли на горищі сусіднього будинку.

Баронеса приїхала до контори рано, не сама, а з чотирма охоронцями. Довго стукала у двері, поки сторож прокинувся, відчинив. Вона зайшла. Хвилину їй, щоб піднятися сходами, відчинити приймальню, а потім і двері власного кабінету. Хвилина спливла. Потім ще одна. Ще.

– Невже помітила? – скривився Яцек.

– Чекаємо. – Я сподівався на краще. Може, відволіклася.

– Треба тікати, – сказав Яцек.

– Чекаємо. – Я думав, що робити, якщо баронеса уникне пастки. Пролунав вибух. Вилетіли вікна, спалахнуло полум’я. – Тепер ходімо.

Ми вийшли дворами на сусідню вулицю, зупинили візника, поїхали, потім змінили ще двох, щоб наші переміщення важко було відстежувати. Купили дві валізи, поїхали до Яцека, розіпхали документи, забрані в «Чорній троянді». Зняли готельний номер, бо кімнату Яцека могли знайти. Залишили речі там. Я зателефонував до Великого князя.

– Іване Карповичу! Вибухнуло! – закричав Туляков, який схопив слухавку.

– Що вибухнуло? – начебто здивувався я. Думав, що мова про контору баронеси.

– Ваша кімната! Розбили вікно і кинули гранату, мабуть, кілька, бо все рознесло! – аж кричав штабс-капітан, і тут вже я справді здивувався. Думав, що за мною тільки стежитимуть, а вбивати не поспішатимуть.

– Мої вибачення Великому князю. Про мої дзвінки поки що ані слова. Увечері зв’яжуся, – пообіцяв я.

Далі нам треба було знайти статського радника Вєсєльчакова, який і був клієнтом № 4217. Мали його номер телефону. Я зателефонував, відповів слуга.

– Це Велика імператорська лотерея! – збрехав я. – Ваш пан виграв приз. На яку адресу його можна доставити?

Слуга назвав адресу, і ми поїхали. У нових костюмах, у перуках нас із Яцеком тепер було не впізнати. Статський радник Вєсєльчаков жив на Аптекарському острові, у гарному окремому будиночку, оточеному високим парканом. Слуга вийшов до хвіртки, пояснив, що пан на службі.

– От і добре, – кивнув я. І наставив револьвер. – Не рипайся.

Слуга й не рипався. Ми зайшли до будинку.

– Де хід до підвалу? – спитав я.

– Хід до підвалу? Тут немає підвалів, це ж острів, тут вода все підмиває, – пояснив слуга.

– Брешеш, – сказав я і дістав ніж. – Вухо чи палець?

Слуга показав хід до підвалу, замаскований за шафою з книжками. Щось подібне я вже бачив у Одесі, де побував у кількох прихованих підвалах. Ми спустилися вниз. Яцек відчинив двоє металевих дверей. Ми запалили світло. Побачили невеличку сцену, перед якою стояло велике шкіряне крісло і маленький столик. Ну, десь так це я собі і уявляв. Поруч була невеличка кімната, де ми знайшли Елізу. Я впізнав її з фотографії, яку бачив у справі. Незважаючи на кайдани, вона займалася біля станка. Дуже здивувалася, коли побачила нас.

– Ви хто?

– Зараз ти вийдеш на волю, – сказав я. Яцек зняв із дівчини нашийник. – Ходімо, Елізо.

Ми піднялися нагору. Побачив, що слуга, якого ми залишили зв’язаним у коридорі, чомусь переповз до зали.

– Не вбивайте мене, будь ласка! Я не винний! Я – простий слуга! Це все мій пан! – почав просити він.

– Лежи мовчки і не сіпайся, – наказав йому я.

Ми вийшли з будинку на поріг.

– Зараз відвезеш дівчину, куди я скажу, – попросив Яцека. – А я поки почекаю господаря.

– Добре, – кивнув поляк.

– Хто ви? – знову спитала Еліза. Вона не довіряла нам.

– Я від Матильди Феліксівни, вона попросила знайти вас, – заспокоїв дівчину. На вулиці поруч із вищанням зупинилося авто. З нього вискочили люди в цивільному.

– На землю! – Я штовхнув Елізу, стрибнув із ґанку і покотився клумбою. Постріли. Яцек закричав. Він стріляв, і по ньому стріляли. Я ж плазував квітником.

– Здавайся! Це приватна охорона! Зараз сюди приїде поліція! – кричали нападники.

Я вже біг, не помічений нападниками. Перестрибнув огорожу, вискочив на вулицю з двома револьверами, почав стріляти, ще не ставши на тротуар. Нападників було четверо. Троє впали, один забіг у двір, там його поцілив Яцек. Поляк був поранений.

– Елізо?

– Я тут. – Дівчина підвелася з квітів. Ціла.

– Іди до авто! – наказав я, забіг до будинку і застрелив слугу. Це він викликав охорону. Я повернувся, підхопив Яцека, відніс його до авто, на якому було написано: «Охоронна фірма Смольнікова». Поїхали геть. Десь за квартал назустріч нам проїхав екіпаж із городовими. На нас уваги не звернув. Яцек стогнав.

– Пристрель мене, Іване Карповичу, – попросив поляк. – Не хочу до тюрми.

– Спокійно, друже. Я знаю одного лікаря. Він допоможе.

Я поїхав у лікарню до Воздвиженського. Він був на місці. Я заніс Яцека до моргу.

– Мого товариша поранено. Я добре заплачу, його треба врятувати, – сказав я.

– Ач які пригоди! – лікар почав мити руки.

– І краще, якби поліція про це не знала, – попросив я.

– До мене у морг ніхто не лізе, – запевнив Воздвиженський. – Мийте руки і ви.

– Для чого?

– Будете мені допомагати. Дівчина теж, – наказав лікар.

Наступні три години ми допомагали Воздвиженському рятувати Яцека, якому куля влучила у живіт, пошкодивши внутрішні органи. Яцек був під наркозом, по обличчю лікаря я бачив, що справи погані.

– Кулю я вийняв, кровотечу зупинив. Але він утратив багато крові. І невідомо, чи не піде зараження з пошкоджених кишок. Нічого не можу гарантувати, – скривився лікар.

– Тут він може побути?

– День-два, – кивнув Воздвиженський. – А потім стане зрозуміло, чи помре, чи одужає.

– Скільки я вам винен?

– Та не треба, я ж лікар.

Я дав йому тисячу.

– Нічого собі! Звідки такі суми? – здивувався лікар.

– Мені добре платять.

– І навіщо вам той босяк?

– Він дуже мені допоміг. А я, як бачите, завжди дякую тим, хто мені допомагає.

– Та бачу, – кивнув лікар. – А та дівчина, хто вона? – Воздвиженський кивнув на Елізу, яка сіла на стільці і задрімала.

– Не можу розповідати.

– А ви якось причетні до вибуху в баронеси Грінвуд? – спитав лікар.

– Вибуху? О Господи, а що сталося? – зобразив я здивування.

– Баронеса приїхала на роботу, відчинила двері свого кабінету – і тут вибух. Від баронеси нічого не залишилося.

– Може, її і не було?

– Знайшли її перстень і фрагменти намиста, а також багато-багато маленьких шматочків. Її посікло кришталем. – Лікар уважно дивився на мене.

– Жах який, – аж скривився я. – Це бомбісти зробили?

– Навіщо бомбістам убивати баронесу, яка не мала прямого відношення до влади? І вбивати так, що згоріла вся контора. Кажуть, хтось замітав сліди по «Чорній троянді».

– Це ви щось розповідали, – наче згадав я. – То тепер «Чорної троянди» немає?

– Її немає. Але неодмінно з’явиться щось подібне, – сказав лікар.

– Чому? – здивувався я.

– Бо світ поділений на меншість, яка володіє всім, і більшість, яка мусить підкорятися та служити. Революціонери верзуть про рівність, але це утопія. Ніколи не було рівності. І не буде. Гроші, влада чи походження роблять людей нерівними. Так було і так буде. І якщо хтось, у кого є гроші, буде готовий заплатити за свої мрії, то йому знайдуть те, що він просить. Навіть коли для цього знадобиться викрасти чи вбити якогось бідняка.

– Жахи які говорите.

– Про «Чорну троянду» розповідали багато страшного. Тепер вона зникне разом із баронесою, але залишаться високоповажні клієнти, які не схочуть відмовлятися від своїх звичок. Виникне щось інше, якась заміна «Чорній троянді». Бо люди хочуть, щоб їхні мрії збувалися. А майже у всіх мрії чорні. – Лікар плюнув на підлогу.

– Бачу, ви не дуже добре думаєте про людей, – зітхнув я.

– Іване Карповичу, а хіба ваш досвід спілкування з людьми не підтверджує моїх слів? Я не вірю в Бога, але вважаю, що в Святому Письмі правильно сказано про гріховну зіпсованість людини. Вона погана і схильна до зла від природи.

– Але людина може перемогти гріх у собі, – нагадав я.

– Дуже нечасто. Це одиничні випадки. Частіше ж людина просто пливе за течією своїх гріхів. Можна ще виправити людину, але не можна виправити людство. – Воздвиженський скривився.

– Лікарю, те саме можна сказати і про хвороби. Людина народжується, щоб хворіти і вмерти. Можна вилікувати людину, та не можна вилікувати людство. Але ж ви і ваші колеги лікуєте, попри те, що всі ваші пацієнти все одно помруть. Так само я розслідую справи і караю зло, хоч знаю, що людина зла за своєю природою.

Я підвівся, попросив лікаря дивитися за пораненим, забрав Елізу, і ми поїхали до готелю. Я поговорив із дівчиною, потім викликав Великого князя та пані Кшесинську. Вони швидко приїхали. Я сховав дівчину у ванній кімнаті. Сюрприз так сюрприз.

– Господи, Іване Карповичу, що це робиться? Висаджено в повітря контору баронеси Грінвуд! Бунтівники кинули бомбу у вікно мого будинку! А оце тільки-но стало відомо, що спочатку стався збройний напад на будинок статського радника Вєсєльчакова, а потім він сам застрелився просто у своєму кабінеті в міністерстві торгівлі та промисловості! Що відбувається? – Великий князь був украй приголомшений.

– Про Вєсєльчакова не знав, – кивнув я і подумав, що або статський радник сам злякався суду, або його прибрали як свідка.

– Для чого ви нас викликали, Іване Карповичу? – спитала Кшесинська.

– Можна! – гучно сказав я, а сам став так, щоб за необхідності підтримати даму. З ванної вийшла Еліза. Кшесинська скрикнула і почала падати. Втримав, підвів до стільця і посадив.

– Господи, Еліза! – Сергій Михайлович схопився за стіну, сам ледь стояв.

– Я знайшов Елізу. Це було непросто. Дівчина пережила важкі два місяці. Але головне не зіпсувати їй життя далі. Тому я прошу утриматися від усіх запитань щодо того, що відбувалося з Елізою цей час. Офіційно вважатимемо, що невідомі злодії викрали її, скориставшись гіпнозом. Більше нічого Еліза не пам’ятає. Не розпитуйте її, краще допоможіть повернутися до занять. Еліза хоче забути те, що сталося, Еліза хоче танцювати. Так? – Я подивився на дівчину. Вона кивнула.

– Так, Іване Карповичу.

Я глянув на Кшесинську.

– Будь ласка, не треба питань ані до мене, ані до Елізи, – попросив я. – Сприйміть її повернення як диво. Так буде краще для всіх. Добре?

Мовчанка. Великий князь подивився на Кшесинську.

– Добре, Іване Карповичу, – кивнула Матильда Феліксівна. – Скільки ми вам винні?

– Ніскільки. Але я попросив би Великого князя допомогти мені з лікуванням одного пораненого, який дуже допоміг мені.

– Іване Карповичу, я зроблю все, що ви попросите! – крикнув Великий князь.

За день Яцека перевезли до приватної лікарні, там не стали питати щодо його поранень. Я приніс йому нові документи і відкрив рахунок у банку. Яцек виглядав погано, але лікарі казали, що житиме.

– Як тільки зможеш ходити, їдь звідси, не залишайся. Краще якнайдалі. Гроші в тебе є, – сказав я йому.

– Дякую тобі, Іване Карповичу. Бачиш, як буває у житті. Одного разу ти мене посадив, а другого – рятуєш, – усміхнувся Яцек.

– Краще, щоб третя наша зустріч відбулася без пригод, – посміхнувся я. – Бувай, повертаюся на хутір.

Обійняв його і поїхав на вокзал. Там мене в окремій кімнаті чекали Великий князь та Матильда Феліксівна з Елізою. Всі дуже дякували.

– Я поставив питання про те, що такі фахівці, як ви, Іване Карповичу, потрібні в тилу. Гарантую, що зможу домогтися вашого звільнення від призову. Від найкращого сищика імперії буде значно більше користі в тилу, аніж на передовій, – сказав Сергій Михайлович. – Тож до армії ви не підете. Але це не відміняє того, що приїду до вас на хутір у гості! І там уже ми відсвяткуємо і повернення теки, і порятунок Елізи.

Я хотів би повірити словам Великого князя, але розумів, що після пригод у Петрограді мої вороги нізащо не дадуть мені ухилитися від війни. Бо німецькі кулі чи багнети – єдина надія прибрати мене. Але говорити про це я не став, навіщо було псувати момент. Я потиснув руку Великому князю, поцілував руку мадам Кшесинській і Елізі, ми дуже тепло розсталися. Мене чекав потяг. Вірніше, окремий штабний вагон, який за протекцією Великого князя мусив доставити мене до Ромен. Скажу вам, що так по-царськи я ще ніколи в житті не їздив.

Довга алкоголічна дорога на фронт

оброго дня, дорога моя Єлизавето Павлівно. Пишу Вам із київського шпиталю, куди потрапив силою незворотних обставин, про які трохи пізніше. Але не хвилюйтеся, зі мною все добре, попиваю чай та одужую після тижня важкої хвороби, що серед людей освічених має назву хвороби Бахуса, а серед людей неосвічених зветься пиятикою до свинячого виску. Можете здивуватися, чого це Іван Карпович ступив на слизький шлях служіння спиртоузу, хоч раніше рятував із того тракту до пекла шановного графа Климентія Осику-Маєвського. Я відповім, що став під вітрила алкоголю винятково з почуття чинопочитання і начальстволюбія. Хоч звучить це дивно, але дозвольте все пояснити, не тільки для Вас, але й для себе, бо події цих днів – наче у мряці, а ще й із великими пробілами, які ніби огріхи на зораному полі.

Отже, ми з Вами, мила моя Єлизавето Павлівно, розсталися біля хутора, коли приїхала по мене машина від Великого князя Сергія Михайловича, що особисто прибув до Ромен, або взяти участь в урочистостях з нагоди відправки добровольців і мене сердешного. Пригадуєте, ви до Ромен їхати не схотіли, бо сказали, що „довгі проводи – зайві сльози“. Розцілував я Вас, Моніку та Уляну Гаврилівну, перехрестився на знак того, що ввіряю життя своє Господу нашому, та сів у машину. Там, окрім шофера, був іще ад’ютант Великого князя, штабс-капітан Туляков Іван Іларіонович, справжній офіцер і дуже приємна людина. Машина ще і з місця не рушила, я Вам саме у віконце рукою махав, а їх благородь, Іван Іларіонович, запропонував мені випити відмінного коньяку, якого мав при собі цілу фляжку, і не таку, як ото у панів, що кіт наплакав, а велику, солдатську фляжку, куди і ціла пляшка влізти може. Я почав було відмовлятися від коньяку, бо ж мені треба було виступати у Ромнах, де мусив я закликати молодь та інших військовозобов’язаних терміново вступати до лав нашого переможного війська, щоб скористатися можливістю взяти участь у переможній війні. Так би мовити, назавжди вознести славу нашого любого Отєчества і зробити його господарем Європи, від гір Уральських і до Атлантичного океану. Розуміючи важливість дорученої мені справи, я навіть промову написав і хотів зачитати пану Івану Іларіоновичу, щоб той оцінив її, спитати, чи не зробив я якихось помилок, чи не наплутав із наголосами і так далі. Все ж таки при Великому князі людина служить, так би мовити, осяяна променями мудрості правлячого дому.

Ото тільки поліз я по текст промови, як штабс-капітан на мене гримнув, нагадав, що зараз воєнні часи, дисципліна, а тому накази командування не обговорюються, а виконуються, навіть якщо наказ цей – випити. Після чого вручив мені срібну чарку, дебелу таку, що горобець би втопитися міг, налив коньяку по самі вінця. Дербентського семирічної витримки, це я вам скажу, Єлизавето Павлівно, якась амброзія, тобто питво богів, як любив казати граф. Щоправда, Маєвський про всі напої зі спиртоузом таке казав, іноді навіть і про брагу. Але тут зовсім інша справа – цей семирічний коньяк!

Я хотів насолодитися букетом, натішитися смаком, бо це ж було райське лоскотання піднебіння, та їх благородь штабс-капітан наказав не розводити тут антимоній і невідкладно ковтати, бо збирався наливати ще по одній. І тут, Єлизавето Павлівно, опинився я у важкій, майже безвихідній ситуації. Бо з одного боку пояснити, що хочу ще посмакувати коньяк, я не міг, адже набрав його повний рот, кажу ж, чарки були дебелі. Виплюнути коньяк у вікно було б дуже неввічливо щодо пана штабс-капітана, і проти Бога гріх, щоб такий добрий напій випльовувати, наче прокисле пиво. Але ж з повним ротом нічого я пояснити не міг, треба було ковтати, тим більше і пан штабс-капітан цього вимагав, а слово командира – закон, особливо у воєнні часи, як уже було наголошено. То я ковтнув. І спитав, чи немає якоїсь закуски. На що Іван Іларіонович заявив, що то цивільні штафірки після першої закусюють, а браві військові – ніколи!

– Закуска, Ваню, польоту позбавляє і до землі прив’язує. А нам треба висоти набрати! – сказав їх благородь, який, судячи зі шляхетного рум’янцю, і дорогою сюди віддавав коньяку належне.

Знову налив штабс-капітан. От не повірите, Єлизавето Павлівно, ще ми від хутора до шляху не доїхали, а вже по три чарки перехилили, і зробилося мені так добре, що аж розплакався я. Ви от спитаєте мене, чого ж плакати, коли їдеш у машині, наче пан який, випиваєш у поважній компанії ад’ютанта самого Великого князя, і не бражку якусь, а шляхетний напій семирічної витримки! Так ото і розплакався, що добре мені стало, вославив я государя нашого, під покровом якого щасливі ми і задоволені, а у важкий момент раді померти на славу нашої зброї і на користь нашої імперії. Побачивши сльози мої, Іван Іларіонович налив по четвертій, і тут коньяк в його флязі закінчився. Я цьому аж зрадів, бо тримав у голові згадку про виступ у Ромнах, хоч те, що збирався промовляти, вже почав трохи забувати. Точніше, не забувати, а плутати. Початок промови пішов у мене в кінець, а кінець – у початок. Речення шпорталися, вислови з одних абзаців, наче бур’ян, проростали в зовсім інших, замість вишуканого ладу виходив якийсь гармидер, який мене хвилював, але не сказати щоб дуже вже сильно.

Я подумав, що одна чарка нічого вже не зіпсує, то й випив, тим більше їх благородь виголосили тост за перемогу нашої славної зброї над злим тевтоном та підступним австріяком. Ну як за таке можна було не випити? Я навіть стоячи це намагався зробити, до авто не звик, забув, що там стеля є, і вдарився головою, але чарку випив, потім тільки зашипів. Їх благородь помітили мою мужність і сказали, що навіть у бою, коли куля поцілить, справжній військовий, якщо вже чарку тримає, мусить її випити, а вже потім падати і вмирати чи просити про допомогу, залежно від тяжкості поранення. Іван Іларіонович розповів про одного полковника, який під час японської війни сидів у бліндажі з бойовими товаришами. Пили горілку, не якесь там рисове пійло, яке вже всім набридло, а справжню горілочку, доставлену аж із Росії та охолоджену в гірському струмочку під наглядом трьох солдатів із Кавказу, бо наші могли б і випити. Так ото тільки розлили пани офіцери ту горілочку, тільки сказали тост за перемогу над вузькооким супостатом, як прилетів від японця снаряд і поцілив у самий бліндаж. Та так поцілив, що зніс пану полковнику верхівку черепа. Але от що значить військова людина, навіть за такої оказії полковник чарку з рук не випустив, коли дим розійшовся, вилив горілочку в рот, який був майже цілий, ковтнув, закректав від задоволення, белькотом наказав атакувати і тільки після цього помер. Бойові товариші полковника вибігли з бліндажа і підняли полк в атаку, захопили сопку, де був супротивник, і на ворожих позиціях пом’янули загиблого товариша. Оце такі славні наші воїни, Єлизавето Павлівно!

Розповів Іван Іларіонович мені цю душокорисну історію, а ми якраз на шосе виїхали і покотили до Ромен. І тут Іван Іларіонович звідкілясь узяв іще одну флягу. На моє прохання звільнити мене від випивання сього вмістилища благодаті їх благородь сказали мені, що я тепер військова людина і лінія фронту проходить по цій чарці, тому коли офіцер наказує „Вперед!“, треба іти вперед, хоч на кулемети, хоч на гармати, а хоч на чарки, з відвагою і без жодних сумнівів. А потім їх благородь як закричать „Вперед, Ванюшо!“ – і я з переляку, який у мене є перед панами офіцерами, випив. Якийсь дивний напій, схожий на самогонку, яку жене дід Юхим Дещиця на прізвисько Трикурки. Пам’ятаєте, він приходив до нас, щоб собачат купувати. У того діда Юхима самогонка іде дуже легко і добре, а потім р-раз – і сидиш наче у скляній кулі. Все бачиш, все чуєш, тільки нічого сказати не можеш, усміхаєшся, мов той собака на Великдень, коли винесуть йому кісток з холодцю. А з самогонкою діда Юхима була історія.

Якось вітер сильний нахилив баню церкви Івана Предтечі у Петрівцях. А тут же скоро престольне свято, мав прибути з Полтави сам владика Полтавський та Переяславський Назарій, архієпископ, людина сувора, яка безладу не потерпіла б! Панотець, тоді це Іонафан був, зібрав мужиків, каже – відро казьонки виставлю, тільки допоможіть. Мужики кажуть, що від казьонки голова болить, а от якби відро горілочки від діда Юхима Трикурки, то інша справа. Трикурки – це було вуличне прізвисько діда Юхима. Є такий у Малоросії звичай по селах називати людину не так, як по пашпорту чи у церковних книгах записано, а по-вуличному. Вуличні прізвиська беруться або від батька, або з якихось кумедій. Ото дід Юхим був довго Карасятком, бо батька чи його прозвали Карась за те, що карасів він дуже любив. Казав, що карась зі всіх риб найсмачніший і в раю карасі водяться у ставках, щоб ними святі люди ласували. За те, що насмілився про рай теревенити, тодішній панотець у поліцію скаржився, бо що ж воно буде, коли всяк мужик рай за велінням черева свого зображуватиме? Поліція дала Юхимовому батьку канчуків, і про рай він більше не згадував, але карасів і далі їв, аж поки не помер, бо вдавився кісточкою, коли у піст кроля їв. Воно як твоя планида – карасі, то і їж карасів. Панотець сказав, що то божа кара Карасю, як відтоді звали всі покійного. А дружину його – Карасихою, а дітей – Карасятами.

Ото був Юхим Карасятком, поки якось поїхав до Ромен кабанця продавати. Дебелого кабанця, такого, що пудів на десять м’яса та сала. Добре грошви хотів виручити за нього. І виручив, бо торгувати вмів. Та потім занесло Юхима до корчми. Збирався чарку випити – і додому, але там обсіли його цигани, закрутилося все, далі нічого не пам’ятав, зранку прокинувся у холодній. Виявилося, що стражники схопили його за те, що сходив до вітру перед будинком справника. Воно б, може, і нічого страшного, але перед будинком був квітник, де росли улюблені квіти дружини справника, а Юхим, бідолаха, вцілив саме у них, та ще й на очах господині. Яка закричала страшно і знепритомніла. То це вже майже політична справа була. Юхима схопили, одволали добряче ногами та канчуками і кинули до холодної.

Там Юхим зранку прокинувся, постогнав через збиті боки та філейні частини, потім чап-чап по кишенях, а грошей – катма. І тих немає, які на пропій відклав, і тих, які в чоботі сховав, щоб не загубити. Чобіт теж немає, і картуза, а піджак у дірках та пилюці, хоч тільки ж три роки як куплений, а піджаки в селі менше десяти років не носять, хіба що роздобріє людина і вже не влізе. А тут новий піджак – а хоч на страховище одягай. Дрантя.

Аж заплакав Юхим від того горя. Коли згадав, що ще грошей трохи сховав. У такому місці, що навіть цигани туди не долізли. Гроші ті відкладені були, щоб купити дружині своїй, Гапці Митрівні, породистих курей. Та Гапка все нове полюбляла, то рослини небачені вирощувала, як-от ті ж помідори, про які казали, що то кров диявольська, то тварин, як-от тих кролів, яких у нас за щурів вважали і за яких панотець наш ледь анафемі не піддав Юхима з дружиною. Допомогло тільки, що у журналі „Нива“ сільський наш учитель Онуфрієнко вичитав, що кролів подавали на стіл самому государю імператору, отже, не щур, а тварина цілком православна. Що ж до помідорів, то панотець як розсмакував їх, то й собі посадив і казав, що фрухт просто-таки райський і теж цілком православний, особливо якщо засолити правильно.

Так ото покректав Юхим і дістав гроші. Там було на півдесятка курей, але дещо довелося стражникам віддати, бо не відпускали, до Сибіру обіцяли відправити за псування квітника справничихи. Але гроші отримали і подобрішали. Відпустили Юхима, а він зміг купити лише три курки породисті. Дивного вигляду, такі, що ото і ноги в пір’ї. Причвалав додому з цими курми, став на коліна перед Галкою і курей їй подає. А вона зрозуміла, в чому справа, і ну Юхима лупасити. Кричить: „Такого кабанця на три курки зміняв! А щоб тобі! А сто бісів твоїй матері! Три курки, клятий!“ Та як схопиться за рогач. А Гапка ця була людина гаряча, спочатку вдарить, а потім подумає. Підхопився Юхим – і давай тікати. Дружина за ним, рогачем у спину штрикала, трьома курками лаяла. Це люди почули і почали всі з нього сміятися. Отож був Юхим Карасятко, а став Юхим Трикурки. Тільки називали так його лише позаочі, бо інакше ображався та горілочки своєї на горіхових перетинках настояної не продавав. А горілочки тієї мужикам у свято скуштувати хотілося, то вони про три курки тільки між собою згадували.

І оце вимогу поставили, що баню поладнають, але тільки за горілку Трикурчину. Панотцю перед своїм духовним керівництвом ганьбитися не можна було, тим більше і так на гачку був, бо під час облави у Миргороді спіймали його в будинку розпусти та ще й із жидівкою. Хоча отець казав, що відвідав кубло пороку з метою душпастирською, щоб нинішніх Марій Магдалин навернути до Бога, але ані керівництво не повірило, ані дружина, через що ходив Іонафан з синцем під оком і ще раз проштрафитися перед єпархіальним керівництвом дуже боявся.

Тому збігав до діда Юхима, домовився за відро. Мужики зібралися і баню підправили. Щоб устигнути, ніч працювали, зранку вже все готове було. Баня як нова, аж виблискувала у небі. Виставив панотець відро самогонки діда Юхима, мужики її випили і сидять, усміхаються. Панотець, який хоч сам з великоруських губерній, але давно вже в нас, призвичаївся, каже, що їли, пили, молоду бачили, пора б і розходитися. А мужики сидять, очима блимають, посміхаються, і жоден не підвівся. Тут уже захвилювався панотець, бо ж скоро архієрей приїхати мусить, а у дворі церковному купа мужиків, від яких спиртоузом тхне, та ще і посміхаються нахабно. Ще подумає владика, що над ним насміхаються, образиться. А за образу ту може перевести аж до Сибіру чи до Азії, у краї дикі і небезпечні, на відміну від благословенної Малоросії.

Каже панотець, щоб ішли мужики геть, а вони тільки посміхаються. Сидять у траві, що печериці якісь і посміхаються, наче східна людина на базарі. Злякався панотець, що скандал буде, а тут я якраз приїхав, бо був же одним із ктиторів храму. Панотець кинувся до мене. Каже, Іване Карповичу, допоможіть! Приберіть мужиків! Підійшов я до них, а вони як дрова. Тобто при свідомості, посміхаються мені, але нерухомі. Не те що підвестися, сказати нічого не можуть, тільки ото посміхаються і хитаються потроху, наче тополі на вітрі. Спитав, що пили. Коли почув, що самогонку діда Юхима, то одразу відповів, що самі мужики не підуть ще години дві-три, бо такий то напій, що просто так не відпускає. Ноги відбирає і язик, а замість цього дарує райське блаженство.

– А що ж робити, Іване Карповичу? – аж кричить панотець. – Архієрей ось-ось будуть! Не бачити мені голови своєї! У Сибіру ведмедям службу правитиму!

Ледь не почав отець волосся на собі рвати, а його ж там не дуже багато лишилося після гніву матушки. А то зовсім душпастир буде голомозий, хіба то добре? Бачу, що рятувати його треба.

– А що у вас у погребі, отче?

– Та порожньо ж, літо. Старі запаси доїли, а нові тільки зростають.

– Ну, тоді потягли.

– Куди?

– Туди!

Узялися ми з панотцем та швиденько мужиків перетягли у погріб. А воно ж, знаєте, Єлизавето Павлівно, панотці хоч і особи духовного звання і про спасіння душі здебільшого думають, але погреби в них завжди добрі. Погріб був розміром із хату, тут тобі добрячий кут під картоплю, тут під діжки з огірками, капустою та антонівкою, тут під моркву закуток, а ще й полиця для яблук і під бутлі з наливками, а ще під баночки з варенням і під багато чого іншого. Просто не погріб, а радість для очей, подивишся – і хочеться славити Господа за дари його. Одне слово – душеспасенний погріб. Ото в те місце злачне почали тягати мужиків. Іонафан чолов’яга дебелий, на півголови вищий за мене і в плечах широкий, але засапався швидко. Бо ж особа духовного звання, нічого важчого за кадило не піднімає, а у всякій справі важливо призвичаєним бути. То більше я тягав, а панотець притримував.

Стягли ми мужиків, поскладали на дошки, нехай прохолоджуються. Тільки останнього поклали, коли чуємо – торохтить двигун. То святе начальство їде, архієпископ Назарій. Він хоч і з осіб духовного звання, але нового не боїться, одним із перших у губернії авто завів, хоч деякі кажуть, що авто ті – від диявола, бо сіркою чхають. Ну то дурниці, бо ж якби від диявола були авто, так Священний синод їх би заборонив. А як не заборонив, то можна. Ага, отож приїхав архієрей із почтом, службу відслужив, сіли в садочку за церквою вкусити хліба щоденного. Кагору по келиху налили, тільки архієрей почав хвалити панотця, як почалося. Голоси з-під землі як залунають! Та які голоси! Дурні, аж придуркуваті! І давай просити у Господа порятунку і каятися у гріхах. Той тютюн палив, той у гречку стрибав, той у піст ковбасою ласував, а той межу сусіду підкопував. Тепер страшно їм за гріхи стало, і кричать наче різані, прохають Господа про милість. Панотець аж зблід весь, архієрей на нього грізно дивиться, мовляв, що це за блюзнірство? А я швиденько хамелю-хамелю, в погріб. Вже зрозумів, що спочатку поснули мужики, а тепер прокинулися у темряві, і здалося їм, що потрапили вони у пекло. Полякалися дуже і почали волати про порятунок до Господа нашого на всю силу голосів своїх. А воно ж знаєте, які у мужиків голоси! А як їх там зо два десятки та переляканих добряче, то це взагалі страшне! Це ж як табун коней диких! Як їх зупинити? Тільки хитрістю. То у погребі я заволав, що я від архістратига Михайла, воєводи небесних сил, посланець. І сам архістратиг у Господа за них просить, а вони криками заважають. Якщо не замовкнуть негайно, то відправлять їх до пекла назавжди, розпечені сковороди язиками лизькати. Вмить замовкли мужики, бо до пекла потрапити страшно. І чекали, аж поки архієрей не поїхали до Полтави. Потім ми вже їх випустили, вони вийшли на білий світ і давай хреститися, ноги нам цілувати, бо подумали, що ми їх врятували, з того світу на цей вивели. А я потім спитав панотця, чи немає гріха у тому, що брехав я, казав, що від архістратига Михайла прийшов. А отець каже, що брехня то була на користь і заради втіхи священноначалія, тож не маю я чого хвилюватися. І подарував мені сулію велику свого вишняку, наливочки, яку потім граф допив. Наливка та смачна та безпечна, не те що інші напої.

Ото спитаєте, як таке може бути, що мужики про пекло подумали. То я вам скажу, що у Юхима Трикурки така самогонка, що після неї і рай, і пекло ввижатися може. Кажуть, він туди грибів якихось додає. Ну той, випив я в авто разом із паном штабс-капітаном, згадав про діда Юхима, розповів їх благороді. Іван Іларіонович регочуть і собі розповідають, як колись поверталися з ресторації і побачили на вулиці ведмедя, який заревів і лапи підняв, напасти збирався. Їх благородь не розгубилися, револьвер вихопили і у ведмедя вистрелили. Навмисно цілилися в лапу, щоб не вбивати звірину, може, вона з цирку. Ведмідь упав і несподівано заволав людським голосом, набігло народу, поліцію викликали. Виявилося, що пораненим був купець із Ростова, який повертався з трактиру до готелю. Одягнений був у ведмежу шубу, чим і ввів в оману Івана Іларіоновича, у якого віжки, що тримали уяву, послабшали трохи через шампань та інші шляхетні напої.

Скандал маячів, може б, навіть і тюрма їх благороді загрожувала. Але купець, дізнавшись, у кого штабс-капітан ад’ютантом служить, виявив громадянську мудрість, заяву з поліції забрав, запросив їх благородь до ресторану, багато хмелив і переконував, що жодних претензій не має. Більше того, коли випили добряче, то Іван Іларіонович примусили купця танцювати по-ведмежому і рикати.

– Звідки у торгаша таке варте наслідування чинопочитання? – спитав я у їх благороді.

– А звідти, що великий князь до військових замовлень має стосунок, а за ті замовлення будь-який торгаш хоч ведмедем стане, хоч звіром морським! – пояснив їх благородь.

Отаке ось святобливе начальниколюбство і бажання допомогти нашій армії, що я аж сльозу пустив, і зробилося мені дуже і дуже радісно. Тим часом Іван Іларіонович мені ще налив того ж самого напою, який мене на діда Юхима навів.

– Що се за амброзія і благорозчин у повітрі? – запитав я.

– Це, Ваню, шотландський напій віскі – справжня втіха для чоловіків, сильних духом.

– Чий-чий напій?

– Шотландський. Шотландці – це народ такий, вони при англійцях, наче хохли при росіянах: смішні і підкоряються, але самі по собі, а ще у спідницях ходять.

– Як у спідницях? – здивувався я.

– А так, у картатих. Ото хохли в шароварах ходять, а шотландці – в спідницях.

– Якщо чоловіки у спідницях, то баби в них у чому? – не міг второпати я.

– Про баб не знаю, але народ цікавий. А ти, Ваню, з хохлів же?

– Так точно, ваша благородь!

– Тоді давай вип’ємо, Ваню, за вашу Вкраїну, бо такий вже родючий край! Їхав оце до тебе – і душа раділа!

– На око наші краї – найкращі, бо все тут буяє, радує і до дякування Господа надихає. Не можна за край сей, окрасу імперії, не випити, – промовив я і випив, бо інакше вчинити було – злочин проти Господа і рідного краю.

Тут Іван Іларіонович дістав шоколаду плитку.

– Закусимо, Ваню, довго нам тепер шоколаду німецького не їсти.

– Та чого ж довго? Берлін візьмемо, то вже наїмося! І шоколаду цього, і сосисок, пива нап’ємося, кажуть, воно у німців смачне. А ще німкень за боки пощипаємо!

– І то так, Ваню, і то так, – кивають їх благородь. – Ну, тоді за перемогу нашої зброї над тевтонським варварством!

І як мені за такий тост було не випити, скажіть, Єлизавето Павлівно, як? Звісно, що випив. Або як не випити було за перейменування Берліна в Романовград, а Відня – у Миколаївськ на Дунаї, після того, як їх захоплять наші славні війська! Неможливо було не випити, і я випив, потім ще кілька тостів, не менш величних та захопливих, щоправда, забув, яких саме. Потім щось зі мною сталося, а коли отямився, то виявилося, що стирчу я головою з автомобіля і; так би мовити, з усієї сили їду до Риги. Хоча відбувалося все на вулицях Ромен.

Заліз знову в машину, перед очима все крутиться, нічого не розумію. Коли бачу Івана Іларіоновича. Усміхаються вони, а мені погано!

– Пане штабс-капітане! – кажу йому. – Прошу мене розстріляти за дезертирство, бо замість відбуття на фронт я поїхав до Риги!

– Спокійно, Ваню, без паніки. Ось попий водички. Я теж до Риги з’їздив, тільки з іншого борту. Рига – місто російське, яке ж тут дезертирство?

– А чи не буде шкоди від цих поїздок, бо ж міщани бачили мою негожу поведінку?

– Ти, Ваню, тепер на міщан не дивися! Ти тепер людина військова і мусиш хвилюватися про те, що твоє командування подумає. А твоє командування задоволене завзятістю твоєю. Доповім Великому князю, що добрячого солдата до війська російського привів! Допивай водичку, і вип’ємо пива, хай шлунок трохи замирить.

Випили ми по келиху пива, коли під’їхали до будівлі повітового управління, біля якого вже зібрався величезний натовп, як після мого повернення з кавказького полону. Оркестр музику грав, публіка вся одягнена урочисто, квітів багато. Я дивився на це з машини і аж злякався.

– Ваша благородь! Я тут посиджу, бо боюся, що знепритомнію перед таким натовпом!

– Ваню, припинити паніку! Ти ж тепер не цивільна ганчірка, а унтер-офіцер славною руською воїнства, то мусиш дбати про честь мундира! Нічого не бійся, ось з’їж м’ятну цукерку, прикрась подих і ходімо!

– Та мене й ноги не тримають! – аж закричав я.

– А крила навіщо? Відчуй крила на спині і йди! До того ж разом триматимемося. Там, де я впаду, ти притримаєш, і навпаки! Ходімо!

Ну ми і пішли. Тільки вийшли, як мене впізнали, почали ім’я моє кричати, вихваляти за те, що підтримав Батьківщину нашу славетну і вирушаю добровольцем на війну. „Слава Івану Карповичу Підіпригорі!“ – заволали. Я відповів: „Слава Великому князю!“ – і крик цей підтримали. Ми зайшли до будівлі управління, оточеної поліцією. Там уже зібралися найкращі люди не тільки з повіту, але й зі всієї губернії. Безсумнівною окрасою зібрання був Великий князь Сергій Михайлович у генеральському мундирі, аж сяяв весь. Іван Іларіонович підвів мене до Великого князя і представив. Я аж захитався від хвилювання, ледь устояв. Князь дуже мені зрадів, сказав, що і сам дещо читав про мої пригоди, але здебільшого чув від однієї своєї знайомої, яка була моєю палкою шанувальницею.

– Дуже радий за ваше рішення, Іване Карповичу, вирушити добровольцем на фронт! – сказав мені Великий князь, і я аж сльозу пустив від розчулення, бо ж почути таку похвалу з вуст самого члена правлячого дому – то ж така радість!

– Служу государю і Вітчизні! – зміг промовити я. Ще хотів сказати про те, що радий померти у славу імперії, але слова сплуталися у голові, язик став наче чужий, то вийшло в мене лише замугикати.

– Бачу, Іван Іларіонович провів добрячу артилерійську підготовку! – усміхнувся Великий князь. – Ми, артилеристи, мусимо пити як стріляємо: влучно, швидко та багато. Я так розумію, що столи накрито, отже, невдовзі продовжимо!

Він пішов, а я дуже злякався, що знову доведеться пити.

– Не витримаю я, Іване Іларіоновичу! – хотів я поскаржитися, але не зміг, бо язик знов мене не слухав.

– Спокійно, Ваню, спокійно, – штабс-капітан помітив моє хвилювання і взяв за руку. – Ходімо.

Ми пройшли до якоїсь зали зі столами, вщерть уставленими їжею та питвом. Нас було спробували не пустити офіціанти, яких, мабуть, привезли з Полтави, а то й з Києва, бо місцевих я знав, і вони мене знали. Ці ж були чужі та суворі, але ім’я Великого князя зробило диво – нас пропустили. Прибіг шеф-кухар, у якого Іван Іларіонович спитав про „шурпичку“.

– Звісно, є! – доповів шеф-кухар і попросив іти за ним. Ми пішли, спустилися у підвал, де була обладнана кухня, там нам насипали по тарілці якогось супу.

– Їж, Ваню, це шурпа, азіатський жирний суп, який чудово діє на шлунок, – наказав мені штабс-капітан, і я почав їсти, бо вже перелаштувався на воєнний лад. Сказали пити – пий, сказали їсти – їж. Та й суп був смачний. З’їли ми по тарілці, наче за себе кинули, після чого піднялися нагору. З балкона повітового управління виступали поважні люди, які закликали об’єднатися і під проводом правлячого дому дати відсіч тевтонській агресії, та таку, щоб аж до самого Берліна і далі. Натовп аплодував, чулися крики „Бий німця!“.

Я стояв при стіні у залі і потроху набував влади над своїми ногами та язиком. Хороша страва та шурпа, коли повернуся з війни, почнемо обов’язково її готувати у нас на хуторі. Ото тільки оговтався, як чую, що хтось у натовпі крикнув: „Іван Карпович!“ – і тут же натовп почав вимагати: „Підіпригору!“, „Івана Карповича!“, „Нашого славетного сищика!“. Тут виступає голова повітового дворянства, а його не слухають, мене вимагають. Ну от що в нас за люди такі? Ну ніякої ж дисципліни, тільки безлад якийсь! Ні щоб дослухати всіх доповідачів, так ото своє правлять: „Іван Карпович!“ та „Іван Карпович!“.

– Ваню, для прозорості думок! – шепоче мені їх благородь і дає чарку. – Тобі зараз виступати.

Я й випив. Горілочки, холодненької. І така одразу прозорість у думках стала! То бігали, наче таргани по хаті, а то зупинилися, вишикувалися, як військо на параді, завмерли. Тільки наказу чекають, щоб рушити урочистим маршем!

– Ну, з Богом, – каже Іван Іларіонович і штовхає мене в спину. Бо он у голову повітового дворянства вже букети полетіли, натовп біснуватися почав, свист, крики, Івана Карповича вимагали. Що за людина той Іван Карпович, подумалося мені, що його ось так почути хочуть? Аж самому цікаво стало на нього подивитися. Тут згадав, що я і є Іван Карпович, анітрохи цьому не здивувався. Я так я – на все воля Божа.

Покликали мене, бо побачили, що як не виставиш мене, скандал може бути. Випхали на балкон, подивився я на натовп величезний і анітрохи не злякався, бо ж згадав, що я тепер людина воєнна і не можна мені боятися, а треба виявляти виняткову хоробрість та героїзм. Тож вийшов я на балкон, і натовп умить вибухнув оплесками. Ні, Єлизавето Павлівно, не мені плескали, а руському солдату, який іде за государя помирати і примножувати славу нашої імперії! Всім тисячам і тисячам захисників наших вдячні роменчани плескали.

Підняв я руку, і стихли оплески, вся площа завмерла, чекали люди моїх слів. Але тут, Єлизавето Павлівно, трапилося дещо. Виявилося, що горілочка прозорість у думках дала, таку прозорість, що аж кришталевість. І про патріотизм, і про служіння Отєчеству, і про государя імператора та правлячий дім! Така промова була, така промова, що тільки б гирод жорстокосердий сльозу не пустив, її почувши! Така промова, що здавалося мені, наче от послухають її славні роменчани, схопляться за зброю і понесуться на крилах патріотизму до самого кордону, де розтрощать у пил германських варварів!

Спитаєте Ви мене, Єлизавето Павлівно, чому нічого ви про ту мою промову не чули. А сталося це з тієї причини, що хоч прозорість думкам горілка справді надала, але от язик зовсім заплела. Зробився він, як ті мужики після горілки від Юхима Трикурки. Лежить у роті, наче свиня в калюжі, і не ворушиться. Я вже і так, і сяк, люди ж на мене дивляться, сила-силенна людей! І в мене промова така, що і серця запалить, і сльози вичавить! А замість цього щось як замугикаю. Рукою махнув і заплакав від власного безсилля, їй-бо, конфуз міг вийти, скандал, та Іван Іларіонович вчасно крикнули оркестру, той заграв „Прощання слов’янки“, і натовп здригнувся оплесками. „Слава армії!“, „Слава государеві імператору!“, „Перемога буде за нами!“ – крикнув Іван Іларіонович, і крик той підхопила вся площа. Як спів птахів навесні, так мені були ті крики.

Мене відвели з балкона Було заплановано ще кілька виступів, але Великий князь сказав, що не треба порушувати екстаз (оце так і сказав: „екстаз“, а що воно значить – не знаю, колишній таз чи що?) народу, то нехай оркестр грає, потім феєрверк, потім три сотні добровольців з Ромен і повіту відбувають маршем на вокзал під оплески публіки.

Почувши про вокзал і добровольців, я теж вирішив іти, але Іван Іларіонович нагадали мені про армійську дисципліну.

– Ваню, ти тепер ходиш, куди кажуть. А як не кажуть, то сидиш і чекаєш. Зрозуміло?

– Так точно, ваша благородь!

– Молодець і не кричи, ходімо за стіл.

Пройшли ми до столів із наїдками та напоями. Останніх було багато і різних, що досить дивно, бо ж „сухий закон“. Але Іван Іларіонович пояснив, що при особах з правлячого дому небеса відчиняються і „сухий закон“ відступає. Запропонував випити по келиху мадери.

– Та це ж вино, може, краще не мішати? – засумнівався я.

– Ваню, мішати не гріх, гріх сумніватися. Ми, артилеристи, сумніватися не мусимо, а мусимо вести вогонь і знищувати ворога! Зрозуміло?

– Так точно! Мадера!

– Вперед!

Випили ми по келиху. Хороше вино, насичене, смачне.

– Ну як тобі, Ваню?

– Ой, ваша благородь, наче сонця шматок ковтнув. Од рота до шлунку зігріває і світить!

– Мадера, Ваню, – улюблений напій самого Распутіна А ти допивай-допивай, не залишай на сльози, – кажуть штабс-капітан. Та де там, залишиш.

Випив, закусили осетриною та ікрою.

– Тепер можна коньячку, – керує процесом Іван Іларіонович. Як людина військова, тільки головою киваю. Каже начальство коньяку, то коньяку.

Випили по чарці. Узяли по шматку поросяти, яких на столах був цілий виводок.

Шматок добрячий з’їв із хріном, у очах засльозилося, а язик запрацював!

– Ваша благородь, говорити можу! – кажу радісно штабс-капітану. Той киває, усміхається.

– Мадера, Ваню, кому хочеш язик розв’яже, а як іще коньячком зверху додати! І той, не захоплюйся дуже їжею, кажу ж, вона до землі тягне, а нам літати треба!

– Та такі ж столи багаті, як тут не захоплюватися! Господи, та я таких столів ніколи не бачив!

– Місцеве купецтво постаралося. Хочуть у постачальники армії влізти, а Великий князь у цьому питанні впливова людина. То скинулися торгаші. А тепер рому вип’ємо.

– А це що таке?

– Така горілка з цукрової тростини.

– А, це як у нас мужики з буряків женуть?

– Ну, десь так. Піратський напій, додає бадьорості.

– А звідки у Ромнах ром?

– Я список питва складав, яке мусить бути. Все дістали, навіть кашасу, але про те пізніше. Налий! – наказав він одному з офіціантів, і той аж побіг до нас, налив якогось прозорого напою, від якого тхнуло чимось схожим на буряковий самогон. – Ну, Ваню, за війну і ту її дивну якість, що когось вона вбиває, а когось збагачує!

Про що той тост, я не зрозумів, але як людина військова не дуже цим переймався. Мені сказали пити, я і пив. Ром той справді мене підбадьорив, аж танцювати схотілося.

– Ото, Іване Іларіоновичу, всім хороші панські зібрання, одне погано, ще не потанцюєш, як в селі. А мене цей ром аж підкидає!

– Підкидає, кажеш? Тоді ходімо! – хапає мене за руку і тягне кудись. Сходи, вниз, до підвалу.

– Що, знову шурпа? – здогадуюсь я.

– Танці! – шепочуть їх благородь. Стукає у якісь двері. – Це я! – каже комусь. Двері відчиняються, нас пропускає якийсь мурин. Я аж сіпнувся, бо зустріти у підвалі в Ромнах мурина – це вам не абищо! Проходимо далі, стає чутно музику. Дивну-дивну, я такої, Єлизавето Павлівно, ніколи і не чув.

– Що то воно?

– Негри, Іване Карповичу, негри!

– Чорні, як той на дверях? – здогадуюся я, бо про негрів чув.

– Той ще білий, а ось ці – антрацит! – кричить Іван Іларіонович і починає дивно вихилясувати у такт музиці. – Танцюй, Ваню, танцюй! – кричить він, сам починає стрибати і махати руками та ногами, наче божевільний.

А я став і стою наче вкопаний. Бо дуже вже музика незвична. У нас як на селі: баяніст грає, ну, ще скрипаль може, у місті – духовий оркестр. А тут наче і оркестр, але така музика, що голками штрикає. І негри ті – чорніші чорної землі, тільки очі білі! А що витворяють з інструментами! Зазвичай оркестрові музики – люди поважні та спокійні, знай собі дують у трубу чи на скрипці грають. А ці ж і стрибають, і прикрикують, і ноги викидають, головами трусять, тілом хилитають! Господи, цигани на святі порівняно з цими – сам спокій.

– Чого стоїш, Ваню? – кричить їх благородь, який вже у поті весь. – Танцюй!

– Не знаю як!

– Серце відкрий!

– Відкрив! Але все одно не знаю!

– Тоді віскі! Віскі йому! – закричав, і тут як з-під землі вискочив офіціант з келихом. Та великим. – Пий, Ваню, до дна і все відчуєш!

Ну, я і випив. Весь келих. Ковтнув і аж очі заплющив, бо ж міцне питво. Ото стою, крекчу, кривлюся, а потім відчуваю, що рука смикатися почала. Одна, потім друга, а далі й ноги пішли! Я очі розплющив і бачу, що сам смикаюся, як оті мурини! Єлизавето Павлівно, якби ви мене тоді побачили, то подумали б, що сам диявол у мене вселився! Ото так я сіпався! Стрибав, крутився, давав навприсядки, верещав, звивався, плазував! Наче чорт мені на потилицю сів і нумо гнати! Ті негри пострибали зі сцени, оточили мене і давай жарити, ще швидше, ще страшніше, не пам’ятаю, скільки то все тривало, аж поки впав я непритомний!

Отямився від того, що плескали мене по щоках. Очі розплющив, а це Великий князь стоїть переді мною, а я на диванчику розвалився, наче п’яний у холодній! Підхопився я, честь віддав члену правлячого дому. А князь сміється.

– Ну що, Ваню, виступити ти не зміг, але танцюванням своїм той гріх сповна спокутував, – каже Великий князь. – Диви, мужик мужиком, а витанцьовує, наче тільки з Парижа!

– Мені Іван Іларіонович серце наказали відкрити, ну я й відкрив! – доповідаю я. – А що то за музика така була, що як схопила та понесла, наче дикі коні?

– То, Ваню, джаз, новомодна музика з самої Америки, нею зараз у Парижі захоплюються. Матильда, знайома моя, почула і дуже захопилася. Бачу, і тобі сподобалося?

– Так той, за нутро ж бере, аж пробирає!

– Ну це я бачив із твого танцю, – усміхається князь. – Випити хочеш?

– Так точно!

– Чого?

– А що Іван Іларіонович порадить! Він сьогодні мій поводир у світі живильних напоїв!

– А випий-но, Ваню, холодного сидру, щоб спрагу втамувати. Пити ж хочеться? – питає штабс-капітан і подає мені кухоль здоровенний і холодний, аж пара по стінках виступила. Ну я і хильнув, до самого денця, щоб на сльози не залишати, бо ж я тепер артилерія, не абищо. Випив, поставив, утерся.

– Добре, Ваню?

– Як у раю, ваша благородь!

– Ще танцюватимеш?

– Як скажете, Ваша імператорська високосте!

– Молодець, нам такі солдати потрібні! – похвалив мене Великий князь, і аж тепло на серці зробилося.

А тут іще крики жіночі. Ну, не крики, а таке воркотіння, наче зграйка голубок до підвалу прилетіла. І справді, заходять десятка півтора дам, балакають, сміються, віялами помахують. І такі дами, що тільки глянеш на них, а кров аж кипить і тіло все наливається. Слабка людина, Єлизавето Павлівно, ох слабка, особливо коли спиртоузом оброблена і музикою розпанахана. Тоді вже все, не ти додатком своїм керуєш, а він тобою.

– Що це за янголи небесні? – спитав я хрипко.

– А це діви з найкращих закладів Варшави, – також хрипко пояснив мені їх благородь.

– Навіщо ж аж звідти везти? – трохи здивувався я.

– Бо, Ваню, полячки, вони найгарніші, – мрійливо зітхнув Великий князь.

І тут ушкварила музика. Негри ті такого завалили, „циганочку з виходом“ із гопаком та ще камаринським підперезану! І тут закрутилися всі, затанцювали, застрибали! І жінки, і чоловіки, і я грішний. Бо така вже музика, що прилипаєш до неї, наче муха до меду, прилипаєш і тонеш. Незчувся коли, а вже дивлюся – не просто я танцюю, а ще якусь дівку навколо себе кручу, із тих, із полячок. Дівка зі шкірою білою та ніжною, видно, що на сонці не печеться. Пахне від неї, наче від райського саду, сміється, лопоче щось по-своєму, звивається біля мене, наче змія. І так я розпалений, а тут іще мені гасу підливають, то горів, а то зараз вибухну. Ледь-ледь вистачило мені сил згадати про вас, Єлизавето Павлівно. Хоч Ви й кажете, що живемо ми вільно і кожен сам собі господар та пан, але я людина старорежимна, і мені важливо, що як уже живуть люди разом, то вірність одне одному тримати треба. Воля волею, а лад мусить бути. Не той лад, коли по голові тебе б’ють, а той лад, до якого ти сам головою своєю доходиш. Бо ж слабка людина, і як не буде себе за патли тримати, то швидко вниз покотиться, до тваринного стану, а то й далі.

Не впевнений, що оце все думав тоді. Скоріше за все, зовсім не думав. Бо ж музика та бісова, мурини очима блимають, полячки звиваються, оно Великого князя оточили, наче супостати витязя, спекотно стало, дивлюся, що починають дівчата одяг скидати, а під одягом тим такі тіла, що дерево – і те повстане, а я ж не дерево, жива я людина, Єлизавето Павлівно, ще й, дякувати Богові, при здоров’ї. Пропав Іван Карпович, уже висить на одній руці над проваллям гріховним, зараз поточиться і впаде у саму геєну вогненну, розпусти тілесної та хоті низчеревної. І впав би, і пропав би, але згадав, що на одній руці вишу, а друга вільна. Тут людина аморальна посміхнеться, подумає про своє, мені ж не до посмішок було, зрозумів я, що дві мені дороги: або напитися, або впасти до обіймів цих солодких. І вирішив я напитися. Кинувся до столів, одну чарку коньяку, ще одну, потім горілки.

Стою, дихаю важко, очі вирячив, язик висолопив. А потім наче пірнув кудись. Музика почала поволі стихати й уповільнюватися. То була така музика, наче суміш шаленого їжака з зайцем, який стрибав у всі боки і коловся, а то зробилася хвилями, які гойдали. У річках або ставках, Єлизавето Павлівно, таких хвиль немає, а ось у морі є. Коли лежиш на них із заплющеними очима, а вони тебе гойдають. Ох як же добре! І мене тоді почало гойдати, у теплій, блаженній тиші, поруч сирени стрибали, щось казали до мене, але я їх не чув, зовсім я нічого не чув, з одного боку наче там був, а з другого наче відгороджений якоюсь скляною стіною від усього, що там було. Іван Іларіонович уже чомусь до пояса голий, і дві білявки біля нього. Наче щось каже, а я нічогісінько не розумію, тільки киваю і посміхаюся, пливу по своїх хвилях. І відчуваю, як добре пливти, як добре вигинатися та пірнати!

Потім була темрява. Отямився я, коли вже танці закінчилися і розпуста теж. Хтось лежав під столами, хтось на майданчику для танців, мурини палили в кутку і гомоніли по-своєму. Я побачив Великого князя, якому, здається, було зле, але навіть у таку мить він зберігав урочистість та величність, притаманні членам правлячого роду.

– Вам чимось допомогти? – поспішив я прислужитися, але Великий князь тільки закрутили головою, якою вперлися у стіну.

Я озирнувся, щоб пошукати Івана Іларіоновича, коли побачив його на дивані одразу з кількома дівчатами. Всі вони міцно спали. Тут я почув заклик Великого князя і поспішив йому на допомогу, як учинив би на моєму місці і будь-який інший громадянин нашого Отєчєства. Приніс князю холодної води та чистий рушник. Князь мужньо переносив примхи тіла, а мені дуже не хотілося, щоб щедра Роменщина запам’яталася Великому князю оцим поневірянням.

– Ваша імператорська високосте, а хочете наче заново народитися? Як пани кажуть, почати життя з чистого аркуша?

Великий князь здивовано подивився на мене.

– Ваню, мені погано, ти що – не бачиш?

– А хочете за годину бути свіжим та тверезим?

– Як це?

– Ходімо зі мною!

– Добре, тільки штабс-капітана візьми, – наказали Великий князь.

Я ледь витяг Івана Іларіоновича з-під жіночих тіл, потім ще довго приводив до тями, не дуже успішно, аж поки Великий князь облагодіяв свого ад’ютанта десятком ляпасів і примусив прокинутися. Звісно, я б ніколи не наважився давати ляпаси пану офіцеру, навіть задля його користі. Ми утрьох вийшли через чорний хід у двір повітового управління. Вже було темно, я ледь знайшов візника, і ми поїхали до Гармашевських лазень на Сулу. Коли приїхали, там уже збиралися зачинятися, бо випровадили останніх відвідувачів, але коли почули, хто у гостях, то одразу ж запросили. Слуги підкинули дров і запевнили, що хвилин за десять у лазні буде як треба. За цей час я допоміг Великому князеві і штабс-капітану роздягтися, а також просив не втрачати бойовий дух. Кілька разів зазирав усередину, і коли відчув, що лазня нагрілася, то запросив до парильні.

– Ваню, мені й так погано, яка ще лазня! – поскаржився князь, але я попросив почекати хвилин п’ять. Сам хлюпнув води на розпечене каміння, аж дихати важко стало.

– Ваню, та це ж пекло! – знову поскаржився князь, а штабс-капітан застогнав.

– З цього пекла дорога до раю! Обіцяю вам, Ваша імператорська високосте! А як не відчуєте раю, то привезіть сюди найбільшу гармату, обкладіть мене порохом і запустіть у небо, щоб не обіцяв зайвого!

– Ох, Ваню, важко!

– А потім як же легко буде! Іван Іларіонович про крила казав, так ото крила і виростуть!

– Крила! Крила! – жалісно застогнав штабс-капітан, який ніяк не міг отямитися.

– Може, досить, га, Ваню? – спитав Великий князь згодом.

– Ще трохи, Ваша імператорська високосте! – попросив я, бо в цій справі головне дотримуватися правил, інакше все змарнується.

– Ваню, помираю!

– Сутінки, Ваша імператорська високосте, чорнішають перед світанком!

– І називай мене просто князь! Без спіднього сидимо, яка вже тут високість!

– Слухаюсь! Ще трошки, князю, зовсім трошки!

Дивлюся, він уже весь потом у два пальці вкрився, аж ріки по ньому течуть, а я сухий сиджу. Туго з мене піт виходить, уже не знаю чому. Мені ще хвилин п’ять посидіти, але ж тепер я людина військова, то живу не задля себе, а заради батьків-командирів. А їм уже пора з лазні. Підхопив я штабс-капітана під ліву руку, а князя під праву.

– Вперед! – кричу.

Як побіжимо ми, двері одні відчинили, другі, вибігли на вулицю, там князь зупинитися хотів, віддихатися, але не можна зупинятися! Далі вибігли на дощатий причал та як стрибнули у воду! Ох Сула благословенна! А ще ж біля лазні струмок холодний із дна бив. Така тут вода холодна, що аж ноги зводить, обпікає, наче вогонь.

– О-о-ох! – аж закричав Великий князь, і штабс-капітан умить отямився. Почав кричати, що тоне, бо, як виявилося, плавати не вмів. Але ж я поруч, виштовхнув Івана Іларіоновича до причалу, допоміг Великому князю вилізти. Стоять вони, дихають важко, очі аж трохи вирячені, головами крутять.

– Ну то як? Нове життя чи не нове? – питаю.

– Ваню, нове! Тільки холодно! Нумо ще в парильню! – наказав Великий князь, і гріх його було не послухатися.

Побігли в парильню, ще посиділи. Вже їх імператорська високість не скаржилися, сиділи сумлінно, а коли я сказав, то побігли і пірнули. Гарно так, головою вперед, і так уміло у воду ввійшли, що ані бризки, та й хвиль майже не було. Штабс-капітан стрибати злякався, але я його штовхнув, бо ж без цього пірнання не треба і до лазні ходити. Штовхнув, стрибнув слідом, з води виловив, дивлюся, а їх благородь уже самі потроху плавають. Тут Великий князь закричав.

– Судома! Судома! – і під воду пішов.

Ну, це не дивно, що судома, вода ж холодна. Пірнув я, допоміг виплисти та на берег вилізти.

– Ви, князю, п’яткою по землі, п’яткою! – порадив я. – Найкращий спосіб від судом.

Їх благородь гупнули кілька разів, усміхнулися, минула судома.

– Слухай, Ваню, а щось їсти хочеться, випити хочеться! – аж скрикнув Великий князь.

– Аякже! Життя тільки починається! Вже вибачайте, у нас особливих минтусів, як ото були, немає, їжа проста, мужицька!

– Та я зараз і чорта з’їм! Давай!

Пішли ми до зали, а там уже на столі смажене сало, яєчні з півсотні яєць, картопля смажена і варена, оселедець із цибулькою, огірки малосольні, капуста свіжа, вареники чотирьох видів, свинина копчена, коропи смажені, лящі в’ялені, узвар холодний і сулія напою від Юхима Трикурки.

– Дозвольте, князю, мені стіл вести, – смиренно попросив я.

– Не тільки дозволяю, але й наказую! – рикнув князь.

– Ну, тоді прошу по шматочку оселедця, в олії вимоченого, вжити! – сказав я і налив усім по чарці Трикурчиного напою. – Як кажуть у нас у селі, сам п’ю, всіх запрошую і приклад подаю!

Сказав і почаркувався з Великим князем, а штабс-капітан поспішили випити.

– Не можна так, штраф, – налив йому знову. – Хто з тостувальником не чаркувався і випив, тому вира.

Ще налив їх благороді.

– Пити треба за правилами. Ну, за нашого вельмишановного гостя!

Тут уже правильно випили, ніхто не поспішав, усі зі мною почаркувалися.

– Ваню, а що це за амброзія? – спитали Великий князь.

– Це настоянка місцева, на травах. Подвійна перегонка, лікарські рослини, не так для пияцтва, як для зміцнення здоров’я і прикрашання життя!

– Смачна, зараза! – каже штабс-капітан, який уже дві чарки випив.

– Зараз пропоную ось сальце смажене намастити сметаною з хріном. Це підвалини нам міцні будуть для подальшої гулянки!

Собі поклав шматок добрячий, намацюлив щедро, вкусив. Райське задоволення прямо. Запекло у роті, сльози на очі навернулися, бо хрін тут ядучий. Он аж закахикалися і Великий князь, і їх благородь. Я їм по кухлю узвару подав, вони випили, головами закрутили.

– Ну що ж, шановне панство, – підвівся я, налив по чарках. – Сам п’ю, всіх запрошую і приклад подаю, а як мало буде, то ще збігаю!

Цього разу вже ладом усе було, ніхто випивати не поспішав, чинно почаркувалися, тоді вже перехилили. Випили, аж покректують від задоволення, огірочками хрумають, копченою свининою заїдають.

– А той, Ваню, добре ж як, – кажуть нарешті Великий князь, і від цих слів серце моє переповнюється великою радістю, бо хіба ж, Єлизавето Павлівно, не для того ми живемо, щоби радувати улюблене начальство, а тим більше членів правлячого дому!

– Яєчню прошу, з цибулею та печерицями.

А там яєчня у три пальці завтовшки і на величезній пательні. Порізав її і поклав у тарілку шановному панству. Їмо, аж лящить. Тобто це у штабс-капітана, а Великий князь зберігає урочистість навіть у такій буденній справі. Знову я налив настоянки, холодної, з погреба.

– Що ж, сам п’ю, всіх запрошую, приклад подаю, як мало, то ще збігаю, як грошей немає, то дістану! – накручую я тост. Сміються гості. Почаркувалися, випили.

– Наступний тост, Ваню, я кажу, – попросив їх благородь.

До наступного тосту ми картопельки смаженої з верченою печенею та гірчицею поїли. Ось штабс-капітан підвівся. То і підвестися не міг і балакати, а то стоїть, хіба хитається трохи.

– Сам п’ю, всіх запрошую, приклад подаю, як мало, так ще збігаю, як грошей немає, так дістану, а як вип’ю, то нікого не боюся! – отаке проголосив. Великий князь аж засміявся.

– Молодець який! Хороший у мене ад’ютант, га, Ваню?

– Найліпший, Ваша імператорська високосте!

– Просто князь, Ваню, просто князь.

Знову випили. Трохи закусили. Відчуваю, як пішла важкість по організму. А їх же благородь казали, що треба крил.

– Вельмишановне панство, прошу до парильні, – запропонував я.

– А треба? – засумнівався штабс-капітан.

– Дуже!

Прийшли ми до парильні, а там уже справжнє пекло, хіба що чортів немає. Але як води хлюпнув, то і ці ввижатися почали.

– Піду я, – за хвилину каже Іван Іларіонович, який сидів весь у поті, наче водою облитий.

– Залишите свого командира? – жахнувся я.

– Сиди, – наказали Великий князь, які теж були весь у поті, але мужність і силу волі, притаманні члену правлячого дому, зберігали.

Просиділи ще кілька хвилин. Дивлюся, вже і Великий князь сумніватися почали.

– Вперед! – крикнув я.

Побігли ми на берег. Штабс-капітан знову згадали, що плавати не вміють, хотіли залишитися, тільки ніжки помочити, але так не можна, штовхнув я їх, а Великий князь знову пірнули, та красиво так, наче ото ластівка до води полетіла. Я по-простому стрибнув, випірнув, допоміг штабс-капітанові, вилізли, стоїмо і тремтимо, наче очерет на вітрі. Ще разок до лазні сходили, потім стоїмо на березі.

– Ваню, знову ж наче за стіл і не сідали! – дивується Великий князь.

– Тоді прошу!

Пішли ми за стіл, а нам подають горщики.

– Що це, Ваню?

– Це, князю, борщ, головна українська страва.

– Борщ, зараз? – дивується штабс-капітан. – І взагалі я перших страв не люблю.

– Це не просто борщ, а борщ настояний!

– Це ще як? – недовірливо питає їх благородь.

– Борщ, як той ваш коньяк, одразу гріх їсти. Борщ мусить постояти, охолонути і смак узяти. Тільки невігласи так роблять, що зварили борщ та їдять одразу. А православні християни зварили і залишили у пічці, щоб він там доходив. А коли дійде, тоді подають дорогим гостям. Зі свіжим хлібом, часником та сметаною. Сметани добрячу ложку в борщ, а часником скоринку натираємо.

– У часнику запах грубуватий, – каже штабс-капітан. – Дами не люблять.

– Дами не люблять, коли у чоловіка висить, наче каторжник на шибениці, а часник чоловічої сили додає, – кажу я не для того, щоб учити начальство, бо воно і так вченіше мене у сто разів, а задля застільної бесіди. Дивлюся, Великий князь повторює за мною. Сметану кинув, хліб часником добряче натер. – Ну, тепер можна і під гаряче сказати.

– Ваню, я скажу, – несподівано мовив Великий князь.

– Вважатимемо за честь! – Я аж підскочив і налив чарки.

Великий князь підняв свою.

– Сам п’ю, всіх запрошую, приклад подаю, як мало, то ще збігаю, як грошей немає, то дістану, як вип’ю, то нікого не боюся, а на одній сулії не зупинюся!

– Браво! Браво!

Ми почаркувалися і випили. Я перемішав сметану і потягнув ложку борщу. Не оту ложку металеву, як у панів, а добрячу, розмальовану дерев’яну ложку, якою взяти борщу можна було на весь рот. Вкинув, жую, а воно ж смакота. Коли дивлюся: штабс-капітан розчервонівся, закахикався, Великий князь теж важко дихають.

– Ваню, наче розпечену смолу в пеклі жуємо! – каже Іван Іларіонович.

– А який же борщ без гострого перцю? – дивуюся я. – Перець цей мусить горлянку пропекти, щоб уже більше нічого вона не боялася.

Ще по одній, я сказав тост. Доїли борщ, не простий, а з реберцями, молодими, ото пообгризати можна хрящі. Ще по одній, казати тост зголосилися їх благородь, але вже після „і приклад подаю“ безнадійно заплуталися, та й стояли ледь-ледь, хиталися, наче берізка у полі.

– Так, Іване Іларіоновичу, щось ти здав. Мабуть, доведеться відправити тебе на фронт, бо штабне життя тебе розхолодило, – зітхнув Великий князь. Ад’ютант намагався щось заперечити, але ще більше заплутався у словах і ледь не впав. – Уклади його, Ваню, хай відпочиває.

– Слухаюся!

Поклав їх благородь на лавку, а з Великим князем продовжили частування. Тости говорили по черзі, і жодного разу їх імператорська високість не збилися! Потім ще до парильні пішли. Пірнули. Поплавали у холодній воді, вилізли, стоїмо дихаємо нічним повітрям. Комарі б на нас напали, але господар лазні якісь трави палив, димом відлякував.

– Ех, Ваню, добре як.

– Добре, князю, – погоджуюсь. – Але далі ще добріше буде. Прошу до столу.

Ще випили по три, обов’язково з тостами, і знову Великий князь не схибив! Коли чую, голоси. Ага, купецтво роменське розстаралося на свято. Ось заходять Михась Відпусти та Василь Вареник – найперші у Ромнах музики. Один у барабан і в бубон б’є, а другий на гармоні грає. Михася Відпусти так звуть, бо якось він із одною жіночкою пішов погуляти. Воно ж музикам це легко, бо по святах вони працюють, а там, де свято, там і наливають, а де наливають, там жіночки веселі збираються. Раніше у гречку стрибали, але як кукурудза з’явилася, почали до кукурудзи ходити, бо висока вона, тінява, затишно в ній, наче в хаті. Ну ото пішов Михась із дівкою, вляглися відпочити. А тут господар кукурудзи їде. Бачить, щось біле блимає серед кущів. Подумав, чи свиня якась потраву чинить, чи злодій якийсь. Та й пальнув із рушниці сіллю. І сіль посікла Михасю філейні частини. Заверещав він, смикнувся тікати, але така дивина в нього вийшла, як у собак буває, коли налякають їх. Смик-смик – і на місці. „Відпусти! – кричить – Відпусти!“. А жіночка сама перелякалася страшенно, не розуміє, що сталося, кричить: „Та чи я тебе тримаю!“. Тут господар у кукурудзу зазирнув. А там чудовисько о чотирьох ногах і чотирьох руках, сраки теж дві, як і голови. Кричать, про допомогу благають, а роз’єднатися не можуть. Довелося до села везти та у великий чан садовити і теплою водичкою відливати. Коли роз’єднали їх, то чоловік тієї жіночки надягнув Михасю на голову барабан і бубон. Довелося нові купувати. Ото і став Михась Відпусти, інакше й не звали.

А Василя Вареника назвали так, бо колись перечепився він на станційному буфеті з одним торгівцем. Чогось почали вони сперечатися, які вареники кращі: ті, що на воді, чи ті, що на парі. Василь за парові стояв: паровий вареник – то біла кістка, шляхетне панство і офіцери серед вареників, а водяні – так собі, для ледарів наїдок. Але торгівець був інакшої думки, вихваляв водяні вареники, а парові лаяв. Василь приніс із трактиру порцію парових, щоб переконати торгівця, а той відкусив трохи і сплюнув, сказав, що гівно ніколи не їв і не їстиме. Василь йому спересердя у пику дав. А торгівець йому на голову горщик із варениками одягнув. Ото і став Вася Вареником.

– Можна, Іване Карповичу? – питаються.

– Заходьте. А де решта оркестру?

– Решта лежать біля трактиру, сплять, бо перебрали. А ми ось на ногах стоїмо, – кажуть, і видно, що стоять лише тому, що удвох, спираються один на одного.

– А зіграти зможете?

– Зможемо.

– Веселого?

– Веселого.

– Такого, щоб наче чорти на вилах підкидали?

– Підкинуть!

– То давай!

Всілися вони, інструменти підготували, князь на них дивиться скептично. А вони сутужні якісь.

– Зрозумів! – киваю. Налив хлопцям по чарці, наклав на тарілку закуски, підніс. Випили вони. Хлібом занюхали. Заграли. Спочатку нескладно трохи, бачу, що кривиться Великий князь. Але тут же, як у парильні, почекати треба. Оно хлопці розігрілися, швидше заграли, штабс-капітан прокинулися, вже і я підхопився, бо ж не можна сидіти під таку музику! А тоді вже і Великий князь із місця як зірвався та як затанцював!

Ну й почалося. Танці, пісні, настоянка рікою, ще двічі у парильню ходили, по настоянку ще посилали. Потім феєрверк був, знов-таки купці хотіли висловити повагу правлячому дому. Ну й закрутилося, Єлизавето Павлівно, таке, що хай Бог милує. Далі пам’ятаю я шматками. Що полягали спати лише по обіді. Прокинулися вранці. Знову свято. Вже без коньяків, французьких страв, шампаню, полячок та негрів, а у лазні, з їжею простою і музиками. Парилися, пірнали, танцювали, пісні волали. Наступного разу коли прокинувся, їхали вже у потязі. Ну, думаю, дякувати Богові, поїхали нарешті на фронт, кров за Отєчество проливати.

Тільки очі заплющив, коли будять.

– Іване Карповичу, Бахмач! – кажуть мені.

Я усміхнувся, бо згадав, що в цьому місті зустрів Вас, Єлизавето Павлівно. Подумав про те, наче у раю побував, а потім умить у пеклі опинився, бо як заболить голова! Сухо у роті, наче в пустелях Туркестану! Голову руками обхопив, бо таке враження, що ось-ось розвалиться.

– Вставайте, Іване Карповичу! – смикає мене хтось наполегливий.

– Не можу, не чіпайте мене! – стогну я.

– Дворянство і купецтво Конотопського повіту вас чекає! Урочисте відправлення добровольців!

– Великий князь же відправляє.

– Великий князь наказав і вам готуватися!

– Не можу, – зітхаю я. – Захворів я.

– Так у нас ліки є, Іване Карповичу, – трясуть мене. Розумію, що не відчепляться, але немає в мене сил, щоб підвестися. – Іване Карповичу, швидше! Часу небагато залишилося.

Розплющую очі, хлопець якийсь переді мною. Тримає тацю, а на ній чарка горілки і огірок на тарілочці малосольний. Як побачив я ту кляту горілку, то аж здригнувся, відсахнувся, наче від нечистої сили.

– Води! Води дай! – простогнав.

– Води Іван Іларіонович наказав дати лише після того, як горілочки вип’єте і огірком закусите, – каже хлопець.

– Так точно! – гримить штабс-капітан і забігає в купе. – Ну ж бо, Ваню, підводься! Часу немає розлежуватися, Велика війна почалася!

Я подивився на нього і аж рота роззявив від здивування. Бо їх благородь були в мундирі, виголені, з помитим волоссям і виглядали так, наче позаду не було ані підвалу повітового управління, ані лазні на березі Сули.

– Давай, давай, Ваню!

– Не можу, ваша благородь. Мертвий я, – чесно зізнаюся.

– А ти випий!

– І думати не можу про цю горілку, не те що пити! – вже злякався я.

– А ти не думай, ти візьми і випий. Просто ж! Давай!

– Не можу!

– Це наказ! Заради государя імператора!

І що мені залишалося, га, Єлизавето Павлівно? Я ж тепер військова людина, для мене наказ – святі слова, обов’язкові для виконання. Узяв чарку і випив. Ще коли пив, то думав, що от зараз усе і виблюю.

– Ковтай, ковтай! – втрутився штабс-капітан, і я ледь ковтнув. – Огірок! – Я закусив. – Тепер дихай глибоко! – І я дихав. Іван Іларіонович почекав хвилину, а потім зазирнув мені в очі. – Ну як?

Я перелякано прислухався до організму. Воно ж, Єлизавето Павлівно, у кожній справі важлива звичка. Ото якщо ти щодня верхи їздиш, то добре їздиш, якщо щодня стріляєш, то добре стріляєш. А якщо випиваєш частенько, то і до цього звикаєш. А я ж, як Ви самі знаєте, пиятикою не захоплювався, хіба що міг чарку ввечері випити. А тут же – як ото панотця за плуг поставити. Не витримало тіло, а голова так взагалі.

– Ну, Ваню, як?

– Та той, – скривився я, а потім несподівано відчув, що наче й попустило трохи. Те саме пекло, але полегшало.

– Краще?

– Краще.

– Тоді ще чарку.

– Не можу!

– Це наказ!

Випив. Уже й не закусював.

– Тепер причепурися, ось твій одяг. За п’ять хвилин мусиш бути готовий.

– А як там Великий князь?

– Не хвилюйся, я його вже оживив. Поспішай, конотопське дворянство нас чекає.

– Це промову треба казати? – злякався я, бо язик був наче заснулий короп і в голові аж гуло.

– Промову скаже князь, швиденько, потім оркестр грає марш, новобранців садять у потяг, а ми вирушаємо за місто, де відбудеться бенкет.

– Знову пити? – жахнувся я.

– Ваню, це війна! Будь мужнім!

Ну я й був. Вистояв мітинг на вокзалі, навіть ні разу не впав, хоч паморочилося. Просили мене закликати громадян іти добровольцями, але що я міг у такому стані сказати, коли почуваюся на межі, ось-ось піде з мене горілка назад. Сказали і без мене, оркестр заграв, добровольців стали вантажити у вагони, а ми поїхали за місто. У маєток якогось місцевого пана, де відбувся бал на підтримку нашої звитяжної армії. Спочатку все пристойно було, випивали і закусювали, а закінчилося знову все лазнями, дівками, феєрверками та танцями. Знову все закрутилося, і далі нічого не пам’ятаю. Коли наступного разу прокинувся, вже й не знав, що за день. Сказали мені, що до Ніжина їдемо і там теж нас зустрічають урочисто. Я вже без умовлянь випив три чарки поспіль і тим урятувався від страшного головного болю. Потім іще мітинг, де я, Єлизавето Павлівно, зганьбився, бо впав із трибуни, добре, що підхопили мене, аби на бруківку, то розбився б. Далі поїхали кудись, знову пили і танцювали. Мабуть, дуже багато, бо геть нічого не пам’ятаю, поки оце отямився у шпиталі в Києві.

Тут добре, лікарі мене доглядають, годують курячим бульйоном та чаєм. Кажуть, що Великий князь трохи підірвав здоров’я і поїхав на Кавказ, водички попити. Як же його і не підірвати, здоров’я те, коли ось такий сполох патріотизму і всі бажають проводити новобранців на фронт! Туди, сподіваюся, скоро вирушу і я, бо вже руки сверблять бити ворогів нашого Отєчєства. Сили потроху до мене повертаються, голова вже не болить, невдовзі буду придатний до воєнних подвигів. Відчув, як же добре не пити, як добре тверезому, коли язик та руки слухаються, коли голова не болить, в очах не чорнішає, а ноги самі по собі танцювати не починають. Їй-бо, рай! Тут іще чаю принесли, та не просто чаю, а з білим хлібом та маслом! Ще й цукор-рафінад. І не пайкою, а насипом, їж скільки хочеш. А ще ж лежу сам у палаті, ліжко в мене панцирне! І лікарі до мене тічкою ходять, усе піклуються, чи добре почуваюся. Спитають і просять журнальчика з моїми пригодами підписати, кажуть, що після того, як вирішив піти я добровольцем, популярність моя зросла і всі мене дуже люблять. Я підписую, питаю, коли мене випишуть, а лікарі кажуть, що Великий князь наказав добре мене вилікувати, бо ж слабкі на війні не потрібні.

Вибачте, що написав оце стільки багато, але виклав усе, що зі мною трапилося, точніше, те, про що запам’ятав. Тепер ось закінчую лист найкращими побажаннями, передавайте привіт Моніці та Уляні Гаврилівні. Обіцяю писати й далі, а також не пити, бо дуже виявився я заслабким для цього. Ваш Іван Карпович».

Неприємності починаються

то дописав листа, віддав хлопчику, щоб відніс на пошту. Зайшов лікар Антон Тимофійович Полупанов, який мною тут опікувався. Він спочатку був налаштований до мене вороже, чим дуже здивував, бо інші люди були дуже прихильні, приносили на підпис журнали з моїми пригодами, хотіли поговорити. Цей же мовчки огледів мене, навіть не приховував презирства – Ну що ж, бравий унтер-офіцер Підіпригора, похмілля у вас минуло, стан здоров’я ваш – чудовий, можете вирушати по медалі та ордени на передову.

Він криво посміхався, наче я чимось його образив.

– Вибачте, Антоне Тимофійовичу, не розумію вашої ворожості щодо мене, – сказав йому прямо.

– Що ж тут не розуміти? Я – противник війни, ви – прихильник, один із патріотичних соколів, які торочать про великі перемоги та розтрощення тевтонів!

Я озирнувся. Ми були в палаті самі, двері зачинені, ще лікаря могло було чути, але я говорив тихо. Зайвих вух можна було не боятися. Як і того, що цей лікар – провокатор. Ще з роботи у охоронному відділенні я знав, що лікарів вербувати найважче, бо була в них своя фахова гордість.

– З чого ви взяли, що я – прихильник війни? – спитав я.

– А хіба ж ви не пішли добровольцем? Ви-то нехай, кожен має право вчиняти, як хоче, але ж за вами підуть сотні і тисячі дурнів, які вам довіряють! Мій син так чекав вашого приїзду і виступу на мітингу! Він теж хоче покинути навчання і піти добровольцем, аргументує все вашим прикладом!

– Антоне Тимофійовичу, ваші звинувачення цілком виправдані, і я визнаю цей свій гріх. Але хочу якщо не виправдатися, то пояснити дещо. Тільки сподіваюся, що наша розмова залишиться тут, – сказав я, а він обурився.

– Ви думаєте, що я сексот і донесу на вас! Так як ви смієте!..

– Антоне Тимофійовичу, не вигадуйте того, чого я не казав! – перервав його. – Я лише попросив, щоб наша розмова залишилася між нами. Чим погане прохання?

Він подивився на мене, потім кивнув.

– Добре, розмова залишиться у цих стінах.

– Дякую, Антоне Тимофійовичу. Так ось, я такий самий противник війни, як і ви. Про це я писав неодноразово у своїх оповіданнях. Чи бодай в одному з них ви натрапляли на виправдання війни або її схвалення?

– Ні. Але тому мені й дуже боляче було дізнатися про ваше рішення піти добровольцем, яке…

– Моє рішення було вимушеним.

– Вимушеним? – здивувався лікар. – Вас примусили? Не вірю!

– Примус був не в тому, щоб я пішов на війну. Просто в мене був вибір: або розстріл, або відправка на фронт. Так склалися обставини, я не можу розповісти подробиць. У мене мала донька, її мати загинула. Я не міг залишити дитину сиротою, намагався врятуватися. І врятувався тим, що вимушений був піти добровольцем.

– Але це ваше рішення використовують! Вашим ім’ям заохочують людей іти на бійню!

– Так, тут кажете слушно, й це мене дуже турбує. Але вплинути на це я ніяк не можу. Однак, мушу зауважити, я намагаюся зменшити шкоду від пропаганди війни. Чули ви хоч про один мій виступ, де би я закликав записуватися у добровольці? Чули?

– Ні. Але вашим іменем закликають…

– А ось проти цього я не можу нічого вдіяти. Так, моїм іменем закликають людей іти на фронт, але я сам мовчу. Якби я сказав щось проти, то миттю сів би за ґрати. Повірте, в мене дуже впливові вороги. А патріотична лихоманка так охопила людей, що мені б не допомогла і моя відомість. Підіпригора – зрадник, журнали з моїми пригодами почали б палити на вулицях, а мене б розстріляли. Тому я змушений мовчати. Але повірте, навіть мовчання дається мені непросто, бо від мене хочуть, щоб я казав ті речі, які зараз кажуть за мене, – закликав би на фронт.

– Ви розумієте, що ця війна може закінчитися катастрофою для нас? – Лікар дивиться мені в очі.

– Так. Тисячі загиблих…

– Справа навіть не в цьому. Хоча і це страшно. Але головна проблема в тому, що Росія не готова до цієї війни. Наша промисловість значно відстає від німецької, а це спричиняє відставання у озброєнні. У нас менше гармат, менше кулеметів, менше вагонів. Єдине, чого більше, це солдатів. Тобто наш план на перемогу – завалити гарматним м’ясом фронти, закидати німців шапками! Не шапками, а тілами! Але це ж буде інша війна, де перевага в чисельності легко нівелюватиметься перевагою в озброєнні. Колись ми так само перемагали турків, яких було значно більше, але ми були краще озброєні і підготовлені. Тепер замість турків будемо ми.

– У газетах пишуть, що армія переозброїлася, а промисловість готова до війни.

– Іване Карповичу, це брехня. В мене є кілька знайомих, офіцерів та економістів, які всі як один стверджують, що до великої війни з Німеччиною не готові ані армія, ані промисловість. Звісно, коли війна вже почалася, говорити про це заборонили, але факт залишається фактом: наша армія озброєна значно гірше за німецьку, а промисловість не в змозі задовольняти потреби фронту. Так, є деякі запаси, але вони вичерпаються за перші місяці, після чого нас чекає катастрофа.

– Можливо, війна закінчиться раніше?

– Сподіваюся, ви не з тих дурників, які марять, що вже за кілька місяців будуть марширувати по переможеному Берліну? В нас вже була маленька переможна війна з Японією, яку ми ганебно програли. А німці значно сильніші!

– Люди думають інакше, – зітхнув я.

– Вони не думають! Це хвороба, якась лихоманка! Мені важко чути всіх цих сп’янілих від патріотичних балачок дурників, які марять великими перемогами. Я був на японській війні. Я б примусив усе вище керівництво країни та армії, всіх журналістів побувати у шпиталі, який працює на передовій. Побачити відірвані кінцівки, випущені тельбухи, пробиті голови, поранених та вбитих, яких не встигають закопувати. Думаю, що навіть одна така екскурсія могла б серйозно зменшити кількість воєн.

– У штабах та кабінетах не видно ані поранених, ані трупів. Лише красиві мапи зі стрілочками, заманливі плани перемог, мрії про нагороди та підвищення. Тому й стаються війни, що ті, хто їх починає, сидять далеко від фронту, – сказав я.

– І як це змінити?

– Не знаю.

Лікар зітхнув. Ми помовчали.

– І розумієте, Іване Карповичу, після перших же поразок ті, хто зараз кричить про славні перемоги і затикає рот противникам війни, почнуть так само завзято кричати за мир та лаяти уряд. Японська війна призвела до революції, до чого призведе німецька війна? Я навіть боюся про це думати.

– Думайте про те, що залежить від вас, – порадив я чим міг. – Це єдиний вихід. Лікуйте людей. А я спробую триматися подалі від передової. Бо це не моя війна. Чого нам чи німцям не вистачає, заради чого ми вбиватимемо один одного? Я у Німеччині не був, але кажуть, що живуть там люди непогано. В нас теж і землі достатньо, і всього іншого. Тоді заради чого воювати? Не знаю. Натомість знаю, що не хочу стати черговим бичком на забій. Я не можу відвернути цю війну, але хоча б спробую не брати у ній участь.

– Правильно кажете, Іване Карповичу. Поки що побудете у нас у шпиталі. Думаю, зможемо знайти у вас якісь хвороби, що потребуватимуть лікування. Тим більше, Великий князь наказав за вами доглядати.

– Як він?

– У нього не дуже міцна печінка, яка не витримала навантажень. Тож він зараз попиває мінеральні води на Кавказі.

– А штабс-капітан?

– У нього опік статевого органа.

– О господи, як?

– Каже, що не дуже пам’ятає, можливо, стрибав голим у Ніжині через багаття. Ви щось таке пам’ятаєте?

– Не дуже. Хоча якесь багаття було. Здається, на ньому смажили порося. А потім, можливо, і стрибали.

– Добряче ви погуляли, – усміхнувся лікар.

– Це краще, аніж на мітингах закликати записувати в добровольці, – усміхнувся і я.

– Ну, тоді відпочивайте.

– Дякую.

Лікар пішов, я простягнувся на білому простирадлі панцирного ліжка і подумав, що ще трохи порозкошую в тому раю. Тим більше, шпиталь біля Косого капоніру, центр Києва, можна було прогулятися містом, згадати минуле, може, когось із хлопців із контори зустріти. Хоча зараз, кажуть, відділенню сутужно стало, перебила його контррозвідка. Бо це в мирні часи головний ворог – ізсередини, а у воєнні – ззовні, тому тепер і всі гроші і вся увага контррозвідці, а охоронне відділення – як бідний родич. На крихтах.

Ото тільки подумав про контррозвідку, коли забігли до мене двоє у мундирах. Один – капітан, другий – підполковник. Заскочили, наче з розпеченої сковороди зістрибнули, до мене підбігли, дивилися грізно, тупали ногами у чоботах.

– Ану встати! – крикнув капітан.

– Не можу, ваша благородь! – зітхнув я, бо ж завжди важко відмовляти начальству.

– Як не можеш? – трохи розгублено спитав підполковник, який, мабуть, чекав, що я щось інше відповім, а він щось далі скаже. А тут не в той бік пішло.

– Лікарі заборонили, – знову зітхнув я і подивився тужно-тужно: мовляв, ось як погано, коли лікарі щось забороняють.

– Маячня! Здоровий ти! Встати! – втрутився капітан.

– У шпиталі – лікарі головні, то не можу піти проти їхнього наказу, вже вибачайте, – знову сумно відповів і знизав плечима.

– Симулянт! Негідник! Припини клеїти дурня! – заверещав капітан.

– Вставай! – спокійніше сказав підполковник.

– Вставай, гаде! – Капітан аж вихопив револьвер, мабуть, сподівався мене налякати. Тільки я тих револьверів бачив уже стільки, що не налякаєш мене.

– Ви вже вибачте, панове офіцери, що не можу. Лікаря позвіть, якщо він дозволить, тоді підведуся, а порушувати дисципліну у воєнний час не збираюся, – пояснив їм.

– Та я тебе!.. – крикнув капітан і замахнувся, щоб ударити мене рукояттю револьвера, коли до палати зайшов Антон Тимофійович. Аж зблід, коли побачив, що мене оточили двоє у військовій формі, один іще й револьвером замахується. Зблід лікар, але не злякався.

– Що тут, у біса, відбувається? – спитав грізно.

– Ми з військової контррозвідки! Ідіть звідси, не заважайте! – крикнув йому капітан.

Дарма він так, бо лікарі такі люди, що звикли до поваги.

– Панове, тут – шпиталь і тут ви заважаєте! – закричав розгніваний лікар.

– Та я… – почав було капітан і наставив револьвер на Антона Тимофійовича.

– Припинити! – наказав підполковник, який, видно, скандалу не хотів. – Пане лікарю, в нас є справа до хворого Підіпригори. Ми заберемо його.

– Ні. Здоров’я Івана Карповича не дозволяє його турбувати, – заявив лікар.

– Та він придурюється! – закричав капітан, його начальник невдоволено закрутив головою. – Він здоровий, наче бик, просто симулює!

– Цими словами ви ставите під сумнів мою фаховість і фаховість моїх колег! – задерикувато сказав лікар. – Чи є у вас для цього хоч якісь аргументи? Я двадцять років пропрацював у цьому шпиталі без жодної догани!

– Вибачте пана капітана, – знову втрутився підполковник. – Ми в жодному разі не ставимо під сумнів ваш діагноз, але Підіпригора нам потрібен. Для розмови. Це забере кілька годин, після чого буде вирішено, чи він повернеться сюди.

– Я несу відповідальність за здоров’я Івана Карповича. Не просто несу, а особисто перед Великим князем Сергієм Михайловичем!

– Великий князь зараз лікується на Кавказі! – дратувався капітан.

– Побажаймо йому здоров’я, – спокійно сказав лікар.

– Нам він потрібен, – кивнув у мій бік підполковник. – Справа державного значення!

– Цілком можливо, але я дозволю вам забрати Івана Карповича лише за наявності наказу. Письмового.

– Почалася війна, не час розводити бюрократію! – крикнув капітан.

– Війна не привід для безладу, – холодно відповів лікар.

Офіцери гнівно дивилися на лікаря, мабуть, розумували, наскільки він рішуче налаштований. Достатньо рішуче.

– Що ж, добре, буде наказ. Але ми виставимо біля палати охорону! – нарешті сказав підполковник.

– У цьому є необхідність? – здивувався лікар.

– Так, є!

– Воля ваша.

Офіцери пішли, лікар залишився, почекав, поки вони зачинять за собою двері. Глянув на мене.

– Щось трапилося, Іване Карповичу?

– Не знаю. Мабуть. Я ж казав вам про моїх ворогів, через підступи яких мусив піти добровольцем. Здається, вони вирішили не забувати про мене і на війні.

– Палата на другому поверсі. Не дуже високо. До того ж поруч пожежна драбина. А Київ місто велике…

– Дякую, Антоне Тимофійовичу, але в мене донька, хутір, кохана жінка. Я не можу втекти і підставити їх під удар.

– Тоді чим я можу вам допомогти?

– Ви не знаєте цих офіцерів? – спитав я.

– Тільки капітана. Його прізвище Корякін.

– Добре, – кивнув я. – Може, хтось у шпиталі ще схоче узяти в мене автограф? То повідомте їм, що я скоро поїду і зараз остання можливість поспілкуватися зі мною. Нехай більше людей бачить, хто мене забирає.

– Тоді, може, і не тільки зі шпиталю? – посміхнувся лікар.

– Можна. Газетники могли б зацікавитися.

– Добре. Я думаю, зацікавляться. А ви поки відпочивайте.

Лікар пішов, я підвівся і одягнувся. Насправді почувався я добре, але сподівався ще деякий час відлежатися. Аж тут тобі контррозвідка. І гадки не мав, для чого я їм. Але впевнений був, що не для чогось приємного. Чув, як біля дверей ходить хтось у чоботях. Мабуть, солдата поставили. Стережуть.

– Що таке? Ану відійдіть! – почув я крики з-за дверей. – Не можна! Не можна! Відійдіть!

– Та ми до Івана Карповича! Тут же Іван Карпович?

– Який ще Іван Карпович?

– Ну, Підіпригора!

– Підіпригора? – здивувався солдат. – Ану стійте! Стійте! Відійдіть, трохи!

Якесь борсання за дверима, потім їх відчинили, визирнув солдат. Молодий хлопець років двадцяти. Глянув на мене. Здивувався.

– Ой, а ви ж Іван Карпович Підіпригора, славетний сищик? – спитав у мене.

– Так точно, я і є.

– А чого вас охороняють?

– Не знаю, це ж військова контррозвідка так вирішила. Може, від німецьких шпигунів бережуть?

Почув, як у коридорі загомоніли: «Від німецьких шпигунів! Контррозвідка! Охороняють! Німці хотіли вбити нашого Івана Карповича! Негідники кайзерівські!»

– Той, тут люди прийшли. По автографи, – сказав мені солдат, наче питав поради.

– То пусти їх.

– А начальство не лаятиметься?

– Ну а що ж тут поганого? Так би мовити, підтримка патріотичного духу! Пускай!

– Так, заходити, тільки по одному! – наказав солдат.

Я приймав, але відпускати людей не поспішав, спочатку розпитував, для кого автограф, потім робив красивий і розлогий підпис, балакав із людьми. Коли капітан з’явився за півгодини, то від палати моєї стояла величезна черга, кажуть, аж до першого поверху.

– Це що таке? – почув я крик капітана.

– Ваша благородь, шанувальники таланту Івана Карповича…

– Припинити! Припинити! – затіяв капітан істерику.

– Пане офіцере, ну будь ласка! – почав просити натовп.

– Я його забираю! – відрізав капітан.

– А для чого? Ви ж із військової контррозвідки? – спитав хтось.

– А ти хто такий, що запитуєш?

– Я з газети «Киевлянин», ми чекали на приїзд Івана Карповича, але він затримувався. Потім дізналися, що Підіпригора у шпиталі під охороною військової контррозвідки! Чи правда, що на славетного сищика полюють німецькі шпигуни?

– Державна таємниця! – закричав капітан. – Всім розійтися!

Натовп захвилювався, кричав, що розходитися не буде, бо от поїде Іван Карпович на фронт, коли ще його побачиш, а всім же хотілося отримати автограф.

– Відійдіть! Припинити! – валував капітан, але, судячи з того, що крик його швидко зійшов на вереск, слухалися його не дуже. Ось він заскочив до кімнати, зачинив за собою двері.

– Ну я тобі зроблю! – зашипів він. – Та я тебе з лайном змішаю!

– Ваша благородь, ви мені погрожуєте? – спитав я гучно, щоб у коридорі чутно було. Капітан аж із лиця спав, а люд обурено загомонів.

– Мовчати! Мовчати! – знову зашипів він.

– Слухаюся, мовчати! – гучно доповів я.

– Ти мені дурника тут не ламай!

– Слухаюся, не ламати дурника! – відповів я, капітан ледь не луснув від люті, а у двері почали стукати.

– Що там відбувається? Дайте поспілкуватися Івану Карповичу з пресою! Автографи, автографи! Пропустіть лікаря! – кричали у коридорі.

До палати зайшов Антон Тимофійович.

– Капітане, ви принесли наказ? – спитав лікар.

Капітан подав йому якийсь аркуш із печаткою.

– Івана Карповича Підіпригору запрошують для бесіди до військової контррозвідки у справі номер двісті вісімдесят шість дріб п’ятнадцять, – гучно зачитав Антон Тимофійович. – Що ж, ввіряю нашого шановного пацієнта військовій контррозвідці.

Його слова вже повторювали в коридорі. Капітан то білів, то червонів, вагався між панікою та істерикою, здається, в його план не входило сповіщення всього Києва про те, де я перебуватиму. Він крутився на місці, мабуть, не знав, що робити далі. Нарешті підскочив до мене.

– Ану ходімо, голубчику! – Капітан сказав це з таким тріумфом, наче спіймав особливо небезпечного шпигуна.

– Слухаюсь, ваша благородь! – відповів я і радісно усміхнувся. Капітана аж перекосило, наче тухле яйце понюхав.

Він пішов першим, відчинив двері – це було непросто, бо в коридорі стояв натовп. Народу – сила! Кілька сотень. Мене побачили, зааплодували.

– Слава Івану Карповичу! – кричали.

– Слава государю імператору! – відповідав я.

Натовп легко відтіснив і солдата, і капітана, незважаючи на його крики, підхопив мене на руки, почав гойдати. Стеля висока, то можна.

– Для чого вас везуть у військову контррозвідку? – спитав мене той же газетник, що розпитував і капітана.

– Не знаю, але думаю, що якась важлива справа, інакше для чого було б переривати моє лікування.

– Мовчати! – кричав десь капітан. – Державна таємниця!

Він намагався пробитися до мене, але куди там.

– Ось бачите, їх благородь капітан Корякін із військової контррозвідки сказав, що державна таємниця, то я мовчатиму.

Мене на руках винесли на вулицю. Там уже стояв цілий мітинг, аж рух по вулиці зупинився. Я славив правлячий дім і закликав підтримувати одне одного у важкі воєнні часи. Нарешті зі шпиталю випхався капітан із солдатом. Кинувся до мене, мабуть, із не дуже дружніми намірами, але тут же затнувся, бо на нього дивилися сотні людей. Удав, що поправляв мундир. Потім махнув у бік авто, що стояло неподалік.

– Іване Карповичу, прошу, – навіть примусив себе посміхнутися.

– Дякую, пане капітане, – кивнув я і сів у авто. На заднє сидіння.

Поруч примостився солдат, а капітан – попереду. Рушили. Натовп проводжав мене оплесками, кричав моє ім’я. Капітан дивився на це перелякано, йому наче заціпило. Ожив тільки згодом, коли натовп залишився далеко позаду. Подивився на мене з усім гнівом, на який був здатний. Я ж дивився з усім можливим чинопочитанням, і це його чомусь дратувало.

– Думаєш, дуже хитрий? – нарешті спитав він. Пошепки, але скільки в тому шепотінні було отрути!

– Я, ваша благородь, людина тепер військова, то мені не думати треба, а накази виконувати, – доповів начальству.

– А-а-а! – роздратувався він і відвернувся.

Хвилин за десять ми приїхали до непомітного сіренького будинку на Подолі. Я в тих місцях частенько бував, проте не знав, що тут розташована військова контррозвідка. Мабуть, якесь таємне приміщення, можливо, для зустрічей із агентурою. Ми пройшли на другий поверх, там нам відчинили двері хлопці в цивільному, але під піджаками я помітив револьвери. Мене залишили почекати у довгому порожньому коридорі, а капітан пішов кудись, мабуть, доповідати начальству про обставини моєї доставки.

Обставини, здається, керівництву не дуже сподобалися, бо з-за стін почулося: «Ідіот! Кретин! Йолоп! Тихо треба було! Весь Київ тепер знає! Корякін – Розкорякін! Місто тільки про це й гуде!» Важко було не погодитися, бо Київ тепер таки знав, у кого я. Та мене хвилювало, що ж такого вони готували, що краще було, аби не знав?

Подумати про це я не встиг, бо у коридор вибіг розчервонілий капітан, у якого аж руки тремтіли від переляку.

– За мною! – наказав він і повернувся до кабінету.

– Слухаюся! – сказав я і пішов за ним.

Це був великий кабінет із масивним столом і книжковими шафами. За столом сидів підполковник, якого я вже бачив. Він був у поганому гуморі, але стримувався. До тієї миті, поки я не почав карбувати крок, а потім став струнко і гучно доповів:

– Пане підполковнику, за вашим наказом прибув!

Тут підполковник аж підскочив і заверещав:

– Досить ламати дурня!

– Слухаюся!

– Підіпригора, ти мене не одуриш!

– Так точно!

– Сволото!

– Ніяк ні!

– А-а-а-а! – Підполковник закрутився, наче тигр у клітці. Потім стиснув кулаки, розлючено подивився на мене, глибоко задихав. Ледь не луснув зі злості, але стримався, почав заспокоюватися. Нарешті посміхнувся, хоч та посмішка не віщувала нічого доброго. Сів у крісло. – Сідай, Іване Карповичу.

– Слухаюсь! – Я сів. Сидів із прямою спиною, як і потрібно перед начальством.

– Що ж, Іване Карповичу, грати ти вмієш, але тепер можеш припинити. Ні для кого. Я знаю, що ти не дурень, яким хочеш здаватися.

– Слухаюсь! – кивнув я і зробив серйозне обличчя.

Підполковник скривився.

– То не хочеш по-хорошому? – спитав тихенько.

– Не можу знати, ваша благородь! – дивився, як міг, щиро.

– Ваню, хоч прикидатимешся дурнем, хоч ні, все одно це тебе не врятує. Бо матеріалу на тебе ми назбирали багато.

– Так точно!

– Та він знущається! – закричав капітан і підхопився. Але я на нього й уваги не звернув, бо головний тут був підполковник, і без його команди нічого не станеться.

– Сядьте, капітане, – наказав підполковник. – А ти, Ваню, подумай, що оцим своїм дуркуванням ти ж власноруч собі зашморг на шиї затягуєш. Розумієш?

– Ніяк ні!

– Добре, тоді почитаймо матеріали твоєї справи, може, відпаде в тебе бажання блазнювати. Так, почнемо, мабуть, із твоїх подвигів у Одесі! – Полковник хижо подивився на мене. – Тебе ж просили – не лізь куди не треба! Але ти начхав на прохання поважних людей, зробив усе, як сам хотів. Хто ти такий, щоб щось хотіти?

– Унтер-офіцер Підіпригора! – відповів я. В Одесі довелося мені піти проти дуже вже поважних людей. Але інакше вчинити я не міг.

– Поки що унтер-офіцер, але невдовзі можеш стати підсудним!

– Воля ваша!

– Хто ти такий, щоб заміняти собою військову контррозвідку? Думаєш, що Великий князь тебе захистить? Великий князь зараз попиває водичку в Єсентуках! Ваню, ти взяв на себе забагато! Невже ти думаєш, що це тобі минеться?

– Не можу знати!

– Ти думав, що як підеш на фронт, то тобі все вибачать? Але ж і тут ти почав хитрувати. Ось Ромни, де ти, Ваню, мусив виступити на урочистому мітингу. Закликати добровольців до вступу в армію, підтримати мобілізацію, яка зараз стала справою державної ваги. Але не виступив.

– Так точно, ваша благородь! Я хотів – і промову підготував, яку схвалив ад’ютант Великого князя Сергія Михайловича, штабс-капітан Іван Іларіонович Туляков! Але з незалежних від мене причин зачитати промову не зміг!

– Бо напилися або вдали, що напилися.

– Пане підполковнику, та як з Іваном Іларіоновичем удаватимеш, коли вони в кожну чарку заглядали, вимагали, щоб до дна! Кажуть: «Ваню, ти тепер військовий, то накази треба виконувати і…»

– Так, знаю, читав я твій лист додому. Хитрий ти, Ваню, листи пишеш так, щоб читали їх і думали, що дурень ти, тільки мене не обдуриш.

– Так точно! – кивнув я, і підполковник розізлився. Трохи. Йому знадобився час, щоб заспокоїтися.

– Ще були заплановані твої, Ваню, виступи у Талалаївці, Бахмачі, Батурині, Ніжині і в Києві, але ніде, підкреслюю – ніде – ти не виступив, тобто саботував пропагандистську роботу. Виходить, що ти, Ваню, пацифіст?

– Ніяк ні, ваша благородь! Я – селянин.

– Селяни книжок не пишуть! – гримнув полковник.

– Та я й не писав! То ж граф усе, Осика-Маєвський, сусід мій. Він стільки книжок прочитав, що страшне! І ото, мабуть, прочитані книжки з нього полізли. Сам писати почав. Причому в мене згоди не питав! Прийде ото, сядемо чай пити, просить розповісти про службу мою в охоронному відділенні, як ми з бунтівниками боролися. Я і розповідаю. А він, виявляється, потім усе записував, навигадував ще бозна-чого і прославив мене на всю імперію! Я коли дізнався, кинувся до графа, а він каже: «Пізно, Ваню! Тепер ти – найвідоміший сищик імперії, то відповідай цьому високому званню. А за це я тобі частину гонорарів даватиму». Ну, що тут поробиш? Довелося погодитися, – кивнув я, й підполковник скривився.

– Бачу, Ваню, ти не розумієш усієї серйозності своєї ситуації.

– Так точно!

– Добре, продовжимо вивчати матеріали справи. Саботування пропаганди запису до армії – це, звісно, злочин, але не найбільший. Бо у Ромнах ти, Ваню, вів мазепинську пропаганду!

– Борони Боже! – злякався я і аж підхопився. – Ніяк ні!

– Сидіти! – закричав капітан.

– Пане полковнику, та що ж ви таке кажете! Яка мазепинська пропаганда, коли я весь час у Ромнах був із Великим князем та штабс-капітаном!

– І злочин твій, Ваню, тільки збільшується, бо у свою пропаганду ти намагався втягнути члена правлячого дому!

– Ніяк ні! У лазню – тягнув, у річку – тягнув, за стіл – тягнув, а до пропаганди не тягнув! – запевнив я.

– Тягнув, Ваню, тягнув. Є свідки, які розповіли, що ти вчив Великого князя співати хохляцьких пісень!

– Та він сам попросив! Почув, як дівчата «Соловейка» співали, і сам схотів!

– Ну, «Соловейко» то нехай, лірика всяка. Але ти ж потім Великого князя бунтівної пісні вчив!

– Ніяк ні! Не було бунтівних! Я бунтівних і не знаю!

– Були, Ваню, були. – Підполковник прочитав з аркуша. – «Ой на горі та женці жнуть». Чотири свідки показують, що ти цієї пісні Великого князя вчив!

– «Женці» були, та тільки яка ж це бунтівна пісня? Женці жнуть, військо іде! Це і зараз так он відбувається. Де ж тут бунт?

– Ваню, не клей дурня! Яке військо у пісні йде?

– Військо запорізьке, – кажу я.

– А чи забув ти, сучий сину, що Січ Запорізьку ліквідували за наказом государині Катерини Великої? – аж закричав підполковник. – І куди це військо запорізьке іде? Чи не проти государя імператора?

– Та Боже збав! Скажете таке! Проти ляхів ідуть! Чи татар! Чи салтана турецького!

– Але ж у пісні про це не сказано! Просто військо з забороненої государинею Запорізької Січі іде кудись при зброї! Хто дозволив? Як можна? А ще ж Великого князя сюди приплутав! Усе, Ваню, пропав ти. Справа готова, військовий суд, і підеш на шибеницю! – задоволено сказав підполковник і зазирнув мені в очі.

– Як треба піти, то піду! Але я виконував наказ його імператорської високості. Він спитав, чи є в наших краях стройові пісні, й попросив заспівати. Пісня Великому князеві сподобалася, а отже, немає в ній ніякого бунту, бо хіба інакше не помітив би він? Чи ви, пане підполковнику, думаєте, що краще бунт бачите, аніж Великий князь? – гнівно спитав я.

Підполковник засміявся. Нервово.

– Хитрий ти, Ваню. Крутишся, як лис у кущах, але не втечеш. Спіймали, ми тебе вже за хвіст! Бо ж після цих «Женців» ще ви пісні співали!

– Так точно, співали! У їх імператорської високості такий красивий голос виявився – баритон! І співав він дуже добре, тому залюбки всі його слухали!

– Ти, Ваню, Великого князя сюди не приплітай. Краще розкажи, що далі співали?

– Та всяке. То українські пісні, то російські, Великий князь польську співав, він польську мову знає, Іван Іларіонович арію італійську виконував…

– В арії страшного нічого немає, навіть у польській пісні. А от якої ще української пісні ти, Ваню, Великого князя вчив?

– Та багатьох. Я, ваша благородь, усього не пам’ятаю, бо вже тоді той, гарний занадто був. Але запевняю вас, що ніяких бунтівних пісень не було і бути не могло!

– Брешеш, Ваню, нахабно брешеш! Бо ти особисто вчив Великого князя пісні… – Підполковник зазирнув у справу. – «Ще не вмерла Україна»! Так? Було!

– Було, ваша благородь! Тільки ж цю пісню я прочитав у повітовій бібліотеці, в збірці «Українська муза», дозволеній до публікації цензурою. Та хіба ж там би пропустили крамолу?

– Ваню, в цій пісні є такі слова:

Ой Богдане, Богдане!

Славний наш гетьмане!

Нащо віддав Україну

Москалям поганим?

– Ніяк ні! Не було таких слів! Про «згинуть воріженьки» – було, про «душу й тіло ми положим» – було, а про москалів не було!

– У надрукованій частині не було, а у повній є! І ось ти не тільки навчив Великого князя такої злочинної пісні, а ще й підбурив його співати це на людях! – Підполковник аж підскочив. – Це, Ваню, злочин – і злочин важкий! І ми знаємо, на кого ти працюєш!

– Я зараз не працюю, ваша благородь! Я ж тепер служива людина! Служу я!

– Ні, працюєш! На австрійський генштаб ти працюєш! Думаєш, ми не зрозуміли, до чого ти вів?

– Який генштаб? Мене Іван Іларіонович із хутора забрав, і поїхали ми, був я при ньому весь час! І служив вірою та правдою, всі накази виконував! Якщо за це, то готовий постраждати! Але спитайте їх імператорську високість…

– Ти Великим князем не прикривайся! В нього і так великі неприємності через твою підступність! Знаєш, скільки йому доведеться вислухати від государя ось за це! – Підполковник показав мені фотокартку. На ній Великий князь і я у самих вишиванках, тобто іншого одягу на нас немає, обійнялися за плечі, стоїмо і щось співаємо, судячи з розкритих ротів.

– Ну, це був гріх. Визнаю. Обійняв члена правлячого дому. Але лише через те, що нахлинули начальстволюбні почуття! – пояснив я.

– А вишиванка! – гупнув підполковник по столу, наче мат поставив.

– Що вишиванка? – здивувався я.

– Вишиванка ваша хохляцька на Великому князі Російської імперії! Та це ж диверсія! Особа правлячого дому підтримує мазепинство, малоруський сепаратизм!

– Кого підтримує? – скривився я.

– Сепаратизм! Що, твої вчителі з Відня тебе ще не навчили цього слова?

– У мене вчителі були лише у школі нашій в селі Ободи, Євстахій Самійлович та Григорій Митрофанович, а більше вчителів не було, ваша благородь. Начальство – було, а вчителі – ні.

– Мовчати! – зірвався підполковник.

– Слухаюсь!

– Мовчати, я сказав! – заверещав він, наче різаний.

– Так точно! – відповів я так, як треба на наказ начальства.

– Тварюко! – закричав підполковник і підхопився.

– Та пристрелити його і все, зрадника! – закричав капітан.

– Ніяк ні! Зрадником не був і не буду! За Отєчество загинути – хоч зараз, але наклепів терпіти не можу! – Я теж закричав.

Почув, як капітан звів курок револьвера. Стояв у мене за спиною, але на нього я не озирався. Ми обмінялися поглядами з підполковником. Той кипів, але потім потроху став ущухати.

– Капітане, сховайте револьвер, – наказав нарешті. – Ми зробимо все по закону. Доказів роботи Підіпригори на австрійську розвідку у нас багато. Ти, Ваню, здійснив злочин гучний. Він вражає своєю нахабністю! Спробував втягнути у мазепинство, за яким стоїть Відень, члена правлячого дому! Що ти йому обіцяв, престол Малоросії?

– Кого? – не второпав я.

– Тут я запитую! – крикнув підполковник.

– Так точно! Але не розумію я, про що ви балакаєте! За наказом Великого князя справді перебував при ньому, виконував його доручення. Можливо, якісь помилки робив, але ж важко помилок не зробити, стільки випивши. Що ж до роботи, то ні на кого я не працював, а служив государю та Отєчеству!

Підполковник посміхнувся.

– Ну що ж, бачу, останнє слово в тебе вже є. Готуйся, за кілька годин скажеш його. А потім готуйся до розстрілу. Ти думав, що контррозвідку вдасться обдурити, удавши дурня? Ваню, Ваню, ти припустився помилки, бо недооцінив нас. А ми ж стежили за тобою, ми знали, що ти помилишся, покажеш свої австро-угорські ікла. І ти показав, сповна показав, – вів своє підполковник.

Я перелякано торкнувся своїх зубів.

– Ваша благородь, які ще австро-угорські? Мені зуби у Харкові вставляли, перевірити можете! В мене адреса лікаря є!

– Ваню, все, припини вдавати дурня. Це вже не допоможе. Військовий суд уже засідає, розгляне копії ось цих матеріалів дуже швидко. – Підполковник подивився на годинник і бридко посміхнувся. – Десь за годину-дві тебе покличуть, зачитають звинувачення, дадуть сказати останнє слово, а потім розстріляють.

– Готовий загинути за государя і Отєчество! – крикнув я, і настрій підполковника помітно зіпсувався.

– Ти думаєш, я жартую?

– Ніяк ні, ваша благородь!

Він знову подивився мені в очі. Я зробив серйозний, трохи пришелепуватий вираз обличчя, як потрібно перед начальством. Тут у двері постукали. Підполковник і оком не повів, до дверей пішов капітан. Якась термінова справа. Капітан підійшов і на вухо доповів підполковнику. Той здивувався. Потім прибрав із обличчя здивування, намагався повернути впевненість.

– Добре, дивися за ним, – сказав він капітанові й пішов із кабінету.

– Ну що, Ваню, довийожувався? – спитав капітан, щойно двері за підполковником зачинилися.

– Ніяк ні!

– Так, Ваню, так! Не треба було думати, що ти найрозумніший! Тобі дали шанс, то відпрацьовуй! Виступай на мітингах, закликай записуватися в добровольці, піднімай патріотичний настрій народу! А ти думав за Великим князем сховатися!

– Усі під правлячим домом ходимо! – крикнув я.

– У тебе тільки один шанс врятуватися. Ти розумієш, Ваню? Якщо розкажеш про те, хто з австрійського генштабу з тобою зустрічався, що обіцяв. Викриєш спільників, агентуру, тоді в суду буде можливість якось пом’якшити тобі покарання. То як, говоритимеш?

– Так точно, ваша благородь! Але я все сказав! Служив Отєчеству, а якщо треба, то помру за нього!

– Тьху! – Капітан скривився і відійшов до вікна. – Жалкую, що сам тебе не зможу застрелити. Вирок виконують солдати.

– Так точно! – бадьоро відповів я.

Капітан невдоволено скривився, запалив цигарку. Вікно було забране у ґрати, але кватирка відчинялася. Капітан курив і видихав дим туди. Коли почулись кроки в коридорі, цигарку викинув на вулицю, вікно зачинив, став біля столу. Струнко. Повернувся підполковник. Розчервонілий. Намагався посміхатися, але було йому зовсім невесело. Дивився на мене, кривився.

– Отже, Іване Карповичу. Знову тобі дуже пощастило. Хитрий ти виявився. Весь Київ гуде, що ти в місті, вирішили, що судити тебе зараз зарано. Даємо тобі останній шанс виправити всі помилки кров’ю. Відправляємо тебе у Східну Пруссію, де наші війська ведуть успішний наступ, долають запеклий опір німця. Там, на передовій, в атаці під кулеметами, зможеш ти довести свою невинуватість! Зрозумів?

– Так точно!

– І не думай, Ваню, що цього разу зможеш їхати так, як їхав до Києва! З маршовою ротою вирушиш просто на фронт. Рота вже повантажилась, тебе чекає. Вперед!

– Так точно! Служу Отєчеству! – посміхнувся я.

– Рано радієш, Ваню! – аж заричав підполковник.

– За Отєчество радіти ніколи не рано, ваша благородь!

– Відвези його! – наказав підполковник капітану.

Мене відвезли. На вокзалі ще сфотографували, як я сідав до вагона, просили усміхатися, але лив дощ, тож фото навряд чи вийшло вдалим. Тільки я сів у вагон, як двері за мною зачинилися і потяг рушив з місця. На фронт. Я зрозумів, що події починають пришвидшуватися.

Сліпуча Орина

агон, у який я зайшов, був звичайним вантажним, але переробленим для перевезення військ. Переробка полягала в тому, що у вагоні встановили триповерхові нари, в одному з кутків зробили туалет, пробивши дірку в підлозі. У вагон набилося багатенько народу. На мене спочатку і уваги не звернули. Тільки двері за мною зачинили, як солдати почали гомоніти про вечерю.

– Кашу ж обіцяли! Де каша? Кашу! – гупали у двері, але відповіді не було. Потяг рушив із місця. У вагоні було темнувато, але хтось запалив гасову лампу, трохи розвиднилося. Солдати зсунули нари так, щоб звільнити місце посеред вагона. Всілися колом і почали розумувати, коли ж тепер годуватимуть.

– Це не раніше, аніж у Коростені. А то й далі повезуть, – сказав один.

– Та як же далі, від самого ранку нічого не їли! – не повірив інший.

Тут уже всі загомоніли, що терпіти несила.

– Домашнє вже все поїли, вчора саму кашу давали, зранку по півбуханки хліба і все! Як же це на такій їжі нам іще воювати? Ми ж, може, на смерть їдемо, а до нас така увага! Ну хіба так можна? Кажуть: «Герої, герої!», – а годувати забувають! Ганьба!

Я побачив, що так і до бунту у вагоні недалеко. І контррозвідка та клята, яка до мене причепилася, таким випадком скористається неодмінно. Тільки посадили до вагона Підіпригору, як одразу бунт там зчинився.

– Це інтенданти винні! Якщо по паперах подивитися, то годували нас кашею, ще і з тушонкою! А насправді вкрадено все! – кричав якийсь чоловік з інтелігентним обличчям, мабуть, із освічених.

– Ламаймо двері! – заволав іще один. – Нехай вечерю дають!

Кинувся до дверей, загупав.

– Зупинися, вивалишся на ходу, збиратимуть потім тебе по шматках, – сказав я найбільш буйному.

– А ти хто такий? – він двері покинув і до мене кинувся. Цей із тих діячів, що аби до кого присікається. – Ти хто такий, га? Що мовчиш!

Підійшов він до мене, аж витанцьовував, такий войовничий. Розумів же, що хоч і виламає двері, а їжа від цього не з’явиться. То краще вже побити того, хто йому суперечити насмілився.

– Ну, чого, мовчиш? – крикнув він.

– Стьопо, та припини, – спробували заспокоїти його товариші.

– Та ні! – тільки більше дратувався він. – Будуть тут мені вказувати, ламати двері чи ні! Ти хто такий, мурло? – крикнув він і штовхнув мене у груди.

Із досвіду роботи в охоронному відділенні і тих років, як сищиком був, знав я, що коли вже людина тебе штовхнула, то далі битиме. Не зупиниться, тут зайвих надій плекати не треба. Бо вже розійшлася. Треба вживати заходів. Ну, я і вжив, добряче так кулаком у щелепу. Він як стояв, так і падати почав. Я його підхопив, поклав на підлогу, щоб, дурень такий, голову собі не розбив. У вагоні одразу тиша встановилася. Вирячилися на мене солдати. Одні вороже дивилися, інші перелякано. Мабуть, цього Стьопу тут побоювалися, не чекали, що ось так лежатиме.

– Хлопці, я – Іван Карпович Підіпригора. Чули про такого? – сказав я тихо, але щоб почули.

Тиша. Придивлялися до мене. Я гасову лампу взяв, до обличчя підніс.

– Точно, він! Іван Карпович! Я його портрет у журналі бачив! Він! Що ви тут робите, Іване Карповичу? Та ви ж добровольцем на фронт пішли! То це ви насправді! А ми думали, що при штабі десь! Невже ви? – загомоніли солдати.

– Я, хлопці, справді я. Їду з вашою маршовою ротою на передову.

– Та хіба ж можна найкращого сищика імперії на фронт відправляти? Не бережуть у нас людей! Та краще б ви у тилу шпигунів німецьких ловили! Ну як так можна?

Кричать хлопці. То за кашу ледь бунту не зчинили, тепер за мене. Цього ще бракувало. А все через те, що голодні люди. Голод робить людину схильною до бунту. Особливо коли не одна людина, а цілий натовп.

– Хлопці, тихіше, не кричіть, бо даремно то все. Начальству видніше. Краще розповім вам історію яку-небудь. Якщо, звісно, спати не хочете.

– Розкажіть, розкажіть!

– Все одно не заснеш на порожній кендюх!

– Тільки таке розкажіть, що у журналах не друкували, бо я всі ваші пригоди читав!

– А я сам неписьменний, але мені хлопець читав, який у нас у майстернях робив!

– Новеньке щось, Іване Карповичу, будь ласка!

– Звісно, що новеньке, хлопці. Як можна захисників Отєчества давнім частувати? Нову історію розповім. Яка не надрукована ніде, бо ще і не написана.

– Зараз, зараз, Іване Карповичу, ми тільки розсядемося!

Всадили мене за стіл із ящиків, поставили поруч лампу, щоб видно було, розсілися навколо. Хто на нарах, а хто й на підлозі, поближче, аби чутно було мене. Жодна людина спати не пішла, хоча ж голодні, заморилися. Всі сидять і дивляться.

– Ну так от, трапилася ця історія напередодні війни. До неї вже, мабуть, готувалися, перевіряли по губерніях мобілізаційні ресурси: скільки людей є призовного віку, який стан їхнього здоров’я, на що хворіють. У нас у Полтавській губернії працювало чотири чиновники зі столиці, які брали статистичні дані з кожного повіту, щось там вираховували, складали звіти, іноді виїздили з уточненням на місця. Я би про цих чиновників і не знав, якби не звернувся до мене один з них. Приїхав зранку візником із Ромен, попросив про зустріч. Я його прийняв і одразу побачив, що вкрай він занепокоєний, аж переляканий.

– Іване Карповичу, хочу звернутися до вас по допомогу в одній дуже дивній справі! – сказав він мені одразу, щойно сів у моєму кабінеті.

– Спробую бути корисним.

– Але одразу попереджаю, що справа незвичайна, – сказав він.

– Та хіба до Івана Карповича зі звичайними звертаються? – перервав мою розповідь хтось у вагоні.

– Тихо ти! – насипалися на хлопця, – мовчи та слухай!

– Десь так я і відповів, – посміхнувся я.

– Ця справа може бути небезпечною, – попередив чиновник.

– І це для мене звично. Кажіть, що трапилося.

– А звідки ви знаєте, що щось трапилося? – з підозрою спитав гість.

– Бо інакше до мене б не звернулися. Щось трапилося, і я слухаю вас. Але якщо ви маєте якісь сумніви, то я не наполягаю, можете нічого не розповідати.

– Ні, ні! Я розповім, просто не знаю, з чого почати.

– Почніть спочатку. З того, що трапилося першим.

– Ну, спочатку ми приїхали до Полтави.

– Хто – ми?

– Четверо чиновників зі столиці, робоча група з вивчення стану здоров’я населення.

– Здоров’я панства?

– Ні, навпаки, нас більше цікавив стан здоров’я селян та робітників.

– О, а відколи Петербург почав перейматися станом здоров’я селян та робітників? – здивувався я, бо ж ніколи про таке не чув.

– Іване Карповичу, за наказом мені заборонено розповідати будь-які деталі нашої роботи. Скажу лише, що ми збирали, вивчали і систематизували статистичні дані щодо стану здоров’я посполитих. Планували пропрацювати два тижні, скласти доповідь і повернутися до Петербурга. Один із моїх колег помітив дивні дані про Золотоніський повіт. Там, у Пищицькій волості, на берегах Дніпра, зафіксували несподівано високий рівень сліпих. Зазвичай кількість сліпих – одна-дві людини на тисячу населення. А у цій волості їх було більше половини, тобто в сотні разів більше за звичайний рівень! Ми спробували з’ясувати, в чому причина. Якісь місцеві промисли? Природні умови? Просто помилка? Надіслали запити, нам відповіли, що помилки немає, справді надзвичайно високий рівень сліпих, а про його причини нічого не відомо. Наша робота полягала в тому, щоби вивчити вже готові цифри стану здоров’я, а не дізнаватися про їх причини. Але один із моїх колег, наймолодший і тому необачний, вирішив особисто вивчити ці причини. Думаю, що він хотів стати автором наукової сенсації, цілком нормальне бажання як для молодого вченого. Він збирався поїхати до Пищиків у свій вихідний і за власні кошти. Я, як його керівник, не був проти. Ми домовилися, що за день, щонайбільше два, він спробує з’ясувати, що ж коїться, а потім повернеться. Але минув день, другий, третій, мій колега не повертався. Лише за тиждень я отримав від нього лист, у якому він сповіщав, що звільняється зі служби і залишається жити в Пищиках. Коли я прочитав цей лист, я дуже здивувався. Бо мій колега походив зі знатної родини, мав добру освіту, та чудові кар’єрні перспективи, і як чиновник, і як вчений! І покинути все це? Я не розумів, як таке могло статися! Через що?

– А ви впевнені, що листа написав саме ваш колега? – спитав я.

– Впевнений, бо ж добре знав його почерк. Хоча почерк таки трохи змінився. Ось, я узяв той лист і фрагмент доповіді, яку написав зниклий приблизно за тиждень до поїздки у Пищики. Подивіться. – гість подав мені два аркуші паперу. Я уважно вивчив їх. Почерк був, швидше за все, справді однаковий, але той, що у листі, був якимось непевним. Таке враження, що писалося при поганому освітленні.

– Я б іще зрозумів, якби мій колега поїхав у маєток своїх батьків десь у Вологодській губернії. Але залишитися жити в якомусь забутому Богом селі! Цього я не розумів і написав колезі, щоб він повертався і не робив дурниць. За кілька днів до мене надійшла телеграма від батьків колеги, збентежених його рішенням. Батьки мали впливових друзів. Вимагали пояснень від мене як керівника комісії. А що я їм міг пояснити? Довелося відправити ще двох колег. Я сподівався, що вони зможуть повернути, бідолашного хлопця. Минув день, два, тиждень, а потім надійшов лист про те, що й колеги лишаються у клятих Пищиках! Ось він.

– Знову їхній почерк?

– Так, їхній, але знову трохи дивний, як і в першому випадку.

– Ага, наче писали у темряві.

– У цих колег у Петербурзі теж залишилися родини, робота, друзі. Вони покинули все! І категорично відмовляються повертатися, попри мої умовляння та вимоги. Я звернувся до поліції, але там сказали, що не мають підстав для втручання. Тоді я вирішив звернутися до вас, Іване Карповичу.

– І що ви від мене хочете?

– Щоб ви з’їздили у ті кляті Пищики і дізналися, що ж там коїться. Якщо моїх колег утримують там проти їхньої волі, я вже вимагатиму від поліції втручання. А якщо ні, то, сподіваюся, ви хоча б дізнаєтеся, що з ними сталося! Чому вони вирішили залишитися жити там.

– Справа виглядає з ваших слів досить дивною. Але я візьмуся за неї.

Далі ми підписали договір, я отримав аванс і наступного дня поїхав до Золотоніського повіту. Можна було і потягом, але треба було їхати аж до Бахмача, а потім повертатися, тому відбув я на візку зі своїм конем Чалим.

– О, Чалого ми добре знаємо! Ви його вилікували! А він вас від людожерів урятував! Чалий – добрий кінь! – загомоніли солдати.

– Так, той самий Чалий. Він мене до Золотоноші швиденько домчав. Там я почав розвідувати про ті Пищики. Село як село. Підтверджували місцеві, що сліпих у селі було багато, але коли питав, чому так, то ніхто відповісти не міг: чого так – бозна. Дивним це мені здалося. То відпочив і зранку поїхав у Пищики. Вже за Золотоношу виїхав, коли зупинив мене один торгівець, що пер на собі велику торбу з якимось товаром. Сам невеличкий, товстенький, пика така, як у поросяти. Побачив мене, попросив підвезти.

– Хоч трошки, пане, а то заморився дуже.

– А куди тобі потрібно?

– Та до Пищиків, – сказав торгівець.

– А що за село таке? – спитав я, наче і не чув ніколи.

– Та село як село.

– Щось там продаватимеш?

– Ага, книжки. То підвезеш?

– Сідай.

Запер він мені на візок торбегу свою і сам заліз, аж ресори застогнали. Поїхали.

– І оце повну торбу книжок тягнеш? – здивувався я, бо не чув, що по селах люди дуже вже читали. Ще там учитель або лікар, ну, може, іноді панотець. Але і їм такої великої торби забагато.

– Повну!

– А подивитися можна, що за книжки такими торбами продаються? – спитав у нього. А то, думаю, може, це листівки якісь бунтівні.

– Можна, – відкрив він торбу, дав одну книжку. Я відкрив, а там літер немає, самі дірки якісь, наче хтось голкою папір штрикав.

– Що це ще таке? – спитав здивовано у товстуна, а він задоволено посміхається.

– Це книжки для сліпих. Шрифтом Брайля надруковані.

– Так літер же не видно! – не міг я второпати.

– А це ж для сліпих літери, то й не потрібно, щоб було видно їх очима.

– А як же вони читають?

– Пальцями. Ось так, – сказав він і став пальцями по аркушу водити, по тих дірках, які з паперу стирчали.

– Що ж по дірках зрозумієш?

– Це не просто дірки, а літери. Сліпі їх пальцями торкаються і так читають, не гірше, аніж зрячі – звичайні книжки.

– Велика премудрість Господня! – здивувався я. – А що, у Пищиках сліпих стільки, що ціла торбега книг знадобилася?

– Сліпих там багато. Більше, аніж у будь-якому місті. Ну, може, за винятком Москви чи Петербурга. А може, і ні.

– А чого так? – не приховував я подиву. – Народжуються вони сліпими, чи що?

– Та ні, стають, – якось не дуже охоче сказав товстун.

– Як стають?

– Та стають – і все, – скривився він аж, чогось неприємно було йому говорити. – А чого ти так Пищиками зацікавився?

– Так уперше чую про таке село, щоб сліпих стільки! І, мабуть же, з благородних вони, бо мужик, тим більше сліпий, читати не буде, – здогадався я.

– Справді, здебільшого з благородних. Хоча і мужики є.

– Слухай, так а чого сліпнуть? Дуже вже мені цікаво стало.

– А ти сам хто?

– Я прикажчик пана з Харкова, який наказав собі на наступний рік дачу придивитися десь по Дніпру. Щоб риболовля була, тихі місця, краєвид із вікон добрий і недорого. Але ти про ті Пищики розкажи. Бо цікавість аж розбирає!

– А що розповідати? Багато там сліпих. Я їм книжки продаю, на хліб заробляю. Ось і все, – сказав він, але ж бачив я, що не все, далеко не все розповів. Ну, для таких випадків була в мене з собою фляга з горілкою.

– І зараз є? – спитав той Стьопа, який від мене кулаком отримав, зараз он отямився, лежав і слухав.

– Ні, зараз немає. Я ж на фронт їду, а не на розслідування.

– Погано, – зітхнув солдат.

– Не заважай, Стьопко, лежи та слухай! Продовжуйте, Іване Карповичу, будь ласка!

– Ну так от, дістав я флягу, запропонував торгівцю. Той відмовився, але очі аж горять. Ну, я наче ковток зробив, крекнув від задоволення, потім іще. Тут він не втримався:

– А дайте і я спробую.

Я дав, він схопився і такий ковток зробив, що на третину фляги. А фляга ж у мене не панська, що ото мерзавчик тільки і влізе, а солдатська, на півлітра.

– Ой, та не ятріть душу, Іване Карповичу, а то ж випити хочеться! – аж застогнав Стьопа.

– Добре, не буду. Одним словом, скоро так зробилося, що фляга порожня, а торгівець – тепленький. Ну, тут я знову його про Пищики спитав. Звідки це там стільки сліпців.

– Та це через сучку ту, – відповів торгівець.

– Ти, по-перше, не лайся, а по-друге, поясни, про кого балакаєш, – суворо сказав я, бо ж лаятися – то перед Господом ганьбитися.

– Про доньку коваля пищиківського, про Орину, – закивав торгівець. – Така гарна, що як хто її побачить, так одразу і сліпне.

Подивився я на нього: наче не жартує, хоча ось таке верзе.

– То це у Пищиках усі сліпі, чи що? – спитав я.

– Ні, не всі. На жінок вона не діє, то жінки зрячі. А чоловіки – майже всі сліпі. Бо як не бережуться, неодмінно колись та подивляться.

– Чого ж її у хаті не зачинять, Орину ту, щоб людей урятувати?

– Зачиняли її, кілька разів, але сліпі зносили паркани і двері ламали, щоб вона до них виходила.

– Навіщо це їм, вони ж сліпі? – не зрозумів я.

– Та кажуть, що тільки її і бачать. Так у них темрява повна, ніч у молодик, а Орина вийде – і бачать вони її, насолоджуються красою її неземною, хоч і сліпі.

– Що, таки гарненька?

– Не те слово! – п’яно зітхнув торгівець. – Інакше чого б ото люди сліпилися.

– А ти що, її бачив? – підозріло спитав я.

– Бачив, багато разів. Я ж уже кілька років до Пищиків книжки вожу.

– А як же ти не осліп?

– Бозна. Чомусь от не бере мене. Будь-хто подивиться на Орину і тут же зір втратить. А я скільки її бачив – і нічого. Ну, як нічого, очі від неї болять. Поболять і заспокояться, а всі інші люди сліпнуть.

– Дива які. Господи, хоч не нечистої сили це підступи?

– Та ні. У Пищиках церква є, і Орина туди на служби божі ходить.

– І що панотець?

– Та сліпий і панотець, і диякон, і служки майже всі. Але Орину вони люблять і захищають. Ну, як і всі інші залицяльники.

– Хто?

– Залицяльники. Ну, ті, які до Пищиків приїхали, осліпли і залишилися при Орині.

– А що, є і такі?

– Та більшість. Їдуть люди з усіх усюд. З Петербурга і Одеси, з Ростова і Харкова, та зі всієї імперії, а ще й іноземці трапляються! – аж наче вихвалявся торгівець.

– І що вони роблять у тих Пищиках?

– Та сидять під хатою Орини, чекають, коли вийде. Чи на город, чи по воду.

– Чого чекають?

– А щоб дивитися на неї.

– Та сліпі ж вони!

– У всьому сліпі, а ось її бачать. І так їй радіють, що ладні днями під хатою в неї сидіти, чекати, поки з’явиться вона.

– Дива які! Але чого люди здорові до Орини ідуть? Хіба не знають, що осліпнуть?

– Та знають. Але тягне їх, як бджіл до меду. Нічого з собою зробити не можуть. Кажуть собі, що не дивитимуться, коли треба очі заплющать, приїздять до Пищиків, серед сліпих ходять, а потім вийде Орина – і все: подивляться та й самі сліпими стають.

– Та ну не може бути такого! – не повірив я.

– Як не хочеш, то не вір, я не наполягаю. А в тебе ще фляжки немає?

– Ні, немає.

Засумував торгівець, а потім заснув. Розвалився на возі, так хропе, що аж Чалий сіпається, а Чалий же кінь сміливий. Їду я і думаю про те, що почув. З одного боку – маячня, всяке жінка може з чоловіком зробити, навіть і осліпити, але на час, а не назавжди. Та й такого, щоб десятками осліпляла, я не чув. З другого боку, сліпці ж є. Вирішив дарма не гадати, ось невдовзі на власні очі все побачу і з’ясую.

Коли прокинувся торгівець, я його водою пригостив, воно ж сушить після п’яного сну. Він попив, подякував. Аж ось і перехрестя.

– О, це дорога на Пищики. Дякую, добрий візнику. Успіхів тобі в пошуках твоїх.

– То я тебе підвезу. Цікаво стало мені подивитися на ті Пищики.

– Ні, дякую, не треба, – закрутив головою торгівець.

Я наполягав. Він подивився на мене серйозно.

– Слухай, не треба тобі в Пищики. От не треба!

– Та ти не хвилюйся, я дивитися на Орину не буду.

– Слухай, мужик. Мені байдуже, що там із тобою буде. Але ти ж добра людина. Мене підвіз, горілочкою пригостив, водичкою напоїв. Бачу, що хороший ти, родина ж у тебе, напевно, вдома є. То кажу тобі – їдь звідси. Хоч куди, а про Пищики забудь. От наче і не було їх, наче привидівся я тобі у сні.

– Та не хвилюйся ти…

– Мужик, прошу тебе. Це ж на мені гріх буде за тебе, бо я тобі про ці Пищики розпатякав. Прошу, не їдь. Бо будеш потім сліпцем ходити і мене лаяти та чекати, коли Орина вийде.

– Та не буду я на неї дивитися!

– Всі так кажуть! Всі ті сотні чи тисячі бідолах, які по Пищиках вештаються, і собі, і людям обіцяли, присягалися, що не подивляться на Орину. А всі як один подивилися! Бо не в силах людських утриматися від того!

– Але ж тебе не взяло!

– А тисячі інших узяло. Невже думаєш, що й тобі пощастить? – спитав він і подивився на мене.

– Ти, мабуть, думаєш, що я теж схочу книжками торгувати, то не бійся! Я своїм місцем задоволений, – сказав йому, а він зареготав.

– Дурню, нічого я не боюся, бо ніхто, крім мене, торгувати у Пищиках не зможе. І ти, й інші осліпнуть і під хатою Орини сидітимуть. Слухай, я тобі не батько, а ти мені не син, щоб учити, куди тобі їхати. Хочеш – їдь, хочеш – не їдь. Я тебе попередив, а тепер піду.

– Та почекай, може, я ще вирішу поїхати до Пищиків.

– Я з тобою не поїду. Не хочу гріха на душу брати.

Закинув він торбегу собі на плечі й пішов. Товстенький, незграбний. Я постояв-постояв і до Золотоноші подався.

– Невже здалися, Іване Карповичу? – пролунало у вагоні. Всі дивилися на мене з подивом. Бо що це за історія, яка нічим не закінчилася? Бува, не тухлятиною Іван Карпович почастував?

– Звісно, що не здався! – заспокоїв я товариство. – Дещо мені купити треба було в Золотоноші, а наступного дня знову я поїхав до Пищиків тих. Дорогою нагнав кількох чоловіків, з яких один шкутильгав. Судячи з одягу – міські, судячи з розмов – освічені. Побачили мене, спитали, куди їду.

– А ви куди ідете, хлопці?

– До Пищиків, це село таке неподалік Дніпра. Може, підвезете, ми заплатимо, – попросив один із них.

– Треба було в Золотоноші візника брати, – підказав я їм.

– Там перелякані всі якісь, не хочуть до Пищиків везти. То як, підвезеш? У саме село і їхати не треба, перші хати побачимо і підемо.

– Ну, всіх узяти не зможу, вас он четверо.

– Та всіх і не треба. Товариша нашого підвезіть, бо в нього черевики ноги натерли, а босоніж ходити не звик.

– Ну, давайте, підвезу. Сідай, хлопче.

– А ще ось мольберт візьміть, а то важкий, – попросив один із хлопців.

Мольберт поклали, хлопець сів у візок, товариші попросили його біля села чекати і самому не заходити, поїхали ми. Хлопець попросив дозволу черевики зняти.

– Бо як у кайданах у них, сил уже немає.

– Та знімай, звісно, чого ото мучитися.

Він хотів заплатити мені, але я сказав, що грошей не треба, а побалакаємо просто.

– Хороша розмова краща за гроші, – сказав я. – Бачу, що ви люди столичні.

– Ага, з Петербурга ми.

– Студенти?

– Я ще вчуся, а товариші мої вже університет закінчили, працюють.

– Чиновники?

– Ні, один – художник, один учителює, ще один – журналіст.

– Дачу на Дніпрі шукаєте? – спитав безневинно.

– Ну, можна і так сказати, – ніяково посміхнувся хлопець. – А ви про Орину з Пищиків чули?

– Про красуню ту? – спитав я.

– Ага, про неї.

– Чув. А ви що до неї?

– Та ні… – хлопець зашарівся під моїм поглядом, відвернувся. Не вмів брехати. – Ну, так, до неї. Але ми не дивитимемося, ні!

– Тоді навіщо їдете?

– Журналіст статтю в газету напише, вчитель хоче зі сліпими поспілкуватися, а художник планує намалювати Орину.

– Як же можна намалювати не дивлячись? – здивувався я.

– А він окуляри спеціальні приготував. У них на сонце дивитися можна, і очі не болять. Як уже сонце витримують, то і Орину мусять!

– А ти для чого ідеш?

– Та цікаво просто. Почув я про ту Орину, і запала вона мені в душу.

– Отруйна вона.

– Я знаю! Але я не дивитимуся!

– Всі так кажуть, – відповів я, бо шкода мені було хлопчину.

– Ні, я теж підготувався! Ось дивіться! – показав мені сталеві кільця якісь.

– Що це?

– Наручники! Сучасні, американські, мені поштою надіслали! Ось так їх можна на руки надягти! – показав.

Подивився я – таки зручна штука, коли когось зв’язати треба.

– Бачите, тільки рік тому випускати почали! В Америці! – хвалився хлопець.

– Ну, штука непогана, – кивнув я. – Але як ти нею від Орини вбережешся?

– А так! – аж крикнув хлопець і вихопив із кишені окуляри. Не звичайні, а такі, як ото в льотчиків бувають. Тільки скло в них якесь дивне.

– Що зі склом? – спитав я.

– Я його чорною фарбою замалював, у три шари! Ось дивіться, коли підемо до Орини, я все приготую. Вже біля дому попрошу товаришів одягти мені наручники, щоб руки за спиною, і окуляри надягти. В них я нічого не побачу і зірвати їх не зможу! То й не подивлюся на Орину, як би не хотів. Скажіть, хороший план?

– Так а навіщо ж їхати тоді до Орини, коли її не бачити? – спитав я.

– А я хочу просто відчути її поруч. А дивитися не буду, ні! Дивитися небезпечно.

– Ну, не знаю… – зітхнув я, бо з досвіду знав, що часто план хороший буває, а коли починаєш його виконувати, то руйнується все.

– Все буде добре, ви не хвилюйтеся, – запевнив хлопець, помітивши мої сумніви.

– А звідки ти про цю Орину почув? Де Петербург, а де Пищики!

– Двоє моїх товаришів із гімназії сюди потрапили. Звідки вони дізналися – бозна, але поїхали сюди. Побачили, осліпли і залишилися у Пищиках. Одного батько з братом їздили забирати. Силоміць забрали, бо той не хотів їхати. Зв’язали, відвезли до Петербурга. А бідолаха з дому втік і під трамвай потрапив.

– А чого втік?

– До Пищиків хотів дістатися. Бо хто Орину хоч раз побачить, той уже ніколи її не забуде і завжди хотітиме поруч бути. Така ця Орина, – зачаровано сказав хлопець. – А іншого товариша поїхав дядько забирати. Офіцер, командир батальйону, серйозна людина. Племінника зв’язав, на віз поклав і наказав до станції везти. А сам залишився чомусь. Подивився, осліп і в Пищиках тепер теж.

– Ну і чого ж тобі в ті Пищики треба лізти, коли ти знаєш, як там небезпечно? – спитав я суворо хлопця.

– Та того, що я теж спокій утратив. Тільки про Орину і думаю! Про те, як може бути, що на жінку подивишся і осліпнеш! Я останні дні перед поїздкою не спав, усе думав, як воно в Пищиках буде.

– А як тебе батьки відпустили?

– Та ніяк. Вони думають, що я до дядька в Катеринослав поїхав. А я вирішив сюди заїхати. У потязі зустрів товаришів. Ото разом добиралися. Вони теж про небезпеку Орини знають, але сподіваються врятуватися. А ви у Пищиках бували?

– Ні, що ти! Це ж панська справа – за Ориною тою дуріти, а мужицька справа – працювати. – запевнив я.

– Не кажіть! У Пищиках буцімто й мужиків багато, бо воно ж будь-кому цікаво на диво те подивитися!

– Тьху! Навіщо воно, те диво, коли потім усе життя сліпим жити! – скривився я.

– Ну, воно-то так, але ж усе одно диво, таємниця, чимось притягує, манить Орина та! – Хлопець замріяно подивився у небо. Дитина ж іще, а пропасти може.

– Може, не поїдеш ти до тих Пищиків? – спитав я. – Давай тебе на станцію відвезу? Іншою дорогою, якщо товаришів своїх бачити не хочеш. Поїдеш до дядька і горя не знатимеш!

– Ні, що ви, треба мені до Пищиків! І я ж підготувався, самі бачили!

Скільки не переконував я хлопця, а він на своєму твердо стояв: у Пищики – і все. Наче якась сила потужна його туди тягла. Що ж то за Орина така? Відчув я небезпеку. Звичайна людина, коли небезпеку відчує, обійде десятою дорогою. А в мене так, що, наче п’яниця по горілку, за небезпекою я бігаю і нею живу. І тоді підбадьорився, усміхатися почав, чув, як серце загупало, щасливе від можливих пригод. Воно-то кожному своя планида, а мені ото планида по лезу ножа ходити і з того радіти.

Розмірковував я про планиду свою, коли попереду побачив перші хати Пищиків. Тоді хлопець зліз, узяв мольберт і залишився чекати товаришів.

– Домовилися ми разом бути. А ви куди? Невже до Пищиків поїдете? – здивувався мій попутник.

– Ага, але я у справах, а не до Орини. Все, хлопче, бувай. Але я б радив тобі додому їхати, – востаннє спробував я його переконати.

– Дякую, дядьку, за те, що підвезли, – відповів хлопець і залишився чекати товаришів.

З тим і поїхав я у Пищики. Уважно дивився навколо. Спочатку село як село: хати, городи, півні горлають, корови мукають, гуси у калюжах плавають. Вулиця в селі одна і веде до церкви, яка на горбочку невеликому. Їду собі. З місцевих видно тільки жінок. Хтось із них на городах порається, хтось по воду до колодязя вийшов. Мене побачать, покрутять головами, наче засуджують, і далі своїми справами займаються. Їду далі, коли побачив сліпого. Він ішов кудись із ціпком у руці, яким шлях собі намацував. Потім ще одного, а далі вже натовпи сліпих почалися. Сиділи під парканами, ходили, балакали між собою.

– Таки приїхав, – почув я позаду. Озирнувся, а то торгівець. Уже, видно, всі книги продав, бо торбега порожня була.

– Приїхав, – кивнув я. – Не збирався, але у Золотоноші хлопців зустрів, які аж із Петербурга мандрували на Орину подивитися. І подумав, що люди зі столиці їдуть за тим дивом, а я поруч був і оминув.

– Ну, дивися, – стенув плечима торгівець.

– А проведи мене селом. Ти ж тут усе знаєш, – попросив я.

– Добре, поїхали, – сів торгівець у візок. – Як бачиш, це головна вулиця Пищиків, веде до церкви. На цій вулиці й хата Орини. Залицяльники намагаються триматися від неї неподалік. Щоб кроків сто-двісті, не більше. То тут сліпих і багато.

– А що то за будинки дивні? – показую я на кілька двоповерхових хат, чимось схожих на вулики, з купою невеличких вікон. Ніколи таких не бачив, ані у селах, ані у містах.

– А це для залицяльників. Улітку вони просто неба живуть, а як холоднішає, десь ночувати їм треба. То місцеві побудували і здають. Можна цілу кімнату наймати, можна ліжко, а то й місце на підлозі, це найдешевше – по копійці за ніч, а у великі морози по дві. Взимку набивається в ті хати страшенно люду. Стільки, що не пройдеш. А якось хата така загорілася, вискочити тільки кілька десятків устигли, які ближче до дверей спали. А сорок двоє загинуло. Онде бачиш садок?

– Бачу.

– То біля хати Орининої, – кивнув торгівець.

Я подивився – звичайна наче хата.

– А розкажи про родину Оринину.

– А що там розказувати? В Орини батько коваль був, кажуть, непоганий. Працював собі у кузні, яка теж тут, неподалік. Четверо дівчат у нього було, хлопця хотів. Коли п’ятою дитиною дружина ходила, все мріяв, що нарешті буде продовжувач роду. Тільки знову дівчинка народилася. Ну, тут уже як Бог дасть. Назвали дівку Ориною. Спочатку вона така, як і всі, була. Тобто така, що подивишся і не сліпнеш. Хоча, звісно, гарненька. З самого малку гарненька була, що аж сусіди заздрили. Наче лялечка. Це ще професор помітив, який пологи приймав.

– Звідки тут професор? – не зрозумів я.

– А тоді фельдшер із Пищиків на білу гарячку захворів, бо випив увесь спирт, який для дезінфекції інструменту виділявся. Лікувати фельдшера приїхав один професор, який на Дніпрі дачу знімав. Він і пологи приймав у Орининої матері. Узяв немовля на руки і аж здивувався, яке красиве дитя. До того розчулився, що не лише грошей не взяв, а ще й дав, тільки б батьки дозволили немовля сфотографувати. Сам привіз фотографа і зробив знімок, який потім навіть у газеті надрукували, з підписом про дуже гарненьке немовля. Я ту фотографію бачив, вона й справді дуже гарна була, дивився б і дивився.

– Слухай, а куди це сліпі збираються? – перервав я торгаша, бо побачив, як сліпці почали підводитися, виходити з дворів та садків на вулицю, посунули до церкви.

– А це в них сеанс скоро, – пояснив торгівець.

– Що-що? – не зрозумів я.

– Сеанс. Орина зранку з хати виходить, по обіді і ввечері. Залицяльники намагаються жодного разу не пропускати. І приходять завжди раніше, щоб кращі місця зайняти. От зараз іще не менше години до виходу Орини, а вони вже поспішають. Зупини коня, нехай пройдуть.

Зупинив я Чалого, який почав хвилюватися, форкати, бо ж не доводилося йому бачити такої сили-силенної сліпих. Наче ріка, вирували навколо нас суцільним натовпом. Самі чоловіки, різного віку, від підлітків до зовсім уже старців, але здебільшого років двадцяти-тридцяти. Одягнені були в білі сорочки, деякі в капелюхах, більшість босоніж. Ішли мовчки, від чого аж моторошно ставало. Проминули нас, потім стали оточувати хату Орини. Хтось на землю сідав, інші навколо ставали, коли місця не залишалося, то лізли на дерева, де вже були спеціальні сідала зроблені. Подекуди і на парканах сиділи, на дахах хат та сараїв.

– Слухай, а онде дві жінки! Сліпі! – здивувався я, коли це побачив. Видно, що з освічених, дворянки. Ішли під руку, в руках тримали красиві елегантні ціпки. У одної в волосся квітка була заправлена. – Хіба жінки теж сліпнуть?

– Зазвичай ні, але ось ці дві чогось осліпли. Одна англійська піддана, донька лорда, відома авантюристка. Якось почула про Орину, приїхала зробити сенсаційний матеріал для англійських газет і залишилася тут назавжди. Це ота, білява, в неї ще обличчя трохи коняче. А чорнява красуня, на хлопчика схожа, – донька казанського купця. Батько її дуже любив і волі забагато дав. Освіту вона отримала, замислюватися почала, заміж відмовилася виходити. Коли силоміць видали, то втекла від чоловіка. Потім до Пищиків приїхала, осліпла і залишилася. Потоваришувала з англійкою, і тепер вони завжди парою ходять. Винаймають цілу хату, бо гроші в них є. Купець казанський по доньку присилав людей. Спочатку одного колишнього пристава, потім трьох злодіїв досвідчених із Кром, але всі вони на Орину подивилися, осліпли і тут залишилися.

– Жах який. Розкажи, як усе почалося тут.

– Щось у горлі пересохло, – поскаржився торгівець. – Ходімо у трактир.

– Диви, не у всякому селі трактир є! – здивувався.

– Залицяльникам же їсти-пити треба.

– А звідки в них гроші?

– Комусь родичі висилають, а хтось старцює серед багатших товаришів. Два чаю і млинців! – сказав торгівець жінці, яка зустріла нас у трактирі.

Пройшли ми, сіли за стіл у кутку.

– Так ось, – продовжив торгівець, – почалося так. Росла Орина і ставала з кожним роком красивішою: гарненька, ну як лялечка. Багато про це балакали. Ну, нашим людям тільки дай язиком почесати. Любили розпатякувати, чи від Бога, чи від диявола краса та, і навіщо вона простій сільській дівці. Казали, що буде від тої краси горе батькам. Якось про Орину почув панич один з-під Корсуня. Син багатих батьків, хотів художником стати. Кажуть, талановитий був, вступив до Імператорської академії мистецтв. Провчився рік, приїхав додому на канікули, Дніпро малював і кручі. А коли почув про Орину, то схотів зробити її портрет. Приїхав до батька її, той проти був, бо ж дівчині десять років, дитя, що там малювати. Але художник пообіцяв ковалеві червінець і зібрався малювати просто у дворі, тож батько погодився. Художник наказав перевезти у двір величезний кущ троянд і під ним лавку поставити. На ту лавку Орину посадив і почав малювати. Кажуть, що дуже добре все виглядало і самому художнику подобалося, він аж кілька захоплених телеграм товаришам у Петербург відбив. Три дні малював, ще планував день-другий, аж тут дощ пішов. Ну, художник із мольбертом у хату забіг, Орина теж, намочилася трохи під дощем. Сіла на лавці сохнути, а художник на неї подивився і закричав. Схопився за очі і став скаржитися, що нічого не бачить. Спершу не повірили йому, бо як таке може бути, що ось бачив, а ось уже не бачить? Але панич своє торочив, що не бачить. Злякався батько Оринин, дочекався, поки дощ мине, і повіз панича у Золотоношу до повітової лікарні. Там подивилися і підтвердили, що справді сліпим пан художник зробився. Нічого не бачить. А причина того невідома. Батьки відправили сина до Петербурга, там світила медицини його докладно подивилися і нічого не зрозуміли. Вирішили, що просто не витримали очі навантаження під час малювання, і відправили хлопця до санаторію на Кавказ.

Історією осліплого художника зацікавився один літератор із Москви, який вирішив написати про це книгу. Мовляв, молодий геній, у якого попереду світова слава і замовлення найбільших музеїв, зустрічає надзвичайну красуню, портрет якої прославить його навіки. І тут злий фатум позбавляє його зору. Але художник не відступає, починає малювати наосліп і таки закінчує портрет, який зажив великої слави! Сліпий художник із портретом красуні їде по імперії і всюди збирає натовпи відвідувачів. Тріумф! Літератор навіть отримав аванс у видавця Суворіна, приїхав до Пищиків, поговорив із місцевими і пішов до Орини. Батько пускати в хату не схотів, вигнав, бо і так мав купу неприємностей через осліплого художника. Але літератор виявився людиною хитрою, сховався у кущах, дочекався, поки Орина піде до колодязя, і там її перестрів. Здивувався її красі, заговорив із нею. Дівчина злякалася незнайомця, хотіла побігти додому, літератор схопив її за руку, щоб затримати, а потім схопився за власні очі. І закричав, що нічого не бачить. Коваль швиденько відвіз його на станцію, посадив у потяг до Москви, де лікарі так і не змогли назвати причину сліпоти, сліпоти повної і невиліковної.

До Пищиків приїхала поліція, щоб розібратися, хто це тут панів сліпить. Нічого не з’ясували, забрали коваля і посадили у Золотоноші в холодну. Орина пішла батькові передачу нести, і в повітовій поліції осліпло двоє співробітників. Од гріха подалі коваля випустили і наказали йому тримати доньку вдома. Але це ж село, як тут не випустиш, коли чи посапати на городі треба, чи по воду сходити, чи худобу попорати. Виходила Орина, спокійно все було, коли якось біля двору ковальського крик почувся. Із кущів поруч виліз чоловік, пищиківський мірошник. Поважна людина, в нього дружина, четверо дітей, уже онуки були, два млини. Що він робив у кущах біля Орининої хати, пояснити не зміг, але осліп. Дружина мірошника почала кричати, що Орина – відьма, з нечистою силою сплуталася і людей зору позбавляє, щоб замість світу Божого бачили вони лише темряву пекельну. Зібралися люди і повалили до хати коваля з наміром кляту Орину схопити і спалити. Коваль спробував доньку захищати, але що він сам проти натовпу? Повалили його, вибили двері у хату, а за дверима Орина. Вирішила не ховатися, сама вийшла. Побачили її люди і аж ахнули. Бо така вже красуня, що безсумнівно – від Бога краса та. Відступив натовп, а Орина вийшла, забрала батька побитого, допомогла до хати дійти.

– Як прийшли мене вбивати, то вбивайте, а батька мого не чіпайте, бо ні в чому він не винен, – сказала людям.

А вони мовчали. Навіть мірошниковій дружині – і тій заціпило. Коли як закричить один хлопець, що в передніх лавах був, коваля бив і двері до хати ламав. Дебелий хлопчина, норову буйного, а то закричав і за очі схопився, верещав, що нічого не бачить. Тут іще з одним те саме трапилося, і ще. Перелякалися люди і кинулися навтіки. Залишивши перед хатою Орини аж вісьмох сліпих! – Торгівець захоплено схопив мене за руку і смикнув. – Уявляєш?

Рука в нього була неприємна, мокра, наче жаб’яча, струсив я її, сам головою закрутив від подиву. Тут якраз чай нам принесли.

– А млинці ж як? – несподівано спитав побитий солдат із вагонної підлоги, і всі на нього насипалися, щоб не заважав і про їжу не згадував.

– Принесли лише чай. Ми випили по склянці. Спитав я, чого влада не втрутилася, коли ось так людей зору позбавляють.

– Чого ж не втрутилася? Втрутилася! – заперечив торгівець. – Прислали десяток козаків із офіцером, щоб забрати Орину і виселити кудись далеко, у Сибір, чи що. Приїхали козаки, офіцер наказав речі збирати. Тут Орина вийшла. І всі вони посліпли! Всі до одного! І офіцер, і десятеро козаків! Схопилися за обличчя, кричать, що не бачать світу білого. Забрали їх до шпиталю військового, більше нікого не надсилали. Бо кому потрібно зором своїм ризикувати? Вирішили залишити все як є. Тим більше, що і в повіті, і в губернії скандалу боялися. Бо що це за дива такі, що дівка сліпить людей? Чи не політика якась? А що як вісник апокаліпсису? Чиновний люд див не любить, то вирішили все так зробити, наче і немає ніякої Орини.

Але чутки пішли. І почали їхати до Пищиків люди. Попервах небагато, один-два на день. Приїдуть, хату Орини знайдуть, сідають і чекають. Коли побачать її – сліпнуть. Спочатку не всі сліпнули, але згодом уже всі як один зір втрачали. Ну, осліпнуть, відвезуть їх на станцію. Нові приходять. А потім і сліпі почали повертатися. Першим отой син панський, художник. Батьки його відправили на Кавказ, у санаторій. Він звідти втік і приїхав до Пищиків. Батьки його знову забрали, відправили аж до Швейцарії. Він і звідти втік, хоча сліпому ж тікати нелегко. Але втік, знову до Пищиків приїхав, під двором у коваля сів. Той лаятися почав, гнав, але не йшов сліпець. Каже, покажіть доньку, інакше не піду. Тиждень сидів, аж поки вийшла Орина. І художник той хоч сліпий, але побачив її! Підхопився і почав красу її вихваляти, з сонцем порівнювати. Коли знову батьки його хотіли забрати, сказав, що вени собі переріже, бо не може жити без Орини. Залишили його. Потім іще почали сліпі приходити. Спочатку було їх кілька, потім десяток, потім кілька десятків. Місцеві спочатку скаржилися в поліцію, а потім зрозуміли, що це ж заробіток. Бо сліпим щось їсти треба, десь ночувати, а ще ж доглядати треба сліпих, а все це гроші. Бо ж серед сліпих бідних мало було, здебільшого мали вони грошовитих родичів.

Ті родичі, звісно, невдоволені були, вимагали від влади діяти, щоб запобігти хоча б новим випадкам осліплення. У повіті подумали і поставили перед Пищиками рогатку з двома стражниками, які мусили до села чужих не пускати. Ну, а місцеві нехай уже якось так. Як і все у нас, рогатка та була наче сідло до поросяти. Бо ж одразу почали стражники хабарі брати. Спочатку по п’ятаку, потім по гривенику, а далі і по полтині. У кого грошей не було, ті рогатку просто обходили полями. Хто хотів, той до Пищиків і потрапляв. Через це згодом рогатку зовсім прибрали. Тоді спробували заборонити Орині виходити на вулицю, посадили під хатній арешт. Та тільки де там – день вона не вийшла, два, а далі сліпці захвилювалися. Оточили хату і сказали, що або штурмом її візьмуть, або нехай покажуть Орину. Сліпих тут уже було близько сотні. Воно б можна послати козаків і розігнати натовп, але козаки у Пищики їхати не хотіли, поліція теж. Довелося піти сліпим назустріч, і стала Орина виходити тричі на день. Під час цих виходів сліпі радіють, а зрячі зору позбавляються. Оце таке.

– А як же вам вдалося не осліпнути? – спитав я торгівця.

– Не знаю. Вдалося – і все.

– Ви – єдиний такий?

– Ні, ще було кілька випадків. Один офіцер-кінногвардієць, француз один, потім іще купець із Ростова, оце і всі, кого знаю. А осліпли ж тисячі.

– Та невже тисячі?

– Тисячі, тисячі. Щодня приходить до десятка, і всі сліпнуть. Тисячі.

– А чого сліпі тут сидять?

– Бо притягує їх Орина. Кажуть, що як не побачать її день-два, то й жити їм не хочеться. Через це всякими шляхами сюди сліпці біжать. І ніщо їх зупинити не може. Багато випадків було, коли родичі сліпих не пускали, на ланцюг садовили чи у підвал. То сліпі калічилися, аби тільки звільнитися та прибігти сюди. А коли не могли звільнитися, то край собі робили, бо не можуть без Орини жити. Біжать сюди, дорогою гинуть, а біжать.

– Що ж вони тут роблять?

– На Орину дивляться, а у проміжках балакають про неї та її красу.

– Дива які!

– Не передумав іще дивитися на неї? – спитав торгівець.

– Та я й не хочу дивитися, мені просто цікаво дізнатися, чи правда все те, що ти розповів, чи ні, – пояснив я.

– Що ж, ходімо дивитися, залицяльники вже розсілися, чекають.

Вийшли ми з трактиру, дивимося, справді, всі сліпі у білих своїх вбраннях розсілися навколо хати Орини, наче снігу насипало. Серед сліпих помітно виділялися зрячі, які сьогодні тільки прийшли. Он ті, яких я зустрів, он інші. Одинадцятеро нових. Художник мольберт поставив і одягнув захисні окуляри, хлопець, якого я віз, показував, як наручники йому застібнути, готувалися. Бачив, що приголомшені кількістю сліпих, але жоден зрячий не відступив, не втік. Я помітив, що зрячим звільнили хороше місце біля самих воріт Орининого двору. Між собою сліпі за місця штовхалися, а зрячим звільнили.

– Чого це так? – спитав у торгівця.

– Бо важливо перший раз дуже добре Орину побачити. Ще цілими очима, бо потім уже доведеться бачити лише сліпими. Тому зрячим найкращими місцями і поступаються, поважають. Господи, он діти ж зовсім сюди приходять, – зітхнув торгівець і вказав на хлопчика, якого я віз. – Спробую його врятувати.

Торгівець пішов, а я залишився на місці. Озирався і очам своїм не вірив. Потім побачив кількох чоловіків, уже сліпих, але ще не в білих сорочках, а в цивільному одязі. Балакали російською, з вимовою столичною. Підійшов до них, поцікавився, чи не з комісії вони. Чоловіки напружилися, спитали, чого це я цікавлюся.

– Якщо ви з поліції, то ми повертатися не будемо! Не примусите нас! – схопили один одного за руки, так, що і не відірвеш їх.

– Виходить, виходить! – почулося у натовпі, і сліпі одразу втратили до мене цікавість. Почали шикуватися на вулиці, як ото люди на Водохреща.

І тут за планом треба було мені піти. Ну хоч у трактирі сховатися, а краще нагнати Чалого і взагалі за межі Пищиків виїхати, перечекати, потім повернутися, подивитися, що тут і як. Але не пішов і не поїхав, залишився на місці. Стояв, умовляв сам себе, що коли потрібно буде, просто очі заплющу, руками затулю – і все, чого боятися? Аж закивав сам собі. Побачив, що торгівець повертається, сам, без хлопчика. Вже товариші йому наручники одягли і окуляри на очі начепили.

– Ну що, залишаєшся сліпнути? – спитав у мене торгівець.

Кивнув я.

– Тоді коня з візком продаси мені? Хороший у тебе кінь!

– Продам, – чомусь легко погодився я.

Торгівець пішов собі до трактиру, а я далі стояв. І тут спіймав себе на думці, що нічого страшного, як осліпну. Тут же добре так. І біля Орини буду. Подумав ото, потім зрозумів, що подумав, за голову схопився. А по натовпу: «Іде! Іде Орина!» Занервували сліпі, витягнулися струнко, наче на параді. Почув я, як хвіртка заскрипіла. «Виходить! Виходить!» – знову шепіт пробігся і вщух. І тут я зрозумів, що остання в мене можливість врятуватися. Вже втекти не втечу, але хоч якось вистрибну з пастки цієї. Вихопив я з кишені коробку нюхального тютюну та обома руками собі в очі трусонув.

– Тютюном! – аж скрикнули солдати у вагоні. – В очі!

– В очі, хлопці, прямісінько в очі! Ох як же запекло мені! Ну от наче хтось розпеченим кілком в очі штрикнув! Я аж закричав, але на крик мій ніхто й уваги не звернув. «Іде! Іде!» – шепотіли навколо. «Бачу! Бачу!» – вже кричали, мабуть, тому, що наближалася Орина. І хоч як я собі присягався, що не дивитимуся на неї, але от тільки почув, що поруч вона, розплющив очі і хотів подивитися та тільки нічогісінько не побачив, в очах пекло і сльози заливали. «Бачу! Бачу! Бачу!» – шепотіли навколо, і мені так схотілося побачити Орину, що побіг я до колодязя, який біля трактиру бачив. Там хотів промити очі і таки побачити красуню небесну. Мабуть, добіг би і пропав, але пощастило мені, бо дорогою наштовхнувся на стовп. Головою з усього розмаху! Знепритомнів і впав. Отямився від того, що вилили на мене води холодної. Застогнав.

– Ну що, живий? – пізнав я голос торгівця.

– Живий. А де вона?

– Пішла. Тепер до вечора чекати. Ну що, осліп?

– Не знаю.

В очах запекло.

– Полий мені на обличчя, – попросив я торгівця. Той полив. Я очі старанно промив.

– Навіть не старайся. Ти ж її бачив, то все, осліп, – «заспокоїв» мене торгівець.

Я спочатку і сам злякався. Але помітив, що світло бачу. Далі вже і тіні бачив. Потім торгівця розгледів.

– Та ні, бачу я, – сказав нерішуче і подивився на торгівця.

– Не може бути! Скільки я показую? – Він два пальці на правій руці зігнув, а три залишив.

– Три.

– А зараз?

– А як сказати, коли всі пальці у кулаку? – спитав у нього.

Він на мене вирячився.

– Як це ти так? Чому не осліп? – питав перелякано торгівець і уважно до мене придивлявся.

– Не знаю, – сказав я і подякував Господові нашому, що здогадався тютюну взяти на випадок, якщо очі замилити доведеться. Тепер, звісно, боліли, але ж цілі, бачив я, не осліп!

– Слухай, а в тебе дружина є? – спитав чогось торгівець.

– Немає.

– А коханка?

– Коханку мати – дорого. Я до дівчат ходжу в заклади.

– І як, подобається? – виявляв незрозумілу мені зацікавленість співрозмовник.

– Та якби не подобалося, навіщо б це я гроші витрачав! – здивувався я. – Звісно, що подобається!

Я вже сидів і головою крутив, бо голова боліла, наче з похмілля.

– Тьху! – чогось засмутився торгівець і пішов геть. Я підвівся, у голові паморочилося, ледь стояв на ногах.

Поруч проходили сліпці. Вони ішли довгими вервечками, тримаючи один одного за плече, розмовляли виключно про Орину, про красу її. Казали, що сьогодні вона була просто пречудова. В одній із низок помітив я хлопця з Петербурга та його товаришів. Вони осліпли, ішли разом з усіма, балакали про Орину. Я підійшов до хлопця.

– Це я, візник. Чому ти осліп? А як же окуляри? – спитав у нього.

– А я товаришів попросив скинути, – сказав він і посміхнувся щасливий. – Ти бачив Орину, бачив?

– А товариш твій, художник, він же теж в окулярах був захисних?

– Здер із себе окуляри. І теж її побачив! Яка ж вона чудова! Це таке щастя!

Хлопець усміхнувся мені і пішов далі. Сліпці розходилися по хатах та садках, сідали в тіні і балакали. Лише про Орину. Жодного зрячого, окрім мене та торгівця, я не помітив. Ну, ще були місцеві жінки і діти, які бачили. А чоловіки місцеві всі були сліпі. І панотець, якого я зустрів біля церкви, і вчитель, і фельдшер. Усі. Я ще походив трохи селом, порозпитував місцевих. Але вони поставилися до мене з підозрою, про сліпих нічого не хотіли розповідати. Бо це ж їхній хліб був, боялися, що якось я можу завадити цим заробіткам.

Ще побалакав із хлопцями з комісії. Вони і чути не хотіли про повернення, шкодували, що не зміг я побачити Орини, пропонували залишитися до вечора. Але залишатися я не став, поїхав задовго до того, як мусила дівка вийти. Бо не був упевнений, що знову не схочеться мені її побачити. Я ж, хлопці, така людина, що в руках себе тримаю. Але от тоді відчував, що Орина мою волю через коліно переламає, і нічого я не вдію. Краще було поїхати геть.

У Золотоноші сходив я до лазень, зняв бороду та перуку, в які наряджався, щоб не пізнали мене. Прийшов на вокзал, чекати на потяг, коли підійшов до мене один чоловік. Років п’ятдесяти, з освічених. Сказав, що лікар із Харкова, впізнав мене, бо читав мої пригоди.

– Іване Карповичу, дозвольте вас запитати?

– Питайте, звісно.

– Ваше перебування у Золотоноші якось пов’язане з Пищиками? – здивував мене лікар.

– Вибачте, а ваше? – поцікавився я.

– Моє – так. Я відвозив туди свого пацієнта.

– Відколи це лікарі відвозять пацієнтів на каліцтво? – не дуже чемно здивувався я.

– Справа в тому, що мій пацієнт уже був сліпий. Побував у Пищиках два роки тому і осліп. Батьки робили все, щоб вилікувати його. Але сучасна медицина тут безсила. Вона не може лікувати такі ушкодження кришталика ока.

– Чим вони викликані, ті ушкодження?

Лікар трохи розгублено посміхнувся.

– Ну, взагалі-то, теоретичного пояснення тут немає. Але, як відомо з практики, ураження кришталиків настає під час візуального контакту з тією дівчиною, Ориною, ковалевою донькою. Та це побутове, а не наукове пояснення. Наука поки безсила пояснити те, що стається з очима. Так само, як і те, чому вже сліпих жертв Орини тягне до неї.

– Тягне?

– З надзвичайною силою. Майже рік я намагався притлумити у свого пацієнта цей потяг, який примушував його будь-що намагатися приїхати в Пищики. Я давав заспокійливі, за допомогою хімічних засобів зменшував його чоловічу силу, комбінував снодійні. Але що б я не робив, тільки-но дія ліків минала, пацієнт починав вимагати відвезти його до Пищиків, а коли не відвозили, то намагався втекти з лікарні, щоб доїхати туди самотужки. При цьому ж, ви розумієте, сліпій людині досить важко тікати. Але він робив це, незважаючи на ризик скалічитися, а то й загинути. Врешті-решт я мусив запропонувати його батькам таки відпустити хлопця до Пищиків, бо лише там він міг заспокоїтися. Це був важкий удар для родини, хлопець мав бути спадкоємцем і продовжувачем справи свого батька, але сталося не так. Батьки порадилися з рабином і дозволили мені відвезти хлопця сюди. Я винайняв для нього зручну кімнату, оплатив проживання та харчування. Здається, пацієнт буде щасливий. А ви що про це думаєте, Іване Карповичу?

– Навіть не знаю, що і думати. Ця історія надто загадкова для мене. Начебто є жертви, начебто є злочин, але злочинця немає. І що з цим робити – незрозуміло.

– Так, Іване Карповичу, це просто якийсь страшний збіг обставин.

– Ви чули про щось подібне? – спитав я у лікаря.

– Ні, жодного разу. І ніхто не чув. Я описав пошкодження кришталика ока, які виникають від споглядання Орини, назвав це нейтрально «Пищицький дефект». Стаття про нього вийшла в кількох фахових журналах, у тому числі в одному європейському. Колеги з багатьох країн засвідчили, що не перетиналися ні з чим подібним. Були навіть сумніви у правдивості моїх спостережень, але я запросив до Харкова кількох колег. Вони подивилися мого пацієнта і підтвердили кожне твердження моєї статті.

– І що ви написали про Орину?

– Ані слова. Я написав про пошкодження очей, які трапляються з невідомих причин.

– Боялися цензури?

– Ні, того, що колеги мене засміють. Красуня, яка позбавляє зору, – це добре для оперетки, але неприйнятно для науки. А що у вас з очима, Іване Карповичу? Вони якісь почервонілі.

– Випадково чхнув на відкриту пачку тютюну для нюхання, він потрапив в очі. Сподіваюся, нічого страшного. А ви замислювалися, чому не всі люди сліпнуть від Орини?

Лікар подивився на мене з підозрою.

– А ви дивилися і не осліпли? – спитав чомусь холодним офіційним голосом.

– Ні, я не дивився. Я ж бачив, чим усе це закінчується. Але я ходив по селу, жінки всі бачать, діти, і хлопчики, і дівчата теж. А от уже серед підлітків починається поділ. Юнаки – сліпнуть, а дівчата ні. В чому секрет?

– Бозна, Іване Карповичу.

Насправді лікар тоді мені дещо розповів, але я вирішив, що переповнений вагон солдатів – не найкраще місце, щоб переповідати нашу з ним розмову, яка була досить цікавою.

– Не можу стверджувати напевно, але в мене є одна версія. – Лікар подивився на мене.

– Яка саме?

– Втрата зору відбувається у мить статевого потягу до Орини.

– Це як?

– Людина, чоловік, відчуває хіть, бажання злягтися з Ориною, – і тоді сліпне.

– Що? Не може бути!

– Може, Іване Карповичу, може! Подивіться на факти! Жінки майже не сліпнуть від Орини, що й зрозуміло, бо жінки не відчувають до неї бажання!

– Але є якісь дві дами, я їх сам бачив…

– Ви чуло щось про сапфізм?

– Про сапфір? – перепитав я.

– Ні, про сапфізм.

– Що це таке?

– Це коли жінки кохають жінок.

– Жінки жінок? Як це? – нічого не зрозумів я. – Ще про содомітів чув, а…

– Те саме трапляється і в жінок, тільки значно рідше. Так от, ті дві постраждалі були сапфістками, зажадали Орину і осліпли.

– Але є чоловіки, які…

– Які не осліпли? Тут теж усе просто. Ці чоловіки не відчули бажання до Орини. Зважаючи на її красу, це могло бути лише у випадку, якщо чоловік зовсім не має статевого бажання або бажання щодо жінок.

– Тобто всі, хто не осліп, – або мерини, або содоміти?

– Так. Я провів огляди чотирьох чоловік, які бачили Орину і не осліпли. В одному випадку була тяжка травма таза, яка позбавила людину статевих хвилювань, у трьох інших були содоміти. Ще не сліпнуть діти, бо в них до певного віку немає статевих бажань. Та тільки хлопчики починають дорослішати, вони сліпнуть. У Пищиках хлопці починають сліпнути з десяти років, і вже в чотирнадцять кількість сліпих серед підлітків становить майже сто відсотків. Сільські діти рано дорослішають.

– Тобто, щоб осліпнути, треба бачити Орину і зажадати її?

– Так, Іване Карповичу.

– А як вона приваблює? І до осліплення, і після? Чому чоловіки лізуть до неї, наче п’яниці до пляшки? Всі ж бачать сліпих, але спочатку сподіваються, що якось цього уникнуть, потім сліпнуть і оселяються у Пищиках?

– Ось тут, Іване Карповичу, в мене навіть версій немає. Я робив досліди зі своїм пацієнтом, тим більше, що його батьки мали можливість оплатити мою цікавість. Я садовив його в глибокі підвали, оббиті залізом. На випадок, якщо зв’язок з Ориною здійснювався за допомогою чогось схожого на радіо. Я хотів перебити цей зв’язок, але нічого не вийшло, бо, здається, Орина була в голові пацієнта. Викарбувана в його свідомості. До речі, один зі сліпців, якого батьки теж не відпускали в Пищики, втік і попав у Харкові під трамвай. Я домігся дозволу проводити розтин загиблого. Уважно вивчив усі внутрішні органи в пошуках якихось патологій. Нічого не знайшов, окрім збільшеної печінки, але це через те, що батьки намагалися перемогти Орину за допомогою зеленого змія. Також я уважно вивчив мозок. Через отримані травми хлопця все одно ховали б у закритій труні, тож я міг провести трепанацію. І не знайшов нічого вартого уваги. Звичайний мозок, жодних сенсацій. Потім був іще один загиблий сліпець – і там так само. Я опустив руки. Не знаю, як розгадати цю загадку, Іване Карповичу.

Я тільки очі почервонілі потер. Вони в мене кілька місяців боліли, і дуже мені хотілося до тих Пищиків повернутися. До того доходило, що на ніч наказував я себе у кайдани брати, аби не побіг бозна-куди. Страшна річ та Орина. Наче на мотузці мене тягнула, хоч я її і не бачив же зовсім через сльози. Але все одно мурижило мене добряче. Лише коли відчув, що трохи відпустило, то заїхав до клієнта, якому вручив детальну доповідь про виконану роботу. Замовник почитав доповідь і подивився на мене.

– Це все правда? – він був украй розгублений.

– Все до останнього слова, – кивнув я. – Ви б могли поїхати і самі подивитися, але я не радив би. Бо станете одним зі сліпців. Я ледь-ледь у ту халепу не втрапив, хоч я, досвідчена людина, і думав, що силу маю. Але ще б трохи, і зламало мене.

– Про цей жах треба доповісти уряду!

– Думаю, що вам це зробити зручніше. Тільки будьте готові до того, що вас сприймуть за божевільного, а то й за баламута, – попередив я, бо знав, що начальство любить переможні реляції, а не звістки про якісь непорядки.

– Але це не можна так залишити! – скрикнув чиновник.

– Ви вчините так, як вважатимете за потрібне, – сказав я.

На цьому ми розсталися, пан повернувся до Петербурга, а я на хутір. Хоча зазвичай сплю міцно, але кілька разів мені потім снилося, що хотів я розплющити очі, розумів, що зараз побачу Орину, осліпну, але все одно розплющував, бо нічого не міг із собою вдіяти. Кожного разу прокидався з криком і в холодному поті.

– Це й не дивно, Іване Карповичу! Отаке пережити! То що з тією Ориною стало? Невже і далі людей сліпить? – спитали хлопці.

– Ні. Десь за місяць до початку війни в столиці звернули увагу на цю проблему, бо побоювалися, що Орину можуть викрасти німці і використати для масового осліплення наших військ. Самі розумієте: постав її на плац перед дивізією – і в одну мить дивізія перетвориться на натовп сліпих. Ніяка зброя з нею не зрівняється. Орину спробували вивезти кудись аж за Урал. Але сліпці цьому завадили. Життя без своєї красуні вони не уявляли, стали стіною і не дали пробитися до хати цілому козацькому ескадрону. Тут іще й сама Орина вийшла і осліпила козаків. У справу кинули цілий піхотний полк, який оточив Пищики і почав наступ. Здолати сліпих та неозброєних людей було неважко, але от коли Орина вийшла, то осліпла ціла рота з офіцерами. Командир полку наказав відступити і попросив наказів із Петербурга. Там не дуже розібралися, що відбувається, подумали, що рота не осліпла, а перейшла на бік Орини, і наказали знищити бунтівників за допомогою артилерії. Прикріплена до полку артилерійська батарея півгодини розстрілювала ковальську хату, не залишивши від неї нічого. Потім постраждалу частину села зовсім знесли і розорали під поле, сліпих вивезли, і якщо ви приїдете у Пищики, то не побачите нічого незвичайного. Хіба що панотець там досі сліпий. Його залишили. Ось така, хлопці, історія.

Весь вагон мовчав, приголомшений почутим. Мабуть, уявляли, як самі б осліпли, або думали про красу тієї Орини. Побачив я, що про їжу та бунт уже забули, і це було добре. Розповів іще кілька історій. Потяг зупинився. Це були Сарни. Тут потяг відвели на запасну колію, де вже чекали польові кухні. До вагону одразу підбігло кілька офіцерів контррозвідки з ліхтарями, вивели мене, почали обшукувати. Всі кишені перевірили, піджак перемацали, у чоботи залізли, ледь підошву не відірвали.

– Чоботи не псуйте, ваша благородь! – попросив я.

– Мовчати!

– Слухаюсь!

Далі шукали. Потім присвітили мені ліхтарем в обличчя.

– Ану кажи, де подів гаманець пана капітана! – спитали в мене строго.

– Вибачте, не можу знати ні про який гаманець!

– Це ж ти витяг! Ти ці штучки свої з охоронного відділення облиш! Поверни гаманець!

– Та немає в мене гаманця! Трохи грошей на дорогу брав, але під час буремних подій чи то загубив, чи то розтринькав. А гаманця і не було!

Плюнули офіцери, стали перевіряти, чи не зламано двері, шукали інших слідів бунту. Але двері були цілі, нари стояли на місцях, солдати були спокійні, аж зачаровані, на відміну від усіх інших вагонів, де бунтували, щоб домогтися вечері.

Коли контррозвідка пішла, мене покликали з вагона. Підполковник, вже у віці.

– Доброго вечора, Іване Карповичу, підполковник Сініцин, начальник ешелону.

– Здравія бажаю, пане підполковнику!

– Як вам це вдалося, Іване Карповичу? У вас єдиного двері до вагона не зламані і старший вагона не побитий. Хоча панство з контррозвідки, мабуть, очікувало іншого. Он як ретельно кинулися оглядати все, а у вас у вагоні спокій.

– Довелося відволікати хлопців історіями. Людина – істота примітивна, і порожній шлунок її хвилює дуже, але потяг до див теж потужний. Вирішив розповідати про дива.

– Що ж, дякую вам, Іване Карповичу, за збереження порядку. Дасте автограф? У мене син великий ваш шанувальник.

– Залюбки, пане підполковнику.

– Можна просто Інокентій Степанович.

– Добре. Як сина звати? – журнал я підписав.

– А тепер маю честь запросити вас на вечерю. Не шик, але дещо вдалося зібрати, – він посміхнувся, я теж.

– Інокентію Степановичу, вимушений відмовити, бо воно ж недобре виходить, що з хлопцями їду в одному вагоні, а їм окремо їсти дають. Та й не личить рядовому вечеряти у компанії офіцерів. Тим більше, що ця вечеря може і для вас мати погані наслідки, якщо про неї дізнаються у контррозвідці.

– А чого вони так до вас придивляються? Вони ж навіть віз із охороною привезли, мабуть, збиралися вас арештовувати. Та не знайшли за що.

– Увага контррозвідки для мене самого велика загадка, – посміхнувся я. – Дозвольте відбути до роти?

– Так, звісно, – здається, підполковник не образився.

Я віддав честь і повернувся до хлопців, які вже желіпали кашу. Пісну та несмачну, наче собаці зварену. З голоду хлопці їли, але кривилися.

– Що, хлопці, пустенька каша? – спитав я.

– На воді, Іване Карповичу. Хоча б хліба більше дали, – поскаржилися вони.

– Ну, можна вечерю покращити, але мені допомога потрібна.

– Яка? – Це той Стьопа, який від мене по пиці отримав, тепер вислужитися хотів.

– Ось гроші, швиденько треба збігати у станційний буфет та підкупити їжі, яка буде. На двадцять рублів. Але умова така, що спиртного не брати!

– Зробимо, Іване Карповичу!

Зі Стьопою троє хлопців пішло. Одного я попросив листа до пошти вкинути. Лист був моєму знайомому з Києва. Я попросив знайти домашню адресу капітана Корякіна і відправити його дружині фотографію, яку я знайшов у потайній кишені гаманця служивого. На фотографії зображена була якась дама в негліже, що жадібно цілувала капітана. Також у конверт поклав паперовий червінець, щоб віддячити знайомому за роботу. Не сумнівався, що лист дійде до адресата, і капітана чекають важкі часи. Спочатку повний гаманець грошей зник, а потім скандал удома. І все через те, що погано поводився той капітан. А я ж хоч і найкращий сищик імперії, але теж людина. І коли мені неприємності роблять, то й сам можу відповісти. Гаманець витяг, роздивився, викинув у вікно дорогою, а гроші сховав у щілину столу. Тепер от на них пригощав хлопців.

Невдовзі Стьопа повернувся з трьома кошиками різноманітних наїдків. Я солдата обшукав і знайшов чотири пляшки хлібного вина, яке вилив на колію.

– Без спиртоузу, я сказав! Роздати харчі.

Принесене вмить розлетілося по мисках і дуже потішило хлопців, які тепер дякували і за історію, і за смачну вечерю. Невдовзі пролунав наказ «По вагонах!», і десь за півгодини потяг рушив. Хлопці розляглися по нарах і швиденько заснули. Я ж крутився з боку на бік. Не давали спокою думки про ту кляту контррозвідку.

Старовинне пруське закляття

и прибули у Вільно вночі, двері вагонів відчинили, пролунав наказ вийти. Маршові роти почали вишиковувати, сказали, що буде нічний похід. Хлопці з інших вагонів почали репетувати за їжу, але годувати поки що ніхто не думав. Мої були ситі, тільки позіхали, бо спати хотілося. Я стояв з усіма, коли почув, що мене кличуть.

– Підіпригора! Іване Карповичу! – Судячи з голосу та вимови, шукав мене офіцер. Я не знав, чи було то добре, чи погано.

– Іване Карповичу, вас кличуть! – сказали хлопці.

Ховатися сенсу не було, то я й вийшов.

– Унтер-офіцер Підіпригора прибув! – доповів у темряві якомусь чоловікові.

– Я штабс-капітан Зінов’єв із тридцять шостої дивізії. Мені наказано відвезти вас до штабу.

– Мені сказали, що відправляють на передову.

– Так, рота ваша вирушає, а ви трохи зачекаєте.

– Слухаюся. Дозвольте попрощатися з хлопцями?

– Дозволяю.

Підійшов я до роти, яка вже вся вишикувалася.

– Хлопці, для чогось мене в штаб забирають. То бувайте. Бажаю вам, щоб і кулі минули, і шаблі.

– Дякуємо, Іване Карповичу, і вам успіхів. Дасть Бог, побачимося! Чи хоч почитаємо ще про пригоди ваші!

Покрокували солдатики, а я пішов за офіцером. Нас біля вокзалу чекало авто. Штабс-капітан сів на заднє сидіння і мене запросив.

– Як доїхали, Іване Карповичу? – спитав, коли ми вже торохтіли по бруківці нічного міста.

– Та непогано, тільки от із харчами біда. Хлопців у Києві не годували, а в дорозі сяк-так один раз. Зараз теж пайку не видали. На порожній шлунок воювати важко.

– Так, із цим є проблема. Наче й готувалися до війни, а як почалася, то суцільні проблеми. Боєприпасів бракує, амуніції теж, з їжею погано. Викручуємося тим, що проводимо реквізицію на захоплених територіях. Інакше хоч коней забивай та їж. Інтенданти обіцяють налагодити постачання, але обіцяти в них виходить краще, аніж налагоджувати.

– А як стан на передовій? – спитав, бо ж нічого не знав.

– Просуваємося вперед. З боями, але просуваємося.

– До Берліна далеко?

– До Берліна далеко, – посміхнувся штабс-капітан.

– Я хвилююся, що з роти мене забрали. Був наказ, що з нею я до самої передової, – нагадав я.

– Не хвилюйтеся. Рота іде на поповнення Звенигородського полку в складі нашої дивізії. А ви будете поки що при штабі.

– А для чого, вам не відомо?

– Через випадок із бароном фон Плотко.

– А хто це?

– Німецький землевласник. У нього маєток у зоні дії нашої дивізії. Всі німецькі землевласники втекли разом зі своїми військами, а цей залишився.

– Чому?

– Не знаю, може, хотів зберегти маєток від пограбування.

– Зберіг?

– Зберіг. Ми ж стежимо за дисципліною, реквізували необхідні харчі, і все. Потім у штабі вирішили з ним побалакати, ну, перевірити, чи не шпигун, чи не збирається вести підривні дії у тилу. Але по дорозі до штабу барон наклав на себе руки. Кинувся на багнет солдата охорони.

– Якийсь дивний спосіб самогубства, – засумнівався я, бо вже звик у самогубства не вірити.

– Так, дивний. Тому, мабуть, у штабі й вирішили запросити вас. Ми люди військові, вміємо воювати, а не злочини розплутувати, поліції на захоплених територіях немає, жандармерію тільки чекають, а тут ми дізнаємося, що у дивізію їде найкращий сищик імперії! Ну як тут не скористатися цією можливістю!

– Боюся, що мої здібності як сищика трохи перебільшені, – обережно попередив я.

– Іване Карповичу, не прибідняйтеся. Я спочатку купував журнали з вашими пригодами для сина, він ваш палкий шанувальник. Але потім почав читати і сам, захопився не менше! Та справа про пограбування потяга, або про «Зірку Сходу» – просто блискуче! Дозвольте пригостити вас коньяком?

– Буду вдячний. Але спочатку хочу ще розпитати про вбитого барона. Солдат, на чий багнет він кинувся, щось розповів?

– Так, сказав, що барон не хотів їхати, щось лопотів німецькою, що саме, солдат не знає. Тож довелося застосувати силу. Барона поклали на віз, поїхали. А дорогою барон кинувся на багнет.

– Саме кинувся? Тобто не намагався тікати, а кинувся на багнет?

– Солдат сказав, що саме так. Його, звісно, затримали, він зараз на гауптвахті. В нього не дуже добра репутація, його звинувачували у крадіжках, але нічого не змогли довести. Тому командування і хоче все перевірити. До того ж про цей випадок уже стало відомо в Європі. Німці використовують його для проведення пропагандистської компанії, мовляв, руські варвари знищують мирне населення. А ще покійний барон був нащадком давнього роду, тому нам краще таки дізнатися, що ж сталося насправді.

– Барона ще не поховали?

– Ні, тіло у польовому шпиталі. А чому ви питаєте?

– Та дивна справа, хочу знати якомога більше подробиць.

– Здається, я розповів усе, що знав. Що ж, тепер дозвольте вам налити.

Зінов’єв дістав чарки і флягу. Коньяк. Пани офіцери любили коньяк. Я випив чарку.

– Більше не хочу на порожній шлунок.

– Це ми легко вирішимо! – засміявся Зінов’єв і почав діставати їжу. Кільця ковбаси, сир, галети.

– О, бачу, що проблеми з постачанням вас не торкаються! – зрадів я.

– Під час наступу захопили склад із офіцерськими пайками німців. Тевтони добре годують свою армію, вимушений це визнати. Дивіться, навіть повидло в бляшанках!

То ми добре поїли, випили ще по кілька чарок, але далі і я відмовився і штабс-капітан не наполягав. Ще трохи побалакали і поснули під мірне гуркотіння двигуна. Прокинулися вже неподалік від якогось містечка, де був штаб дивізії.

– Ми рухаємося услід за передовою, доводиться розміщуватися, де є. А тут єдиною придатною будівлею виявилася кірха, – пояснив Зінов’єв, коли вів мене від машини до будівлі, що височіла у темряві. Перед дверима будівлі два солдати охорони віддали честь штабс-капітану, ми пройшли далі.

Усередині кірхи було наставлено кілька десятків столів, на яких лежало багато паперів та документів. Зараз штаб був майже порожній, лише кілька офіцерів, що пили чай при світлі гасової лампи.

– Почекайте, я зараз, – сказав Зінов’єв і кудись побіг.

До мене підійшов один із офіцерів, присвітив лампою.

– Солдате, звідки я тебе знаю? – спитав у мене.

– Не можу знати, ваша благородь, – відповів я.

Тут повернувся Зінов’єв і повів мене.

– Командир дивізії полковник Ройтер вас прийме. Заходьте.

Я зайшов у невелику кімнату, де ледь умістився стіл і два стільці. За столом сидів полковник вже у віці, дебелий, з великою головою і коротким сивим волоссям.

– Доброго дня, Іване Карповичу.

– Доброго дня, пане полковнику!

Він зробив знак рукою, і Зінов’єв вийшов.

– Іване Карповичу, я хочу попросити вашої допомоги в розслідуванні прикрого факту загибелі барона фон Плотко. Так розумію, штабс-капітан частково ввів вас у курс справи.

– Так точно. Я буду радий допомогти. Але мені необхідно знати всі подробиці тих подій. Поговорити з затриманим солдатом, подивитися тіло барона, побувати в маєтку покійного.

– Так, звісно. Ви зможете це зробити. Але я просив би зберігати ваше розслідування у таємниці. Особливо те, що ви працюєте за нашим проханням.

– То як мені пояснювати свою зацікавленість? – здивувався я.

– Ви ж відомий сищик, Іване Карповичу. Просто зацікавилися загадковою смертю барона.

– Просто зацікавитися я міг, поки був цивільною людиною. Зараз же я на військовій службі.

Начальник штабу насупився.

– Пане полковнику, якщо є якісь перешкоди розслідуванню, то мені краще знати заздалегідь, – попросив я.

– Ні, немає жодних перешкод. Просто, розумієте… – Полковник скривився. – Ройтер – німецьке прізвище. Мої предки приїхали до Росії ще за Катерини Великої, ревно служили нашому Отєчеству. Я – руський офіцер. Але зараз в армії трапляються деякі хибні тенденції супроти осіб з німецькими прізвищами. Ну, і моя позиція щодо необхідності розслідування загибелі барона може викликати нерозуміння. Мовляв, загинув якийсь німецький барон, ворог, а тут командир дивізії з німецьким прізвищем наполягає на розслідуванні, хоче покарати простого руського солдата. Але я хочу покарати не солдата, а злочинця, якщо, звісно, злочин був. І роблю це не через те, що барон був німцем, а через необхідність правосуддя. Розумієте?

– Так, пане полковнику. Я враховую деяку складність ситуації й намагатимуся діяти делікатно. Але мені все одно знадобиться допомога.

– Штабс-капітан Зінов’єв буде з вами.

– Дякую. І ще я хотів би почути вашу думку про цей випадок.

– Іване Карповичу, якоїсь усталеної думки немає. Є сумніви. Я говорив із солдатом, і мені здалося, що він каже не всю правду. Ну, і у барона в кишені знайшли маленький револьвер. Якби він хотів збавити собі віку, то міг би скористатися ним, а не стрибати на багнет. Це з одного боку. З другого, я не розумію, навіщо солдату було вбивати барона. Годинник, перстень із діамантом, коштовні запонки – все залишилося на місці, так само як і гаманець покійного. Я перевірив це. У кожного злочину мусить бути мотив. Так же нас вчить криміналістична наука? Тут мотиву немає. І я не знаю, що про це думати.

– Дякую. Дозвольте почати розслідування?

– Може, відпочинете з дороги?

– Ні. У таких випадках дуже важливо розслідувати все по гарячих слідах. І так згаяно багато часу, треба поспішати.

– Що ж, тоді успіхів.

Я вийшов, на мене чекав Зінов’єв. Попросив його відвезти мене до шпиталю, де зберігалося тіло вбитого барона. Шпиталь був у будівлі колишнього трактиру, в підвалі – кімната з брилами льоду, призначена для зберігання продуктів. Продукти одразу розібрали, зараз барон лежав на льоду сам. З нами прийшов лікар зі шпиталю і двоє солдатів, які дістали тіло і поклали на стіл. Високий, плечистий чоловік років за п’ятдесят. Довгий ніс, світле волосся. Я подивився рану в його животі. Я бачив рани від удару багнетом. Звернув увагу на синець під лівим оком.

– Це ж синець? – спитав я у лікаря.

– Так, синець.

– Звідки він?

– Солдат каже, що коли барон упав з воза, то забився.

– А схоже на звичайний удар кулаком. І шкіра ціла.

– Так, ціла, – кивнув лікар. Його дратувало, що я уважно роздивлявся тіло, це ж була його парафія.

– Якісь іще ушкодження є?

– Ні.

– А де його одяг?

– Он, у торбі, – кивнув лікар.

– Дозволите подивитися?

– Та дивіться! Гаманець барона і годинник я передав до штабу.

– Ага, дякую. – Я перевірив кишені штанів і френча. На останньому велика темна пляма. Кров. Промацав одяг. Знайшов таємну внутрішню кишеню. Там щось було, якийсь предмет. Дістав його і здивовано роздивився. – Що це таке? – спитав, бо не бачив раніше нічого подібного.

– О, це соска, американці вигадали, – пояснив лікар.

– Для чого вона?

– Її дають дитині, щоб заспокоїти. Дитина бере її в рот, думає, що це мамина цицька, і заспокоюється. Соску можна купити поштою.

– Для чого барону соска? – ошелешено спитав я.

– Не знаю, може, в нього онуки були малі? – розвів лікар руками.

– Добре, дякую за допомогу.

Далі ми пішли до полкової гауптвахти, де сидів солдат, який убив барона. Нашого візиту не чекали, бо всі спали, навіть охоронці. Довелося довго стукати, нарешті нам відчинили двері, ми з Зінов’євим зайшли всередину. Заспаний черговий одною рукою тримав штани, а другою віддавав честь. Зінов’єв наказав відвести нас до камери з солдатом. Відвели. У камері помітно пахло самогонкою і ковбасою. Здається, затриманого добре підгодовували з волі.

– Вийдіть і зачиніть двері, – сказав я черговому, той здивовано подивився на Зінов’єва. Мій супутник кивнув на знак підтвердження. Черговий вийшов, і ми залишилися у камері з арештованим самі. Хлопець років двадцяти, невисокий, худий, з поганими зубами і нервовим поглядом. Арештований намагався триматися впевнено, але видно було, що наша поява його налякала і збентежила. Він стояв перед нами і з кожною секундою нервував дедалі більше.

– Що? Що таке? – нарешті спитав він, не витримавши.

– Розповідай, що там сталося, – сказав я впевнено і суворо подивився на солдата.

– Я все розповів, я… – почав бубоніти він, а потім упав. Бо я добряче заїхав йому в щелепу. Додав іще ногами. Зінов’єв на мене вирячився, але не втручався. Солдат скрутився на підлозі, затуливши голову руками. Видно було, що били його не раз, навчився рятуватися. Узяв його за барки і підняв, поставив до стіни.

– Ти, падло, мені тут не заливай. Кажи, що трапилося! Насправді! – гаркнув я. І дотиснув би цього покидька, але у коридорі почулися голоси і кроки. Солдат із надією подивився на двері. Вони відчинилися, до нас зайшов чоловік у формі підполковника. Зінов’єв, коли побачив його, виструнчився.

– Начальник штабу, підполковник Патрикєєв, – представив новоприбулого Зінов’єв.

– Що тут відбувається? – суворо спитав Патрикєєв.

– Він мене… – почав було дзявулити солдат, але вмить замовк під моїм поглядом.

– Полковник Ройтер попросив славетного сищика Івана Карповича Підіпригору розібратися з загибеллю барона, – пояснив Зінов’єв.

– Іване Карповичу? – Патрикєєв вмить втратив суворість і розгублено подивився на мене.

– Так точно. Дозвольте продовжити допит? – Я повернувся до солдата, який зацьковано дивився на мене. Я бачив, що йому є що розповісти і він це зробить.

– А для чого? Все ж і так зрозуміло. Барон хотів утекти, але наш солдат завадив цьому. – Патрикєєв зробив крок і став між мною та солдатом. Той умить прибадьорився. – Звісно, наші вороги розпускають якісь дурні плітки про вбивство, але ж ми не будемо йти в них на ланцюгу! Так?

Підполковник питав у мене. Я щиросердно усміхнувся.

– Пане підполковнику, моє розслідування покликане встановити правду і знищити всі плітки навколо цього випадку. Дозвольте іти?

Я вже бачив, що робити тут нічого, допитати солдата мені не дадуть. Ми вийшли з Зінов’євим, той на вухо сповістив мені, що між Ройтером і Патрикєєвим уже давно триває конфлікт.

– Але у полковника зараз зв’язані руки через його німецьке прізвище. Він подав прохання про зміну прізвища, бо ж він руський офіцер, але справа поки вирішується, – пояснив Зінов’єв.

– Я хотів би подивитися маєток барона.

– Хочете продовжувати розслідування? – скривився Зінов’єв. – Патрикєєву це не сподобається.

– Я не звик залишати справу незакінченою. То звозите мене?

– Так, звісно. Але треба дочекатися ранку. Є наказ про заборону нічних переміщень, бо у тилу можуть бути невеликі загони німців.

– Штабс-капітане, візьміть мені револьвер, і їдьмо. Маєток далеко?

– Верст сім.

– Ну от коли доїдемо, якраз почне світати.

– Добре, Іване Карповичу, зараз сходжу по зброю.

Невдовзі ми вже їхали порожньою нічною дорогою, яка була майже в ідеальному стані.

– Дивіться, які у німців дороги! – зауважив я.

– Так, дороги чудові, вони значно полегшили наш наступ. Коли ми рухалися до кордону, то наша швидкість була досить невисокою і ми втратили третину возів обозу, які застряли у багнюці. А тут просто як у столиці, – погодився Зінов’єв. – Думаю, згодом, коли цю частину Східної Пруссії остаточно приєднають до Росії, тут буде багатий край. Хоча так і не скажеш, ліси та болота. Я сам зі Смоленської губернії, в нас приблизно те саме, але ніякого багатства немає. Села бідні, землі неродючі, часто буває голод. Не розумію, з чого вони тут живуть.

– Ну, головне ж не яка земля, а хто при землі. Працьовиті руки та голова на плечах, тоді будь-яка земля заквітне. Я служив у Туркестані. І там степи не такі, як у нас, а майже пустелі. Місцеві худобу випасають, і здається, що нічого більше там не виросте. А потім оселяються там колоністи, розорюють землю, забезпечують полив, садять сади, і вже за кілька років справжні острівці зелені! І все росте, і все родить. Про голод і гадки немає, врожаї щедрі, і це ледь не в пустелі!

Штабс-капітан кивнув.

– Солдатів трохи вражає, коли вони бачать, як жили німці. От звичайний хутір серед боліт, а там не тільки хата з каменю, але й сарай! У домі парове опалення і навіть теплий туалет! Щоправда, останнє у солдатів викликає відразу.

– Чого ж, зручна річ, особливо коли морози, – не зрозумів я.

– Ну, солдати кажуть, що не можна оправлятися там, де живеш.

– Аякже, вони ж звикли у двір на гноївку бігати, – кивнув я. А сам подумав, що німці хоч де живуть зразково. Бував я в їхніх селах у Тавриді, бував і на Волзі, і в Туркестані, і скрізь заможно живуть, мають не тільки городи, але й квітники та садочки. І корови завжди вгодовані, і свині чисті. Якось уміють люди.

Ми з’їхали з шосе на невеличку дорогу серед лісів. Ця дорога була теж у хорошому стані. Проїхали кілька мостів через невеличкі протоки. Потім нам трапився покинутий хутір.

– А де місцеві?

– Усі відступили разом із німецькими військами.

– Чому ж барон залишився?

– Не знаю. Можливо, не схотів залишати родовий маєток. Скоро буде і він.

Ми їхали далі. Навколо були то болота, то ліси, тільки подекуди траплялися сіножаті й зовсім мало було полів. Побачили складену з каменю арку з якимось написом німецькою.

– Це межа маєтку фон Плотко, – пояснив штабс-капітан.

Ми поїхали алеєю з високих дубів, яким було ніяк не менше сотні років. Потім в’їхали в парк. Уже ледь почало світати, я побачив попереду велику тінь, мабуть, будинок барона.

– Світло! – здивовано скрикнув я, бо побачив вогник у вікні, але лише на мить, і він зник.

– Вам здалося, Іване Карповичу. Будинок порожній, – запевнив Зінов’єв.

– Але ж це можуть бути німці!

– Німців цікавлять дороги, штаби, а що їм робити тут, серед боліт? – здивувався штабс-капітан.

– Ваша правда, – кивнув я.

Ми вже під’їздили до будинку. Бруківка підходила аж до великого ґанку. Наш водій спрямував авто до нього. Вже почав трохи гальмувати, коли я занервував. Якщо я справді бачив вогник, то зараз ті, хто його палив, стоять уже біля дверей, готові розстріляти нас.

– Вперед! Не зупинятися! – крикнув я водію.

Той додав газу, і авто промчало повз ґанок. Зразу почулися постріли. Водій закричав, авто крутнулося й перевернулося на бік, двигун заглух.

– Залишайтеся тут, – пошепки наказав я штабс-капітану, а сам виліз з авто і побіг геть, нахилившись до землі.

Ще постріли. Я закричав, зробив кілька непевних кроків, наче поранена людина, впав і покотився з дороги. Там завмер. Тиша. Ще кілька пострілів. Знову тиша. Світало. Я передбачав, що у тих, хто в нас стріляв, немає часу. Довго чекати вони не будуть. Я дуже обережно поповз придорожньою канавою. Попереду був місток. Сховався під ним, обережно визирнув там, де мене не чекали. Побачив, як з будинку вийшли троє. Тримали у руках зброю. Я сховався, перевірив револьвер, який дав мені Зінов’єв. Почекав. Нападники не поспішали, наближалися обережно, готові стріляти будь-якої миті. Я не висовувався, чекав.

Нападники пройшли повз мене. Я визирнув. Двоє ішли до машини, а один до стічної канави під дорогою, де мусив лежати я.

– Шайсе! – вилаявся той бандит, який не побачив мене у канаві. Я вистрелив у нього і почав стріляти у двох інших. Вони кинулися тікати, але з авто приєднався пострілами штабс-капітан. Ось упав один, ось і другий.

– Не виходьте, ваша благородь! – крикнув я Зінов’єву.

Поповз до нападника біля канави. Той був мертвий. Забрав його зброю – браунінг. Добре прицілився в найближчого нападника. Вистрелив. Нападник був мертвим, бо й не сіпнувся, зате інший кинувся бігти. Я стріляв йому в ноги, щоб поранити, а потім допитати. А штабс-капітан про це не подумав і стріляв у тулуб. Коли я підбіг, виявилося, що всі троє нападників мертві. Я допоміг Зінов’єву вибратися з машини. В нього було розбите обличчя, але тримався він добре. Ми витягли водія, той був мертвий. Я почав обшукувати трупи нападників.

– Це розвідка! Мабуть, вони облаштували в будинку барона свою базу! – кричав мені схвильований штабс-капітан.

– Дозвольте з вами не погодитися, – закрутив я головою.

– Чому? – здивувався він.

– Якщо це розвідка, то в них були б парабелуми. І не було б ось цього, – я показав татуювання на руці одного з нападників. – Цього, – я показав викидний ніж, який дістав із кишені. – І цього, – я поторохтів коробочкою зі шприцами та ампулами, яку знайшов у внутрішній кишені піджака нападника.

– Що це?

– Набір морфініста. Про німців можна погано думати, але навряд чи вони тримали б у розвідці морфіністів.

– Тоді хто це?

– Звичайні кримінальники.

– Але один із них вилаявся німецькою!

– Ну звісно, бо це німецькі кримінальники, – пояснив я.

– І що вони тут робили?

– Примусити кримінальників так сильно ризикувати, щоб вирушити на війну, могла лише велика сума грошей.

– Звідки тут гроші?

– Барон хіба не був багатий?

– Він відправив усі свої гроші до Берліна.

– Здається, не всі. Інакше цих хлопців тут би не було.

– Ходімо до будинку!

– Ходімо, тільки з чорного ходу.

– Чому?

– А якщо там залишився товариш нападників? Він же перестріляє нас, як перепелів!

– Так, Іване Карповичу, ви маєте рацію.

Ми обережно зайшли до будинку з чорного ходу, зброю тримали напоготові. Двері були виламані, злочинці, як і ми, не схотіли користуватися парадним. Ми обійшли всі кімнати по одній на першому поверсі, піднялися на другий.

– Тут нікого немає, Іване Карповичу, – сказав Зінов’єв.

– Мусить бути. Як не живий, то мертвий, – наполягав я.

Ми пройшли дві кімнати, а в третій, судячи з усього, – в робочому кабінеті барона, знайшли труп.

– Господи, Іване Карповичу, як ви здогадалися, що буде мертвий?

Штабс-капітан дивився на мене очима, повними потойбічного жаху. Люди схильні вигадувати щось страшне, коли не розуміють, що сталося. Якби Зінов’єв був трохи спостережливіший, то помітив би кров на ножі, який я йому показував. Навряд чи ці хлопці перлися через фронт зі скривавленим ножем, ні, вони скористалися ним десь тут. Тренувалися б на цьому молодому худому хлопцеві в костюмі для полювання. У нього на обличчі кілька синців і застиглий вираз жаху. Мабуть, перед смертю він зрозумів, що його уб’ють. Впевнений удар у серце. Так ударити може тільки людина, яка не вперше користувалася ножем.

– Що тут відбувалося? – Їх благородь злякалися.

– Ну, якби можна було допитати когось із них, то ми б дізналися про це точно. Але всі нападники мертві, тож нам доводиться тільки здогадуватися. Що ж, спробую припустити, що ось цей нещасний молодий чоловік вирішив розбагатіти. Для цього він зв’язався з досвідченими й дуже поганими людьми, пообіцявши їм щедру винагороду. Саме вона і примусила їх вирушити в ці болота, в тил ворожих військ. Але, прийшовши до будинку барона, вони не знайшли ані власника, ані того, що вони шукали. Про це свідчить відчинений сейф, який виявився порожнім. Через відсутність грошей або коштовностей розігралася трагедія, жертвою якої став цей бідолаха. Потім бандити спокійно пішли б собі, але несподівано приїхали ми. Вони зовсім не збиралися починати війну, але коли наше авто, що мало зупинитися, несподівано додало газу і поїхало геть, у них не витримали нерви. Вони почали стріляти і загинули. Десь так. Звісно, це тільки мої думки, але як усе відбувалося насправді, ми вже не дізнаємося.

– Здається, ваша версія, Іване Карповичу, цілком правдоподібна, – кивнув Зінов’єв. – Чорт, а ви ж таки талант! Чесно кажучи, я не вірив, що всі ті ваші пригоди були насправді! Бо вже занадто розумним і вмілим ви там вимальовувалися. Але тепер я бачу, що ви саме найкращий сищик імперії!

– Я вдячний вам за ці слова, але хвалити мене поки ще зарано. І подивімося ось цей альбом. – Я взяв із шафи великий альбом у шкіряній палітурці. Всередині були фотографії. Барон у війську, барон із товаришами, барон із селянами. – О, ось і покійний! – вказав я пальцем на фотографію, де був зображений хлопець, що стояв поруч із бароном. – Ви знаєте німецьку?

– Так, знаю.

– Почитайте, фотографії підписані. Хто був цей хлопець?

– Це Йоган Тельман, секретар барона, – доповів Зінов’єв.

– Ось звідки він знав про скарби!

Я ще подивився фотографії. Барон виглядав справжнім аристократом, із вусами, з породистим обличчям і спокійним упевненим поглядом.

– А оце хто? – Я вказав на гарненьку білявку, що стояла поряд із бароном.

– Зараз. Це Марі Косон, покоївка. Так розумію, що француженка. Яка красуня! Барон був не дурень! – посміхнувся Зінов’єв.

Я перегорнув останні сторінки. Майже на всіх фото тепер була Марі, яка на останніх світлинах досить помітно роздобріла. Мабуть, хороше харчування. Повернув альбом на місце. Подивився робочий стіл барона. Всі ящики було зламано. Мабуть, злочинці розраховували знайти хоч щось. Підійшов до сейфа у стіні, оглянув його дверцята. Сейф не було зламано, його відчинили ключем. Забрали все цінне, залишивши якісь папери німецькою. Зараз вони розкидані на підлозі. Я звернув увагу на один красивий аркуш, на схожому я нещодавно писав свій заповіт, бо ж вирушав на війну і всяке могло статися. Аркуш було скріплено печаткою. Він містив два підписи. Один невеличкий, акуратний, чіткий, який буває у людей, що часто розписуються. Інший – великий, розкидистий, надмірно пишний. Він міг належати барону. Я майже впевнений був, що саме йому. На листі було написано «Wird». Обережно склав його і сховав у внутрішню кишеню.

– Здається, хтось їде! Вершники! – Зінов’єв схопився за зброю і кинувся до вікна. Я теж почув стукіт копит по бруківці. – Наші! – зрадів штабс-капітан.

Я визирнув. До палацу рухався козачий роз’їзд, який, мабуть, почув постріли з дороги. Хлопці тримали в руках рушниці і не поспішали. Ми вийшли до них. Помітивши офіцера, козаки зраділи і швидко наблизилися. Зінов’єв наказав сповістити штаб і передати, щоб надіслали нову машину і водія на стару.

– Пане штабс-капітане, я можу кермувати, якщо вона справна, – запропонував я.

– Та ну, як це так – найкращий сищик імперії за кермом, наче водій якийсь! – закрутив головою Зінов’єв. Наші пани вважали водіїв за візників, самі могли сісти за кермо хіба що на перегонах.

Козаки поїхали до штабу, ми залишилися чекати. Я здивувався з того, як заможно жив барон. Двоповерховий будинок на кілька десятків кімнат, складений з каменю, стіни у два лікті завтовшки, тепло тримав добре. За будинком був сарай, теж кам’яний. Перед домом дорога, потім травичка зелена і схил до ставка. На ставку причал та човен. За ставком парк. Усе доглянуте, підстрижене, порядок. Тільки в очі впадало, що на парапеті біля причалу бракує одної гранітної брили. Ота дірка, наче вибитий зуб у роті, муляла. Як це німці до такого дійти могли? Я аж пішов подивитися на те диво. Подивився. І доріжку до причалу, і місце, де парапет пошкодили, і човен. Потім повернувся до кабінету, ще раз погортав фотографії в альбомі. Вийшов.

– Іване Карповичу, та сядьте, відпочиньте, – запропонував штабс-капітан, який сів на кованій лавці біля сходів, з якої був чудовий краєвид на ставок.

– Зараз, зараз.

Збігав я, подивився на греблю, що підпирала ставок. Гребля була добре зроблена, дозволяла регулювати рівень води. Коли почув, що торохтить двигун авто, повернувся до Зінов’єва. Той теж почув, а коли побачив авто – вилаявся:

– Чорт забирай! Патрикєєв!

По обличчю штабс-капітана було видно, що він чекав на неприємну розмову. Але начштабу лаяти нас не став, лише пожурив, що без охорони поїхали.

– Ну, головне, що все добре закінчилося, – усміхнувся Патрикєєв. – Сідайте в машину, я відвезу вас до штабу, звідки Іван Карпович вирушить у свою роту.

– Довести до закінчення розслідування мені хіба не дадуть? – спитав я.

– Ні, бо ж нові обставини зробили розслідування непотрібним. – Патрикєєв переможно усміхнувся.

– Які ще обставини? – здивувався я.

– Ми переклали передсмертну записку барона, з якої стало все зрозуміло.

– І що ж було в записці?

– Барон пояснив, чому не покинув свій маєток із німецькими військами і чому краще накладе на себе руки, аби тільки не їхати до нашого штабу.

– Не розумію.

Патрикєєв подарував мені зневажливий погляд, мовляв, оце так найкращий сищик імперії – нічого не розуміє!

– Справа в тому, що барон належав до давнього німецького роду. Його предки прибули сюди ще тоді, коли тут жили прусси, язичницьке плем’я. Німці робили сюди хрестові походи, воювали з пруссами, щоб підкорити їх. Одного разу предок барона, лицар фон Плотко, разом зі своїм загоном потрапив у засідку пруссів і ледь урятувався. Після цього присягнувся помститися. За кілька років повернувся з новим загоном, атакував плем’я, розбив у битві, а потім оточив селище і наказав нікого не брати у полон, а всіх знищувати: старих і малих. Сотні людей було вбито, але німцю здалося, що цього недостатньо, тому він наказав убитих не ховати в землі, а покидати у болото поруч із селищем. Сам же збудував собі тут замок, бо тепер усі навколишні землі належали йому. Фон Плотко перевіз сюди родину, заселив землі німецькими селянами – і все б нічого, та виявилося, що з цілого поселення пруссів уціліла одна жінка, яка, як на гріх, була ворожбиткою. Поранена, вона змогла виповзти з болота, втекла у ліс, де прокляла і самого німця, і весь його рід аж до Страшного суду. Ворожбитка сказала, що коли вже ці німці так хотіли цієї землі, то нехай вони отримають її сповна і до смерті. Зробила так, щоб кожен фон Плотко вмирав, щойно покидав межі своїх володінь. Тобто варто було комусь із них виїхати, як він умирав у страшних муках. Прокляття діяло сотні років, дід покійного барона сконав, коли спробував покинути свої землі, одягнувшись селянином. Барон знав про прокляття, тому залишився у маєтку, а не втік із німцями, незважаючи на наближення наших військ. Також він не хотів їхати до штабу, намагався розповісти про прокляття нашим солдатам, але, на жаль, вони не розуміли німецької. Коли ж барон побачив, що його вивезуть за межі родових земель, то вирішив, що втрачати йому немає чого, і кинувся на багнет.

– Жах який! – видихнув Зінов’єв.

– Так, старовинне прусське прокляття, яке не відпускало рід полковника століттями, – закивав Патрикєєв.

– Дивно, – сказав я.

– Так, дуже дивно. Дикий, болотяний край, – погодився підполковник.

– Ні, дивно те, що я бачив фотографії барона на березі моря, у якихось великих містах. Тобто раніше він їздив кудись зі свого маєтку! І вижив.

– Так! – теж згадав Зінов’єв. – Ми дивилися альбом барона. Там я пізнав Париж, Лазурне узбережжя, Відень. Як це могло бути?

Патрикєєв скривився.

– Ну, ну… – Він кусав губи. – Мабуть, справа у тому, що прокляття діяло на найстаршого у роді. Поки був живий батько барона, той міг їздити де хотів. Але коли він успадкував маєток, то успадкував і прокляття! Тоді вже їздити не міг. Ну що ж, дякувати Богові, ми їздити можемо. Їдьмо!

Ми поїхали до штабу. Дорогою зустріли віз із водієм і механіком, яких відправили, щоб полагодити і забрати перевернуте авто.

– Ще ж тіло водія треба захопити, відправити родичам, – нагадав я.

– За наказом Верховного головнокомандувача відправляються додому тіла тільки офіцерського складу та в окремих випадках унтер-офіцерського. Захоронення рядових відбувається в місцях дислокації військових частин, – пояснив Патрикєєв.

– А чому б не відправити тіло рідним?

– По-перше, наша залізниця і так перевантажена. По-друге, прибуття трун із загиблими може призвести до зниження рівня патріотизму в тилу, а це неприпустимо. У вас є якісь сумніви в цьому наказі, Іване Карповичу? – суворо спитав Патрикєєв.

– Ні, що ви, не можна мати сумнівів щодо наказів, пане підполковнику.

– Правильно.

Далі їхали мовчки. Вже наприкінці Патрикєєв сказав, буцімто зі штабу армії нагадали, що я мушу бути відправлений на передову і там захищати Отєчество.

– Завжди готовий, ваша благородь, – доповів я.

Коли приїхали, пішов збирати речі, побалакав із лікарем шпиталю, який розумів німецьку, а потім попросив аудієнцію у полковника Ройтера. Той неохоче погодився.

– Вибачте, що потурбував вас, Іване Карповичу, але бачите, все стало зрозумілим і без вашого втручання. Кляте прокляття, я б і подумати про таке не міг! – сказав полковник. – До речі, зі штабу армії несподівано зацікавилися місцем вашого перебування і наполягають, щоб я відправив вас на передову. Не розумію, що там робити найкращому сищику імперії, а штабс-капітан розповів мені про ваші сьогоднішні подвиги, і я вражений, але наказ є наказ, – він зітхнув.

– Сам не знаю, чому мене так хочуть відправити на передову, але як хочуть, то значить, так треба. Та я волів би попросити вас про дещо.

– Що саме?

– Оскільки це тепер уже російська земля, ми ж мусимо зняти те прокляття, очистити маєток від нього, щоб його зміг згодом отримати який-небудь герой війни. Так чи ні?

– Так, але як можна зняти прокляття? Молебень відслужити?

– Я так розумію, ті прусси були язичниками, тож молебень не допоможе. Але є інший варіант. Якщо можна, візьміть десяток солдатів, і їдьмо. Я зніму прокляття, а потім уже зі спокійною душею вирушу на передову. Зробити це, пане полковнику?

Той замислився.

– Що ж, Іване Карповичу, винятково з поваги до вас, – сказав трохи згодом. – Ну, і щоб не залишати у тилу різні прокляття, очистимо маєток.

Невдовзі ми виїхали зі штабу. За нами торохтіли на двох возах солдати.

– Який стан на фронті?

– Ну, наступ дещо загальмувався, бо німці чинять відчайдушний опір. Та й ми розтягнули тили, маємо певні проблеми з постачанням. Зараз треба зібрати сили, тоді вдаримо знову, – розповів полковник, але обличчя його було не дуже веселе.

– Вас щось хвилює?

– Так, Іване Карповичу. Розумієте, ми воюємо зараз навмання, без розвідки. Ми не знаємо, що готує супротивник. І це мене дуже турбує. Я спробував звернути увагу командарма, але той звинуватив мене в панічних настроях. З нього самого вимагають наступати і тільки наступати.

Позаду почулися сигнали. Нас наздоганяло авто Патрикєєва.

– А йому що тут потрібно? – Ройтер закусив губу, свого начштабу він дуже не любив.

Авто Патрикєєва наздогнало наше і зупинилася. Вибіг дуже розлючений підполковник.

– Куди це ви їдете? Івана Карповича необхідно відправити на передову!

– Підполковнику, не вказуйте мені, що робити! – грізно сказав Ройтер. – Іван Карпович вирушить на передову вже по обіді.

– Вибачте, я просто хотів поцікавитися, куди…

– Ми їдемо до маєтку барона. Іван Карпович запропонував зняти з нього те пруське прокляття. Можливо, ми потім розмістимо там шпиталь.

– Дозвольте поїхати з вами, – попросив Патрикєєв.

– Що ж, їдьте, – після деяких роздумів сказав Ройтер.

Патрикєєв повернувся у своє авто, і ми поїхали.

– Бачу, що ви з підполковником не мирите? – спитав я.

– Ні. Особливо останнім часом.

– Є якась причина?

– Причин кілька. По-перше, підполковник мріє стати командиром полку. І я йому заважаю. По-друге, він останнім часом любить поговорити про німчуру, вочевидь, його непокоїть моє німецьке прізвище, єдине, що в мене є німецького, бо я руський офіцер та дворянин. По-третє, підполковник так хоче досягти успіху, що здатний на ризиковані несплановані атаки, наслідком яких можуть бути великі втрати. Але втрати його не хвилюють, головне – доповісти у штаб армії про черговий захоплений хутір чи висоту.

– О, я таких зустрічав, коли служив у Туркестані. Полк покладу, а на маневрах першим прийду.

– На жаль, трапляється таке, – зітхнув Ройтер.

– А чому він так хвилюється через моє перебування тут?

– Навіть не знаю. Можливо, ревнощі, що це я вас попросив, а не він.

– Дивно якось. Ну, нічого, прокляття приберемо, і піду на передову.

– Я все-таки не розумію, що вам робити там. Боронь Боже, загинете. Це ж така втрата для імперії.

– Ну чому ж втрата, можна буде закликати до помсти за Івана Карповича Підіпригору. Помста – вона ж серця солдатів підбадьорює, – усміхнувся я.

– Ненадовго, – скривився Ройтер.

– Ну, а там іще щось вигадають.

Коли ми приїхали до маєтку барона, то перекинуте авто вже забрали, трупи загиблих теж, про те, що відбувалося вранці, нагадували лише темні плями засохлої крові на бруківці.

– Ну і як ви будете знімати прокляття? – скептично запитав мене підполковник Патрикєєв.

– Та всім відомий метод. Прокляття відбулося після того, як безневинних пруссів покидали в болото, позбавивши людського поховання. Згодом на місці болота вирили ось цей ставок. Зараз ми спустимо з нього воду, а на дні нагорнемо одну могилу, покладемо на неї квіти і тим знімемо прокляття.

– Що, ставок? Навіщо ставок? – чомусь заметушився підполковник. – Звідки ви взяли, що тут було болото? Тут не було болота! Болото, куди кидали пруссів, було в іншому місці!

– Підполковнику, а ви це звідки знаєте? – здивувався Ройтер.

– Ну, я… я… я вивчав історію цього краю перед нападом і…

– Байдуже, чи саме сюди кидали тіла, чи ні. Тут головне вшанувати пам’ять загиблих, – уточнив я.

– Вони були язичники!

– Ну то й що? Все одно заслуговували хоча б на могилу. Пане полковнику, накажіть солдатам відкрити греблю, вона там, за ставком, – звернувся я до Ройтера, той наказав. Солдати побігли виконувати. – Пане підполковнику, та ви так не хвилюйтеся, прокляття на нас не перейде, ми ж – православні християни, – заспокоїв я Патрикєєва, який аж підстрибував від роздратування. Ройтер подивився мені в очі і відвів за руку вбік.

– Що ви замислили, Іване Карповичу? – спитав він пошепки.

– Дивіться далі, – відповів я йому тихенько. – Думаю, моя задумка вам сподобається.

– Полковнику, все-таки без ставка тут не буде так гарно, може, залишимо його? – Патрикєєв підбіг до нас, щоб чути, про що ми говоримо.

– Ні, спустимо ставок, – сказав Ройтер.

– Ходімо на причал, – запропонував я, викликавши додаткове незадоволення Патрикєєва.

Ми вийшли на причал, зроблений з дощок, встановлених на кам’яні опори. Солдати вже відкрили греблю, і рівень води у ставку почав падати. Спочатку потроху, а потім швидше. Поступово почало оголюватися дно, по якому повзали раки та жаби.

– Ми що, чекатимемо, поки вся вода зіллється? – нервово запитав Патрикєєв.

– Це станеться невдовзі, – заспокоїв його я. Точніше, тільки роздражнив.

– Ну, чекайте, а я поїду до штабу, – сказав він.

– Пане підполковнику, залишіться, будь ласка, – попросив я.

– В мене справи і…

– Залишайтеся, це наказ, – спокійно сказав Ройтер.

Ми стояли на причалі, вода швидко витікала, до нас підійшли солдати з лопатами. Але вони не знадобилися, рити мул не довелося.

– Ой ти Господи! – скрикнув один солдат і вказав на щось біля причалу. Я подивився і побачив людське тіло, вкрите раками. До тіла було прив’язано мотузкою гранітну брилу, яку вирвали з парапету поруч із причалом.

– Що це таке? – здивовано спитав Ройтер.

– Що там, що там? – поспішив до нас Патрикєєв.

– Тіло людини! – сказав я і гукнув солдатам:

– Хлопці, діставайте!

Солдати обережно пішли по дну до тіла. Загрузали у муляці, але йшли.

– Жінка! – доповіли вони. Струсили лопатами раків.

– Господи, з дитиною!

– Це, мабуть, ті кримінальники! Вони ж убили одну людину у домі! І цю жінку вбили! Негідники! З дитиною! – почав бідкатися Патрикєєв.

– Ні, не вони. Тіло перебуває у воді вже не перший день, а кримінальники прибули сьогодні вночі, – заперечив я.

– Звідки ви знаєте? – занервував підполковник.

– Я бачив у своєму житті потопельників. Лікар скаже точніше, але думаю, що тіло було вкинуто у ставок десь три-чотири дні тому.

– Тоді це барон! Барон! Він убив когось і спробував приховати сліди! Ну негідник! – закричав підполковник.

– Зараз подивимося. Ходімо, панове.

Солдати винесли тіло жінки на берег. Бідолаха притискала до себе дитину, наче хотіла захистити її. Я присів поруч. Від тіла вже смерділо. Але я був не дуже вразливий на ніс. Побачив темні плями на сукні.

– Дивіться, ось сліди поранень. Два, – показав я.

– Дивні сліди! – сказав Ройтер.

– Так, не вогнепальні. Це сліди від ударів багнетом, – кивнув я.

– Багнетом? – Патрикєєв важко дихав, можливо, вражений цією трагедією. – Багнетом? Тоді це німці! Перед тим як відступали, вони вбили цю жінку! Може, вона була руською? Тевтонські негідники, як вони могли!

– Ні, німецький багнет має іншу форму. Рани завдано не німецьким багнетом, а нашим. Таку саму рану я бачив на тілі покійного барона. – Я подивився на Патрикєєва. Той відвів погляд.

– Що, що ви таке кажете, Іване Карповичу? Та як ви можете! Підозрювати російського солдата у такому злочині? Та…

– Припиніть! – гаркнув на Патрикєєва полковник. – Іване Карповичу, що ви про це думаєте?

– Я думаю, що той солдат убив не лише барона, але й цю бідолашну жінку, і її дитину.

– Хто вона?

– У фотоальбомі барона вона позначена як покоївка. Ось кілька фотографій звідти. Неважко помітити, що барон тут дивиться на неї не просто як на служницю, – я вказую на достатньо красномовні фото. – А ось тут видно, що вона погладшала. Це було три місяці тому. Вона була десь на шостому місяці. Думаю, саме через неї барон відмовився їхати з маєтку. По-перше, їй якраз був час народжувати, по-друге, роман представника старовинного німецького дворянського роду з якоюсь простолюдинкою, та ще й француженкою, викликав би скандал, особливо зараз, під час війни з Францією. Тому барон залишився тут. Аж поки його не вбили.

– Негідник! Це той негідник убив барона! – закричав Патрикєєв. – Я зараз же його привезу, зараз же!

Він кинувся до машини, я подивився на Ройтера і покрутив головою. Той кивнув.

– Зупиніться! – наказав він суворо. І водій Патрикєєва вимкнув двигун.

– Що? Що таке? – Патрикєєв був увесь укритий потом. – Я привезу його, і ми дізнаємося подробиці трагедії, яка тут сталася!

– У цьому немає необхідності. Подробиці відомі мені, – запевнив я.

– Звідки? – помітно злякався Патрикєєв.

– Про них мені розповіли факти.

– Які ще факти? – Підполковник так і стояв біля авто.

– Ну, ось один із них. Заповіт барона, який я знайшов у його кабінеті. Заповіт зберігався у сейфі, але не зацікавив грабіжників. Я попросив перекласти заповіт лікаря полкового шпиталю, який вчився у Кельні й знає німецьку. Тут написано, що барон заповідає все своє майно синові від цієї француженки. Ось, можете самі переконатися. – Я передав аркуша з заповітом Ройтеру. Той пробіг його поглядом.

– Справді так. Але як ви здогадалися, що в заповіті може бути щось цікаве?

– Я не здогадувався, я звик усе перевіряти. Промацав увесь френч барона і знайшов у потайній кишені гумову дитячу соску. Дивно? Авжеж! Коли побачив альбом барона, почав шукати, кому б могла призначатися та соска. Але ніяких весільних фотографій в альбомі не було, якісь жінки з’являлися, але ненадовго. А на останніх фотографіях з’явилася ця білявка, французька покоївка, яка почала гладшати, що могло означати вагітність. А це вже давало відповідь на те, чому барон не покинув маєток. Тут він міг легко приховувати свій скандальний роман та його наслідки, а от якби довелося евакуюватися, то це могло б призвести до викриття того ганебного факту, що представник одного з найдревніших родів Східної Пруссії зійшовся з громадянкою ворожої держави. Залишити покоївку саму з дитиною в маєтку барон не наважився, тому вирішив бути тут до кінця війни. Вмирати він не збирався. Але помер, причому за дуже дивних, просто-таки кричущих обставин.

– Що ви маєте на увазі? – спитав Ройтер.

– Ну, хоча б те, що при бароні був револьвер. Якщо вже фон Плотко збирався накласти на себе руки, то, мабуть, скористався б ним, тим більше, що він служив у армії, був бравим юнкером, а не якоюсь цивільною штафіркою. Але він чомусь забув про револьвер, замість того поліз на багнет. До того ж на обличчі барона був синець. Здається, його вдарили до того, як убили. Я думаю, що злочинці якось довідалися про наявність скарбів барона. Прийшли до маєтку і забрали господаря. Той пручався, його вдарили, вивезли до лісу, де почали погрожувати вбити покоївку і сина. Барон зламався і віддав ключ від сейфа. Він не скористався револьвером, бо знав, що спільники злочинців залишилися у будинку і, якщо почують постріли, можуть убити його кохану та дитину. Злочинці ж, забравши ключ, убили барона. Потім повернулися до його дому, забрали скарби з сейфа. І, щоб не залишити свідків, убили бідолашну жінку та дитину.

– Господи, але дитину навіщо? Зовсім же немовля! – скривився Ройтер.

– Якщо залишити дитину, то постало б питання, де її мати. А так кінці у воду. Думаю, вони б кинули у ставок і барона, але ж у штабі армії було відомо, що він залишився у маєтку. Штабісти хотіли використати це залишення для пропаганди, мовляв, ось великі німецькі землевласники переходять під оруду дому Романових. Тому просто зникнути барон не міг. Тоді й виникла ця історія про спробу втечі і вбивство барона солдатом, який його охороняв.

– Але ж був іще запис у щоденнику барона, де розповідалося, про прокляття! – нагадав Ройтер.

– Ви бачили той запис? Ні. Я теж не бачив. Пане підполковнику, ви б не могли нам показати запис барона про прокляття, накладене на його рід прусською ворожбиткою?

Патрикєєв вирячився на мене з ненавистю.

– Він у мене в штабі! Хочете, я привезу! – закричав підполковник і кинувся до свого авто.

– Залишайтеся тут! – наказав Ройтер. Патрикєєв зупинився. Він весь тремтів. – Іване Карповичу, то ви вважаєте, що той солдат убив барона?

– Так, він убив, але він лише виконував наказ свого високопосадового спільника. – Я подивився на підполковника.

– У вас немає жодних доказів цієї маячні! – заверещав він.

– Солдат у всьому зізнався і показав на вас, пане підполковнику. – Я говорив дуже переконливо, настільки переконливо, що Патрикєєв вихопив свій револьвер.

– Стояти! Всім стояти! – заверещав він тремким голосом.

– Підполковнику, що ви творите? – здивувався Ройтер.

– Якщо зробите хоч крок, я застрелю вас! – У Патрикєєва була істерика, а це небезпечно, якщо у руках у людини револьвер.

– Пане підполковнику, мені здається, що ви читали оповідки про мої пригоди? – спитав я.

– До чого це тут? – вирячився він.

– В одній із них був епізод, коли злодій погрожував мені револьвером, а потім виявлялося, що там немає набоїв. – Я посміхнувся.

– І що? – Він скривився, не розумів, до чого я веду.

– Зараз такий самий випадок – ваш револьвер розряджений.

– Що? – Він поліз дивитися, чи є у револьвері набої, а я дістав браунінг, який узяв у вбитих кримінальників.

– Руки догори! – крикнув я і вистрелив. Куля пролетіла над головою підполковника, він так злякався, що кинув свій револьвер. – Руки догори!

Йому нічого не залишалося, крім як підняти руки. Вони трусилися, Патрикєєв скривився і заплакав.

– Пане полковнику, якщо моя версія правильна, то скарби вбитого барона мусять бути у підполковника. Навряд чи він довірив би їх пошті, та й пошта поки що тут не працює, тому вони при ньому. Можливо, навіть у авто, в чорній валізі, яку підполковник завжди возив із собою.

– Зараз подивлюся. – Ройтер пішов до авто.

– Я протестую… – почав було Патрикєєв.

– Мовчати! – крикнув на нього полковник. Витягнув із авто чорний саквояж, спробував відчинити, але там був кодовий замок. – Скажіть код!

– Ви не маєте права! – закрутив головою Патрикєєв.

– Дай ніж! – наказав полковник водію. Той дав, Ройтер ножем розрізав шкіряний бік саквояжа. Дістав кілька мішечків, теку. Розв’язав один – там були золоті вироби. У другому – коштовне каміння. Ще в одному – золоті червінці. У теці – акції та облігації.

– Бачите, який багатий улов, – закивав я. – Такий багатий, що управитель барона зміг переконати трьох кримінальників піти через лінію фронту, щоб добути цей скарб. Але коли вони прийшли, то виявилося, що сейф порожній, а барон зник. Злочинці вбили управителя, а потім наскочили ми і вбили злочинців. Що ж, здається, в цій історії можна ставити крапку.

– Ні, ще зарано. – Ройтер підійшов до підполковника, який стояв із піднятими руками. – Якщо бажаєте, я дам вам можливість застрелитися і хоча б умерти з честю.

– Я не буду стрілятися! Я російський дворянин, моє життя не варто життя якоїсь німчури! – забелькотав Патрикєєв.

– Взяти його! – наказав Ройтер, який дивився на підлеглого з презирством.

– Де ти взявся, сучий Підіпригора? Де ти взявся? – Патрикєєв дивився на мене з ненавистю.

Солдати підійшли до нього і повели геть. Ми з полковником сіли в авто і поїхали до штабу. На колінах Ройтер тримав валізу Патрикєєва.

– Іване Карповичу, я сам собі не вірю! – за деякий час сказав Ройтер.

– Що?

– Ну, я ж читав ваші пригоди, всякі там карколомні розслідування і виведення злочинців на чисту воду, але це ж сприймалося як вигадки, щоб підлітків вразити! А тут я бачив усе на власні очі! Дозвольте мені потиснути вашу руку, Іване Карповичу.

Він потиснув.

– Пане полковнику, вдячний вам за високу оцінку, але хочу вас попередити.

– Про що?

– Про цю справу. Думаю, її замнуть.

– Що? Як? Убивство жінки та дитини, вбивства барона, викрадення дорогоцінностей! Це ж гучний злочин, як таке можна зам’яти?

– Полковнику, офіцер російської імператорської армії вбив німецького барона, жінку та маленьку дитину заради пограбування. Це ж знахідка для ворожої пропаганди, яка малює з руських – кривавих убивць. І хоча Патрикєєв насправді вбивця, але командування не схоче скандалу і спробує якось зам’яти цей випадок. Це лише моє припущення, але через повагу до вас я попереджаю, як усе може статися.

– Ні, я не вірю в це! Було скоєно страшний злочин, і злочинця має бути покарано! Ніяк інакше!

– Буду радий, якщо так станеться.

Далі ми їхали мовчки. У штабі полковника чекала депеша про те, що мене терміново необхідно відправити на передову.

– Суворий наказ. Зараз ми відправляємо чергову маршову роту. – Полковник Ройтер розвів руками і скривився. – Я не можу не виконати наказу.

– Та які питання. Речі я вже зібрав і готовий виступити хоч зараз.

– Штабс-капітан вас відведе.

Зінов’єв провів мене до міської площі, де розсілося приблизно дві сотні новобранців. Побачивши нас, підійшов молодий поручник. Зінов’єв познайомив нас і переказав, що полковник Ройтер дуже вражений спілкуванням зі мною і невдовзі особисто приїде на передову, щоб знову зустрітися. Поручник сказав, що сам дуже радий нашому знайомству. Зінов’єв побажав мені успіхів і пішов, а я залишився з ротою, яка вишикувалася і вирушила вперед.

З багнетом або на багнеті

оручник, його прізвище було Свенцицький, виявився моїм читачем. У нього був кінь, у єдиного в роті, але їхати верхи поручник відмовився і пішов пішки разом зі мною. Запитував про різні мої пригоди, підтвердивши чудову з ними обізнаність. Я ж більше цікавився подіями на фронті. Свенцицький мав дані, що наступ зупинився, – як через спротив німців, так і через нестачу боєприпасів.

– Особливо погані справи в артилерії, де залишилося по кілька снарядів на гармату. Та й набоїв для гвинтівок небагацько. Чекаємо на підвіз боєприпасів, тоді спробуємо продовжити наступ, – розповідав Свенцицький. – Ось зараз у солдатів лише по десятку набоїв на брата, і не факт, що коли прийдемо на передову, їх стане більше.

– Ви вже були на передовій?

– Так, був. Але моя рота зазнала досить великих втрат, і її відправили на переформування.

– Втрати через кулемети?

– Ні, ми потрапили під артилерійський вогонь. У німців досить потужна артилерія, треба визнати. Часто вони просто придушують наші батареї. Ми так і не побачили ворога, але вже втратили третину вбитими та пораненими. Добре, що козаки змогли зайти з тилу і німці мусили відступити. Ми увійшли до села, яке мали штурмувати, без бою. І знаєте, що мене вразило?

– Що?

– Після німців не залишилося нічого! Вони ж відступали терміново, але не було покинуто жодної речі з обозу, не кажучи вже про зброю! Так, наче вони на маневрах відступали! Ідеальний порядок, до якого нам далеко, – зітхнув поручник. – І подивіться на дорогу!

– Так, дороги тут добрі, – кивнув я.

– Ні, я про те, що дорога порожня! Тут же мали їхати валки возів із припасами, вже минуло десять днів, як ми тут, тили мусили підтягнутися, але їх і не видно!

– Харчі хоч є?

– Я вибив віз продуктів, він разом із польовою кухнею попереду, чекає нас на обід. А на передовій, наскільки я знаю, з продуктами не дуже добре. Захоплені у німців припаси закінчуються, а підвозу своїх поки що немає. Тому треба наступати, щоб знову щось захопити.

– Як думаєте, чому німці відступають? Це хитрість чи слабкість?

– Не знаю. Хтось каже, що німець зосередив усі сили на Франції. Візьмуть Париж і тоді вже повернуться на нас. Хтось стверджує, що німці просто не чекали такого потужного наступу. Іване Карповичу, а дозвольте вас спитати?

– Звісно, питайте.

– Що ви тут робите?

– Ну, я ж пішов добровольцем на фронт.

– Я розумію, але ж фронт великий. Навіщо посилати найкращого сищика імперії на передову? Під дурні кулі?

– Цього знати не можу, але питанням мого направлення саме на передову опікуються аж зі штабу армії.

– Цікаво, цікаво. – Поручник закрутив головою. – Якісь інтриги?

– Не знаю, але думаю, що цілком можливо. – Я розвів руками.

– Ох, ці інтриги. А можна ще вас спитати про пригоди?

Далі ми ішли, розмовляли про різні мої історії, були теми приємні та небезпечні. Марширували досить довго, аж поки не побачили при дорозі віз і поруч польову кухню, від якої смачно пахло кулешем. Ми підійшли, солдати потягнулися отримувати свою порцію в казанки. Поручник запросив мене до офіцерського обіду, приготованого в окремому казані. Якщо солдатам була перлова каша з тушонкою, то поручнику Свенцицькому, підпоручнику і прапорщику було приготовано рагу з м’ясом. Також панству заварили каву, тоді як солдатам був чай. Солдати розсілися обабіч дороги на камінні, а ось для офіцерів і мене поставили розкладні стільці. Каптенармус поставив на стіл флягу, в якій виявився трофейний німецький шнапс. Ми випили по чарці за перемогу російської зброї над тевтонським супостатом.

По обіді півгодини відпочили, після чого рушили далі й ішли, аж поки не почало сутеніти. Посланий вперед верхи підпоручник невдовзі повернувся і сказав, що в селі по дорозі вже розмістилося кілька рот, нам там місця не буде, але можна повернути з дороги, і за півверсти буде покинутий хутір із кам’яним будинком і великим сараєм, де можна буде розміститися.

Ми звернули з дороги. Прибули до хутора вже у темряві. Офіцери зайняли будинок, солдати розмістилися, хто у сараї, хто на сіннику, а хто у просто у дворі. Всі зморилися і швиденько вклалися спати.

– А охорону виставити? – здивовано спитав я у поручника.

– Іване Карповичу, та це ж іще тил, яка охорона? Люди поморилися, нехай відпочивають.

Ну, не мені було лізти, вказувати, що робити офіцерам. Ліг собі просто на підлогу, кинувши під бік знайдену ватяну ковдру. Швиденько заснув, але невдовзі прокинувся. Було мені тривожно. Ще зі служби в Туркестані навчився я, що охорону треба виставляти завжди, бо бачив, як цілий роз’їзд козаків вирізали, бо вони думали, що кордон далеко і мирна долина, вляглися спати без охорони. Я обережно вийшов із хати, прислухався. На вулиці була тиша, чулося лише хропіння солдатів. Я тихенько вийшов із двору, зайшов у садок. Неподалік був ліс. Якщо вийти з того лісу, то можна садочком непомітно наблизитися до хутора і…

Я заліз на дерево, прислухався. Тиша. Посидів трохи. Збирався повертатися до хати, та задрімав. Прокинувся від того, що почув удар, глухе гупання. Прислухався. Ні, мабуть, здалося. Вже почало потроху сіріти. Посидів ще трохи, зістрибнув із дерева і тихенько пішов до хутора. Роса приємно холодила босі ноги, бо ж вийшов без чобіт. Ось сарай, я вийшов з-за рогу і зупинився, як укопаний, бо переді мною хтось стояв. Хтось дебелий, з ношею на плечах. Я схопився за браунінг, якого взяв у вбитих у маєтку барона бандитів. Людина напроти мене теж схопилася за зброю. Стояли. Я чув, як б’ється моє серце і як б’ється його серце. Чоловік підняв ліву руку, вказав на себе і пальцями показав, наче він іде. Потім показав на мене і знову перебрав пальцями. Притиснув вказівний палець до рота. Він пропонував мені мирно розійтися. Я кивнув і вказав на його ношу. Її треба було залишити. Чоловік подумав. Потім кивнув. Лівою рукою розстібнув ремінь, яким ноша була прив’язана. Вантаж упав на землю. Я кивнув. Відступив із дороги. Ми тримали руку на зброї. Чоловік пройшов, повернувся до мене і почав задкувати. Потім побіг. До лісу. Я трохи почекав, присів над скинутим вантажем. Це був солдат, наш. Із головою, залитою кров’ю, зв’язаними руками та кляпом у роті. Добряче німець його висповідав. Я витягнув кляп, перерізав мотузку, відніс солдата у двір. Всі спали, тиша. Зайшов у будинок. Але заснути вже не міг.

Невдовзі солдат опритомнів, почав стогнати, але на нього гримнули, щоб не заважав. Він замовк. Вже вранці з нього почали сміятися, що весь у крові. Солдат нічого не пам’ятав, казав, що вийшов із двору до вітру, а потім щось трапилося. Всі жартували з нього – от сходив, так сходив.

Я розповів про нічний випадок Свенцицькому. Показав мотузку та кляп, сліди на траві.

– І хто це був? – здивувався він.

– Німецький розвідник.

– Що йому робити тут? До лінії фронту більше десяти верст.

– Можливо, німці готують наступ.

– Та ні, ми будемо наступати, німці зв’язані на Західному фронті!

– Можливо, але факт залишається фактом, німецький розвідник був тут і ледь не викрав нашого солдата. Треба організовувати охорону.

– А чому ви не вбили того розвідника? – спитав поручник.

– Бо мій браунінг, як і його парабелум, був у кобурі. Можна було б погратися у те, хто швидше вистрелить, але ми розуміли, що результатом такої гри можуть бути два трупи. Гратися не хотілося.

– Що ж, Іване Карповичу, вдячний вам за допомогу. Будемо тепер організовувати охорону.

Після швидкого сніданку ми виступили. Марширували кілька годин, коли попереду загриміли гармати. Після поодиноких залпів поручник спохмурнів.

– Не наші, у наших стільки снарядів немає. Німець б’є, – зітхнув він.

Проскакав вістовий до штабу і крикнув, що німці атакують. Десь попереду почався запеклий бій. Поручник наказав пришвидшитися. Рота перейшла на біг. Дорога вийшла на відкриту ділянку, з полями по обидва боки. Ми поспішали. Праворуч від дороги вибухнув снаряд. З переляку деякі солдати попадали на землю, інші падали вже на них, стрій змішався.

– До порядку! До порядку! Всім встати! – почав кричати поручник.

Нарешті йому вдалося вишикувати роту, і ми знову пішли вперед. Ще один вибух. Цього разу снаряд розірвався ліворуч, уже дуже близько. Скрикнуло кілька поранених.

– Це пристрілка! Пристрілка! – закричав якийсь солдат, чоловік років за сорок, мабуть, доброволець.

Я згадав це слово, бо у Туркестані бачив, як тренувалися артилерійські батареї. Спочатку одна гармата намацувала ціль двома-трьома пострілами, а потім уже била вся батарея.

– З дороги! – закричав той солдат. – Зараз вони вдарять по дорозі! З дороги!

Він побіг у поле. Я за ним. Абикуди, тільки б подалі від дороги. Частина солдатів кинулася за нами. Побіг і здивований поручник. За ним потягнулися інші, рота почала збігати з дороги. Вдалині почувся потужний залп.

– Швидше, швидше! – кричав той солдат і щосили біг геть від дороги. Потім несподівано крикнув: – Лягай! – і сам упав на землю, затуливши голову руками. Я впав поруч.

Мить очікування, а потім на дорозі почали вибухати снаряди, їх було багато, вони виривали у дорозі бруківку, що розліталася зі свистом. Крики поранених або переляканих. Вибухи припинилися.

– Лежати! – крикнув солдат. Бо знову почувся залп. Очікування – і знову вибухи. Коли вони скінчилися, солдат підхопився і закричав:

– До лісу! Швидко!

Все відбувалося наче уві сні. Я не знав, із чим і порівняти. Я багато чого бачив, багато що пережив, але під вогнем гармат опинився вперше. І виявилося, що весь мій досвід, усі мої вміння і знання перед гарматними снарядами не варті і копійки. Жах і бажання вижити, серце страшенно гупало, я не зрозумів, а відчув, що треба бути поруч із цим дивним солдатом, який, здається, єдиний тут розуміє, що відбувається, і знає, що робити. Триматися його!

Я підхопився і побіг до лісу разом із тим солдатом. І вся рота побігла. При дорозі залишилося кілька вбитих та поранених. Ми бігли з усієї сили, бігли дуже швидко, стрибаючи через картопляне бадилля. До лісу залишалося десь метрів триста, коли пролунав артилерійський залп. І солдат одразу заверещав:

– Лягай!

Сам упав, покотився по бадиллю і принишк, я впав поруч. Більшість солдат попадала теж, але деякі побігли далі до лісу. Попереду почали вибухати снаряди. Вибухи і крики. Стіна вибухів, яка змела майже всіх тих, хто не виконав наказу солдата. Страшні крики поранених, я лежав присипаний землею і бадиллям, мене паралізував жах, я не міг підняти голову. Я весь тремтів. Я кілька разів був на межі загибелі, бачив смерть упритул, але нічого не можна порівняти з вибухами снарядів поруч.

– Лежати! Лежати! – крикнув солдат, і я міцніше притиснувся до землі. Ще залп. Страшне очікування, і знову вибухи, знову попереду. Щось важке гупнуло мені на спину. Я помацав і не зміг розуміти, що це.

– До лісу! – закричав солдат.

Я підвівся. І побачив, що тримаю в руках людську руку. Кинув її і побіг. Не жахнувся, не здивувався. Просто побіг. Бо це була єдина можливість вижити, а тіло дуже хотіло вижити. І воно діяло майже самохіть. Я ні про що не думав, голова наче вимкнулася, все робило тіло. Рятуватися! Я біг, стрибав через вирви від вибухів снарядів, біг швидко, як, можливо, ніколи ще не бігав у житті. Тіло легко неслося до лісу, я міг би випередити всіх, але не поспішав, тримався того солдата. У нього єдиного в погляді була впевненість. Він знав, що робить.

Вже коли забігли у перші кущі, солдат наказав не зупинятися. Бігли далі. Ще залп. Бігли. Потім вибухи, снаряди почали розриватися вже у лісі. Але дерева приймали осколки, у лісі було багато ям, де можна було легко сховатися, або повалених стовбурів, за якими можна було впасти. Останній вибух і тиша. Ну, не тиша, бо у полі кричали і стогнали поранені.

– Зібратися! Зібратися! – закричав солдат.

Рота, точніше її залишки, почали сходитися на лісовій галявині. Ось прийшов і Свенцицький. Легко поранений і сильно переляканий, як і всі інші, крім того солдата.

– Знову артилерія! Знову стріляють нас, як перепелів! – перелякано видушив із себе поручник і зблід.

– Збирайте живих, із лісу не виходьте. Мені потрібно троє досвідчених людей, – сказав солдат.

Поручник тикнув пальцем у тих, хто почав виходити з кущів на невеличку галявинку, де ми збиралися.

– Чекайте нас тут, у поле не виходити, бо знову можуть накрити гарматами, – наказав солдат.

– Куди ви? – спитав поручник. Дивним було звертання на «ви» до простого солдата, але не зараз. Усі розуміли, що цей чоловік врятував нас.

– Вони не могли стріляти наосліп так влучно. Хтось тут коректує вогонь. Треба знайти. Поки чекайте, – сказав солдат. – Іване Карповичу, не хочете з нами?

– Хочу, – кивнув я. Не так через те, що справді хотів кудись іти, як через те, що боявся страху та паніки. Я весь тремтів: якщо залишитися зараз на місці, то згадуватиму, що трапилося на дорозі: розірвані на шматки тіла людей, кров, крики, випущені тельбухи – все те пекло війни, яке впало на мене і збило з ніг. Ні, я не хотів думати про це, хотів утекти від думок. Треба щось робити, єдиний вихід – діяти. Тому я погодився бігти з солдатом.

– Тоді ходімо, – кивнув він.

Ми пішли уп’ятьох. Солдат, я і ще троє бійців. Солдат наказав зняти багнети, бо вони заважали у лісі. Його наказ одразу виконали. Ми вийшли на узлісся. Солдат набачив високий дуб і поліз на нього. Я за ним. Лазив по деревах добре. З дуба було видно дорогу. Розбиті польову кухню і віз з харчами, тіла вбитих на узбіччі. Поранені, хто міг, повзли до лісу, а хто ні – стогнали там, де їх поранили. Солдат дивився навколо. Вказав на пагорб неподалік.

– Здається, коректувальники там. Найкраще місце для спостереження за дорогою, – сказав солдат і поліз униз. Там наказав солдатам тримати зброю напоготові.

Ми пішли до пагорба. Десь неподалік, мабуть, біля села, до якого ми так і не дійшли, тривав бій. Гупали гармати, стрекотали кулемети. Ми майже бігли, обходили поле, на якому нас ледь не знищили. Аби залишилися на дорозі, то роту б розтрощили вщент. Я тільки головою крутив. Чортова війна! Розпанахані тіла, відірвані руки, крики поранених! Ану, патріоти! Ті, хто за переможну війну! Сюди б вас, ткнути мордами в тельбухи розірваних тіл! Суки! Мене трусило усього, я шепотів прокляття тим, хто почав цю війну.

Ось ми вже підійшли до пагорба.

– Іти тихо, коли щось побачите, негайно сповіщайте мене. Триматися разом, – прошепотів солдат і зняв манліхер із плеча. Я вихопив свій браунінг, хлопці узялися за мосінки. Були спокійні та зосереджені. Справді досвідчені хлопці. Ми почали тихенько дертися на пагорб. Не поспішали, щоб не видати себе. Заходили з тилу. В одному місці дерева розходилися і відкривалася дорога. Побачив, що по ній суне ціла валка возів. Із села, до якого ми прямували. То наші відступали, пустили вперед обоз та поранених. Пустили на загибель. І тут ми не могли нічого вдіяти. Вдалині пролунав залп.

– Чорт, їм амба.

Солдат скривився і відвернувся. Люди на дорозі ще не знали, що сталося, їхали та ішли собі, а ми вже знали. Я теж відвернувся від дороги, бо розумів, що там можу побачити вже за мить. Вибухи, відчайдушні крики людей, несамовите іржання коней. Ми далі дерлися на пагорб. Ще залп. Люди на дорозі були приречені. Ще вибухи. Ми пройшли схилом і знову дерлися. Ще залп, іще вибухи. Один із хлопців схопив солдата за руку, вказав на щось. Якийсь дріт. Телефонний!

Солдат наказав іти по дроту в напрямку верхівки пагорба. Пішли. А потім дріт зник під землею. Ну, хитрі німці, зарили! Тільки солдат теж був не дурний. Він перерізав дріт і показав очима на кущі поруч. Ми сховалися там. Чекати довелося недовго. Почувся шурхіт, виліз німецький солдат, став, на коліно перед перерізаним дротом. Я і смикнутися не встиг, як хлопці повалили німця і приставили йому до шиї ніж. Крикнути і героїчно загинути він не намагався, його зв’язали телефонним дротом, засунули в рота кляп із відрізаного шматка його однострою, після чого показали, щоб вів до своїх товаришів. Німець закрутив головою, але коли йому знову приставили до шиї ножа, то повів.

Німецькі коректувальники сиділи на самому вершечку пагорба, де на сосні обладнали сідало, з якого дорога була як на долоні. На сідалі розкошували з біноклями двоє німців. Хлопці прицілилися в них, солдат свиснув. Німці подивилися вниз і зразу підняли руки. Солдат показав, щоб спускалися. Вони спустилися. Обережно. Я поліз до сідала. Забрав їхню зброю, подивився на дорогу. По ній швидко рухалася колона військ. Зі скатаних шинелей було видно, що наші. Відступали! Хоча бій за село ще тривав, гармати продовжували бити. Я швидко зліз. Доповів про те, що бачив. Солдат послав одного бійця до роти.

– Скажи поручнику, щоб виводив роту до дороги, але не на саму дорогу, а біля неї, кроків за сто. Ми теж туди вийдемо.

Боєць побіг, а ми повели полонених. Знову почувся залп артилерії. Ми ішли лісом, тому не боялися. Але тим, хто був на дорозі, я не заздрив. Вибухи. Коли вийшли на поле і наблизилися до дороги, то побачили, що вона вся вкрита трупами. Тут же розбиті вози з обозу, вбиті коні. Багато поранених, яких ніхто не підбирав, незважаючи на їхні крики та стогони. Побачили купку солдатів, які бігли дорогою.

– Куди біжите? – спитав солдат у них.

– Драпаємо! Командир батальйону загинув, німці пруть! – закричали хлопці, що стрибали через трупи вбитих товаришів.

– Зупинитися! – крикнув солдат і вистрелив. Утікачі перелякано зупинилися. – Підете з нами! Якщо хтось спробує втекти, пристрелю, як дезертира! Ясно?

– Так точно!

– Тоді давайте носити поранених із дороги! – наказав солдат.

Поранених було багато, але трупів ще більше. Десятки, якщо не сотні. Страшних, покалічених вибухами і осколками трупів. Серед стогонів поранених я почув крики позаду, повернувся і побачив, що двоє наших хлопців добивають полонених німців. Багнетами, впевнено, всіх трьох.

– Це ж через них! – закричав один із хлопців, який побачив мій погляд і вказав на дорогу, завалену трупами. – Через цих покидьків стільки наших поклали! – Його обличчя скривилося від гніву. У повітрі пахло кров’ю і лайном від розірваних тельбухів убитих та поранених.

– Братику, добий! Добий, братику! – просив якийсь чоловік, що сидів і дивився на свою відірвану ногу.

– Допоможіть! Допоможіть! А-а-а-а! Боляче! Мамо! Мамо! Суки, суки німецькі! Сеню, Сеню, вставай, Сеню! Добий! Прошу тебе, добий! Не можу терпіти! Добий!

Мене вивернуло. Я зламався навпіл і блював. Я знав, що війна – страшне чудовисько, але і в найжахливіших очікуваннях я не бачив і не чув такого. Мені хотілося устромити голову в пісок і сховатися від усього цього. Але сховатися не було куди. Я знову блював.

– Іване Карповичу, носіть поранених, – сказав мені солдат. Поплескав по спині. – Щось робіть, не замислюйтеся. Ідіть, – він підштовхнув мене.

Я кивнув. Вийшов на дорогу, схопив пораненого і потягнув його в поле. Поранений стогнав і просив не залишати його. Ще зовсім хлопчик, молодий, переляканий, з посіченим та скривавленим животом.

– Не хочу вмирати! Не хочу вмирати! Не хочу вмирати! – гарячково шепотів він.

– Тихо-тихо! Зараз вози зі шпиталю прибудуть! Не хвилюйся, ти виживеш, поранення не важкі, – брехав я. Залишив хлопця у картопляному бадиллі, побіг по наступних.

Носив знову і знову, потім долинув залп.

– З дороги! – крикнув солдат.

Та ми всі вже і без його команди побігли геть. Я біг із пораненим на плечах, порахував до трьох, упав разом із ним біля тіла вбитого солдата, наче сховався за ним. Вибухи, свист осколків. Труп кілька разів смикнувся, прийнявши на себе смертельне залізо. Тиша. Я підвівся. Забирати з дороги вже не було кого, бо ті поранені, яких ми не встигли забрати, мертві.

– Перев’язуйте рани, намагайтеся зупинити кров! – закричав солдат.

Серед розбитого обозу був віз із бинтами, поруч із яким лежав убитий фельдшер. Ми брали звідти бинти, перемотували поранення. З лісу вийшла рота. Попереду біг поручник. Солдат доповів, що бачив.

– Та що ж коїться? – скривився Свенцицький.

– Німці наступають, пане поручнику.

– Висуваємося вперед, до села. Там необхідна наша допомога, – сказав Свенцицький.

– У німців кілька батарей, вони нас із землею змішають, – не погодився солдат.

– Солдате, як тебе звати?

– Охотник Бобров!

– Так ось, охотнику Бобров, я тут командир, я наказую і вимагаю виконання наказів! – тихо сказав Свенцицький.

– Слухаюся! – погодився солдат. – Але багато поранених, що з ними робити?

– З пораненими залишаємо легкопоранених, нехай далі обробляють рани і чекають на вози зі шпиталю. Я пошлю вістового до штабу. Ми ж вирушимо вперед, щоб допомогти відбити напад німців, – крикнув Свенцицький.

Він, здається, вже відійшов від жаху і швидко віддавав накази. Ми тільки повернули, щоб іти до села, як назустріч нам повалила піхота. Близько сотні солдатів, які покидали шинелі та наплічники, а деякі навіть зброю, бігли щосили нам назустріч.

– Стояти! Стояти! – закричав Свенцицький.

– Німці в селі! Німці! Нашу батарею знищили! Атакували з трьох боків! – валували солдати, але зупинялися, бо Свенцицький вихопив револьвер, а за ним стояв натовп солдатів, залишки роти.

– Повернутися на позиції! Хто спробує тікати, буде розстріляний на місці! – закричав поручник.

Почувся залп.

– З дороги! Швидко! – закричав Бобров і став махати руками. Солдати вмить зрозуміли його, почали розбігатися навсібіч.

Знову вибухи. Снаряди прицільно лягали уздовж дороги, знищуючи все, що було на ній. Стріляли німці добре, але, на щастя, снаряди шматували лише покинуті тіла загиблих. Ще залп. Перележали і його.

– Поручнику, не моя справа, але треба відступити, – прошепотів Бобров.

– Не можна відступати без наказу! – грізно прошепотів Свенцицький.

– Пошліть вістового до штабу, може, наказ уже є. Але наступати нам немає з чим! Без артилерії, набоїв обмаль. І нам треба піти з цього клятого поля, а то нас тут переколошкають!

Поручник важко дихав, думав. Потім кивнув. Наказав солдатам розібрати поранених. По двоє здорових на кожного пораненого. Один тягне товариша, другий – зброю і речі. Я запропонував узяти вцілілі вози. Таких виявилося два. Повантажили на них поранених, упрягалися по десятку і тягнули їх. Німці ще раз вдарили по дорозі, але позаду нас. Ми поступово відступили з поля. Змогли спіймати кількох уцілілих коней, запрягли їх у вози. Повезли до шпиталю найважчих поранених, але більшість залишилася з нами. Поклали їх у лісі, намагалися хоч чимось допомогти. Свенцицький наказав виставити на дорозі бойову охорону, на випадок появи німців. Ми залягли у кущах, дивилися на поле і дорогу. Вона була порожня. Прийшов Свенцицький. Він хвилювався, що зі штабу не посилають вістових, щоб дізнатися, що відбувається у селі.

– Дозвольте ваш бінокль, – попросив Бобров. У поручника був хороший цейсівський бінокль, такий, як у мене на хуторі. Бобров припав до нього, навів на вихід дороги з лісу.

– Що там? – спитав Свенцицький.

– Та наші біжать. Відступають. Четверо. Чорт! Німці!

Я бачив удалині білі плямки чотирьох наших на дорозі, а за ними трохи більші плямки вершників. Постріл.

– Що там? – спитав я.

– Одного з наших підстрелили, інші здаються, – прошепотів Бобров. – Їх оточили і повели.

Несподівано постріли.

– Усіх полонених убили. Здається, біля того місця, де лежали вбиті коректувальники, – прохрипів Бобров.

– Що за німці? – спитав поручник, який перед тим наказав виставити пости в тилу, щоб ніхто і не думав тікати.

– Німці, верхи. Це розвідка. Намагаємося підпустити якнайближче. Потім даємо залп. Треба спробувати взяти полоненого, щоб допитати і з’ясувати, що відбувається. У першого не стріляти, тільки у коня. Так, пане поручнику? – спитав Бобров, щоб не було враження, наче він тут командує.

– Так, стріляти з мого наказу! І лежати тихо! – додав Свенцицький.

Ми залягли і чекали. Німці не дуже поспішали. Спочатку наблизилися, потім відступили, з’їхали з дороги на поле, під’їхали, знову відступили.

– Ну і обережна ж ця німчура! – прошепотів поручник.

– Нічого, наші будуть. Якби не збиралися їхати вперед, уже повернулися б, – прошепотів Бобров.

Справді, німці таки попрямували до нас. Двома маленькими загонами. У першому було троє вершників, у другому одинадцять.

– Перших пропускаємо, – прошепотів Бобров. – Іване Карповичу, вони за вами. – Я кивнув. – Наступних уже розстрілюємо за наказом.

Бобров подивився на поручника. Той кивнув і пошепки передав наказ бійцям. Я поліз у ліс, наказавши двом солдатам бігти за мною. Ми залягли в улоговинці, з якої дорогу добре було видно. Побачили трьох вершників, які уважно роздивлялися навколо. Вони були вже біля нас, коли позаду почулися постріли. Це наші розстрілювали другий загін кавалерії. Я крикнув, і хлопці вистрелили. Одного німця вбили, під двома іншими вбили коней. Поки німці підхопилися, я вже наставив на них браунінг. Німці підняли руки. Ми повели їх по дорозі. Там хлопці ловили німецьких коней із другого загону. Свенцицький покликав підпоручника, який був у роті.

– Зараз ми з Іваном Карповичем з’їздимо до штабу, з’ясуємо, що і як, – сказав Свенцицький. – Ви тут тримайте оборону і німців по дорозі не пропускайте. Все зрозуміло?

– Так точно, – відповів підпоручник. Зовсім молодий хлопчик, який дивився на нас ошелешеними очима. Якби не Бобров поруч, страшно було б на нього роту залишати.

Ми повантажили зв’язаних полонених на коней і поспішили до штабу, щоб отримати наказ щодо подальших дій. Скільки їхали, назустріч нам ніхто не траплявся, а от наздоганяли ми багатьох. Вози обозу, яким пощастило проскочити перед гарматним ударом, два вози з пораненими, піші солдати. Позаду, де залишилася рота, почулася стрілянина. Здається, німці вирішили наступати далі й атакували роту. Поручник нагнав коня, ми поспішали за ним.

Коли прибули до маленького містечка, де стояв штаб полку, застали там страшну метушню. Всі бігали, кричали, ніхто нічого не знав, але обоз вантажився і вже відступав. Ройтера на місці не було, він відбув на передову. Свенцицький знайшов нового начштабу полку майора Грубіна, доповів про ситуацію на передовій.

– Село Монінгер узято противником, батальйон, який його обороняв, розбитий, залишки безладно відступають. Маршова рота, яку я очолюю, потрапила під сильний артилерійський обстріл, у ході якого втрачено близько сорока людей убитими та пораненими. Ми ліквідували спостережний пункт німецьких коректувальників, а також кінний загін німецької розвідки. Тримаємо оборону біля дороги, ось тут, – поручник показав на мапі, розстеленій перед майором. – Чекаю на подальші накази.

Майор подивився на Свенцицького, і з цього погляду було видно, що начштабу сам розгублений.

– Зв’язку зі штабом дивізії немає, в тилу помічені загони німецької кавалерії. Чортзна-що відбувається. – Грубін був збентежений, але потім згадав, що він же начштабу, друга людина в полку. – Наказую вирушити на ваші позиції і тримати їх! Доручаю збирати всіх солдатів, яких зустрінете на дорозі, і залучати їх до оборони.

– Слухаюсь, пане майоре. Але нам потрібні набої і підтримка артилерії.

– Нічим поки не можу допомогти. Набоїв у нас самих обмаль. Дві батареї є, але в них по шість снарядів на гармату, я не можу з таким запасом їх кинути на передову. Щойно підвезуть боєприпаси, допоможемо.

– І в нас багато поранених, треба доправити їх до шпиталю.

– Шпиталь переповнений, можливо, вони зможуть надіслати фельдшера.

– Там же десятки поранених, деякі важко! – обурився Свенцицький.

– Це війна, поручнику! Тут бувають втрати! – строго сказав Грубін. – Виконуйте наказ.

– Дайте хоч продовольства. Солдати голодні.

– Увечері відправлю до вас дві польові кухні.

– Ще в нас є полонені, їх треба допитати.

– Почекаємо повернення полковника, здайте їх на полкову гауптвахту.

– Слухаюсь.

Полонених ми здали, зібралися їхати, бачили, як із міста валками пішли обози.

– Не розумію, полк відступає, а нам наказують тримати оборону, – здивувався я.

– Теж не розумію, – сумно кивнув поручник.

– Треба взяти хоча б один віз із харчами. Інакше увечері будемо голодувати.

– Ну, ми ж не можемо грабувати обоз.

– Воля ваша, – розвів я руками.

Ми поверталися і зупиняли солдатів, які траплялися дорогою. Вони намагалися довести, що ідуть до штабу у справах, але Свенцицький їх не слухав, кричав і повертав. Попереду знову вдарили гармати, кілька залпів, потім стрілянина з рушниць.

– Ану стояти! – закричав поручник, коли помітив, що кілька солдатів, які побачили нас, спробували втекти до лісу. Надавав їм ляпасів, пообіцяв розстрілювати дезертирів. Солдати стояли насуплені, в руках у кожного гвинтівка. Дуже вже лаяти їх було ризиковано. Я пообіцяв хлопцям увечері дві польові кухні з кашею та хлібом. Це подіяло краще.

– Іване Карповичу, замикайте колону. Якщо будуть спроби втечі – стріляйте! – гучно наказав поручник.

Так і пішли, він попереду, я позаду, а між нами солдати. Усього зібрали півтори сотні бійців. Ціла рота. Щоправда, не всі озброєні, бо коли тікали, загубили гвинтівки. Між тим бій попереду став ущухати. Я боявся, що ось-ось зустрінемо хлопців із нашої роти, яких вибили німці. Але ні, ніхто не відступав. До позицій ще не дійшли, коли побачили наших. До нас підбіг Бобров із рапортом.

– Під час артилерійського нальоту загинули підпоручник та прапорщик, тому я узяв командування на себе. Зобразили втечу з позицій, заманили німців по дорозі, а потім атакували і розгромили у рукопашній! Німці втратили близько двадцяти людей убитими, дванадцять захоплено у полон!

– Молодець Бобров! – похвалив Свенцицький. – Де вбиті командири?

– Пан підпоручник ось там, біля дороги, а у прапорщика влучив снаряд, його розірвало на шматки.

Свенцицький підійшов до тіла підпоручника, що лежав зі здивованим обличчям.

– Пане поручнику, дозвольте звернутися. – Бобров стояв поруч.

– Що таке?

– Дозвольте організувати доставку поранених до шпиталю. Ми знайшли ще три вози.

– Шпиталь переповнений.

– Але тут їх не можна залишати.

– Добре, відправляйте.

– Потрібен ваш наказ.

Свенцицький пішов і наказав поранених відправляти. Також виставив бойову охорону.

– Пане поручнику. – Бобров знову був поруч. Чоловік років за сорок, із військовою виправкою.

– Що таке? – Свенцицький був не дуже радий докучанню Боброва.

– Я тут подивився мапи з планшета покійного підпоручника.

– Для чого? – здивувався офіцер.

– Ось подивіться, ми тут. – Бобров розкрив мапу і показав пальцем. – Ось захоплене німцями село, ось дорога. Німці атакували нас ось тут і відступили. Зараз підтягують артилерію. Навряд чи атакуватимуть увечері, але зранку артилерія знищить нас.

– І що робити?

– Ну, якби я був на місці німців, я б розташував батареї ось на цій висоті. Ось тут би виставив бойову охорону, а тут болото прикриває, – Бобров аж засміявся від збудження, хоч я не розумів його причини.

– І що? – Свенцицький теж не розумів.

– Ну, через болото може бути стежка. Я зараз туди трійко солдат послав, вони перевірять і повернуться.

– То що ти пропонуєш?

– Вночі атакувати німецькі батареї. Це єдина можливість утримати завтра позиції, інакше нас потрощать із гармат! Тим більше, ви підкріплення привели. Десь сотня солдатів висувається і атакує батареї. Захопимо гармати, повернемо їх на ворога, отримаємо перевагу. Коли висота буде за нами, ми матимемо вигідну позицію! – пояснив Бобров.

– Але серед нас ніхто не вміє стріляти з німецьких гармат, ми взагалі піхота! – скривився Свенцицький.

– Та навчимося! Були б гармати, а там уже вистрелимо! Як вам план, пане поручнику? – спитав Бобров.

Свенцицький замислився. Навіть я, людина від армії вже далека, і то розумів, що план цікавий. Поручник кивнув.

– План непоганий, але люди заморилися, щоб нічний бій вести.

– Люди відпочинуть, бо ж виступати будемо вже як стемніє. Тільки б погодувати людей, – зітхнув цей Бобров. – На порожній шлунок атакувати важко.

– Увечері обіцяли прислати дві польові кухні, – зітхнув і Свенцицький, бо сам слабо вірив у ті штабні обіцянки.

– На дорозі, де розбили обоз батальйону, залишилися вози з продовольством Можна підібрати і вбитих коней, – запропонував Бобров.

– Займешся цим? – спитав Свенцицький.

– Так точно. Тільки дозвольте взяти солдатів, на випадок, якщо зіштовхнемося з німцями.

– Два десятки твої.

– Пане поручнику, дозвольте, і мені з Бобровим, – попросився я.

– Вам би, Іване Карповичу, взагалі краще до штабу повернутися, – зітхнув поручник.

– Ні, я вас покинути не можу. Буду з вами. То дозволяєте?

– Так, їдьте.

Ми узяли солдатів і п’ятеро коней. До поля ішли лісом, потім посиділи, Бобров усе обдивився в бінокль.

– Ну, що там? – спитав я.

– Та наче нічого підозрілого. Сподіваюся, що німці відпочивають, аби продовжити наступ завтра, після того як попрацює артилерія, – сказав Бобров. – Ходімо! Бігом!

Ми швидко рушили дорогою. По нас не стріляли. Добігли до розбитого обозу. Там знайшли один майже цілий віз, щоправда без колеса. Приставили йому колесо з іншого воза, почали вантажити провізію. Кілька мішків із крупою та борошном, бочечку оселедців та два великих ящики тушонки. Зверху хотів узяти ще тушу вбитого коня, але озвалося кілька поранених. То забрали їх. Причепили до воза польову кухню. Її пошматувало осколками, але один казан начебто був цілий. Відступили. Німці нас не тривожили.

Повернулася розвідка з болота. Доповіли, що хід через болото є, підійшли впритул до висоти і чули німців нагорі. Ті щось рили там, мабуть, справді встановлювали гармати. Охорони з боку болота не виставляли. А з боку поля стояла рота, яка вже встигла вкопатися у землю. І кілька кулеметів.

– Як я і думав! Німці зараз дуже впевнені у перемозі, наступають, гадають, що ми тільки і думатимемо про те, як би втекти! А ми вдаримо там, де не чекають! – зрадів Бобров. – Причому з двох боків. Частина зайде з боліт, а частина підійде в лоб і чекатиме. Коли ми захопимо висоту, рота охорони спробує відступити, бо вони ж будуть під обстрілом. І тут їх зустріне наш другий загін. – Бобров у захваті показував усе на мапі.

– А далі що? – поцікавився я.

– А далі організуємо оборону на висоті, почекаємо підмоги і наказів. З цієї висоти і атакувати зручно, і дорогу триматимемо під обстрілом! – пояснив Бобров.

– Пане поручнику, як? – спитав я у Свенцицького.

– Ну, план хороший. Але справа в тому, що з офіцерів залишився тільки я один, а загін доведеться розділити на дві частини, – зітхнув поручник.

– Дозвольте мені очолити штурмову групу, – попросив Бобров.

– А хто ви? Є якийсь військовий досвід?

– Ні, – насупився Бобров. – Міщанин із Владивостока, пішов до армії добровольцем.

– Ну от, бачиш, – Свенцицький розвів руками.

– Пане поручнику, – втрутився я, – дозволю нагадати, що рядовий Бобров добре показав себе, фактично врятувавши роту від знищення гарматами. Потім прийняв на себе командування після загибелі офіцерів. Зміг організувати оборону, відбив напад німців, сам атакував. І план хороший вигадав. Можливо, варто ризикнути і довірити йому командування?

– Ви так вважаєте, Іване Карповичу? – спитав поручник.

– Так точно. Тим більше в нас і виходу іншого немає. Або треба відступати, бо зранку німці нас із гармат потрощать, або наступати.

– Відступати не можна – в нас наказ, – сказав Свенцицький і махнув рукою. – Наступатимемо. Бобров, очолиш загін. Ти ж розумієш, що вам пагорб треба за всяку ціну брати, інакше, якщо відступити, вас у болоті перестріляють?

– Так точно, розумію. Коли захопимо пагорб, я одразу організую оборону по південному схилу, де німецька бойова охорона. Там ціла рота, можуть спробувати нас скинути. Беру з собою трофейний сигнальний пістолет. Вистрелю тоді, коли німецька рота з охорони почне нас атакувати. Ви вдарите їй у тил. Якщо пострілу не буде, значить, пагорб ми не взяли, тоді відходьте. Домовилися? – спитав Бобров.

– Так, – кивнув Свенцицький. – Що ж, тепер погодуємо людей, відпочинемо, і в бій. Іване Карповичу, що там із вечерею?

– Ось-ось має бути готова. Тут неподалік поле з картоплею, я відправив людей копати. Буде до оселедців зранку, а поки що куліш, – доповів я.

Каптенармус роти чи то загинув, чи то втік, то я узявся керувати її вбогим господарством. Вибрав кількох мужиків, один кухарем на пароплаві служив, два інших – пасічники, тобто жили при пасіках і самі вміли готувати. Поставив їх біля польової кухні, яку замаскував, щоб не привернула увагу артилерії. На відстані наказав вирити яму, яку виклали бруківкою з дороги, зверху накидали дров і запалили. Наказав усім відійти, бо боявся, що гармати німецькі можуть ударити. Але німці, мабуть, відпочивали, бо уваги на дим не звернули. Як дрова перегоріли, то золу розгребли, покидали на бруківку порубані шматки коня, накрили їх жаринами, а зверху ще землею присипали і залишили на кілька годин. Я бачив, як кочовики у Туркестані так їжу в походах готували.

На всіх одразу кулешу не вистачило, тому спочатку роздали їжу тим, кого відібрав Бобров для штурму пагорба. Котелок кулешу і шматок конини запеченої. Поїли бійці, підбадьорилися. Розляглися серед лісу відпочивати. Коли всіх нагодували, я пішов перевірити охорону. Один заснув, довелося трохи запотиличниками навчити, що у війну на посту спати не можна, інакше сам загинеш і товаришів погубиш. Коли повернувся, то Бобров уже формував колону, призначав десятників.

– Всі в десятку слухаються десятника! І відповідають за кожного! Якщо з десятка хтось у лісі заблукає, то розстріляю всіх! Іти мовчки, не палити, не гриміти. Все залізо перемотайте так, щоб не дзенькнуло! Нагадую, що справа ризикова! Через одного дурня всі загинути можемо. Тому дурнів особисто стрілятиму! – лякав Бобров, і видно було, що солдати його погрозам вірять.

– Ось набої. Я у хлопців позабирав, у кого зайві були. Нам у таборі вони ні до чого, а вам знадобляться, – сказав я йому і подав цілий наплічник набоїв.

– Зовсім без боєприпасів залишаєтеся? – спитав Бобров.

– Ні, у хлопців по два десятки, для оборони вистачить.

– Що ж, пішли ми.

– Успіхів вам.

Загін Боброва висунувся до болота. Десь за годину ще один загін із поручником Свенцицьким виступив до пагорба лісом. Я залишився з десятком солдатів. Шістьох відрядив в охорону, а чотирьох посадив мити накопану картоплю, щоб потім зварити її в мундирах і вранці роздати з оселедцем на сніданок. Мужики, які мили картоплю, були приголомшені денними подіями, трупами та пораненими, сиділи мовчки і тільки зітхали. Мабуть, не такої війни чекали. А іншої війни, здається, і не буває. Я прислухався до канонади. Гриміло і ліворуч, і праворуч, далеко, але потужно. Видно було заграву далеких пожеж. Щось відбувалося навколо, а ми нічого не знали. Я наказав повантажити все наявне майно роти на вози. Бо ж або відступатимемо, або наступатимемо, а тут не залишимося.

Картоплю помили, поставили варити. Ще три мішки залишилося сирої. Крупи – обмаль, тушонки теж. Як я і думав, обіцяні польові кухні з міста не прийшли. І взагалі нікого з міста не було. Навіть ті солдати, що повезли поранених, не повернулися. Вістового жодного, хоч начальство ж завжди любить отримувати звіти та роздавати накази. Дивно це якось було. І тривожно. Але для себе вирішив тривожитися лише за те, що сам зробити можу. А що не можу, то вже хай як буде. Наказав будити мене, коли що, та й пішов спати під один із возів.

Спав, аж поки на пагорбах бій не зчинився. Спочатку стрілянина спалахнула, дружне «Ура!», а потім поодинокі вибухи гранат, і все. Це добре, значить, вибрався Бобров на пагорб і зараз там рукопашна. Якби зупинили його на схилах, то досі стріляли б. Але ракети чогось не було. Чого чекав той Бобров? Он уже заторохтіли кулемети, мабуть, рота охорони в бій пішла. Знову стрілянина. А потім гармати вистрелили, з пагорба! Мабуть, упритул німців розстрілювали!

І майже одразу ракета. «Ура!» – з гори, «Ура!» – під гору. Вщухла стрілянина, лише поодинокі постріли – рукопашна.

– Б’ють німців! – зраділи хлопці, а я не поспішав. Бо ж німці коли наступали, було видно, що тут у них регулярні війська, навчені, підготовлені. А в нас здебільшого призовники та добровольці. Чогось їх там повчили трохи, але на багнетах битися – ціла наука. Тільки й надії, що не чекали німці ані нападу на пагорб, ані удару з двох боків.

– Зброю тримайте напоготові, вози теж, – наказав я хлопцям і пішов до посту, який від дороги був. Хлопці там не спали, прислухалися. Коли чуємо, копита стукають. Мчить хтось дорогою. Хлопці за гвинтівки схопилися, але я наказав опустити. Чого б це німець серед ночі сюди скакав?

– Свої, свої! – закричав вершник. Ми вибігли до нього.

– Ну, що там?

– Пагорб узяли, роту охорони розтрощили! Поручник наказали обоз підтягувати до пагорба!

– Добре, скоро будемо.

У нас уже все повантажено було, то поїхали. Підйом на пагорб був крутий, довелося хлопців просити, щоб допомогли виштовхати. Бобров пригнав два десятки німців, яких у полон взяли. Вони вози і заштовхали. Я зразу взяв під охорону майно німецької роти: три вози з припасами, польову кухню, діжку для води. Побачив, що Бобров уже всі гармати німецькі повернув, а тепер вчить, як із них стріляти. Ох і дивні міщани в тому Владивостоці! Місто прикордонне, так там усі військової справи навчені?

– Заряджай! – крикнув Бобров. Солдати почали застромлювати снаряди в гармати.

– А що це ви робити вирішили? – поцікавився я.

– Та ось, мапу знайшли у вбитого офіцера, – він показав планшет. – А тут усі позиції німців позначено. В селі піхотний батальйон, ось тут на хуторі – ескадрон кавалерії. То пригостимо їх!

Бобров почав викрикувати якісь цифри для прицілювання, солдати присвічували собі трофейними німецькими ліхтариками. Потім Бобров усе перевірив і крикнув: «Вогонь!» Гармати вистрелили, солдати відразу почали підносити нові снаряди. Дали ще сім залпів, аж поки село не запалало. Потім Бобров повернув гармати в бік хутора. Туди дав чотири залпи.

Прибіг поручник, він організовував оборону пагорба, на випадок, якщо німці спробують атакувати.

– Не спробують, пане поручнику, бо нічим! – запевнив Бобров. – Гарантую, що зі строю виведено більше половини особового складу батальйону та майже всю кавалерію. Накрили їх зненацька!

– Добре, рядовий. Призначаю вас командиром батареї! – наказав Свенцицький. – Тепер нехай люди відпочинуть, бо завтра буде важкий день.

Поручник відправив до штабу трьох вістових із депешею, в якій розповідав про розгром німців, просив боєприпасів та підмоги, щоб розвинути успіх і продовжити наступ.

– Бачите, усюди німців б’ють! – Він показав руками навколо, де стояли заграви і гриміли гармати. Поручник був упевнений, що ми наступаємо по всьому фронту. А я чомусь ні. Бобров, здається, теж. Але мовчали. Я залишився чергувати першим, потім мусив розбудити Боброва, а останнім чергував Свенцицький.

Двічі обійшов пости, хлопці чатували, тихо балакали про подробиці бою. Для багатьох це була перша рукопашна в житті. Хвалили Боброва, казали, що за цей бій йому унтер-офіцера могли дати. Повернувся до табору. Почув, як стогнуть німці. Підійшов. Вони показували руки. Їх дуже сильно затягнули мотузками, вони набрякли і боліли. Наказав перев’язати. Бо хоч і німці, а все ж люди.

– Іване Карповичу, та що ви з цими тевтонами панькаєтеся! Нехай терплять! – крикнув мені хтось із наших.

– Я сказав, перев’язати! – був суворий. Ще наказав напоїти німців.

Пішов дивитися, що вдалося захопити з припасів. І от скажу я вам, що німець до війни приготувався добре. Тут тобі і консерви, і галети, і мармелад, мішки з кавою, просто як для панів. Польова кухня зручна, при ній сокира для м’яса і цілий набір ножів, щоб можна було тушу розбирати. Ну, багато чого ще. Я все порахував, прикинув, що днів на два, якщо меншими порціями, то й на три, вистачить. Вже щось. Гірше було з набоями. Тож я наказав німецькі гвинтівки зібрати і користатися ними, тим більше, що до них набоїв було багато. Коли настав час, розбудив Боброва, доповів, що і як, сам пішов спати.

Але спати мені довелося недовго. Розбудив мене той-таки Бобров з блідим обличчям.

– Погані новини, Іване Карповичу! – сказав він.

А я хороших новин на війні і не чекав.

– Що таке?

– Ходімо!

Ми зайшли в німецький намет, вкопаний у землю. Там стіл розкладний, стільці. Тут раніше сидів командир батареї, зручно так сидів, уміють це німці! У наметі нас чекав Свенцицький і один із тих хлопців, яких він до штабу посилав. Хлопець був виснажений і переляканий.

– Розповідай, що бачив, – сказав поручник.

– У місті штабу немає. Зовсім нікого немає, тільки шпиталь! Поранених кілька сотень, майже всі важкі, але ані лікарів, ані медсестер там! Поранені стогнуть, кричать, а біля них нікого! Зовсім! Ми самі бачили. Проїхали все місто, а наших нікого! Зовсім! Возів багато залишено, навіть авто легкове, одним боком побите, а людей нікого. І на дорозі шинелі валяються, наплічники, іноді гвинтівки. Таке враження, наче тікали. Ми вирішили повернутися, доповісти. Поскакали назад, а тут німці назустріч. Стріляти почали. Піді мною коня вбили, я впав, покотився, заповз за ріг, далі побіг. А хлопців застрелили. Я на одну вулицю вибіг – і там німці. Колона ціла. Рота, чи що. Стріляти почали. Наче заєць там бігав, ледь утік із того міста клятого! Німці усюди там! От бачите, поранили мене, – показав він скривавлену руку.

Свенцицький скривився і дивився у підлогу.

– Але це ж виходить, що вони без бою місто залишили! Може, це засідка? Хитрий план? – Поручник із надією подивився на Боброва. Той закрутив головою.

– Якби засідка, то вже ударили б. І обоз би не кидали, чи поранених. Тікали.

– Але чому нас не попередили? Знали ж, що ми тут, чули ж, що воюємо! Як могли? – Свенцицький аж за голову схопився.

– Коли тікають, то думають про те, як самому врятуватися, а не про когось, – сказав Бобров.

– Але як же тікають, коли наступати мусимо! – закричав поручник.

– Тихо, спокійно. Одна справа те, що мусимо, інша – те, що відбувається, – сказав я і подивився на Боброва. – Що ви пропонуєте?

– Ну, варіантів у нас небагато. Можна вірити, що відступ наших військ тимчасовий і невдовзі вони повернуться. Тоді треба обороняти цю висоту. Позиції в нас тут непогані, снарядів вистачає, бо німецька артилерія браку боєприпасів не знає. Днів зо три ми тут можемо триматися проти цілого батальйону.

– А якщо ж відступ наших тривалий? – спитав я.

– Цього не може бути! Якась помилка! – закрутив головою поручник. – Може, солдат наплутав?

– Пане поручнику, що він міг наплутати? Не в те місто заїхав? Штабу не помітив? Німці йому ввижалися настільки, що товаришів убили, а його поранили? – Я закрутив головою. – Нічого він не наплутав! Німці в тилу, а ми оточені. Я правильно розумію? – спитав у Боброва.

– На жаль, так. – Він розклав мапу. – Ось ми, ось дорога, яку ми тримаємо, ось місто. Якщо німці там, то ми відрізані від своїх.

– І що робити?

– Пробиватися. Висадити в повітря гармати… – почав було Бобров.

– Ні! Ні! Гармати – це трофей! Будемо пробиватися з гарматами! – закричав поручник.

– На жаль, це неможливо, бо німці контролюють дороги, а через ліс гармати ми не протягнемо. До того ж у нас і коней недостатньо, щоб навіть по дорогах везти.

– Ми не маємо права відступати! Ми будемо битися до останнього! – Свенцицький підскочив.

– Але… – почав я.

– Це мій наказ! І він не обговорюється! – Поручник ударив кулаком по столу, забув, мабуть, що стіл розкладний, той перекинувся, разом із гасовою лампою і мапою. Перелитий гас спалахнув, добре хоч на землі, не перейшов на намет, ми встигли погасити вогонь піском. – Руський солдат не бігає! – додав для чогось Свенцицький і вийшов.

Я подивився на Боброва, який запалив електричний ліхтарик і підібрав обгорілу мапу.

– Нам залишилося три дні? – спитав прямо.

– Три дні – це максимум, якщо німці не кинуть проти нас важку артилерію. Якій години вистачить, щоб знищити нас тут. – Бобров зітхнув.

– Треба відступати.

– Ви ж чули наказ, – розвів він руками. – Спробуємо повоювати.

– Ну, спробуємо.

Я вийшов із намету. Знову почулася канонада, яка гримотіла десь позаду нас. Здається, фронт швидко відходив. Повернулася розвідка, яку надіслав Бобров. Доповіли, що село поруч майже повністю вигоріло, вулиці встелені трупами загиблих солдатів. Німці у саме село не заходять, мабуть, бояться знову потрапити під обстріл. Було помічено кілька невеликих загонів німецької кінноти. Як тільки розвиднилось, прилетів аероплан, який став кружляти над нами. Солдати почали стріляти, він полетів геть. Я наказав роздати сніданок. Повернулася розвідка з міста, яка підтвердила, що там німці, багато німців, кілька батальйонів, один із яких рушив у наш бік. Нас оточували. Бобров наказав рити окопи, робити бліндажі.

– Іване Карповичу, наше слабке місце – вода, – сказав Бобров. – Ми набираємо її з джерела під пагорбом. Але кілька стрільців на болоті – і ми залишимося без води.

– То що робити?

– Наберіть обидві польові кухні. Якщо є дірки, спробуйте їх хоч якось залатати. Тримайте бочку з водою повною. Наберіть і в ту бочку, яка залишилася з-під оселедців. Накажіть берегти воду. Бо спрага перемагає швидше за все. І…

Він хотів іще щось сказати, коли почувся залп. Бобров зблід і закричав: «Лягай!» Упав сам. За ним усі інші. Страшні миті очікування. Тиша, а потім снаряди почали вибухати. Добре, що на схилі пагорба. Бобров підхопився і почав кричати нові цифри прицілів. Солдати нервували, в них нічого не виходило, ще ворожий залп. Цього разу снаряди трохи перелетіли. Нарешті ми змогли відповісти. Ще залп німців. Кілька снарядів лягло точно на пагорбі. Були б великі втрати, але хлопці сховалися в окопах, які нарили німці, тому лише кілька вбитих та поранених і одна пошкоджена гармата. Ми ще відповіли і ще. Обмін залпами тривав, коли на невеличкому пагорбі за кілька верст від нас щось потужно вибухнуло, потім ще і ще, десятки вибухів. Чорний дим. Наші радісно закричали, німці припинили стріляти.

Я забився в куток на дні окопа і тремтів. Бився головою об землю, наче хотів сховатися у якійсь норі. Потім подумав, що я ж найкращий сищик імперії. Так не можна. Не можна. Більше не бився головою, підвівся, визирнув з окопа.

– Що це було? – спитав я.

– Ми поцілили у віз зі снарядами. – Бобров скомандував дати ще два залпи. Німці більше не відповідали. Свенцицький наказав готуватися до відбиття атаки. – Вони не полізуть на гармати, – закрутив головою Бобров. – Вони підождуть, поки привезуть гармати більшого калібру.

Він відправив ще більше розвідників. Чотири групи. До обіду повернулася лише одна. Німці були усюди, вони оточували нас. Я клопотався про обід. Треба було щось робити, щоб не думати про снаряди і оточення. Наказав роздавати їжу. Тепер у склад обіду ввійшов іще й поранений кінь, якого я наказав дорізати. М’яса вистачало, але всім хотілося хліба. Ми знову зібралися у наметі. Свенцицький був приголомшений. Канонада віддалялася, німців ставало все більше, і ніщо не вказувало на те, що наші невдовзі повернуться на допомогу.

– Пане поручнику, треба відступати. Невдовзі німці привезуть сюди батарею далекобійної артилерії і знищать нас із безпечної відстані, – сказав Бобров. – Ми нічого не зможемо вдіяти. І що більше ми чекаємо, то менше в нас шансів пробитися. Німці оточують нас.

– Стоятимемо до кінця! Краще померти, аніж відступати! – закричав Свенцицький.

– Пане поручнику, ви б тихіше, бо якщо солдати дізнаються про такий вибір, то можуть вирішити геть інакше, – попередив Бобров.

– Дезертирів розстрілювати! – Поручник схопився за револьвер. – Досить, від япошок уже набігалися! Пора битися, як личить руському солдату! На позиції!

Пішли на позиції. Я наказав своїм хлопцям заривати кухню, бо як будуть по нас іще стріляти, то пошматують усе. Кухню закопали, як і бочку з водою, коли почувся стукіт барабана.

– Білий прапор, білий прапор! – закричали солдати.

– Не стріляти! – наказав Свенцицький, який роздивлявся щось у свій бінокль.

– А це ж він і через вас, Іване Карповичу, дуріє, – прошепотів Бобров, що стояв поруч. У нього був трофейний бінокль.

– Що там? – спитав я.

– Парламентери, верхи. Офіцер і солдат із білим прапором, їдуть до нас, – доповів Бобров.

– Для чого?

– Щоб запропонувати здатися.

– А в чому ж я винен, що Свенцицький відступати не хоче? – спитав у Боброва.

– Бо ви ж, Іване Карповичу, про всі свої пригоди у журналах потім пишете. Ось поручник і боїться, що дасть наказ відступати і всі його матимуть за боягуза. Ото й вирішив битися до останнього.

– Але ж якщо справді до останнього, то я про це не напишу.

– Ну, про це поручник не думають. Їм головне, щоб ви хоробрість його запам’ятали, готовність до подвигу.

– Тьху! Ніколи мені моя відомість не подобалася, а тепер і зовсім підвезла воза. Може, пообіцяти поручнику, що напишу, наче він наказав наступати і ми наступали, тільки в протилежному напрямку? – спитав я.

– Не допоможе, поручник хоче стати героєм, – скривився Бобров.

– Відмовить німцям?

– Жодних сумнівів.

Між тим парламентери наблизилися до пагорба. Злізли з коней і подерлися на гору. Зупинилися кроків за сто до перших окопів. До них вийшов поручник. Німецький офіцер щось сказав по-своєму, а солдат закричав із акцентом, але по-руському, що майор Берген пропонує здатися. Що ми оточені, фронт відкотився далеко, німці продовжують наступ і в нас немає шансів. Тому ми мусимо здатися просто зараз. Інакше вже сьогодні нас буде знищено вогнем далекобійної артилерії.

– Я – поручник Свенцицький! Перекажіть майору Бергену, що руські не здаються! Ми будемо тримати оборону і дочекаємося наших військ, які підуть у наступ до самого Берліна!

Солдат переклав, і майор зареготав. Потім відповів. Солдат переклав, що майор вважає таке рішення необачним і просить відвести полонених німців із пагорба, бо за годину по ньому вдарять гармати. Майор нагадав про міжнародні правила поводження з полоненими. Також він сказав, що коли рішення буде змінено, то достатньо підняти білий прапор. Майор віддав честь, розвернувся і пішов схилом униз.

– Мабуть, із аероплана полонених помітили. Молодці, бережуть своїх, – прошепотів Бобров.

– І що тепер робити?

– Сподіватися, що німці блефують і артилерії у них поруч немає.

– А якщо є?

– Тоді молитися.

Я наказав готувати вечерю, бо сподівався на краще. Але десь за годину прилетів снаряд. Вибух вирив велику яму на схилі. Ті снаряди, що прилітали раніше, залишали значно менші ями. Я побіг до Боброва. Той наказав обслузі гармат відходити з пагорба. Але прибіг Свенцицький.

– Залишатися на позиціях! – кричав поручник.

– Це 152-міліметрові гаубиці! Ми їх не дістанемо, а вони нас знищать! – теж кричав Бобров.

– Припинити паніку! – геройствував Свенцицький.

Прилетів іще один снаряд, вибухнув уже перед самими позиціями, поранивши кількох солдатів.

– Ну все, приїхали.

Бобров пірнув у один з окопів. Я зробив так само, солдати теж розлізлися. Лише Свенцицький стояв на повний зріст. Далекий залп.

– Поручнику, ховайтеся! – крикнув я.

Свенцицький із надією подивився на мене і зробив крок, але було запізно. Несподівано земля затремтіла під нами, повітря наповнилося вибухами, свистом осколків, землею, шматками гармат та людей. На мене щось упало, я втиснувся у землю.

– Поручнику! – Це крикнув Бобров.

Він першим виліз із окопа і побачив пораненого Свенцицького. У того з вух юшила кров, він щось шепотів. Пролунав черговий залп.

– Лежати! – крикнув Бобров.

Знову хвиля вибухів.

– Відходимо! – наказав він.

Із окопів і ям почали перелякано виглядати солдати, стогнали поранені, незграбно валялися вбиті. Я ледь виліз з окопа, який накрило шматком воза.

– Чому вони не стріляють більше? – не розумів я.

– Дивляться, чи не викинемо ми білий прапор! – пояснив Бобров. – Підняти білий прапор!

– Ви що, здатися хочете? – здивувався я.

– Ні, але нам потрібен час!

Солдатів довго просити не треба було, ось уже підняли сорочку на гвинтівці. Німці стрілянину припинили, поручник стогнав на землі.

– Іване Карповичу, забирайте людей і відступайте. Болотом, через ліс, потім беріть ліворуч. Там ліси, німці якщо і будуть, то небагато, – сказав Бобров.

– А ви?

– Я залишуся, треба висадити трофейні гармати. Потім наздожену. Скрадайтеся окопами, щоб німці не помітили, і біжіть униз. А я зображатиму тут активність! – Бобров говорив рішуче, залишалося тільки виконувати. Всі, хто міг ходити, почали крастися окопами до краю пагорба. Поранених залишали, бо так у них було більше шансів вижити. Забрали тільки Свенцицького, офіцер схопився за мене і не відпускав. Довелося тягти його з пагорба на собі.

Вже коли зійшли з пагорба, внизу почулося кілька пострілів. Мабуть, німецька розвідка. Але нам відступати було нікуди, хлопці побігли в атаку стежиною серед боліт. Німців, мабуть, було небагато, вони вирішили у бій не встрявати і відступили. Більше не стріляли. Позаду пролунали вибухи. Я подивився, як над пагорбом злітали у повітря і розліталися на шматки німецькі гармати. А онде схилом біг Бобров. Як же все вміло зробив!

Він наздогнав нас, коли ми вже були у лісі. Засапався, але виглядав задоволеним.

– Жодної гармати німцям не повернув! – Він усміхався. – Як поручник?

Свенцицький знепритомнів, тепер його несли по черзі солдати. На першому ж привалі я вирізав два дрючки, прив’язав до них шинель і зробив ноші, щоб можна було нести пораненого удвох. Бобров порахував солдатів.

– Сімдесят шість, багатенько, – скривився він.

– А що таке? – спитав я.

– Нам же доведеться пробиватися лісами, мінімум кілька днів. А такий великий загін – дуже помітний. І чим годувати людей?

– Хлопці несуть у наплічниках мішок цукру.

– Ну, хоч щось.

– А що з полоненими?

– Я їх залишив. Можливо, живі полонені врятують наших поранених, яких ми залишили на пагорбі. Там їх кілька десятків, – пояснив Бобров.

Він очолив наш загін і впевнено повів кудись, дивлячись то на мапу, то на сонце. Ми йшли кілька годин, коли Бобров наказав зупинитися.

– Чекаємо ночі, бо далі поля, нас помітять.

Усі попадали на землю. Мовчали. Хотілося пити, але фляжки в більшості були порожні.

– Нічого, вночі нап’ємося. Досхочу. Попереду буде річка, – засміявся Бобров.

Я підійшов до нього, присів. Він показав мапу.

– Ми ось приблизно тут. А наші десь тут. Я сподіваюся, що саме там.

– Далеченько, – скривився я. І подумав, що, може, краще здатися? Просто відійти зараз, піти до найближчої дороги і здатися патрулю. Полоненого не мусять убивати. Потім згадав зарізаних німецьких коректувальників. Воно по-різному на війні буває. Та й це ж до кінця війни не бачити рідних. А бозна, коли той кінець буде. Вирішив у полон не поспішати.

Коли стемніло, вирушили ми. Кілька годин ішли спокійно, один за одним, через поля та гаї, а потім позаду закричали німецькою. Хтось із наших вистрелив. Німці відповіли, і почалася стрілянина. Заторохтів кулемет. Наш ланцюг зламався, всі кинулися врозтіч. І я б кинувся, коли побачив поручника, що лежав на землі і стогнав. Солдати, які його несли, кудись поділися, з переляку покинувши командира. Я підхопив Свенцицького і потяг кудись.

– Іване Карповичу! – подав голос Бобров. Я зі своїм вантажем кинувся в його бік. Стрілянина посилилася, знову заторохтів кулемет. Я біг картопляним полем, плутався ногами в бадиллі, кілька разів падав. Контужений поручник стогнав. – Давайте! – підбіг Бобров. Підхопив Свенцицького за ноги, і ми побігли. Стрілянина потроху віддалялася. Потім почалися дерева. – Біжимо, біжимо! – прошепотів Бобров. Ми бігли далі. Знову поле, потім очерет, вода, річка. – Почекайте, перевірю дно.

Бобров залишив мені поручника і впевнено пішов уперед. Деякий час посовався, потім повернувся.

– Пройдемо.

І справді, перебралися через річку, хоч вода доходила до шиї, а доводилося ж іще тримати поручника.

– Виходимо в очереті, на піску сліди видно буде, – згадав я корисні поради слідопитів із графових журналів. Подумав, що він же так чекав війни, щоб написати про неї роман, а зараз сидить десь у штабі, вигадує щось. А якби у пеклі війни побував, то одразу б перехотів писати.

Ми вилізли на берег очеретом, вилили воду з чобіт, лізли якимись кущами, нарешті почався ліс. Пройшли ще трохи і зупинилися на краю невеличкої галявини.

– Зараз подивлюся, що тут навколо, – прошепотів Бобров і зник у темряві. За деякий час повернувся. – Все спокійно.

Позаду, на полі, стрілянина вщухла. Я пішов до берега в надії, що, може, ще хтось із наших вийде, але нікого. У Боброва була мапа, він знав, куди біг, а всі інші тікали абикуди.

– Братці, здавайтеся, братці! – зненацька почувся наляканий голос. Хтось кричав по-великоруськи. – Німці нашого брата не зобиджають! Годують тричі на день! Одяг новий видали! Братці, здавайтеся, бо наші далеко втекли! А у німця сила! Здавайтеся, братці!

Пролунав постріл. У відповідь багато пострілів. Я ще почекав, голос знову закликав здаватися.

– Виходьте до багаття! Хто вийде, тому життя залишать, а інших удень перестріляють! Наші далеко! Здавайтеся, братці! Німці хліб дають і чай з цукром!

– А ти сам звідки? – спитали з темряви.

– Я – Васька Зубов, із третього батальйону, нас у селі розтрощили. Офіцери в бою загинули, ми відступали, а там німці з усіх боків. Хто стріляти почав, того вбили, а інших узяли у полон. Тут не страшно! Годують, обіцяють дозволити листи додому писати! Братці, здавайтеся, бо німців сила-силенна! І гармати в них, і кулемети, аероплани, панцерники! А в нас у батальйоні була батарея, так снаряди скінчилися, то били нас, наче малих дітей! Здавайтеся, хлопці, не бійтеся! Виходьте до багаття, складайте зброю!

Багаття за деревами видно не було, як і не було видно, чи хтось туди пішов. Я повернувся до лісу. Знайшов Боброва, який уже уклав поручника і палив у кулаку цигарку. Розповів про те, що бачив і чув.

– Ох і німці, диви, як усе організували! – зітхнув він. – Нехай хлопці здаються. Без мапи їм звідси не вибратися. Та й нам із мапою ще невідомо, чи вдасться. Далеко до фронту, канонаду ледь чути. Це, може, п’ятдесят кілометрів, а може, і більше.

– Поручник поранений.

– Контужений, нічого страшного. Якщо дотягнемо, то виживе. Ну що, відпочили, треба іти.

– Куди? – здивувався я.

– Вперед, Іване Карповичу. Тепер ми тільки вночі ходити будемо, бо вдень нас німці побачать.

– Але звідки знаєте, куди іти?

– У мене мапа, компас, ліхтарик є. Не заблукаємо, Іване Карповичу.

Так і пішли ми. До самого ранку не зупинялися. Поручника тягнули по черзі. Добре, що був комплекції помірної, навіть трохи дрібненький, хоч про офіцерів такого казати не можна, бо офіцер хоч тобі й у пупок дихає, а вищий на дві голови через звання. Ну, звання спину не гнуть, воно хоч і генерала нести можна, аби тільки не дебелий. А то був у нас у Туркестані генерал, такий, що не всякий кінь його витримував, та й ті, хто на коліна не падав, ледь носили генеральське тіло. А якось генерал із’їв ціле теля, в глині запечене, яке піднесли вдячні тубільці, й від того занедужав. Лікарі подивилися і сказали, що треба до Ташкента везти на операцію. Прислали десяток солдатів, зробили ноші для генерала, перекотили його. Потім узялися солдати, підняти підняли, але тут-таки поставили, бо у трьох пупки розв’язалися, у двох у хребті щось стрельнуло, а один штани зіпсував. Ось такий був генерал! Дякувати богові, згодом випорожнився добряче і одужав, не треба було везти кудись.

Тому Свенцицького я хвалив за те, що кендюх не виростив, який би мені тягати довелося. А лаяв його за впертість – замість того, аби одразу відступити, вирішив у героя погратися. Скільки народу погубив, так ще й тягни його. Сміливця.

Коли світати почало, зупинилися ми в якомусь гайку. Сховалися у кущах, зав’язали поручнику рот, щоб, бува, не застогнав, попадали відпочити.

– Засинайте, Іване Карповичу, а я почергую, – сказав Бобров. Якийсь він двожильний був.

Я заснув, прокинувся від того, що ніс запах смачний дражнить. Дивлюсь, а це Бобров кукурудзу на вугіллі смажить.

– Не почують німці?

– Та наче немає їх поблизу. І далеко ж ми пішли. Зараз снідатимемо. Там у жаринах картопля ще печеться.

– Ну ви даєте! – тільки здивувався я, бо поважав людей метких.

– Оце б іще солі для смаку, – зітхнув Бобров.

– Є сіль, – дістав хустинку, в яку вона замотана була.

– Де взяли?

– А ще як на пагорбі сидів, зрозумів, що світить мандрівка на вільних харчах. Сіль у такому випадку знадобиться.

– От що значить найкращий сищик імперії! Все передбачив! – засміявся Бобров.

Поїли ми, Бобров улігся спати, а я чергував. Обійшов тихенько кущами, прислухався. Нікого. Десь далеко-далеко гармати гримлять. Дуже далеко. Повернувся я до схованки нашої, дістав із наплічника зошит та олівець, почав записувати пригоди ці. Щоб не заснути.

Десь по обіді вже зібрався будити Боброва, коли почувся кінський тупіт. Я до землі припав, браунінг вихопив.

– Увага, увага! – почувся чийсь голос. Російською. Інтелігентна, судячи з вимови, людина. – Німецьке командування пропонує почесні умови здачі найкращому сищику Російської імперії Івану Карповичу Підіпригорі!

Я обережно визирнув з-за кущів, побачив у полі з десяток німецьких вершників і з ними полоненого росіянина, який кричав у бляшаний рупор.

– Іване Карповичу! Царський уряд кинув вас у саме пекло боїв, засвідчивши відсутність поваги. Німецький уряд дуже поважає ваші здібності і пропонує стати почесним гостем кайзера у Берліні, де вам буде забезпечено найкращі умови для творчості. Іване Карповичу, виходьте. До російського фронту вже далеко, і там на вас чекатиме військово-польовий суд. Якщо ж ви вийдете до німецьких військ, то на вас чекатиме генеральський вагон, який доставить до Берліна! Ви зможете писати далі! Іване Карповичу, зголошуйтеся і ставайте на бік сил цивілізації у священній боротьбі з варварами!

Полонений замовк, вершники чогось чекали.

– Ну що, Іване Карповичу, підете здаватися? – прошепотів тихо Бобров.

– Ні. Я їм потрібен для якоїсь гри. Не хочу, щоби мною гралися. Як вони здогадалися, що я тут?

– Допитали полонених. Можливо, змогли захопити документи зі штабу полку.

Вершники поїхали далі. Зупинилися на сусідньому полі, й полонений знову запропонував мені здатися. Судячи з усього, об’їхали всі околиці.

– Я дуже щасливий, що ви залишилися, Іване Карповичу, – прошепотів Бобров. – Я вірив у вас.

Я скривився. Бо подумав, що, не схотівши стати пішаком у німецькій грі, я залишився пішаком у грі контррозвідки, яка, здається, діяла за наказом моїх могутніх ворогів.

– Як хочете, то засинайте, Іване Карповичу, бо нам до ночі тут сидіти, – сказав Бобров за деякий час.

– За поручника я хвилююся. Лежить і лежить.

– А це добре, хай відпочиває і нам не заважає. Може, вже цієї ночі хоч якось шкандибати зможе, бо тягти його важкувато.

– Важкувато, – кивнув я. – Слухайте, Бобров, а розкажіть про себе, тільки правду.

Я подивився йому в очі, він відвів погляд, трохи розчервонівся.

– Та ви ж знаєте, міщанин я, з Владивостока, пішов добровольцем і…

– Як не хочете правди розповідати, то не треба. Я не наполягаю. Але і брехати мені не треба. У війні я нічого не розумію, а от на людях знаюся, – перервав його.

Зітхнув він, закусив губу, подивився на мене.

– Це ж вас не обдуриш, Іване Карповичу, найкращого сищика імперії?

– Обдурити мене можна, хоча трапляється це не часто. Але зазвичай дурити мене намагаються люди дурні. То й не вдається їм. Ви ж – людина розумна.

– А чого ви думаєте, що я щось не те про себе розповідаю?

– Бо міщани військами командувати не вміють, у гарматах не розбираються і по мапах та компасах не ходять. Та й виправка у вас військова.

Він засміявся:

– То хочете почути мою історію, Іване Карповичу?

– Хочу, але розумію, що той, хто примножує знання, примножує скорботу. Тож якщо вважаєте, що мені не слід знати, то краще не знатиму.

Він замислився, потім кивнув.

– Ні, не хочеться залишати питання у найкращого сищика імперії, про якого знають навіть у далекій Канаді. Але чи можу я просити залишити мою розповідь у таємниці?

– Можете. Одна з чеснот сищика – вміння берегти чужі таємниці. За це на мене ніхто не скаржився.

– Що ж, Іване Карповичу, тоді слухайте…

Пригоди неспокійної людини

е знаю, звідки починати мені свою історію. Ну, можна з мого батька, Миколи Андрійовича, тульського дворянина, людини хорошої, але дуже вже непосидючої. Ця непосидючість у крові всіх Бобрових, а в батька схильність до пригод та мандрів була від матері, східної красуні, яку мій дід полонив у захопленому Карсі під час турецької війни 1828 року. Красуня належала до вельможної курдської родини, її батько та брати були відомими воїнами і споконвіку служили османському султану. Вони намагалися викупити сестру, дід мій викуп узяв, старого курдського бея вбив, а братів полонянки схопив і продав до Персії рабами. Так, дід мій був нівроку шибеник, його по всій губернії боялися, а кріпаки – так і зовсім тремтіли від самої його появи. Лише та курдська полонянка діда не боялася, і лише її він не насмілювався бити, хоча всі інші добре знали і те, який важкий у нього кулак, і те, які болючі в нього канчуки. Тираном був мій дід, але перед полонянкою відступав. Коли вона народила, дитину записав на себе, здивувавши всіх, бо ж до того багато дітей народжувалося в дідівському гаремі, зібраному з кріпачок, але всім давалися їхні прізвища. Тут спочатку доньку, а потім сина записали як Бобрових, і ті жили у панському будинку як спадкоємці. Невдовзі східна красуня померла, так і не вивчила російської, не хрестилась, не звикла до наших морозів. Дід більше не одружувався, хоча гарем продовжував тримати до самої смерті. А помер він після того, як спробував покарати доньку за неслухняність.

Донька його, чорнява та затята у матір і схильна до пригод та ризику в батька, спробувала втекти з якимось гусаром, але коханців спіймала батькова челядь. Тато вирішив пригостити доньку батогом, щоб навчити скорятися. Донька пообіцяла зарізати старого, якщо він хоч раз ударить. Дід не повірив і замахнувся. Пролунав постріл. Молодший брат, тоді ще десятирічний хлопчик, узяв подарований батьком пістолет і вбив тирана пострілом у серце. Потім усе зробили так, ніби дід сам себе застрелив, мовляв, дуже сумував за східною красунею. Сестрі довелося заплатити багацько хабарів, щоб домогтися потрібних результатів розслідування. Брат і сестра отримали у спадок величезні земельні наділи і близько двох тисяч кріпаків, після чого вирушили до Москви, де було життя, а не провінційна нудота. Сестра пірнула у світське життя, брат, мій батько, вступив до кадетського корпусу. Не встиг його закінчити, як почалася Кримська війна. Батько, йому тоді було п’ятнадцять років, попросився на передову, але йому було відмовлено. Тоді втік із Москви, добрався до Севастополя, набрехав, що йому вже вісімнадцять, почав служити на одній з батарей Малахового кургану, був двічі поранений, але кожен раз тікав зі шпиталю і повертався на позиції, заслужив купу нагород, потім потрапив в полон, утік, знову був поранений, тепер уже тяжко, потім його вивезли до Миколаєва, у шпиталь, звідки він знову втік, коли зміг більш-менш ходити, але Севастополь тоді вже здали, а невдовзі війна завершилася.

Батько у мирному житті швидко почав закисати, програв у карти значну частину родинних маєтків, а ті, що залишилися, стали приносити значно менше грошей після звільнення кріпаків. Батько запив і, мабуть би, пропав, але його сестра порадила рушати на Кавказ, де тривало підкорення Західної Черкеси. Батько поїхав туди, знову захопився війною, здобув купу нагород, був двічі поранений, один раз у ногу так серйозно, що не міг більше нормально ходити, сильно накульгував. Тому завжди їздив верхи.

З Кавказу батько повернувся, коли воєнні дії там завершилися, а почалися каральні акції з виселенням горян, бранням заручників, спаленням аулів. Батька ж манили битви. У покинутий дім предків він повернувся не сам, а з дівчиною, добутою під час відчайдушного набігу на Абхазію. Вдома батько одразу засумував, але через каліцтво до армії його не брали. Тоді він рушив до Азії, у Семиріччя, де засновувалися козацькі станиці і ніхто не дивився на те, чи може людина маршувати, чи ні, – аби билася добре. На кордонах там було завжди неспокійно, і батько почувався як риба у воді. Знову був кілька разів поранений, однак кожного разу одужував і набув такої лихої слави серед місцевих кочовиків, що його ім’ям (а прозивали його Кривий Микола) лякали дітей.

Коли Семиріччя замирили, батько знову засумував, бо не міг жити без битв. Почалася остання війна з Туреччиною, у Балканський похід його не взяли, але батько примудрився потрапити до Закавказзя, де брав участь у обороні Баязета, а потім у взятті Карса, звідки, як і його батько, привіз полонянку, яка стала його дружиною, бо горянка на той час уже померла, мабуть, від туги за батьківщиною. Батько трохи пожив із молодою дружиною, але швидко натішився. В імперії панував мир, ніяких надій на війни не було, тому батько, тільки почув про конфлікт між англійцями та бурами, одразу виїхав туди. На португальському пароплаві добрався до Мозамбіку, звідти переправився у Трансвааль, де запропонував свої послуги. Старенький, кульгавий, здоровезні бури підняли його на сміх і порадили вирушати до богадільні. Тоді батько поїхав у тамтешній степ, який зветься вельдом, і повернувся з чотирма лівими вухами англійців і одним полоненим. Батько не любив англійців ще з Криму. Вражені бури віддали йому під керування невеликий загін іноземних добровольців, який почав терзати англійців. Батько, навчений воювати з кочовиками, використовував їхню тактику швидких нападів невеликими групами, які не тільки завдавали втрат, але й виснажували противника. Фальшиві втечі, що закінчувалися підступними засідками, отруєні джерела, снайперська війна, вибухи на дорогах. Він задіював усі засоби для боротьби.

Слава про Кривавого руського була така, що англійський посол у Петербурзі скаржився і погрожував погіршенням відносин між Великобританією та Російською імперією. Англійці вимагали від нашого уряду відкликати мого батька з війни, але в Петербурзі тільки розводили руками. Емісари англійського кабінету були навіть у родовому маєтку батька, де мали розмову з його дружиною, яка за вісім місяців після від’їзду чоловіка народила мене. Англійці пропонували гроші з тим, щоб дружина посприяла поверненню чоловіка. Мама відмовилася, хоча гроші нам були конче потрібні, бо ж у перервах між війнами батько примудрився програти в карти майже все, що мав, і ми жили радше з милості наших колишніх селян, які допомагали їжею.

Тоді англійці спрямували гроші в іншому напрямку. Невдовзі після славетної битви біля гори Маюба, де батьків загін атакував англійців з тилу і спричинив їх повний розгром, батька було вбито. Його зарізали уві сні на нічному привалі. Відрізали голову, яка зникла. Разом із нею зник один з бійців загону. Невдовзі його схопили, і він зізнався, що за голову Кривавого руського отримав від англійців тисячу фунтів і мав отримати ще дві. Вбивцю розстріляли, а тіло батька, щоправда без голови, з почестями відправили до Росії. Причому бурам довелося схитрувати, бо ж англійці хотіли спіймати хоча б мертвого батька. Тому труна, в який лежав убивця, рушила португальським пароплавом через Атлантику, а інша труна, в якій був батько, поїхала до Персії, звідти на возах її було доставлено в родовий маєток. Перевезення оплатив уряд бурів. Він же й надіслав нам трохи грошей. Їх вистачило на кілька років дуже скромного життя у провінції, а далі ми з мамою переїхали до Москви, до моєї тітки. Вона теж програла у карти весь свій спадок, але потім змогла успішно одружитися й мала гроші.

У Москві мені сподобалося значно більше, аніж у провінції. Тим більше, що неподалік від будинку тітки була знаменита Хитровка – найнебезпечніше місце всієї Москви. Там я почувався як риба у воді, швидко засвоїв фах кишенькового злодія, а потім і грабіжника. Гроші мені не були потрібні, я просто жадав ризику. Це, Іване Карповичу, природжене, без ризику, без гонитви, боротьби, без відчуття смерті поблизу я швидко закисав, як і батько. А на Хитровці ризик був усюди. Я довго примудрявся втікати від поліції, але врешті-решт мене схопили. Втручання тітки врятувало мене. Мама сказала, що приріже мене, якщо стану злодієм. Мене віддали до кадетського корпусу. Все це перевернуло моє життя, інакше в мене були б усі шанси стати відомим злочинцем.

У кадетському корпусі я теж любив ризикувати, мене кілька разів ледь не виключали, але рятував колишній батьків товариш по службі, який тепер був інспектором корпусу. Тому навчання я закінчив, але потім мене заслали аж на Далекий Схід, у глухі місця, куди відправляли найгірших і де вони швидко спивалися та пускали собі кулю в скроню від примітивності тамтешнього життя. Але мені там сподобалося, бо місця були дикі й ризику вистачало. Я ходив у походи на маньчжурів і розробив план великого вторгнення на південь, із захопленням китайських територій. Відправив план до Петербурга, де його дуже розкритикували. А тут іще дізналися про кілька моїх набігів, на які поскаржився уряд маньчжурського імператора. Розпочалося слідство, мене ось-ось могли ув’язнити за самоправність. Тоді я таємно виїхав до Владивостока, звідти доплив до Гонконгу, а вже звідти рушив до Мозамбіку. Слідами батька, бо ж наближалася Друга англо-бурська війна, яку я не міг пропустити.

Не скажу, що бури прийняли мене дуже радісно, тим більше, що я не розповідав, чий син, – не хотів, щоб англійці знали, хто я. Про батька я мовчав, але його методами сповна скористався, вирушив у похід на англійців, зазнав поранення, бо переоцінив свої вміння. Все ж таки у батька був багаторічний досвід битв із турками, кавказькими горянами, азіатськими кочовиками, а я тільки ганяв маньчжурів. Довелося лікуватися, у цей час я поспілкувався з досвідченими людьми, дечого навчився в них, здобув двох надійних провідників із місцевих бушменів, це такі маленькі тубільці, а тоді вже рушив у похід і повернувся з трьома трофейними кіньми і двома полоненими англійцями. Ну й почалося.

Два роки суцільного щастя війни. Я спочатку був у Іноземному легіоні, але його начальники хотіли воювати за правилами регулярних армій. Та це не мало сенсу, бо ж англійці були значно сильніші. Я хотів провадити партизанську війну, але не знаходив порозуміння у товаришів, які приїхали з усього світу битися за бурську свободу. Тоді я попросився з легіону, поговоривши з його начальником, підполковником у відставці Максимовим. Він не те щоб схвалив мій вибір, але зрозумів. Я почав воювати разом із бурами. Вони добре знали місцевість, я навчив їх тактичних хитрощів. Мій загін рідко коли налічував більше десятка бійців, але повірте, Іване Карповичу, ми завдавали англійцям значно більше шкоди, аніж численніші підрозділи.

Хоча, треба визнати, англійці – складний супротивник. Не сказав би, що вони дуже вже сміливі чи мають вроджену войовничість, але вчитися вміють. Там, де нашій армії потрібно кілька гучних поразок і роки бюрократичних зволікань, у англійців усе вирішується за кілька місяців. Вони швидко вчаться, роблять правильні висновки, їх треба весь час дивувати чимось новим, інакше програєш.

Я вигадував. Це була важка війна, не якась там прогулянка з пригодами: я отримав три поранення, кілька разів дивом рятувався від полону, за мою голову оголосили нагороду – вісім тисяч фунтів. Мене пропонували обміняти на двісті бурських жінок та дітей, яких захопили англійці. Але бури не зрадили мене, ми продовжували воювати, хоч англійці мали значно більше сил і сучаснішу зброю. Врешті-решт бури змушені були погодитися на мир. Мені пропонували залишитися там, давали цілий хутір, обіцяли, що англійці мене не чіпатимуть, але я вбив чотирьох їхніх офіцерів і кілька десятків солдатів. Так, я вбивав у чесній битві, та англійцям не довіряв. Мені виправили фальшиві документи, і я з посвідченням голландського торгівця з Малакки вирушив до Європи. Там трохи відпочив, списався з тіткою, яка, використавши зв’язки, змогла зам’яти справу з моїм самовільним залишенням місця служби. До того ж у армії багато хто співчував бурам і не любив англійців.

Я повернувся до своїх диких сопок, невдовзі почав нудьгувати, запропонував свої послуги розвідника, пробрався до китайського Туркестану, а звідти в Тибет, далі проїхав до Непалу (це така гірська країна між англійською Індією та Тибетом). У Непалі мене заарештували англійці, які запідозрили в мені шпигуна. Я три місяці просидів у підземеллі, аж поки зміг утекти. Відростив бороду, я ж чорнявий завдяки східній крові мами та бабці, був за свого у тих краях, пройшов усю Індію, потрапив до Персії і вже звідти Каспійським морем повернувся до Росії. У Петербурзі склав доповідну з описом побаченого і пропозиціями дій з розширення імперії на південь, особливо в бік Індії та Китаю. Мою доповідь схвалили, хоч виконувати її засади не поспішали. Мені запропонували хороше місце в Генштабі. Я там просидів рік, заліз у картярські борги, бо ж не міг жити у спокої. Мені хотілося ризику. Ви не повірите, Іване Карповичу, але я почав розробляти план пограбування банку!

– Що? – Я справді не повірив.

– Я склав детальний план, у якому спробував урахувати досвід як успішних, так і невдалих пограбувань. План був досить ризикований, несподіваний, таких пограбувань в історії ще не було. При цьому я збирався грабувати самотужки, а люди мусили думати, що грабіжників троє, з них один іноземець. План був чудовий, я вивчив будівлю банку, підходи до нього, навчився гримуватися, добре продумав кожен крок і до кожного кроку мав запасний варіант. Я влаштував би пограбування, думаю, в мене були хороші шанси, і я б узяв приблизно вісімдесят тисяч рублів. Собі я планував залишити десять тисяч на повернення боргів, а залишок передав би сирітським притулкам, я ж не збирався грабувати заради грошей, повірте.

Та, на моє щастя, наші відносини з японцями загострилися і стало зрозуміло, що буде війна. Я забув про банк і попросив переведення на Далекий Схід. Тоді багато хто цього хотів, бо здавалося, що на наше військо чекає легка і блискуча перемога над азійськими варварами. Мене не відпускали, пропонували поїздку до Кашміру, але я не міг проміняти війну на розвідку. Невдовзі вже був у Порт-Артурі, де мене зарахували в артилерійську батарею, розвідку якої я очолив. Швидко навчився керувати вогнем та проводити розрахунки. Я бачив, що ми не готові до війни, написав дві доповіді, в яких пропонував термінові заходи, але мене не послухалися. Государя переконали, що стан справ блискучий і перемога впаде в наші руки стиглим яблуком.

Замість цього почалися поразки. Мене поранили під час одного з боїв під Порт-Артуром, відправили в тил, але я швидко повернувся і запропонував нову тактичну модель артилерійського бою. Я добув півсотні коней, зробив упряжі, які давали змогу зручно перевозити легкі 76-міліметрові гармати. І почав діяти. Моя батарея постійно переміщувалася і завдавала ударів щоразу з нових позицій, так що у японців майже не було шансів нас накрити. Я діяв на ширині фронту цілого полку, дозволяв собі вести вогонь із передової. Три-чотири залпи, і за кілька хвилин ми вже мчали на нову позицію. Така тактика була дуже ефективною, до того ж японці думали, що проти них діє одразу кілька батарей.

Мої успіхи помітило командування. Спочатку нагородили орденом Святого Станіслава третього ступеня, потім – Святої Анни другого ступеня, нарешті орденом Святого Володимира з мечем та бантами. Потім мене поранили під час одної з операцій. Батарею обстріляли наші ж, які в темряві взяли нас за японців. Я два тижні пробув у шпиталі, а коли повернувся, то виявилося, що на моє місце призначили іншого офіцера і взагалі мій досвід визнали невдалим, бо така діяльність суперечить статуту. Але на війні один статут – переможний! Я завдавав болючих ударів, виснажував японців, а мені казали, що так не можна. Потім іще сказали, що я не можу командувати батареєю, бо не артилерист. Я запропонував скласти іспит, я ж знав більше, ніж артилеристи! На іспиті мене завалили, бо я не зміг написати нормативи розгортання і згортання батареї. Навіщо мені їх було знати, якщо я робив це швидше за всіх? Але мене відправили у тил, я мусив закінчити прискорені курси підготовки офіцерів-артилеристів. Поки повернувся, війна вже закінчилася. Я вважаю, що це була помилка. Велика помилка государя, який змирився з поразкою. Так, я розумію, почалася та клята революція, страйки, бунти і все інше, але Росія мусила продовжувати війну. Ми багато чого навчилися на поразках, армія була підготовлена значно краще, а виснажені японці вже забували про свої перемоги. Ми мусили атакувати і вигравати. Але замість цього підписали ганебний мир.

Невдовзі я став полковником, мені запропонували очолити окремий Сибірський артилерійський дивізіон. За рік я зробив його найкращим в імперії. Ми не вилазили з навчань, я вчив офіцерів брати відповідальність на себе і вирішувати на місці, а солдатів – розуміти логіку артилерійського бою. Мене знову нагороджували, Великий князь Сергій Михайлович під час поїздки до Сибіру тиждень провів у дивізіоні, виїздив із нами на стрільби, високо оцінив підготовку і запросив доповіді з переозброєння армійської артилерії. На жаль, доповідь відкинула Військова Рада, у якої були свої погляди на те, хто мусить постачати нові гармати. Розчарування від цього, а головне від мирного життя призвело до того, що я знову почав грати у карти. Мені був потрібен ризик, і отримати його я міг лише за картярським столиком. Іноді я вигравав, іноді програвав, але завжди тримався межі, аж поки одного разу не зірвався. І програв усю касу дивізіону. Велика сума, погасити яку я ніяк не міг. Викриття було неминучим, а за ним і суд. Я хотів застрелитися, а потім вирішив знайти собі якусь останню війну і там уже накласти головою. Переодягся у цивільне, доїхав до Владивостока, там підпільно сів на корабель, що ішов до Шанхая. У Шанхаї вирішив сісти на перше судно, яке побачу, коли зійду на берег. Це був пароплав до Канади. Канада? Ну, нехай буде Канада. Грошей на квиток у мене не було, але я зміг влаштуватися кочегаром.

Ми попливли і невдовзі потрапили у страшенний шторм. Мене скинуло з койки, я виліз із трюму. Зазвичай кочегарам не можна було підніматися на верхню палубу, але зараз усі пасажири блювали по каютах, тож я нікому не заважав. Дивився, як хвилі розміром із пагорб накочували на наш пароплав, що тремтів своїм важким металевим тілом під їх ударами. Нас кидало, наче тріску, і я подумав, що було б непогано, якби корабель потонув і забрав би мене грішного, непридатного до звичайного людського життя. Звісно, я мріяв про смерть на війні, але й океанська безодня мене влаштовувала. Я стояв у кутку, схопившись руками за бильця, пароплав нахиляло то в один бік, то в інший, капітан намагався утримати корабель перпендикулярно до хвиль, але це йому не вдавалося. Я згадав, що ми були посеред океану, за сотні миль до найближчого берега…

Невдовзі мала початися моя зміна у трюмі, але я не пішов, бо не хотів померти в тому пеклі. Сховався під шлюпкою і чекав, чим закінчиться двобій людини та природи. У пароплава були шанси витримати шторм, але у вирішальний момент вийшли з ладу двигуни. Спочатку один, а потім і другий. Капітан втратив можливість керувати кораблем, і невдовзі дві великі хвилі поспіль перевернули нас. Я стрибнув у воду. Вже там скинув одяг. Наступні години я бився у воді. Ну, тобто дуже жити я не хотів, але мені стало цікаво, скільки я витримаю. Це була своєрідна війна з надпотужною стихією. Війну я любив, тому бився у хвилях до останнього. Цілу ніч. Виснажився страшенно, в ногах почалися судоми, але шторм потроху стихав. Хвилі почали заспокоюватися, небо очистилося, стало видно місяць. А вже коли світало, я побачив неподалік шлюпку. Підплив до неї. На дні спали покотом люди. Не знаю, можливо, якби вони не спали, то не пустили б мене на борт. Але цілу ніч вони билися зі штормом, тримали шлюпку, вичерпували воду. Там було двоє матросів і семеро китайців, пасажирів третього класу. Коли прокинулися, то мою появу сприйняли без особливого ентузіазму, але що їм було робити?

Матроси були канадцями, з ними я балакав англійською. Вони сподівалися, що невдовзі нас підбере який-небудь пароплав. Але минув день, потім другий, третій, а пароплавів не було видно, навколо був лише океан без жодних ознак суші. Хотілося пити, китайці спробували морської води і потім дристали. Канадці запропонували мені вбити найтовстішого з китайців, кров випити, а м’ясо зав’ялити і їсти. Здається, у китайців були схожі плани щодо канадців. Ситуація загострювалася. Ви навіть не уявляєте, Іване Карповичу, як швидко людина перетворюється на звіра в умовах голоду та спраги, та ще й у замкненому просторі шлюпки. Китайці зібралися на кормі, канадці на носі, я був посередині, не пристав ані до тих, ані до інших, і побоювався, що вони можуть мене вбити. Якось уночі до мене підліз товстий китаєць, він був головним. Показав на дівчину, здається, його дружину. Жестами запропонував мені отримати її, якщо я допоможу вбити канадців. Китайців було більше, але канадці були дебелими хлопцями, досвідченими у портових бійках. Тому був потрібен я. Про те саме просили канадці, знов обіцяли ту китаянку. Я не хотів допомагати ані тим, ані іншим, бо після того як приберуть один одного, неодмінно візьмуться за мене.

Ми прожили ще день. Без води та їжі. На спекотному сонці, від якого ніде було сховатися. Жодних пароплавів і надій на порятунок. Тоді канадці схопилися за ножі. У китайців зі зброї був лише уламок весла. Але китайців було більше. Вони обсіли канадців. Крики, кров, я багато чого бачив на війні, але такого осатаніння – ні. Зарізані китайці падали у воду, одному з канадців веслом пробили голову. Іншого виштовхнув за борт я, бо мені не хотілося залишатися у шлюпці з озброєною людиною, розпаленою вбивствами. То я підібрав ніж убитого, і коли матрос спробував залізти на шлюпку, зарізав його. Зняв із матросів і китайців одяг. Почув стогін. Виявилося, що та дівчина, яку мені пропонували, жива. Тільки поранена. Я скинув тіла мертвих за борт, із одягу вбитих зв’язав щось схоже на намет, який закріпив над шлюпкою, щоб було де сховатися від сонця. Подивився поранення дівчини. Не дуже важкі, хоча бідолаха втратила багато крові.

Я більше хвилювався не за неї, а за себе. Дуже хотілося пити. Це було справжнє божевілля – плисти по океану і вмирати від спраги. І від голоду. Я вирізав гачок із бляшанки, якою вичерпували воду. Знайшов у кишені куртки одного з матросів мотузку. Але треба було повісити якусь наживку. Я підібрав із дна шлюпки шматочок вуха, який один з китайців відкусив у бійці в матроса. Ось така от наживка. Закинув у воду. Довелося чекати більше години, потім мотузка смикнулася. Я потягнув рибу, але коли вже вона була на поверхні, гачок зламався. Я гірко плакав. Потім згадав, що там є такі риби, які вистрибують із води і ніби летять. Я підняв намет, поставив його наче вітрило і залишив на ніч. Дві риби гупнулися об нього і впали у шлюпку. Я їх з’їв. Сирими. З кишками та лускою, жував, смоктав, мені здавалося, що у рибі є вода.

Зранку опритомніла китаянка. Щось казала мені, мабуть, просила води. Води не було. Але я зробив новий гачок, знову ловив рибу. Піймав іще одну. Частину віддав дівчині. Вона з’їла. Ось так ми й жили. Щоранку прокидалися дуже рано і починали лизькати шлюпку, на бортах якої залишалася роса. І так день за днем. Я робив ножем насічки на борту шлюпки. Вдень ми лежали під накриттям, а коли спека спадала, я ловив рибу, на ніч ставив наш намет зі скривавлених одежин навстоячки, щоб зупиняти летючих риб. Часто дівчина починала плакати, один раз навіть хотіла перерізати собі вени ножем. Це було справді важко, ось так лежати, постійно хотілося пити, іноді бували дні, коли риба не ловилася. Очікування невідомо чого. Але ще зі своїх подорожей пустелями я засвоїв, що головне не панікувати і не робити різких дій. Я не робив. Ще й стежив за дівчиною, щоб вона не наробила дурниць. Щоби час збігав швидше, я почав учити її російської мови. Було важкувато, бо як пояснити, що таке «хліб», коли хліба немає? Та ми потроху вчилися спілкуватися. Вона розповіла, що пливла до Австралії, де у її чоловіка, того товстуна, була крамниця. Він назбирав грошей і поїхав до Китаю, де купив собі дружину. Їй він не подобався, але вона мусила скоритися волі батьків. За ним анітрохи не сумувала. Тим більше, що в нас почалося стрибання у гречку, не дивне, бо робити не було чого. Тільки чекати. Я сприймав цю подорож як довгий і тягучий бій. Так буває і на війні, коли доводиться довго вичікувати, щоб завдати удару. І я чекав, я розумів, що ходжу по межі, і мені це подобалося.

Ми пережили два шторми, під час яких ішов дощ і ми напивалися досхочу. Двічі бачили далекі пароплави, але обидва рази вночі, а в нас не було вогню, щоб подати сигнал. Я навчився непогано ловити рибу, всю ми вже не з’їдали, і частину я сушив на сонці. У нас уже був деякий запас їжі, а от запасати воду під час дощів нам було ні в що. Дні спливали, ми пливли невідомо де і куди. Одного ранку я поставив сімдесят сьому зарубку на борту шлюпки і поліз під намет. Ми лежали, балакали про щось, коли почули гудок. Я вискочив і побачив пароплав. Почав стрибати і махати руками. Він плив до нас. Ми почали так стрибати від радості, що попадали у воду. Нас підібрав канадський пароплав, що плив із Австралії. Ми були згодні плисти абикуди. Коли я розповів нашу історію, мені не повірили. Але у Ванкувері, куди ми припливли, підтвердили, що з моменту зникнення нашого пароплава справді минуло два з половиною місяці. До нас набігли газетники, але ми втекли, бо я не хотів слави. Пішли світ за очі, а потім я побачив церкву з православним хрестом на маківці. Здивувався і зрадів, зайшов туди. Виявилося, що це церква русинів, це як у нас хохли, а вони з Австро-Угорщини. Хороші люди, співучі. Я спитав, чи не буде в них роботи. Вони запропонували стати робітником на одному з хуторів біля Ванкувера. Ну, ми й залишилися. Невдовзі побрався з китаянкою, підтримавши традицію діда та прадіда одружуватися зі східними жінками. А ще я став хліборобом. Так, Іване Карповичу, можливо, ви не повірите, але я навчився орати та косити!

– Повірю. Я ж бачив ваші руки. – Я узяв його долоні, показав на зашкарублі мозолі. – Такі долоні бувають тільки від важкої праці.

– Так, я багато працював. Заробив на свою землю, побудував хату, дружина народила мені двійко дітей, жив собі. Думав, що вилікувався і став придатний до звичайного людського життя. Та тільки де там. Як почув, що у Європі буде війна, одразу занудився. Нічого мені стало не мило, очі заплющу і битви бачу, така нудьга, що хоч у зашморг лізь. Дружина це помітила, потерпіла, а потім каже: «Їдь уже, все одно ж не всидиш». Ну я і поїхав. Пароплавом до Владивостока, там пішов добровольцем у полк, сказав, що міщанин Микола Бобров. Багато років тут мене не було, змінився я, навіть знайомі не пізнавали. Полк повезли на захід і одразу кинули в наступ. Ну, а далі, Іване Карповичу, ви вже все знаєте. Отака моя історія.

Зітхнув він. Посиділи. Я головою закрутив.

– Ото аби таке написав, то всі подумали, що навигадував Іван Карпович бозна-чого.

– А все ж правда, Іване Карповичу, жодного слова не прибрехав, – кивнув Бобров.

– Та прибріхувати й не треба, бо бач яка історія. А що далі робитимете?

– А що, воюватиму. Я ж сюди для цього приїхав. І так мені тут весело, Іване Карповичу, так добре! Хвора я людина. Бо нормальна людина війну не любить. Навіть ті дурні, які пропаганди наслухалися і мріють Берліном маршувати, і ті, як на передову потраплять, за день-два вмить виліковуються. Побачать кров та бруд і вже у тил хочуть. Он і вам же війна не подобається, по очах бачу. Так? – спитав Бобров.

– Не подобається.

– Бо нормальна ви людина, Іване Карповичу, а я – вар’ят! Потрібен мені ризик, щоб кулі над головою свистіли, щоб смерть поруч ходила, тоді живу я! А без цього гнию. Тому і буду пробиватися до наших, щоб потім знову на передову.

Закивав я, а сам подумав, що все, відвоювався Іван Карпович. Бо досі спиною відчував, куди рука відірвана впала. І перед очима були тіла розірвані, покинуті поранені, німці зарізані, весь той жах воєнний. І аж нудило від нього, жити не хотілося. Все, ноги моєї більше на передовій не буде. Не по мені ця справа. Вже якось відкараскаюся.

– Бачите, Іване Карповичу, наче прокляття якесь на мені.

– Не прокляття, Миколо Миколайовичу, а просто у кожної людини свої слабкості є. У вас оця до війни схильність.

– Невже і у вас слабкості є, у найкращого сищика імперії? – спитав Бобров.

Подивився я на нього.

– Звісно, що є.

– Навіть уявити не можу, що б це могло бути, – сказав він і відвернувся. Делікатна людина, у душу не ліз.

Подивився я на нього. До зайвих розмов я не схильний, а тим більше душу перед кимось розкривати. Але війна така справа, що змінює людину. Ось ми з цим Бобровим скільки смертей пройшли, виручали один одного, спина до спини пробивалися. І ще пробиватимемося, ризикуватимемо, може, і загинемо. Ще кілька днів тому і не знав я його, а сьогодні він мені наче брат.

– Слабкість моя, Миколо Миколайовичу, у моїй силі, – сказав я. – У тому, що коли розслідую злочин, то можу людину знищити, а можу піднести. Доля людська у мене в руках, наче іграшка якась. І від цього різні думки з’являються, погорда. Здається тобі, що ти наче Бог, усім керуєш, життями людськими командуєш. Починаєш подумки літати, виникає бажання погратися, наче кіт з мишкою. Цього знищу, а цього залишу. Отрута влади. Страшна отрута. Тим страшна, що солодка, п’єш і радієш, а потім уже отруєний весь. Уже не по справедливості вчиняєш, а так, як хочеш. І ось це найстрашніше. Добре, що не дав мені Господь дуже вже загордитися, тільки я берега пустився, одразу нагадав, що так само, як я людьми бавлюся, хтось і мною бавитися може, наче іграшкою дурною. Схотіли, відправили на війну. Воюй, Ваню. Вдячний я за цей урок, дуже вдячний. І про слабкість цю свою намагатимуся пам’ятати.

Ще була слабкість, про яку Боброву не сказав, але яку второпав нещодавно. Ну от добре, любив я розслідувати, і не було мені нічого кращого, як за таємницю схопитися. Але ж окрім цього, як виявилося, ще й славу я любив. І коли граф оповідки мої у журнал відправив, коли почали говорити про мене і пізнавати, то зробилося мені приємно! Міг же наказати графу взяти авторство, що це він герой і найкращий сищик, а я так – вигадка. Але промовчав, сам слави схотів! І яка ж вона була мені приємна, слава та! Простий мужик, а всі зі мною цяцькаються, всі на «ви», всі на ім’я та по батькові, найкращі голоси імперії мені співають, цукрові королі тиснуть руку, генерали просять допомогти, Великі князі дякують. Ну чим не життя? Хороше життя, п’янке, швиденько я захмелів, а потім похмілля прийшло. Яке я досі вибльовував на війні цій клятій.

Скривився я, аж застогнав. Бобров помітив, що недобре мені, тому далі сиділи мовчки. Потім Свенцицький опритомнів. Напоїли ми його, розповіли, що у глибокому тилу супротивника, а наші далеко. Поручник чув погано, після контузії, а кричати ми не могли, довелося показувати більше, що і як.

– Хлопці, дайте мені револьвер. Щоб я застрелитися міг, якщо не вийде в нас пробитися! Не хочу у полон! – прошепотів поручник.

– Е ні, не для того ми так довго вас тягли, щоб ви застрелилися. Проб’ємося, з нами ж найкращий сищик імперії! – запевнив Бобров. – А ви поки спробуйте підвестися, походіть трохи. Бо нести вас важко, краще, щоб самі йшли.

Допомогли Свенцицькому зіп’ястися на ноги, показали, що ходити йому треба, він потроху почав вештатися серед кущів. На ногах тримався непевно, казав, що паморочилося, але якщо підтримувати, то іти міг. Пригостили печеною картоплею, він з’їв одну і зразу виблював. Уклали знову спати. Я залишився біля нього, а Бобров пішов подивитися, що робиться навколо. Не сиділося йому, хоч ти що хочеш. Згодом повернувся і розповів, що бачив цілу валку возів з цивільними.

– Повертається німецьке цивільне населення, отже, упевнені, що надовго тут. – Бобров почухав щетину. – Сподіватися на наступ наших не слід. Самим пробиватися треба.

Як тільки стемніло, пішли ми. Бобров попереду, я з поручником позаду. Німці таки поверталися, бо ми бачили кілька вже заселених хуторів. Не наближалися, бо собаки там гавкали. Бобров вів упевнено, час від часу ховався у кущах, присвічував ліхтариком, дивився мапу, ішов далі. Майже не зупинялися, вранці упали в якомусь ліску. День провалялися, ніч знову ішли. Лише за дві ночі знову стало чутно канонаду. І тільки наступного ранку ми наблизилися до лінії фронту. Сховалися у сосновому лісі, Бобров пішов на розвідку. Коли повернувся, то розповів, що ліворуч і праворуч німецькі позиції.

– Там стоїть по роті, а між ними яр. Десь метрів на чотириста іде, а потім закінчується і починається поле. Вночі можна пройти яром, а потім повзти до наших.

– Головне, щоб свої не підстрелили, – скривився я.

– Ну, ризик є, – кивнув Бобров.

– То відпочиваємо до ночі?

– Той, Іване Карповичу, якось не комільфо з порожніми руками до своїх повертатися, – сказав колишній полковник.

– Що ви маєте на увазі? – здивувався я.

– Ну, воно б добре полоненого прихопити. Язика.

– Миколо Миколайовичу, та що ж ви ніяк не заспокоїтесь! Вистачить вам війни, не хвилюйтеся!

– Ну, як хочете, Іване Карповичу, тоді сам по язика піду. – Був він упертий, наче бик.

Пішли удвох, уже надвечір. Бобров і місце придивився, де зручно було полоненого смикнути.

– Он бачите, туалет поставили. – Він показав на дерев’яну буду темно-зеленого кольору. – Щоб було куди солдатам до вітру ходити.

– Нічого собі! Оце піклуються про своїх. У нас і офіцери в кущі бігають, – оцінив я німецьку ґрунтовність.

– У будці туалетний папір лежить, а он бачите, до дерева рукомийник прибитий, щоб могли руки помити. Стежать за санітарією німці.

– Правильно роблять. Я пам’ятаю, коли у Туркестані служив, то маневри в нас були великі. Кілька полків ганяли по горах. Води не привезли, мовляв, із річок поп’ють. Попили – і дві третини нашого полку злягло з дрислею, півсотні загинуло.

– Південь немитих рук не вибачає, це факт, – кивнув Бобров. – Дивіться, Іване Карповичу. Треба вам засісти у тих кущах, біля яких стежина іде до будки. Коли пройде німець, почекайте, чи ніхто слідом не йтиме. Як нікого, то самі йдіть. І знак мені подайте. Я за будкою буду. Схоплю німця, а ви мені допоможете.

– А знак як подати?

– Зозулею кричати вмієте? Ось так. – Бобров склав долоні, подув у них, і вийшло дуже схоже на кування зозулі. І я спробував. – О, добре. Німця прихопимо – і до поручника. В яр скотимося, там темряви дочекаємося і поплазуємо до наших.

Ми трохи почекали, подивилися за будкою. Німці ходили туди по одному. Хтось швидко повертався, а хтось міг і посидіти хвилин п’ять. Я пробрався до кущів і став чекати. Був на диво спокійний. Ось пройшов німець. Рядовий. Ну, вже який є. Стукнули дверцята до туалету. На стежині нікого, я склав долоні і хотів закувати, коли подумав, що німець дебелий. Не те щоб Бобров його не здолав, але ж потім тягти доведеться. Почекаю дрібнішого. Двох іще пропустив, уже Бобров кувати почав. Хвилювався. А тут якраз невеличкий німець до туалету побіг. Озирався так, наче боявся чогось. Я почекав якусь хвилину, щоб німець штани спустив і сів, розслабився. Закував і побіг до будки. Там Бобров відірвав дві дошки у задньої стіни, на такому рівні, щоб ніж німцю до горлянки приставити. Я ж мусив підбігти і в’язати язика. Але щось пішло не так, бо коли прибіг, німець валявся на землі біля туалету, скрутився бідолаха і тільки сопів. Швиденько зв’язали, кляп у рот, прибрали всі наслідки нападу і до яру, де вже чекав нас Свенцицький. Сховалися у кущах.

– Ну ви уявляєте, Іване Карповичу? – зашепотів мені збуджений Бобров.

– Що?

– Та німчура цей! Зайшов до туалету і замість того щоб присісти, як усі нормальні люди, вивалив мені своє господарство мало не в очі!

– Для чого? – здивувався я.

– Ось цю карточку роздивлявся. – Бобров показав звичайну порнографічну карточку з якоюсь чорнявою дамою, з одежі на якій був лише чепчик. – Довелося йому заїхати по причинному місцю.

– Це ви, Миколо Миколайовичу, жорстоко вчинили, бо ж засумував солдат за жіночим товариством, що ж тут поганого?

– Так я ж не міг до шиї дотягнутися, щоб ніж приставити. Довелося так.

Німець отямився, дуже злякався, щось хотів нам сказати, але ми на мигах показали, що краще йому мовчати. Затих.

– А чого ви так довго чекали, Іване Карповичу? – спитав Бобров. – Я вже хвилюватися почав.

– Дрібного вибирав, – похвалився я. – Аби першого взяли, так як його тягти, бика такого. А цей он наче вівця.

– Правильно вирішили, Іване Карповичу!

Поручник по губах бачив, що ми розмовляємо, але що саме – не чув. Слух у нього погіршився від контузії. Домовилися, щоб, коли будемо іти, тримався він за мою руку. Якщо раз смикну, то падати і лежати, якщо два, то бігти. Бобров німця повів. Пройшли до краю ярка, ще посиділи, щоб уже стемніло остаточно. Далі пішли. Час від часу падали, коли німці освітлювальні ракети запускали. Десь половину відстані між позиціями пройшли, залізли у вирву від снаряда.

– Іване Карповичу, залишайтеся тут, а я до наших полізу. Попереджу, а то ж пристрелять іще, – зашепотів Бобров.

– Може, краще гукнути?

– Ні. І наші стріляти почнуть, і німці.

– А там подумають, що німець лізе, пристрелять, – попередив товариша.

– А я тихенько. – Бобров прошепотів це з таким радісним тремтінням, наче на нагородження ішов, а не під кулі. Така вже він був людина, що зі смертю чаркуватися полюбляв.

– З Богом, – прошепотів я.

– Якщо закую, то значить, що можна до наших лізти, попереджені, – прошепотів він і поліз далі. Ми ж чекали у вирві. Я тримав браунінг свій напоготові. Між позиціями не одні ми могли лазити. Хвилин за п’ять із боку наших позицій пролунав постріл і крик. Німці запустили освітлювальні ракети, дали кілька черг із кулемета. Ми лежали в ямі і не рухалися, я про всяк випадок приставив німцю до голови браунінг. Ще посиділи, коли з боку наших позицій почулося кування. Німці знову дали кілька черг, потім випустили ракету. Я вирішив почекати. Лише за декілька хвилин полізли.

До наших позицій залишалося метрів п’ятдесят, коли у німців почалася якась метушня. Крики, постріли, одразу багато ракет у небо. Ми були на відкритій місцині, я смикнув Свенцицького двічі, підхопив німця і побіг. Недовго, бо після кулеметної черги впав. Не поранений, просто почув постріли і впав. Кулі свистіли над головою, поруч закляк переляканий німець.

– Не стріляти! Не стріляти! – кричав Бобров.

Німці далі сікли з кулеметів. Я не бачив поручника, сховався в невеликій ямці в землі. Німця поклав поруч. Вичекав, коли стрілянина трохи вщухла, підхопився і побіг. Побачив Свенцицького, що припав до землі, штовхнув його чоботом. Постріл гармати. Останні два кроки – і я повалився в окоп. Вибух. Я впав, на мене гепнувся німець, посипалася земля. Заторохтів неподалік кулемет.

– Іване Карповичу, живий? – Це підбіг Бобров.

Я-то був живий, але в голові гуло. Зіштовхнув з себе німця, засунув нестрижені нігті собі у вухо і крутонув з усієї сили. Боляче, кров потекла.

– Іване Карповичу!

Я застогнав. Приблизно так, як стогнав контужений Свенцицький. Мене дістали.

– Контузія! – крикнув Бобров. – До шпиталю, терміново!

Спочатку несли на ношах, потім везли на возі. Довгенько, аж поки не вивантажили біля якоїсь будівлі. Прийшли санітари, занесли мене всередину, поклали в коридорі, просто на підлогу. Подумаєш, якийсь поранений солдат, тут таких було багато. Ну, мені й на підлозі непогано було. Тільки б подалі від війни. Але невдовзі прискочив Бобров, який накинувся на санітарів, побіг до лікарів, сповістивши, хто я є. Зразу прибігли, віднесли до окремої палати, поклали на м’яке ліжко, кров зупинили, обдивилися мене і запропонували вечерю.

Нею я поділився з Бобровим, який розповів, що Свенцицький живий, тільки поранений.

– А німець узагалі цілий, зараз його в штабі допитують! Ну що, Іване Карповичу, можна і обмити вдале завершення нашого анабазису по тилах ворога! – Бобров дістав флягу. Побачив мій здивований погляд. – Трофейна, у язика нашого узяв. Ну, як там у вас у Малоросії кажуть: будьмо!

Ми почаркувалися, доїли, Бобров поспішив до штабу, щоб доповісти про бачене у тилах, а я влігся спати. Двічі приходили санітари, питали, чи щось потрібно. Я удавав, що нічого не чую, потім виблював усе, що з’їв. Контузія штука серйозна. З тим і заснув.

Загадка Іллі Благово

ранці до мене прийшов лікар, чоловік років під п’ятдесят на прізвище Торопов. Спитав, як себе почуваю. Я щось почав белькотати, він усміхнувся.

– Іване Карповичу, я вас огледів і знаю напевно, що контузії у вас немає, – сказав він тихо. – Звідси роблю висновок, що ваші проблеми зі слухом і мовленням – наслідки нервового та фізичного виснаження під час мандрівок тилами ворога. Блискучих мандрівок, я дещо чув. І взагалі радий, що ви змогли вирватися, бо ж ходили чутки, що ви чи загинули, чи потрапили в полон. Німці начебто влаштували за вами ціле полювання, мабуть, дуже вже їм кортіло схопити найкращого сищика Російської імперії. Але куди там! – Лікар задоволено плеснув руками й усміхнувся. – Чесно кажучи, Іване Карповичу, довгий час не сприймав вас серйозно. Ну, якийсь герой копійчаних книжок для підлітків. Два мої племінники вами дуже захоплювалися, все розповідали, який Іван Карпович незвичайний, а я тільки рукою махав. Потім вирішив почитати, натрапив на історію про вовкулаків. Спочатку нервово реготав, бо це ж треба у вік науки вигадати таку нісенітницю, а потім зрозумів, що вовкулаки – це така метафора, а насправді це оповідання про людей, які не хочуть миритися зі своїм жалюгідним становищем у житті, прагнуть його змінити, нехай і переступивши через закон або моральні настанови! І тут виявилося, що ваші пригоди не якесь там дешеве чтиво, а література! Звісно, не Достоєвський, але й не якийсь, прости Господи, Роман Добрий.

У двері постукали, забіг схвильований молодий чоловік, щось зашепотів лікарю. Той підхопився, заблимав очима. Все це не віщувало мені нічого доброго.

– Одну хвилину, Іване Карповичу!

Лікарі побігли геть з палати. Я очікував на появу когось із контррозвідки, але замість цього до мене прийшли всі лікарі шпиталю і врочисто повідомили, що отримали вітальну телеграму, від самої государині, яка дуже рада моєму порятунку і бажає найшвидшого одужання.

– Вітаємо, Іване Карповичу!

Лікарі підходили до мене, тиснули руки, зразу прибіг фотограф, який сфотографував нас: я по центру в ліжку, з обличчям страждальця, а навколо щасливі лікарі. Потім вони пішли, залишився лікар Торопов.

– Я вважаю, що необхідно не менше місяця лікування, аби відновити ваші сили. Ви ж не заперечуєте, Іване Карповичу?

– Анітрохи.

– У вас буде окрема палата і посилене харчування.

– Добре. Я хотів би дати телеграму, щоб сповістити рідних, – попросив я.

– Ще увечері ми відправили телеграми на Ромни, думаю, що на вашому хуторі вже знають, що з вами все гаразд.

– Дякую.

Ми ще трохи поговорили, коли прийшов журналіст газети «Воєнний літопис», який забажав описати мої подвиги в тилу німців.

– Подвиги? – здивувався я, бо тільки те й робив, що драпав.

– Подвиги! – запевнив газетяр. – Я вже поговорив із рядовим Бобровим, і він розповів, як ви знайшли лігво німецьких коректувальників вогню, очолили багнетну атаку, захопили одну німецьку батарею та знищили вогнем другу!

– Він це все розповів? – здивувався я.

– Так, ось у мене записано! – Газетник показав нотатник.

– Дозвольте почитати.

– Так, звісно.

Я прочитав і дуже здивувався, адже Бобров усі свої подвиги перетворив на мої, а сам був наче збоку, тільки виконував мої накази і вихваляв мої вміння. Мабуть, не хотів особливо світитися, то і спрямував всю увагу на мене.

– Іване Карповичу, а розкажіть, як ви знайшли той прохід у болотах, щоб ударити по німцях!

Брехати мені не хотілося, то я сказав, що Бобров уже все описав, хоч і применшив свої подвиги, а в мене голова болить і треба відпочити. Газетник трохи образився, але пішов. Майже одразу прибула ціла делегація зі штабу дивізії. Купа офіцерів, серед яких я зі здивуванням побачив підполковника Патрикєєва. У формі, при зброї. Мене вітали, казали, що зустрітися зі мною – велика честь, розповідали, що полонений казав багато цікавого, а поручник Свенцицький дуже хвалив нашу з Бобровим мужність. Я все це слухав не дуже уважно, а сам дивився на Патрикєєва. Той теж дивився на мене, вичекав трохи, потім підійшов.

– На жаль, полковника Ройтера було вбито, весь наш штаб потрапив в оточення, і його знищили. Пропали всі документи, а офіцери частково загинули, частково потрапили до полону. Мені дивом вдалося вирватися з німецьких лещат. Дуже радий вас бачити, Іване Карповичу. – Він нервово посміхнувся.

– Невже всі-всі документи зникли? – здивувався я.

– Так, на моїх очах снаряд попав прямо у віз, на якому перевозили полкову канцелярію. Жах просто якийсь. Був полк – і не стало полку, окрім мене і кількох десятків солдатів. Але ми німцям ще покажемо!

– Не маю щодо цього жодних сумнівів, – кивнув я і подумав, що доказів у мене жодних. Та і кого зацікавить убивство якогось прусського аристократа спочатку в нашому тилу, а потім у німецькому?

– У нас були деякі непорозуміння, але, сподіваюся, вони в минулому? – тихо запитав Патрикєєв і подав мені руку.

Ну тут він уже передав куті меду. Руку дітовбивць я ніколи не тиснув і не потисну.

– Дякую вам, панове, – звернувся я до офіцерів і висловив сподівання, що ворога буде розбито.

Кілька офіцерів попросили про автографи. Я підписав журнали зі своїми пригодами. Мені принесли сніданок. Офіцери побажали смачного і пішли. Апетит був добрий, тим більше, що принесли телеграму від Єлизавети Павлівни, яка висловлювала радість через мій порятунок, доповідала, що вдома все добре, передавала привіт від Моніки та Уляни Гаврилівни.

Після їди хотілося полежати, але я це собі категорично забороняв, тому пішов погуляти, тим більше, що біля будівлі шпиталю був чудовий парк. Ходив алеями, зустрічав поранених, прислухався до далекої канонади. Ніякої паніки не спостерігав, мабуть, наступ німців припинився і фронт стабілізувався. Почув розмови про великі успіхи на півдні, де наші начебто хвацько били австріяків. Але німців спочатку теж били, а потім драпали. Навіть переможні новини з фронту мене не радували, війни я наївся і думав тепер, як би влаштуватися від неї подалі. Над цим ламав голову, коли до мене підійшов чоловік років тридцяти, в окулярах і з інтелігентною борідкою.

– Іване Карповичу? – спитав він і нервово озирнувся. В нього був трохи загнаний вигляд, який бував у бунтівників, виснажених місяцями постійної втечі.

– Так, – кивнув я.

– Чи не можете ви приділити мені кілька хвилин? – Він постійно озирався, наче боявся, що зараз підійдуть і арештують його. Бунтівник? Але вони трималися подалі від фронту.

– Для чого?

– Я хотів би просити вас про допомогу, – сказав він, а потім помітив, що стежиною до нас іде якийсь чоловік. Мій співрозмовник одразу засунув руку під сюртук. Здається, там у нього був револьвер. Він весь напружився, хоча до нас наближався звичайний поранений із перемотаною бинтами головою.

– Хлопче, спокійно, це просто поранений, – тихо сказав я.

– Ви не розумієте, можливо, і не просто! – у відчаї прошепотів хлопець.

Поранений наближався, ішов спокійно, їв шматок хліба і жодної загрози не становив. Але хлопець з-під поли сюртука наставив на нього зброю і був готовий стріляти.

– Прибери зброю, – рішуче сказав я і став там, щоб закрити пораненого від співрозмовника.

Солдат кинув у рот останній шматок хліба і пройшов повз нас. Хлопець полегшено зітхнув.

– Якщо ви хочете поговорити зі мною, то вам доведеться віддати мені зброю на час розмови, – попередив я.

– Ви не думайте, я не божевільний! У мене є причини боятися! – зашепотів хлопець. – Я розповім, і ви це зрозумієте.

– Зброю! – вимагав я, бо дуже нервовий хлопець міг наробити дурниць.

– Добре, але ви ж потім повернете?

– Так.

Він дістав наган і віддав його мені. – Якщо можна, відійдімо. Я знаю тут одне потаємне місце.

Ми пішли. Я сховав наган, переклав свій браунінг у зовнішню кишеню, щоби при нагоді можна було швидко вихопити. Співрозмовник привів мене до глухого кутка парку, де росло кілька старих верб, що схилялися гілками аж до землі. Верби створювали огорожу, якщо ж пройти крізь них, то за ними стояла лавка. Валялося кілька пустих флаконів з-під спирту, залишки закуски.

– Не хвилюйтеся, це солдати вимінюють спирт у санітарів і п’ють його. Сухий закон, спиртне продається тільки у ресторанах, а там дорого, – пояснив хлопець, я кивнув. – Прошу, сідайте.

Ми сіли. Хлопець наче трохи заспокоївся.

– Іване Карповичу, мене звати Ілля Благово, я лікар із Петербурга. Точніше, зауряд-лікар, бо не закінчив навчання і з п’ятого курсу пішов добровольцем. Тепер ось тут лікую поранених. До вас же вимушений звернутися через одну справу, дуже загадкову, яка мене переслідує. – Він зітхнув і замовк.

– То кажіть, – підбадьорив його я.

– Справа в тому, що мене намагаються вбити, – видихнув він.

– Хто?

– Різні люди. Зовсім різні. Яких я ніколи не знав і не знаю, але вони розшукують мене, знаходять і намагаються вбити.

Я зазирнув йому в очі. Він розчервонівся.

– Я знаю, ви думаєте, що я божевільний, верзу бозна-що! Так, те, що я вам розповім, схоже на маячню, але все відбувається саме так! Просто вислухайте мене, Іване Карповичу! Добре?

– Я слухаю.

– Так ось, усе почалося ще в Петербурзі. Я був найкращим студентом курсу, вже виступав на наукових конференціях, мав дві статті у фахових журналах! Не хвалюся, але я отримав імператорську стипендію і запрошення працювати в лабораторії професора Лавессі. Христофор Лукич із французів, його прадід був полоненим наполеонівським солдатом, який залишився в Росії. Дуже талановита людина, хоча й зі складним характером, але отримати запрошення від нього велика честь, повірте! Так ось, я вчився, працював у Лавессі, потім, щоправда, у нас виникла суперечка і я перейшов до професора Барицького, теж величину в медичному світі. Продовжив дослідження людського мозку. Якось повертався додому пізно увечері. Була зима, приїхав на візнику, зайшов у двір свого будинку, коли з тіні вийшов якийсь чоловік і озвався до мене: «Ілля?» Голос був незнайомий, але я не хвилювався, бо і район у нас був спокійний, і грабіжник навряд чи став би кликати жертву. Я сказав «Слухаю вас» і повернувся до нього. Пролунав постріл, щось ударило мене, і я впав у сніг. Було дуже боляче у грудях, але я залишився при тямі. Відчув, як щось тепле розтікається під одягом. Подумав, що то кров. Нападник стріляв упритул, цілився в серце, дивно, що я досі був живий. Я помацав біля рани й відчув флягу. Дорогу німецьку флягу, яку подарував мені ще професор Лавессі. Куля попала у флягу і в ній застряла, пробивши стінку, з якої тепер виливався коньяк, що його я переплутав із кров’ю.

Надвір вибігли мої сусіди. Підбігли до мене, допомогли підвестися. Потім хтось крикнув, що тіло на вулиці. Ми пішли туди і побачили людину з розбитою головою. Мабуть, він біг, послизнувся, впав і вдарився об лід потилицею. Поруч я помітив у снігу револьвер. Здається, це був нападник! Зупинили візника, повантажили пораненого, і я повіз його до лікарні. Дуже хотів дізнатися, хто він і за що намагався мене вбити.

Його травма голови була досить серйозною, на відміну від синця на моїх грудях. Я обробив рану і наказав санітарам не зводити з нього очей. Приїхала поліція. Я продемонстрував пробиту флягу, револьвер і попросив виставити охорону біля пораненого. За день він отямився, поліція почала його допитувати, але він нічого не казав, просто лежав мовчки. Поліція застосувала до нього дещо сумнівні методи, як-от побиття та заламування рук, але нападник мовчав. Не було відомо, ані хто він, ані чому стріляв у мене. Слідчі розводили руками і казали, що це, мабуть, якась випадковість. Але він же знав моє ім’я, він чекав біля мого дому, вистрелив у мене і вбив би, якби не фляжка! Яка тут випадковість? Я був із цим не згодний, тож вирішив провести розслідування сам. Я читав усі ваші історії, Іване Карповичу, всі до останньої, тому приблизно знав, що треба робити. По-перше, оглянув одяг затриманого. Жодних таємних кишень я не знайшов, але побачив назви виробників. Штани було пошито на фабриці у Ревелі, пальто – у Гельсінгфорсі, чоботи – у Варшаві. Все це вказувало, що чоловік походив із північного заходу імперії. Зросту він був середнього, судячи з рук, займався якоюсь паперовою роботою або був прикажчиком. Жодних татуювань чи особливих прикмет. Я напоїв його і намагався розговорити, але він мовчав. Я намастив йому ніс кокаїном, він почав реготати, але жодного слова, з якого можна було б дізнатися його національність, так і не сказав. Документів у нього не було, грошей – якихось 50 копійок, що могло свідчити про те, що він мав де ночувати у Петербурзі.

Під час мого чергового візиту до хворого, який уже цілком одужав, він несподівано напав на мене і спробував задушити. Тільки втручання поліцейського та санітара врятувало мене, бо, попри досить скромну статуру, чоловік мав надзвичайну силу. За день він спробував утекти. Виламав двері, збив з ніг поліцейського, вистрибнув у незаґратоване вікно в коридорі. Він би втік, але під вікном у той момент санітари чистили лід. Один залишив лом у купі снігу. І втікач нахромився на той лом, забравши з собою таємницю причин нападу на мене.

Я хотів би повірити поліції, що це була випадковість, але не вірив. Став обережним, купив собі револьвер, ходив із ним до тиру, щоб навчитися добре стріляти. Намагався вночі не вештатися, якщо вже запізнювався, то залишався спати на кафедрі, де облаштував собі ліжко. Минув десь місяць. Я вдень пішов на зустріч у медичному клубі, де мав виступ. Хоч його й розкритикував професор Лавессі, інші колеги підтримали мене оплесками. Повертався у піднесеному стані, зайшов випити чарку горілки. Помітив у вікно чоловіка, який мерз на другому боці вулиці і все дивився на двері трактиру. Було схоже на те, що він за кимось стежив. Мені стало цікаво, за ким саме. Я вийшов, хотів відійти за ріг, потім повернутися і подивитися за тим чоловіком, щоб з’ясувати, за ким же він стежить. Але виявилося, що він стежив за мною! Куди б я не повертав, той чоловік біг за мною. Одягнений як робітник, вже у віці, років десь п’ятдесят. Він довів мене до мого будинку і залишився чекати. Простояв аж до вечора. Я спостерігав за ним з горища, де було зручне віконце. Чоловік змерз, пританцьовував на снігу, але не йшов, а чекав.

Тоді я вийшов через парадний хід. Уже почало вечоріти. Я подивився, чи немає візників, і пішов вулицею. Чоловік поспішив за мною. Однак якщо раніше він тримав дистанцію, то тепер швидко почав наздоганяти. Я різко звернув у якісь ворота, забіг у двір, сховався в кутку. Чоловік забіг слідом. Я чув, як він звів курок. Кинув сніжку так, щоб вона впала позаду чоловіка. Той розвернувся і вистрелив. Я теж вистрелив. Чоловік упав. Я підбіг, вибив револьвер із його рук, обшукав. Знову жодних документів і грошей. Почулися крики, і я втік. Нападника з пораненням відвезли до лікарні. Я, начебто випадково, опинився там і попросив огледіти його, мовляв, готую статтю про вогнепальні поранення. Мені дозволили. Я перевірив увесь одяг, але нічого не знайшов. Нападник мовчав. У нього вилучили велодог – дешевий мініатюрний французький револьвер на п’ять набоїв. До речі, такий самий був і у першого нападника.

Поліція почала розслідування, але не змогла встановити особу пораненого та обставини стрілянини. Нападник мовчав. Вважалося, що причиною стрілянини були суперечки між кримінальниками. Поліція перевірила всі архіви кримінальників, але так і не змогла ідентифікувати затриманого. Невдовзі поранений зміг украсти у лікаря скальпель і перерізав собі вени. Його знайшли вже мертвим. Поліція закрила справу. А я втратив спокій. Хтось намагався вбити мене, але я не розумів, за що. І чому обрано такий дивний спосіб – підсилати непідготовлених людей!

– Чому ви думаєте, що непідготовлених? – спитав я.

– Іване Карповичу, я ж не такий герой, як ви. Я звичайний студент-медик. Якби мене схотіла вбити досвідчена людина, то зробила б це! Але ці двоє, які приходили, вони не вміли добре стріляти, стежити, вони займалися незвичною для себе справою! Але чому? Відповіді не було. Я продовжував жити насторожі, аж поки не з’явився ще один убивця. Він почав стріляти по мені просто в переповненому ресторані! Потім спробував утекти, але його застрелив офіцер, який сів повечеряти за сусіднім столиком. Я підійшов до тіла, побачив уже знайомий велодог і чоловіка без особливих прикмет та жодних документів. Приїхала поліція, однак виявилося, що за сусіднім столиком сидів якийсь офіцер із охоронного управління. Тому всі вирішили, що це був замах на нього. Хоча ж стріляли у мене, мене двічі поранили, і врятувався я лише тому, що встиг упасти під стіл! Знову слідство, і знову особу нападника не вдалося встановити. Але про цей випадок написали газети. Розмістили фотографію вбитого, її впізнали, написали в редакцію, звідти звернулися до поліції. Виявилося, що загиблий був міщанином із Виборга, мав невелику крамницю, потім збанкрутував, залишив родину і подався до Петербурга на заробітки, після чого про нього більше не чули, аж до статті в газеті. Родичі загиблого дуже дивувалися, що він виявився причетним до нападу на офіцера охоронного відділення, бо раніше ані з політикою, ані з криміналом пов’язаний не був. Зі мною теж, але чомусь стежив, водив день по морозу, потім спробував застрелити! Я божеволів від усього цього!

Змінив кімнату, адресу якої тримав у секреті. Зробився ще обережнішим, місцями це нагадувало параною. Постійно очікував нападу, не міг думати ні про що інше! Тільки про те, що ось-ось мене вб’ють! Став гірше вчитися, покинув наукову роботу, днями ходив і озирався, тримаючи револьвер напоготові! Це було схоже на божевілля, і якось я прокинувся й сказав собі, що досить. Я ж бачив параноїків, я не хотів ставати схожим на них. Переконав себе, що ті три напади справді випадковість і боятися нічого. Продав револьвер, перестав озиратися і спробував повернутися до звичайного життя. Досить успішно, аж до того моменту, коли мене перестрів у лікарні якийсь чоловік. Звичайний чоловік, одягнутий як селянин. Спитав моє ім’я, коли я назвався, то спробував зарізати мене ножем. Він не кричав, не розбурхував себе, а діяв спокійно, діловито, наче капусту на городі зрізав. Удар пішов у правий бік. Лезо досягло печінки. Я був би вбитий, але у нападника зіскочила рука з рукояті. Бо це був звичайний кухонний ніж. Я вдарив нападника в обличчя, закричав. Прибігли люди, його схопили, а мене понесли в операційну. Одразу зробили операцію, це теж вплинуло на те, що я вижив.

– Мабуть, від того поранення залишився шрам? – спитав я.

– Ну звісно ж!

– Можна подивитися?

– Зараз? – здивувався хлопець. А я не здивувався, я вже зрозумів, що переді мною звичайний патякало, який навигадував бозна-чого і намагається згодувати мені.

– Зараз, зараз.

– А, ви мені не вірите! – образився він. Далі мусив зчинити істерику, смертельно образитися, але шрам так і не показати. Та він несподівано задер сорочку. – Ось, дивіться.

На правому боці справді був великий шрам.

– Бачите?

– Так, бачу, – трохи ошелешено кивнув я.

– Насправді важке поранення, я тиждень був на межі життя і смерті. За цей час поліція встигла встановити, що ніж, яким користувався нападник, він украв із трактиру біля вокзалу. Там його запам’ятали, бо він бідкався, що у потязі його обікрали, а потім сам украв ніж і втік. Ніяких документів при собі не мав, мовчав, попри те, що поліція з ним не церемонилася. Його досить жорстоко били, Іване Карповичу.

– Я знаю про методи нашої поліції стосовно посполитих.

– Але вони нічого не дізналися! Зовсім нічого! Він не сказав ані слова, потім розбив собі голову об стіну. Викликали фельдшера, той зробив пов’язку з бинтів. Уночі мужик зняв пов’язку і повісився на ній, прив’язавши один кінець до ґрат на вікні! Ви уявляєте?

– Простіше було порвати на смужки сорочку, – сумнівався я.

– Сорочку він порвав раніше, але вона була з дешевого ситцю й не витримувала його ваги.

– А бинт витримав?

– Витримав, його ж пустили в кілька шарів. Ось так у цій справі з’явився черговий труп. Я ж знов поринув у параною. Вночі, коли залишався сам у палаті, я ледь сновигав до дверей, щоб підперти їх стільцем, пересував ліжко, все як ви писали. Я попросив не пускати до мене нікого з чужих, удень тримав двері палати на замку. Я відмовлявся від їжі з лікарні, бо боявся, що мене отруять. Я не визирав у вікно, бо думав, що мене можуть застрелити з гвинтівки. Я навіть до туалету не ходив, а використовував качку, тому в палаті смерділо. Але мені було байдуже, я думав лише про безпеку.

Звісно, мої знайомі вважали, що все це наслідки шоку. Що я занадто перелякався після останнього нападу. Вони не запитували себе, чому якийсь селянин намагався мене вбити. Вони просто казали, щоб я заспокоївся. Але як я міг заспокоїтися у таких умовах? Я ображався, дратувався, не міг зрозуміти, чому вони не бачать тих кричущих питань, які бачу я.

– Люди не люблять питань. І намагаються не помічати те, чого не хочуть помічати. Така людська натура, – пояснив я.

– Можливо, і я б поводився так само, якби мене не намагалися вбити! А так я змушений був рятуватися. Після того, як зміг самостійно ходити, виїхав із лікарні і сказав усім знайомим, що їду на Кавказ, у П’ятигорськ, на води. Поїхав же до Криму, де винайняв татарську саклю на околиці Капсіхора. Потроху ходив у гори, плавав у морі, їв татарські сири, пив вино. Чудовий час, коли я нічого не боявся, заспокоївся, набрався сил, знову засів за підручники. Там провів два місяці, після чого повернувся в Петербург. Уже було зрозуміло, що йде війна, велика війна, не схожа на ті війни, що були раніше. А раз так, то знадобляться лікарі. Студентів старших курсів почали запрошувати ставати зауряд-лікарями, але я й не думав іти до армії. По-перше, за своїми переконаннями я пацифіст, і будь-яка війна мені огидна. По-друге, я намагався повернутися до наукової роботи, в чому мене дуже підтримував професор Барицький. Я намагався не думати про вбивць, поринув у працю і навчання, аж поки не стався черговий замах. Зранку я виходив зі своєї квартири на четвертому поверсі, почув позаду кроки. Хтось спускався сходами вниз. Я почув, що кроки прискорилися. Прискорився і сам. Мені знову стало страшно. Я подумав, що це черговий убивця, і кинувся тікати. Хтось переслідував мене. Я вибіг із під’їзду і кинувся бігти через дорогу. Мій переслідувач теж вибіг, у нього в руці був револьвер. Почав стріляти. На щастя, я був десь за півсотні кроків, на такій відстані влучити досить складно. Він і не влучив. Я побіг вулицею, він за мною, стріляв, поки не закінчилися набої, далі хотів утекти, але його застрелила поліція. Ну, далі все звично. Жодних документів, особу не встановлено, при собі мав револьвер велодог. Усе. Ну, судячи з рук, я ще зробив висновок, що загиблий мав справу з вугіллям, яке в’їлося у шкіру. Або шахтар, або кочегар. Але це нічим не допомогло.

– Поліція і тепер не вважала, що за вами полюють?

– Поліція відстоювала версію, що вбитий напився, десь украв пістолет і почав стріляти абикуди, а я просто проходив поруч. Ніякого полювання на мене, тим більше, що мене навіть не поранили. До моїх аргументів, що мене убили б на сходах, якби я не втік, не прислухалися. Поліції не були потрібні загадкові вбивства, думаю, вони б зраділи, якби мене пристрелили і все б нарешті закінчилося. Але я не хочу вмирати! За що? Я не злочинець, а хочу жити, вчитися, лікувати людей! Я вирішив не здаватися. Але розумів, що в Петербурзі я приречений. Мені і так пощастило пережити аж чотири замахи. Будь-який наступний міг стати останнім у моєму житті.

І тоді я вирішив піти на війну. Добре, в Петербурзі мене було легко вистежити, але нехай пошукають мене у фронтових шпиталях. Я написав заяву і вирушив зауряд-лікарем сюди. Чесно кажучи, сподівався, що вже тут мене не знайдуть. Тим більше почалася війна, ми спочатку швидко наступали, ледь не щодня змінювали місця дислокації. Я думав, що у безпеці. А потім патруль схопив на дорозі чоловіка без документів. І з револьвером марки велодог. Знайома комбінація? Мені теж. Чоловік не відповідав на запитання, його взяли за німецького шпигуна, його забрала контррозвідка. Не знаю, що там із ним було далі, але я втратив спокій! Тепер я знову чекаю на появу чергового вбивці. Я не знаю, за що, я не знаю, хто посилає їх, але я знаю, що навіть під час війни вони не заспокояться. Можливо, наступний убивця вже десь поблизу. Я прошу вас, Іване Карповичу, допоможіть!

– Чим?

– Розплутайте цю історію! Скажіть мені, хто і за що хоче вбити мене і як від цього врятуватися? – Він скривився і заплакав. Видно було, що хлопець на межі нервового виснаження. – Іване Карповичу, ви чули про щось таке?

– Ні, – чесно відповів я. – Це якась дивина.

– Але ви вірите мені? Вірите, що я не брешу, не вигадую? – Він так подивився на мене, наче від моєї відповіді залежала його доля.

– Я вірю, хоча все, що є, це тільки ваші слова. Ну і ще той шрам на боці, який міг бути шрамом від звичайної операції.

– Операція була, бо ж ніж зачепив печінку і…

– Зачекайте, – перервав я Іллю. – Я ж сказав, що вірю. Хоча повірити у те, що ви розповіли, важко. Можливо, тому, що ми не бачимо всієї картини. Однак деякі її фрагменти в нас є. Отже, вас намагаються вбити невідомі вам люди, зазвичай простолюдини, озброєні у всіх випадках, окрім одного, дешевими французькими револьверами. Так?

– Думаю, що і в тому випадку, коли мене вдарили ножем, мав бути задіяний револьвер, але вбивцю обікрали і він мусив скористатися ножем, – сказав Ілля.

– Добре, можливо, ви маєте рацію. Ідемо далі. Судячи з усього, особистих мотивів убивати вас у тих людей не було, бо ви не знали жодного з них.

– Так. Кожного разу я бачив тих людей уперше.

– Чи могли це бути родичі ваших хворих? Наприклад, хтось помер після операції, а родич вирішив помститися?

– Іване Карповичу, я ще студент, тому самостійно робив тільки нескладні операції і під наглядом досвідчених лікарів. Ось тут, на фронті, доводиться робити складні операції самотужки, особливо коли було багато поранених. Але в Петербурзі – ні. Запевняю вас, що в мене не було жодного хворого, який загинув би з моєї вини.

– Добре. Але більше дивує не сама спроба вбивств, а те, що ставалося потім. Мовчання нападників та їхні спроби померти. Зазвичай людина хоче жити і за життя, нехай і на каторзі, розповість усе. А тут вони мовчали. Можна залякати людину, але ненадовго. Все це схоже на дію якоїсь релігійної секти. У вас не було конфліктів у цій царині?

– У мене не було жодних конфліктів на релігійні теми. Я буваю в церкві нечасто, здебільшого на Великдень та Різдво, чесно кажучи, я навіть не певний, що вірю у Бога. Але жодних суперечок із цього приводу в мене не було.

– Тоді, може, політика?

– Політика мене так само мало цікавить, як і релігія.

– Можливо, якісь знайомства серед революціонерів?

– Іване Карповичу, я – лікар. Мені цікаво лікувати людей, а не суспільство. Я не мав знайомств чи конфліктів ані з революціонерами, ані з владою.

– Ну добре. А який міг бути мотив убивати вас? Може, спадок?

– Мій батько чиновник у Рязані. Так, у нього є деякі статки, але вони невеликі. Та й тато у доброму здоров’ї, то про спадок ані я, ані четверо моїх братів та сестер не думаємо.

– Можливо, жінка?

– У якому сенсі? – Він почервонів.

– Ну, наприклад, у вас був роман із дружиною впливової особи, яка про це дізналася і тепер хоче помститися.

– У мене не було романів із заміжніми жінками.

– Може, ви покинули якусь жінку і вона схотіла помститися?

– Ні, цього теж не було! – захвилювався він. – Ну, тобто було, я зустрічався з однією жінкою, вдовою. Потім ми розійшлися, але без образ.

– Вона могла зачаїти злобу.

– Ні, вона інтелігентна жінка, до того ж невдовзі вийшла заміж і, здається, щаслива.

– Хто її чоловік?

– Для чого це вам?

– Дружини часто роблять чоловіків своєю зброєю. То хто?

– Чиновник із Міністерства закордонних справ. Але він не був би здатний на таке, повірте мені.

– У вас були з кимось конфлікти?

– Ні, я намагаюся уникати їх, бо вважаю, що будь-який конфлікт – марне витрачання часу та сил.

– Хтось міг претендувати на ваше місце?

– Ні, бо місця в мене як такого немає. Як і імені. І те, й інше мені треба заробити.

– Вашому батькові не могли мститися?

– Це не в рязанських традиціях, а більше він ніде й не бував.

– Ну що ж, не густо, – підсумував я.

– Іване Карповичу, я читав про вашу подорож на Кавказ, де ви супроводжували сина якогось магната. Звісно, в мене немає стільки грошей, але деякі заощадження все ж приберіг. То я готовий заплатити вам, щоб ви охороняли мене.

– Охороняв?

– Так, фронт стабілізувався, думаю, ми стоятимемо на цьому місці ще довго. Вбивці зможуть знайти мене. Я буду напоготові, але добре, аби ви змогли допомогти мені. Я не знаю, як можна розплутати цю справу, то прошу хоча б врятувати мене від убивці. Який, можливо, вже десь поблизу! – Хлопець знову зробився нервовий і переляканий.

– Не можу обіцяти бути поруч весь час. Але намагатимуся приглядати за вами і за підозрілими у шпиталі. Ви також сповіщайте, якщо щось помітите. Але без паніки, спокійно. Дістати вас тут не так вже і легко, все ж таки це прифронтова смуга, тут складно переміщуватися без документів. То закликаю вас заспокоїтися. Зі свого боку докладу зусиль, щоб розібратися у цій історії. Ось ваш наган, не хапайтеся за нього без причини.

– Дякую, Іване Карповичу, дуже дякую. Я сподіваюся, що ви мені допоможете. Бо як не ви, то хто ж іще?

– Просіть допомоги у Господа, – порадив я.

– Не можу, бо злий на нього.

– Що за дурниці? – здивувався я.

– Злий, Іване Карповичу, злий! Навіщо він піддає мене цим випробуванням? За що надсилає цих убивць? Перевіряє, як Йова? Але ж Йов питав щось у Бога, а я ні! Жив собі, нікого не чіпав, мріяв стати хорошим лікарем. То за що мені оце все?

– Ілля, я міг теж запитувати про те саме. Повірте, в мене є про що запитувати. Але я певний, що від моїх запитань нічого не зміниться. Треба діяти, а дарма трусити повітрям і роз’ятрювати себе не треба.

– Ну, може, ви й правду кажете, Іване Карповичу. Просто я заморився від усього цього, – зітхнув Ілля.

– Розумію. Тримайтеся, нічого іншого не залишається.

– Але ви подивитеся за мною?

– Так. Я спробую допомогти. А зараз мені треба подумати.

– Дякую, Іване Карповичу, залишаю вас тут.

Ілля вклонився мені і пішов крізь верби. Я замислився. Історія, яку він розповів, виглядала дуже вже дивною. Ні про що подібне я не чув. Міркував. Крутив у голові почуте, намагаючись побачити щось таке, чого не помітив раніше. Сформулювати якусь версію, яка б могла пояснити те, що відбувалося. Але все було так незрозуміло.

Почув кроки. Тихенько сховався. З-за верб виглянув Ілля.

– Іване Карповичу! Вас по всьому шпиталю шукають!

Я вийшов з-за кущів.

– Хто?

– Не знаю, але великий переполох. Уже патрулі до міста послали, якщо ви там.

– Зараз іду.

Я повернувся до шпиталю. До мене підбіг переляканий лікар Торопов.

– Іване Карповичу, дякувати Богу! Там до вас із контррозвідки прийшли, гніваються, де ви є.

– Тут я, тут.

Я пройшов до своєї палати. Біля неї стояло двоє солдатів із гвинтівками. Я підійшов до дверей але солдати мене перестріли.

– Чого тобі? – спитав один з солдатів.

– Га? – перепитав я, приклавши долоню до вуха.

– Куди преш? – гучно сказав другий солдат.

– Що? – Я повернув вухо до нього.

– Ой, та це ж Іван Карпович! – пізнав мене солдат і постукав у двері. З палати визирнув розлючений офіцер. Помітив мене і аж затнувся.

– Іване Карповичу?

– Пане капітане, з причини поранення погано чую! – гучно доповів я.

– Заходьте. – Офіцер махнув рукою на запрошення.

Я зайшов. Офіцерів у палаті було двоє. Молодший, який визирав, – капітан і старший – полковник. Дивилися на мене вороже.

– Сідайте, Іване Карповичу. – Вони вказали мені на ліжко. Самі сіли на табуретках навпроти. Уважно подивилися на мене.

– Дивно, Іване Карповичу, – посміхнувся полковник.

– Пане полковнику, з причини поранення погано чую! – знову гучно доповів я.

– Не можете, значить, чути. Дивно. Лікарі кажуть, що Іван Карпович поранений, що йому місяць треба лікуватися, а тут виявляється, що Іван Карпович бігає десь, що його застати неможливо.

Я подивився спочатку на полковника, потім на капітана. Зітнув плечима, вказав пальцем на вухо.

– Погано чую, ваша благородь. У голові шумить, а чутно погано. Снаряд поруч вибухнув, – пояснив я і показав руками, як снаряди вибухають.

Полковник скривився.

– Іване Карповичу, припиніть тут дурня клеїти! – суворо наказав він.

– Куди піти? – перепитав я.

Полковник підскочив і навис наді мною. Здоровий такий дядько.

– Ти думаєш, я повірю у цю дурню? Ні, не повірю! Бо занадто вже красиво ти все зробив! Це ж треба, дивовижний порятунок із полону! Німецькі війська розступилися, наче Червоне море перед жидами, щоби пропустити героя! І не одного героя, а ще й із врятованим офіцером! Більше того, полоненого з собою притягли! Ну хіба не герой? Та орден йому! Телеграма від государині! Зі штабу дивізії ціла делегація! Лікарі навколо бігають, догоджають! Ну хіба не чудово? Га?

Я дивився полковникові у рот, захоплено кивав і шанобливо всміхався.

– Чого ти киваєш? – крикнув полковник.

– Так точно, ваша благородь! – радісно відповів я.

Полковник знову скривився. Сів.

– Невже ти думаєш, Ваню, що тобі вдасться нас обдурити?

Я кивав і дивився на полковника невинними очима.

– Дарма ти так думаєш, Ваню, ох дарма. Перша твоя помилка – це те, що врятував ти того поручника. Це ж треба, з усіх офіцерів притягти якогось полячка! Хіба ми не знаємо, що ті ляхи тільки і мріють, як би повстати! Знаємо, Ваню, знаємо. І розуміємо, що Свенцицького того притяг ти не просто, а для розбудови польського підпілля. Німці ж обіцяють віддати полякам Варшаву, а ті дурники, наплювавши на слов’янське братерство, раді старатися!

– Так точно, ваша благородь! – Я аж підхопився і тут же поточився, наче мені запаморочилося. Ледь устояв і сів. – Вибачте, пане полковнику, паморочиться. Снаряд. Поруч. Як дасть! Аж полетів шкереберть!

– Ти, Ваню, думаєш, що хитрий. Що телеграма від государині або відомість твоя тебе захистить. Але ми, Ваню, тебе наскрізь бачимо. Розумієш?

Дивлюся, обережно посміхаюся, стенаю плечима.

– Якщо ти сподіваєшся, Ваню, у тилу відсидітися, то марно. Ми всі твої витівки знаємо. Так, арештувати тебе, провести процес і розстріляти ми зараз не можемо. Точніше, можемо, але не робитимемо цього, щоб не засмучувати государиню. Але ми знаємо, що ти, Ваню, ворог держави. І в тебе тільки один вихід: потрапити на передову і спокутувати провину кров’ю. Не вигаданими пригодами в тилу, де ти, мов якийсь хрінів Єруслан Лазарович, німців купами кладеш, а у справжньому бою, під кулеметами. Зрозумів?

Дивлюся я на полковника, показую, що трохи незручно мені, що не чую я голосу начальственого.

– А поки що, Ваню, будеш під охороною. Два солдати за тобою дивитимуться. Для сторонніх скажемо, що бережемо тебе від німецьких лазутчиків, а насправді – щоб не втік ти до своїх тевтонських хазяїв. З палати тобі виходити заборонено. Сиди тут і думай про те, що не треба з контррозвідкою в ігри грати. Бо ми тебе, Ваню, зламаємо. Через коліно, аж хруснеш. Зрозумів?

Посміхаюся, дивлюся в очі.

– Все ти зрозумів, Ваню. Бувай.

Пішли офіцери. Солдатів за дверима залишили.

– Невже справді німці вас убити хочуть? – спитав згодом лікар Торопов, який прийшов до мене.

– Не знаю, контррозвідці видніше.

– Вони вимагали, щоб я вас виписав. Але я наполіг, що ще мінімум тиждень. І начальник шпиталю мені вас виписувати заборонив.

– Чому це? – спитав я.

– А тому, Іване Карповичу, що ви наш оберіг. З постачанням же великі проблеми. Наступали – проблеми, відступали – проблеми, на місці стали – все одно проблеми. Але ж тепер у нас ви є!

– Не розумію, – здивувався я.

– Вам же государиня телеграму вітальну надіслала. Тепер наш начальник, коли треба щось із тилу видушити, згадує, що ви листи государині пишете і можете згадати про проблеми з постачанням. На щурів інтендантських це дуже діє, вмить усе знаходять і просять передати привіт славетному сищику. То начальник шпиталю наказав – кров з носа, а лікувати вас якомога довше.

– Лікуватися я згоден, – кивнув.

Розумів я, що надовго мене у спокої не залишать. Але хоч на деякий час. Думав, чого контррозвідка хоче досягти розмовами своїми. Чи не того, щоб не витримав я та спробував утекти? А там уже вб’ють, а як не вб’ють, то зрадником проголосять. І мене знищать, і половину грошей князя Ухтомського, які мені належали, заберуть. Заради цього і вся гра. Вони ж, мабуть, уже зраділи, що згинув Іван Карпович. Потім зраділи, що у полон здався. А тут повернувся я, зіпсував усі плани. Тепер знову треба було мене кудись подіти. Але хай самі, допомагати їм я не збирався.

Сидів у палаті, хіба що до туалету ходив, але у супроводі двох солдат. Бобров прийшов мене провідати, так сміявся.

– Ви, Іване Карповичу, наче вінценосна особа. З охороною.

– Так, Миколо Миколайовичу. Навіть до вітру ходжу в супроводі.

– А мене в унтер-офіцера збираються справити.

– Що ж, вітаю.

– Оце з вами побалакаю – і на передову.

– А я думаю, чого це ви такі радісні.

– Та аж душа співає, Іване Карповичу. Я ж у вас вичитав, що шукати треба людині таку справу, при якій душа співає. Для вас це розслідування, а для мене війна. Як подумаю, що вже увечері буду на передовій, то аж паморочиться солодко!

– Кожному своє. А мені ось тут на ліжку добре.

– Іване Карповичу, а чому вами так контррозвідка цікавиться? – несподівано спитав Бобров.

– Ну, мабуть, через те, що думали, наче здався я. А що?

– Та от мав бесіду на дві години з офіцерами контррозвідки.

– Полковником і капітаном?

– З ними. Все допитувалися, чи не намагалися ви здатися, чи не відлучалися на довгий час, чи не мали контактів із німцями. Що за питання такі дурні?

– Підозрюють мене у контррозвідці. Спочатку клеїли, що я мазепинець, тобто малоросійський сепаратист на утриманні австро-угорського генштабу. Тепер я нібито вже німцям служу. Доказів у них жодних немає і не може бути, але торочать одне й те ж. Думаю, що це зі столиці іде, де є в мене впливові вороги.

– Так государиня вас же вітає телеграмами!

– Ну, завдяки телеграмам тим я перед вами, живий та більш-менш здоровий. Але не довіряють мені, охорону поставили.

– Іване Карповичу, та це ж дурниці. Якби хотіли ви німцю здатися, то сто разів би здалися!

– Дурниці. Тільки якщо вигідно, людина за будь-яку дурницю схопиться. А що там зі Свенцицьким? Його про мене теж розпитували.

– Бідолашний поручник від бесід із контррозвідкою до нервового зриву дійшов. Істерика в нього трапилася. То відправили його до санаторію в Одесу, здоров’я підправити.

– Бачите, яка небезпечна я людина, Миколо Миколайовичу.

Посміхнувся Бобров. Ще трохи поговорили, і пішов. У палаті майже безвихідно провів я три дні. Кілька разів приходив Ілля Благово, солдати його не пускали, аж поки не здогадався їм тютюном допомогти. Тоді пустили. По Іллі було помітно, що вже не такий він переляканий.

– Трохи заспокоївся я, бо ж сам Іван Карпович Підіпригора зі мною! – пояснив Благово.

– Та бачите, не дуже-то я вам допоможу, бо з палати не виходжу.

– Нічого, ви ж найкращий сищик імперії, ви й звідси все побачите. Тим більше, що охорону шпиталю теж посилили. Тепер чужий так просто не пройде! Нічого по моїй справі не надумали?

– Поки що ні. А ото ви казали про професора Лавессі і суперечку, яка між вами виникла…

– Іване Карповичу, в цей бік можете і не дивитися! Професор Лавессі – вчений світового рівня, справжній лицар науки. Так, характер у нього складний, він не приймає заперечень і має дуже дивні погляди на медичну етику, чому я і припинив з ним працювати. Але Лавессі – великий талант, розумник, яких мало, і його дослідження мозку – перша лінія сучасної науки. І саме наука його хвилює, а не помста якомусь студентику. Навіть смішно подумати, щоб він витрачав свій час на такі дурниці!

– Ну, вам, Ілля, видніше. Просто у вас же була суперечка…

– Ні, ні, то наука, а тут якийсь кримінал. Нічого спільного тут бути не може, запевняю вас.

– Що ж, довіряюся вашій впевненості.

Ми ще побалакали, він пішов. А наступного дня я почув постріли. Чотири, один за одним, і крики, метушня в коридорі. Я вибіг, перелякані солдати спробували мене не пустити, але я просто відштовхнув їх. Здогадувався, що відбулося. Дзвін розбитого скла.

– Он він! Стріляйте! – закричав хтось.

– Не стріляти! – завалував я, коли пролунали постріли.

Добіг до вибитого вікна і побачив на землі поранену людину. Поки добіг, він уже був мертвий. У руці стискав револьвер велодог. Чоловік років тридцяти, у солдатській формі. Потім з’ясувалося, що він прийшов до шпиталю зі скривавленою рукою, замотаною в шинель. Збрехав, що рука попала під гарматне колесо. Його пропустили, не перевіривши документів. Бо ж поранений. Розмовляв російською, розмовляв добре, по-мужицькому. Щось схоже на новгородську говірку. До нього прийшов Благово, який саме чергував. Поранений скинув з руки шинель, під нею виявився револьвер. Розстріляв зауряд-лікаря впритул, після чого спробував утекти. Висадив вікно, побіг, але його вбили солдати з охорони. Звісно, що жодних документів. На одязі всі етикетки відірвані. Не місцевий. Я уважно обдивився вбивцю. Судячи з рук – робітник. Курив – тхнуло тютюном. Руку сильно порізав, щоб кров текла. Навіть не намагався здатися, побіг, хоча бачив же солдатів навколо шпиталю. Все як розповідав покійний Ілля. Я ще раз обдивився тіло. Але нічого не помітив, хіба що великий шрам на потилиці. Та що він міг пояснити, той шрам?

Між тим, убивцю зарахували до німецьких шпигунів. Мовляв, проник до шпиталю, щоб убити мене, але помилився і застрелив бідолашного зауряд-лікаря. На те, що я був удвічі старший за Іллю і зовсім не схожий, уваги не звернули. Версія видалася зручною, її трималися. Про мій дивовижний порятунок балакали всі, а Іллю поклали у труну і відправили до батьків у Рязань. Я прийшов попрощатися з ним, попросив пробачення за те, що не зміг допомогти. Вирішив зайнятися цією справою серйозно, тим більше часу в шпиталі було багато. Та сталося все зовсім інакше.

Львів викликає

аступного дня, коли я ще лежав у ліжку й думав над справою Благово, почув голоси і якусь штовханину за дверима.

– Я – капітан Мельников, охоронне відділення! – почувся крик.

– Не дозволено пускати, не дозволено! – бубоніли солдати.

– Наказ зі Ставки Верховного головнокомандувача!

Нарешті двері відчинилися, і до палати зайшов чоловік у цивільному.

– Добрий день, Іване Карповичу, – сказав він знайомим мені голосом і усміхнувся. Тільки після цього я пізнав у гості мого колишнього начальника у Київському охоронному відділенні – штабс-капітана Мельникова.

– Ваша благородь! – Я заходився підводитися.

– Лежи-лежи, Ваню, не турбуйся, – запевнив мене Мельников і сів на стілець поруч із ліжком. З радістю роздивлявся мене. – Дуже радий, що ти живий. А то ж ті кляті німці написали у себе в газетах, що Іван Карпович здався.

– Вуха, – потицяв пальцями в обидва вуха. – Снаряд поруч вибухнув. Нічого не чую. Вже вибачте, ваша благородь.

– Не чуєш? – перепитав він. Я винувато дивився на нього. – Що, зовсім?

Я зітнув плечима, мовляв, із превеликою радістю б, але нічого не чую.

– Ну як же так, Ваню? – закрутив головою Мельников. А потім зненацька закричав що є сили:

– Струнко!

Я радісно підхопився у ліжку.

– Почув, ваша благородь, почув! Струнко! – закричав я, хитнувся на ліжку, почав падати просто на Мельникова, завалив його, гепнулися разом. – Вибачте, ваша благородь, вибачте! У голові паморочиться! Снаряд поруч вибухнув, під ногами майже! Вибачте!

Ми удвох підвелися, Мельников виглядав збентеженим.

– Як же я радий вас бачити, пане штабс-капітане! – запевнив я гучно.

– Я вже капітан, Ваню, – гордо посміхнувся Мельников. Я дивився на нього закоханими очима. – Капітан я вже, капітан! – закричав він мені на вухо.

– Капітан? Вітаю, ваша благородь! – закивав я.

Він подивився на мене.

– Як же з тобою, глухарем таким, бути? – спитав він сам у себе. – Добре, я зараз. Почекай мене! – прокричав він.

– Так точно, ваша благородь!

Мельников пішов, а я скривився, бо не розумів, які хоч у охоронного відділення до мене справи. Невдовзі капітан повернувся. Я помітив, що багаторічне служіння спиртоузу не дуже добре вплинуло на вигляд Мельникова. Щоки його обвисли, вкрилися червоними прожилками, ніс набряк картоплею, очі запливли, волосся відступило, давши місце під дві величенькі залисини. Виглядав він років на п’ятдесят, як не більше, та ще й руки тремтіли. У цих руках Мельников тримав два аркуші паперу і хімічний олівець.

– Я тобі писатиму, Ваню, щоб не кричати, – сказав Мельников і тут-таки написав те саме. Показав мені аркуш, я кивнув. – Справа в тому, що невдовзі тебе чекає дуже важлива зустріч. – Їх благородь говорили і водночас писали. – З тобою хоче поговорити мій начальник із Київського охоронного відділення, де я знову тепер служу. Я не знаю про тему бесіди, але так розумію, що тобі щось запропонують. І я дуже радив би тобі погодитися на пропозицію. Зрозумів?

Я кивнув.

– А що за пропозиція?

– Я знаю лише, що тебе хочуть повернути на службу, – сказав Мельников. Я зітнув плечима і показав на вуха.

– На службу? Але я ж у відставці! – здивувався я.

– Був у відставці. А зараз ти мобілізований до армії. Ну й командуванню видніше, де і як тебе використовувати. – написав Мельников.

– Так точно! – погодився я і подумав, що коли охранка спробує забрати мене у контррозвідки, то в них виникне конфлікт. І поки вони буцатимуться між собою, я зможу якось маневрувати.

– Ваню, я викликався з тобою поговорити не тому, що хочу вислужитися. – Мельников зробився серйозним, у нього не тільки голос затремтів, але й почерк почав розсипатися, перетворюватися на набір п’яних літер, які то лізли одна на одну, то розлізалися, наче гнилий помідор. А в Мельникова ж був колись красивий почерк. – Я не знаю, в які ігри ти встрянув. Але я знаю, все дуже серйозно. Погоджуйся. Інакше тебе вважатимуть ворогом держави, а зараз же воєнний час…

– Так точно, ваша благородь. А хто тепер ваш начальник?

– Генерал-майор Кузнєцов Віктор Спиридонович. Людина, з якою краще не жартувати. Ні, не так! Ось так: людина, з якою КРАЩЕ НЕ ЖАРТУВАТИ!!!!

– Так точно, ваша благородь!

Мельников подивився на годинник.

– Зараз уже має бути. Біжу зустрічати, – сказав і написав він, після чого побіг із палати.

Він дуже хвилювався. Хвилин за десять почулось торохтіння двигуна. Я визирнув у вікно. До чорного ходу шпиталю під’їхало авто. Мельников кинувся відчиняти двері, наче швейцар при готелі. Вклонявся і щось швидко доповідав невисокому сивочолому чоловіку у цивільному, який вийшов з машини. Вони пішли до шпиталю. Я влігся на ліжко. Цікаво, Мельников і далі писатиме?

Але до палати зайшов сам генерал Кузнєцов. Присів на стіл.

– Доброго дня, Іване Карповичу. Капітан Мельников повідомив мені про складності зі слухом, які у вас виникли. Але думаю, що мене ви почуєте. – Він говорив тихо і впевнено. – У вашому стані краще почути те, що я скажу. Бо стан ваш поганий. Колеги з контррозвідки налаштовані щодо вас дуже вороже. Вони бачать вас якщо не на ешафоті, то на передовій. Мені довелося докласти чимало зусиль, аби переконати їх, що героїчна смерть в атаці – не найкраще застосування для одного з найпопулярніших літераторів імперії. Я зміг умовити колег дати вам шанс. Звісно, ви можете і далі клеїти дурня, прикидатися глухим та недорікуватим. Але мушу вам нагадати, що у вас залишився хутір і, так розумію, дорогі вам люди на ньому. Отже, я думаю, що саме хутір із його мешканцями стане доброю запорукою того, що ви почнете знову чути і виконаєте наше завдання. Так, Іване Карповичу?

Невеличкий, сухий, сивий, впевнений. Я відчув до нього ненависть. Бо це було порушенням правил. Нехай вони били по мені, я якось міг упоратися, але тепер вони зачепили дівчат. Так не можна було. Мені схотілося його знищити. Але я не міг.

– Не чую відповіді, Іване Карповичу.

Він спокійно дивився на мене. І в цьому спокої була не самовпевненість дурня, який не уявляє, що зараз я можу підхопитися і просто зламати йому шию! Ні, в нього була впевненість рибалки, який уже підсік рибу, витягнув на берег і наближається, щоб узяти її, зламати хребет і кинути в кошик.

– Слухаю вас, – сказав я.

– Ось так краще. – Він не посміхнувся, не тріумфував, він знав, до чого вів, домігся цього і пішов далі. – Іване Карповичу, завтра ви відбудете до Львова. Як вам відомо, під час великого наступу Південно-Західного фронту ми захопили, точніше звільнили від австріяків великі території Галичини. Там багато жидів та поляків – народів підозрілих і схильних вороже ставитися до Російської імперії. Але більшість населення становлять малороси, щоправда пошкоджені уніатством. Наше завдання – допомогти їм вилікуватися від хвороб австрійської неволі і знову стати руськими людьми.

– Вибачте, але я тут для чого?

– Справа в тому, Іване Карповичу, що ви досить популярна особа в Галичині. Після захоплення Львова і навколишніх територій ми провели перевірки місцевих бібліотек на предмет вилучення забороненої літератури. Так от, виявилося, що майже у всіх бібліотеках є книжки та журнали ваших історій і, судячи з записів у формулярах, вони зажили великої популярності. Опитані книжкові торгівці кажуть, що пригоди Івана Карповича Підіпригори вже кілька років у лідерах продажів. У Галичині вас знають, читають і люблять. Звісно, ваше сприйняття тамтешніми досить хибне. Вони вважають вас прикладом успішного українця, хоча ж зрозуміло, що ви руська людина, а не якийсь там мазепинець. Так, Іване Карповичу?

– Так точно.

– Звільнені області – у тилу, нам важливо забезпечити там спокій і порядок, завчасно ліквідувавши ворожі та потенційно ворожі елементи. Ми перекинули до Львова найкращих співробітників зі всієї імперії, щоб забезпечити досягнення поставлених цілей. Однак, окрім батога, ми будемо використовувати і пряник. У тому числі вас. Ваш авторитет та популярність дадуть змогу підсилити пропагандистську роботу в Галичині, забезпечити нашій армії надійний тил і ліквідувати залишки австріяцького панування. Цією роботою у Львові керує полковник Роттенбург, у розпорядження якого ви і надійдете.

Генерал-майор зробив паузу, подивився на мене.

– Іване Карповичу, на відміну від колег із контррозвідки, я не вважаю за необхідне знищувати вас. Бо це найпростіший, однак найменш ефективний варіант. Я надаю вам можливість довести на ділі свою відданість імперії. Думаю, що за умови вашої успішної діяльності в Галичині ми зможемо поставити питання про вашу демобілізацію. Тож усе у ваших руках, і я впевнений, що ви зробите правильний вибір.

Генерал підвівся, я теж.

– Документи та квитки на дорогу вам видасть капітан Мельников. Попереджаю, що ви мусите бути у Львові за три дні. Вашу затримку в дорозі буде розцінено як дезертирство, з відповідними наслідками як для вас, так і для ваших близьких. Було приємно познайомитися.

Генерал пішов, а я впав на ліжко. Треба було зібратися. Але це було важко. Сум і відчай. Я згадав покійного Благово. Я теж зморився від цих постійних випробувань. За що? І нехай би вони стосувалися лише мене, я б це витримав. Але дівчата…

Прийшов капітан. Видав мені гроші та наказ про переведення до Львова.

– Наказ бережи, бо польова жандармерія і поліція посилюють роботу в тилах з пошуку шпигунів. – зауважив Мельников. – Я наказав видати тобі цивільний одяг і харчів на дорогу. Всі тут дуже засмучені твоїм від’їздом, просто-таки ледь не плачуть. Коли будеш готовий, тобі виділять віз до станції. Там підеш до начальника, покажеш наказ. Він посадить тебе до потрібного потяга.

– Добре, – я кивнув.

– Ну той, Ваню, бувай. – Мельников поплескав мене по плечу і пішов до дверей. Але вже на виході зупинився. – Ледь не забув! Я ж тобі дещо припас! Ось! – Він вийняв із внутрішньої кишені піджака пляшку.

– Коньяк, французький, зі старих запасів. – Капітан мрійливо подивився на пляшку. Явно був не проти випити її зі мною, але мені зараз пити зовсім не хотілось.

– Дякую. – Я узяв пляшку і поставив на стіл.

– Ну, тоді успіхів, Ваню.

Штабс-капітан пішов. Невдовзі до палати потягнулися лікарі. Вони вже знали про мій від’їзд, сумували з цього приводу. Під вечір улаштували застілля, щоб хоч якось розвеселити мене. Я намагався усміхатися і дуже напився.

Зранку з важкою головою сів у візок і вирушив до станції. Дорогою двічі блював, на станції довго пив чай, поки чекав підходящого потяга. Начальник станції пояснив, що на південь руху майже немає, всі потяги йдуть по лінії схід – захід, тому їхати мені доведеться з пересадками. Спочатку добрався до Бреста, там переночував, потім поїхав до станції Лунінець. Там побачив досить великий ешелон вантажних вагонів. У схожому їхав на війну. Ешелон заїхав на станцію і зупинився на резервній колії, щоб пропустити состав, що віз підкріплення на фронт. З вагонів почали кричати. Я ж у Києві служив, з жидами стикався, то одразу зрозумів, хто у вагонах. І багато ж – судячи з криків, ешелон був повністю набитий жидами, які просили їжі й води. Ешелон оточили солдати, стукали прикладами у двері і наказували мовчати.

Підбіг і начальник станції, почав бідкатися, що вже четвертий ешелон, повний жидів, але годувати нічим і є наказ максимально швидко відправляти у внутрішні губернії, без зупинок.

– Вони кричать, що вже другий день без води, – сказав я, бо трохи ідиш знав.

– Ну, доводиться ж пропускати ешелони на фронт, ось вони і стоять на кожному полустанку! – зітхнув начальник станції.

У вагонах почали плакати діти.

– А чого їх вивозять? – здивувався я.

– Наказ зі всіх прифронтових губерній вивезти жидівське населення, бо немає йому довіри. Налаштоване проти Російської імперії. Ходімо, Іване Карповичу, чаєм вас пригощу, – сказав начальник станції.

– Та дайте їм хоч води!

– Не можу. Вони за кілька хвилин уже відправляються, я не встигну напоїти всіх охочих, та й людей у мене стільки немає. Ходімо, не хвилюйтеся ви за тих пархатих.

Ешелон справді невдовзі рушив на схід. Начальник станції виявився моїм шанувальником, знайшов навіть фотографа, щоб той нас разом сфотографував.

– Синові покажу! Він вас теж дуже читати любить!

З поваги до мене у будь-який потяг начальник станції мене не саджав, ешелони з винятково вантажними вагонами пропускав, чекав чогось пристойнішого. Я теж не поспішав, час у мене був. Начальник станції був із Полтави, вважай, земляк, то ми добряче посиділи. Він збирався за тиждень їхати у коротку відпустку, бо його вагітна дружина мала народжувати. Я попросив його передати лист на хутір Єлизаветі Павлівні, і він охоче зголосився.

Вже ввечері посадив мене до ешелону, де було кілька пасажирських вагонів. Один із них першого класу. У вагоні було повно офіцерів, які поверталися до своїх частин. Багато курили, пили коньяк, куплений у вокзальних ресторанах. Жартували, що треба поспішати, бо Відень без них візьмуть.

– Ох, панство, що б ми без тих австріяків і робили!

– Та не кажіть! З німцями воювати важко, а з австріяками – тільки наганяй!

– За перемогу руської зброї!

– За государя!

Вже були напідпитку, але далі випивали. Добре що збилися в страшній тісняві у двох купе, то в інших двох було де сісти. Мене, як цивільного, військові ігнорували, я теж до них у компанію не ліз. Дрімав під віконцем. Їхали досить швидко, під ранок вже були у Рівному, де частина офіцерів, хитаючись, вийшла. Я вибрався подихати свіжим повітрям, коли почув торохтіння двигуна. По перону їхало чорне авто. Мабуть, везли якесь начальство. Авто зупинилося біля мене, двері відчинилися, і з них вибіг молодий хлопець в одязі церковного служки. Він відчинив інші двері, і звідти вийшов чорнявий панотець із красивим різьбленим ціпком. Служка повів панотця до вагона, а потім помітив мене і щось зашепотів. Я відвернувся. Ніч у вагоні, заповненому п’яними офіцерами, покращенню мого настрою не сприяла. Панотець зайшов зі служкою у вагон, а водій авто почав діставати з багажника валізи, яких виявилося не менше десятка. Підносив до вагона, де їх приймав служка, який далі дивився на мене.

Потім авто поїхало, я зайшов до вагона, сів у купе. Навпроти мене спав п’яний офіцер, хропів і плямкав пересохлим ротом. Не найприємніша компанія. Аж тут до купе постукали. Я відчинив, у коридорі стояв служка.

– Ви – Іван Карпович Підіпригора? – тихо спитав він.

– Так.

– Я – іподиякон Рафаїл, служу при архієпископі Волинському та Житомирському Євлогії. Владика зараз перебуває у потязі. Дізнався, що ви тут, і запрошує вас до себе.

– Що ж, ходімо.

Ми пройшли в окреме купе, де сидів архієпископ Євлогій, той самий панотець, що приїхав до потяга на авто. Середнього зросту, худий, чорнявий, трохи схожий на вихідця зі сходу.

– Доброго дня, Іване Карповичу, сідайте, – вказав він на лаву навпроти себе.

– Дякую, ваше високопреосвященство, – я всівся.

– Рафаїле, добудь нам чаю, – звелів Євлогій. Служка вийшов у коридор і зачинив за собою двері, після чого єпископ продовжив: – Наскільки мені відомо, Іване Карповичу, ви також їдете до Львова?

– Також? – здивувався я.

– Бо я сам відправляюся туди, налагоджуватиму життя на звільнених територіях. Треба допомогти нашим православним братам.

– Так точно, – кивнув я.

– Я чув, що ви досить відомі в Галичині, – усміхнувся архієпископ.

– Ніколи там не бував, – стенув я плечима.

– А я деякий час був ректором семінарії на Холмщині. Це такий край у складі Царства Польського, де живе здебільшого руське населення.

– Руське? – здивувався я.

– Так. Тобто віки польського ярма і католицького загарбання даються взнаки, але корінь там руський, і православ’я там трималося. Хоча, звісно, уніати наробили багато чорних справ. Дещо мені вдалося виправити, кількість православних парафій значно збільшилася, було побудовано багато нових храмів. Тепер ось займуся цим і на звільнених територіях. Львів мусить знову стати православним містом, очистившись від уніатської омани. А ви, Іване Карповичу, чим плануєте зайнятися?

– Чим накажуть, ваше високопреосвященство.

– Думаю, що вашу відомість серед галицьких руських можна використати. Ви ж прекрасний приклад того, як треба відкинути всі ті вторинні нарости і повернутися до святого коріння, до руського фундаменту.

– Вибачте, які нарости? – не зрозумів я. – У мене? – почав мацати собі обличчя.

– Ну, я сказав у метафоричному сенсі, – усміхнувся ієрарх.

– Як? Це виліковне? – Я аж підхопився.

– Заспокойтеся, заспокойтеся, Іване Карповичу. Ніяких наростів. Я просто мав на увазі, що ви ж із Малоросії, десь я читав, що в дитинстві навіть розмовляли тамтешньою говіркою. Нічого страшного, в складі руського народу є багато груп зі своїми говірками: помори, в’ятичі, донські козаки, малороси, поліщуки, інші. Головне – розуміти, що це лише дрібні гілки великого руського дерева, сила яких саме в єдиному потужному корені. А то ж деякі ворожі елементи намагаються розірвати цю єдність, вбити клин між православними народами. Всілякі там мазепинці, уніати, інші. Вони труять душі простих людей, підбурюють їх іти проти своєї православної природи. Знаєте, скільки клопоту було на Волині від уніатських священиків, які потайки переходили кордон, щоб переманювати нетверді у вірі душі! Доводилося залучати для боротьби з цією напастю і прикордонну сторожу, і поліцію, навіть охоронне відділення. А чому уніати так лізли сюди? Бо розуміли, що, відірвавши людину від православ’я, вони зможуть налаштувати її і супроти государя та імперії. Добре, що зараз завдяки славним перемогам нашого війська ми зможемо викорінювати цю огидну уніатську гідру там, звідки вона розпускає свої щупальця!

– Щупальця! – кивнув я.

– Звісно, спочатку ми діятимемо обережно. Бо це не просто війна, а війна за людські душі, Іване Карповичу. І я радий, що ви приєдналися до нас. Чесно кажучи, я певний час сприймав ваші історії зверхньо, як дешевий непотріб, забаганку для неосвічених верств. Але потім, коли прочитав сам, то визнав, що ці ваші історії мають беззаперечний виховний ефект, оскільки завжди зло у вас карається, а добро перемагає. А ваша історія про кавказький полон і про те, як ви були готові витримати тортури заради віри, – чудовий приклад для всіх вірян, за який я вам дуже вдячний!

– Дякую, владико.

Служка приніс чай, розпакував одну з валіз, у якій виявилися смачні пиріжки. Євлогій запросив мене до частування. Я було спробував запропонувати коньяк, але архієпископ категорично відмовився і мені не радив.

– Бо алкоголь, Іване Карповичу, – кров диявола! – запевнив архієпископ. – Який же я радий, що ввели сухий закон. У нас у єпархії після його введення у рази зменшилась кількість затриманих поліцією, спорожніли божевільні, бо раніше ледь не дві третини людей потрапляли туди після тривалих запоїв. Священики з усіх парафій свідчать про покращення стану моралі і зростання патріотичних настроїв!

– Та воно-то так, але горілка ж заспокоювала людей. Тепер, звісно, патріотичні настрої замість горілки, але якщо затягнеться війна, то засумує руська людина за горілкою, тоді біда буде, – зітхнув я.

– Але ж погодьтеся, що стало спокійніше! От у вас, у Малоросії, перестали пити? – спитав Євлогій.

– Та в нас і не пили особливо. В наших селах п’яниця як і є, так один, всі на нього пальцем вказують, подивитися ходять. А мужики можуть у неділю, коли з божої служби прийдуть, випити по маленькій за обідом, але не більше.

– Ну, у великоруських губерніях із цим гірше, там пили добряче. Навіть серед панотців таке траплялося, – визнав Євлогій.

– Це точно. Ви, ваше високопреосвященство, вибачте, але от як не пришлють до нас панотця з великоруських губерній, так неодмінно любителя хлібних та інших вин, – поскаржився я.

– Така проблема, Іване Карповичу, справді є, але надсилають священиків із великоруських губерній не просто так, а для підтримання єдності руського народу. Бо місцеві священики балакають із паствою малоросійською говіркою, потакають місцевим єресям в іконописі. Тому їх намагаємося відправляти до великоруських губерній, де вони починають триматися ближче до руського кореня, а в малоросійські губернії надсилаємо панотців із Вологди чи Тули. Те саме, тільки в значно більших обсягах доведеться робити і в Галичині, бо тамтешній люд зовсім зіпсований поляками та папістами, і він віддалився від російського кореня. Звісно, не всі, є там люди, які відчувають свій зв’язок із великим руським народом, що волею історії потрапив спочатку під польське, а потім під австрійське панування. Але є і багато таких, які розповсюджують отруту українства, – стурбовано сказав архієпископ.

– Яку отруту?

– Ну, це відома облуда, вигадана в австрійському генштабі, який тільки і мріє, що відірвати Малоросію від Російської імперії. Для цього вони використовують уніатську ієрархію, яка з амвонів вчить паству, що та начебто не руський народ, а якісь українствующі, зовсім окремий корінь слов’янський, на кшталт поляків або чехів. Хоча це ж зрозуміло, що брехня, бо живуть у Галичині руські люди, яким тільки допомогти треба повернутися до своїх основ.

– А як же це зробити? – поцікавився.

– Ну от я, коли у Холмщині єпископом був, часто їздив по селах. А знаєте, які там села забиті! Так у них тихо, наче на цвинтарі! Бо залякали їх пани польські! У панів і гроші, і освіта, пани костели будують, а православні церкви порожні стоять. Так от приїду я до селян і кажу їм: співайте! Згадуйте пісні руські, які ваші діди співали! Згадуйте, якого ви кореня, струшуйте з себе польську облуду та рабство! Поговорю, послухають мене люди, наступного разу їду – і вже співає село! Вже згадали люди, що не холопи вони, а руські люди! Ото як заспівало село, то й церкву там ремонтуватимуть, люди з требами підуть до свого храму, а не у папістський костел! Ось так і в Галичині треба пробуджувати в людях руський корінь!

– Може, і так, тільки здається ж, що пробуджувати його будуть поліцією, – зітхнув я. – Бачив я, як із сектантами борються.

– Ну, тут є небезпека, згоден. Але я, Іване Карповичу, завжди за те стояв, що повернення до руського кореня, до православ’я, мусить відбуватися добровільно, шляхом природного руху душі, а не через силу. Бо силоміць, канчуками, храм віри у душі не будується. На тій же Холмщині ще попередники мої, зваблені адміністративними заходами, насильно позаписували багато парафій у православні. А вони ж тільки на папері православні, а у головах уніати! Ми їх називали «упорствующі». Підписав батюшка перехід у православ’я, а сам продовжує папу римського славити. Я такого батюшку зніму, надішлю нового, православного. Тоді паства починає церкву обходити, нехтувати, чекати, коли приїде потайки уніатський панотець, їх обходжатиме, наче тать уночі. Тут уже доводилося поліцію застосовувати, ловити тих уніатів, а людей наставляти, пояснювати, що їхня рідна віра – православна.

– І як, допомагало?

– Коли як. Але я ж одразу постановив, щоб не було особливої боротьби за чистоту православ’я. Бо ж попередні єпископи часто вимагали, щоб було все як у великоруських губерніях, незважаючи на місцеві традиції. Я ж казав, що треба відрізняти головне від другорядного, не тиснути людей, а просвітлювати. Наприклад, по селах тамтешніх від уніатів пішла звичка хресну ходу робити за сонцем, тоді як у Росії ходять завжди проти сонця. Приїде з великоруської губернії панотець, виведе людей на хресну ходу, панотець в один бік, а віряни в інший. Якщо панотець розумна людина, то спробує пояснити вірянам, що хоч так, хоч сяк ходити можна, головне – Господа славити. А інший панотець і поліцію може викликати, щоб наставити паству. Знову ж таки, частина вірних прислухається до панотця, почне ходити проти сонця, а інші кричать, що неправильно те все, заважають. Бувало так, що і бійки траплялися через це. Начальство злякалося і взагалі хресні ходи заборонило. Знову скарги пішли, чому уніатам чи католикам хресні ходи дозволені, а православним – ні. Я ледь домігся, щоб заборону скасували, навчив усіх священиків, що хоч за сонцем, хоч проти, для Господа різниці немає, і треба робити так, щоб паству в сумнів не вводити.

– Мудро.

– А інакше не можна. І мудрості цієї в Галичині знадобиться значно більше. Бо Холмщина майже сто років у Російській імперії, і за цей час не змогли ми викоренити там католицтво і польський вплив, тільки почали повертати мужиків місцевих до руського коріння. А у Галичині ще важче буде. Бо і поляків там багато, і уніатська ієрархія впливова. А ще оті отруйні ідеї українствующих. Багато там роботи, Іване Карповичу, і дуже я радий, що ви до неї долучитеся. Бо ж із оповідок ваших знаю, що людина ви мудра та рішуча, а саме такі нам потрібні.

– Дякую, ваше високопреосвященство.

Чай ми допили, пирогів наїлися, служка прибрав і вийшов у коридор, щоб розмові нашій не заважати. Проїздили ми якраз якусь станцію, на пероні оркестр грав, публіка стояла, проводжали на фронт полк.

– Знаєте, Іване Карповичу, скажу я річ, може, і крамольну, але, як то кажуть, нікуди правди діти, – усміхнувся Євлогій і провів рукою по бороді. – Хоч як священнослужителю треба мені засуджувати війну, як і будь-яке смертовбивство, але скажу я вам, що війна ця – великий шанс для Росії.

– Про що це ви? – здивувався я.

– Знаєте, всі ці революції, діяльність бунтівників призвели до великого розбрату в імперії, коли руські люди почали вбивати руських!

– А тепер убиватимуть німецьких чи австрійських? – спитав я.

– Ні, не в тому річ! Просто війна знов об’єднала Росію! У Петербурзі, тепер уже Петрограді, припинився великий страйк залізничників, так само, як і купа інших страйків. Більшість бунтівних партій та організацій заявили, що призупиняють свою діяльність на час війни, а ті, хто не проголосив, не мають тепер ніякої підтримки. Я розумію, що війна – це кров і загибель людей, але, можливо, це ціна, яку варто сплатити за повернення колишньої єдності. Тим більше, що ми змогли приєднати до імперії Галичину та Буковину, ті землі руського кореня, що залишалися відокремленими від руського дерева! Це теж сприятиме нашому єднанню!

– Не знаю. Перед японською війною теж єднання було і патріотичні настрої, а закінчилося все революцією.

– Іване Карповичу, зараз зовсім інша ситуація, повірте мені! Росія сильна, як ніколи. І німцям не встояти!

– Знаєте, я був у Східній Пруссії, там нас розгромили, – знизав я плечима.

– Це тимчасові невдачі. Але дивіться, який успіх у Галичині! Ви, може, не знаєте, але очолити церковну адміністрацію на звільнених територіях мені наказав сам государ. Він вважає, що Російська імперія назавжди закріпилася в Галичині й не треба чекати закінчення війни для розбудови там православної церкви!

– Балакали з самим государем? – здивувався я.

– Так. Звісно, він зараз дуже заклопотаний, але знайшов для мене час, бо вважає мій напрямок роботи дуже важливим!

Ми проговорили з архієпископом аж до станції Радивилів, за якою раніше проходив кордон із Австрією. Далі починалася вужча, австрійська колія, тож наші паровози і вагони їхати там не могли. Доводилося пересідати. Ми вийшли з потяга, навколо, скільки окові видно, все було заставлено вантажами для фронту. Їх постачали з Росії, але трофейних вагонів і паровозів, які могли б їздити австрійськими рейками, було замало, і вантажі накопичувалися тут. Навколо стояла страшна метушня, крик, лайки.

– Господи, скільки ж незручностей, – зітхнув Євлогій. Сам він ішов із порожніми руками, а валізи його тягнув Рафаїл, та і я допомагав.

– Бачите, ваше високопреосвященство, для приєднання Галичини до імперії важливо не тільки розбудувати православну церкву, але й замінити місцеві залізничні колії, – усміхнувся я.

– Це факт, – погодився панотець.

Ми довго ішли до першої станції на австрійській колії, кілька разів зупинялися відпочивати. Коли дійшли, нас побачив якийсь офіцер, що їхав на авто до Львова. Запропонував підвезти. Але в нього було лише одне місце у машині. Я запевнив, що доберуся самотужки, і архієпископ поїхав сам. Я допоміг Рафаїлу повантажити на віз усі валізи, відбув і він. Я ж пішов на станцію, став чекати потяга. Начальник станції був на межі нервового зриву, кричав, що возити вантажі нічим, бо трофейного рухомого складу мало, а фронт задихається від нестачі боєприпасів та харчів. На мене й уваги не звернув, шукати потяг довелося самому. Сів у колишній пасажирський вагон, зараз набитий солдатами. Всі вони поверталися зі шпиталів до своїх військових частин.

– Вже поранення залікували? – здивувався я, бо ж війна нещодавно почалася.

– Та які там поранення! В кого срачка, в кого рачки! – відповіли солдати і розповіли, що з моменту мобілізації почалися складнощі з харчуванням і водою, через що довелося солдатам бігати на поля по їжу і ледь не з калюж воду пити. Багато хто захворів на шлунок і відстав дорогою до фронту. Тепер їх підлікували і повертали на передову.

– А чи ж усі повертаються, чи, може, хто додому чкурнув? – поцікавився я.

– Та яке там додому! У потягах жандармерія документи ледь не на кожній станції перевіряє. Одразу схоплять – і в буцегарню! – скаржилися солдати.

Мене, дякувати Богові, не впізнали, бо я комір підняв і картуз натягнув ледь не на очі.

Коли рушив потяг, став я роздивлятися ту Галичину. Скажу я вам, край той геть інший. Села уздовж колії виглядали багатше. Не сказати, що хати більші, але кам’яниці траплялися, біля кожної хати квітів багато, а ще хрестів і статуй Божої матері під накриттям. Біля статуй квітів чимало, букетів, вінків. Церкви, судячи з хрестів, були все більше католицькі чи уніатські. Поля були порізані дрібно, видно, що з землею тут сутужно було. Містечка які траплялися, виглядали заможно, з бруківкою на вулицях та ратушами. Місцеві жителі, порівняно з нашими, полтавськими, були дрібніші, з невеличкими обличчями, гострими носами.

– А той, непогано живуть, хоч і під австріяками. – Солдати теж у вікно роздивлялися. – А що то оно за будка на кожному дворі?

Справді, на кожному дворі будка стояла, така в людський зріст, по півтора ліктя завдовжки і завширшки.

– Це, хлопці, туалет, – згадав я похідний солдатський туалет у німецькому тилу.

– Що за тавалет? – здивувалися солдати.

– Вбиральня по нашому.

– Ото що вони будку згородили, щоб срати! Ну дикуни! – аж скривилися солдати. – Воно ж там смердить, у будці!

– Ні, там під будкою яма, все туди провалюється. І в будці зручно, особливо коли дощ чи мороз.

– Та ну, ото наче в хаті срати! На купу ходити зручніше! – загуділи солдати.

Вони були хлопці сільські, а по селах люди ходили завжди на гнійник за сарай. Хоч у дощ, хоч у мороз. І до іншого не звикли. Я згадав, як був у Харкові в справах. Зустрів знайомого мужика. Вирішили разом додому їхати, але дощака влупив, і я сказав, що зранку поїдемо. У мене знайомий у Харкові був, попросилися до нього заночувати. Він залюбки дозволив. Повечеряли ми добряче, вже б і спати пора, коли бачу, що щось мнеться мужик. Я спитав його, а він каже, що до вітру треба. Відвів його в туалет, який у квартирі був. Хороший, кахлем обкладений, теплий, із таким зручним стільчаком, що хоч сиди та книжки читай. Я опісля і вдома в себе зробив такий. Так ось мужик пішов, посидів, виходить, крутить головою.

– Не можу я, Іване Карповичу, ніяк не можу.

– Чому? Захворів?

– Ні, здоровий. Але як же можна у хаті срати?

Скільки я не переконував його, що це ж таке місце, для того і призначене, а не переконав. А це ж Харків, а не село, що під кущиком сів і все. Та й дощ той клятий. Довелося мужика везти аж до Лопані, де вже у очереті вдалося йому. Повернулися. Знайомий мій харківський довго ще дикість цю згадував. А це не дикість, а звичка. Коли з дитинства на гнійник ходив, то у хаті дуже вже дивно те робити.

Дивилися у вікна, коли місто почалося. Гора висока, на ній стіни. Потім вулиці. Знатне місто. Навіть на околицях переважно кам’яниці, стріх зовсім немає, бруківка усюди аж виблискує. Церков багато, крамниць, люди одягнені елегантно. З першого погляду місто мені сподобалося. На вокзалі вийшли, тут як тут жандармерія. Солдатів повели до вагонів, які на фронт рушали, а мене відправили до начальника станції. Той документ мій побачив і одразу дав свій екіпаж, щоб відвезти мене до штабу. Поїхали ми, дивився я на місто і дивувався. Які храми чудові, будинки, крамниці. А ще помітив, що по-нашому балакають. Ну, трохи інакше, але я добре розумів. І не тільки мужики, як-от у Харкові чи Києві, але й люди освічені, добре вдягнені. Навіть вивіски траплялися наші, чого я ніколи не бачив, тільки дивувався.

Візник мене довіз до чималої будівлі у центрі, на неї якраз чіпляли великого двоголового орла. На вході стояла охорона, я показав документ, мені сказали почекати. Я сів у куточку. Навколо метушилося багато народу, більшість офіцери, бігали туди-сюди, балакали про щось.

– Іване Карповичу! Ну нарешті! – До мене підбіг молодий хлопець у цивільному і кинувся обніматися, наче добре знав мене. – Я – штабс-капітан Нікольський Ігор Володимирович, але прошу мій чин не афішувати, тут я просто співробітник міської управи. Ходімо, Іване Карповичу.

Він був такий радий моїй появі і так щиро обнімався, що я аж здивувався.

– Зараз представлю вас полковнику Роттенбургу, він мене вже сьогодні про вас питав. – Штабс-капітан легко стрибав по сходах, я за ним ледь встигав.

– Вибачте, ваша благородь, я…

– Іване Карповичу, ніяких ваших благородей! Звертайтеся до мене на ім’я та по батькові, цього цілком достатньо, ми тут не військові люди, а співробітники цивільної установи. Домовилися?

– Так точно!

– І без «так точно». Розслабтеся і спілкуйтеся так, як спілкувалися вдома. – Нікольський усміхнувся мені й поплескав по плечу.

– Добре.

Ми піднялися на третій поверх, пройшли коридором, повним люду. Потім двері, за ними коридор значно спорожнів, ми пройшли далі, повернули ліворуч, зайшли до кімнати, в якій сидів якийсь чоловік у цивільному. Побачивши Нікольського, він підвівся.

– Полковник зараз зайнятий.

– У мене такий гість, що полковник знайде час нас прийняти, – запевнив штабс-капітан і постукав у двері.

– Так, – почувся голос.

– Ходімо, – запросив мене Нікольський, і ми зайшли до кабінету.

За великим столом сидів високий, худий чоловік у цивільному, що вивчав якісь документи, акуратно розкладені на столі.

– Пане полковнику, Іван Карпович Підіпригора прибув! – урочисто проголосив Нікольський, здається, цілком серйозно. – Полковник Михайло Готфрідович Роттенбург.

– О, доброго дня, Іване Карповичу, давно вас чекаємо! – Полковник підвівся, підійшов, потиснув мені руку і запросив сісти за стіл. Сам сів навпроти. В його уважному погляді не було ані агресії, ані зневаги. І це давало певні надії. – Іване Карповичу, я дуже радий, що ви прибули до нас, бо ви нам дуже потрібні для ведення відповідної агітаційної роботи. Тому одразу до справи. По-перше, нам треба пом’якшити наслідки так званого книжкового скандалу.

– Нічого не чув, – розвів я руками.

– Коли наші війська захопили Львів і продовжили наступ, до міста ввели частини жандармерії, яким, серед іншого, було доручено провести перевірку книгарень та книгозбірень на предмет забороненої літератури, – розповів полковник. – Тієї літератури, яку заборонили в Російській імперії, виявилося дуже багато. З кожної книгозбірні, а їх тут у Львові буквально-таки сотні, вивозили по кілька возів заборонених книжок. Склад, який відвели під зберігання, швидко заповнився, і було вирішено утилізувати частину забороненої літератури.

– Вибачте, що зробити? – не второпав я.

– Знищити, спалити. Таке не дуже красиве, але цілком правильне рішення, якби не його виконання. Замість того щоб вивозити заборонені книжки з міста й організувати їх спалення у якомусь безлюдному місці, книжки почали палити просто біля складу, на очах у місцевого населення. Цим скористалися ворожі елементи, які навіть сфотографували, як спаленням книжок керує наш офіцер. Фотографії було опубліковано у ворожій світовій пресі, й це спричинило скандал, наслідки якого маємо і у Львові, де з’явилися прокламації, в яких наші війська називають варварами, що знищують культуру міста. Звістки про спалення книжок дуже вплинули особливо на освічені верстви населення, і їхні симпатії ми мусимо повернути, у тому числі за вашої допомоги.

– Не розумію, яким чином.

– Ви – один із найпопулярніших авторів Галичини. У всіх без винятку книгозбірнях та книгарнях Львова ми знаходили ваші книжки. Більше того, під час спалення літератури траплялося, що солдати продавали заборонені книжки міщанам. У всіх зафіксованих випадках це були ваші книжки.

– Вибачте, але чому їх палили? – здивувався я. – Невже мої книжки теж заборонені?

– Ні, ваші книжки, Іване Карповичу, не заборонені. – Полковник посміхнувся. – Але справа у тому, що їх надрукували не російською мовою. Ну, це все витівки австрійського Генштабу, який вкладає великі гроші у проект так званої «України», тобто у спробу відторгнення Малоросії від Російської імперії. Для цього було вигадано, начебто існує якась окрема від російської українська мова. Ну і цією мовою випускаються книжки. Особливу увагу звертають на випуск книжок малоросійських авторів. І хоч писали і пишуть вони російською, як і ви, але тут їх видають тією вигаданою українською мовою. Не тільки вас, а й того ж таки Гоголя, Шевченка, навіть Чехова, бо той у якомусь приватному листі написав, що відчуває себе хохлом!

– А Шевченко хіба не українською писав? – здивувався я.

– Ну, вірші – так, але повісті – російською. Тут їх перекладають, щоб довести, що є така мова. Ну і ви, Іване Карповичу, під цю гребінку потрапили. Намагалися з вас робити ледь не апологета українствующих, запеклого мазепинця, навіть не вказували, що це переклад ваших творів, брехали, що ви пишете українською і так би видавалися, якби не заборона російського уряду. Хоча для чого вам та українська? Нехай нею у Відні і балакають, там, де вигадали. Так ось, ваші книжки ми забрали і спалили. Натомість замовили за державний кошт досить великий наклад ваших пригод російською. Його вже відправили, але він застряг десь біля Радивилова, де відбувається перевантаження на австрійську колію. Як тільки книжки прибудуть, а це станеться за день-два, ми організуємо вам цілий ряд зустрічей із читачами, на яких розповсюджуватимемо істинні пригоди Івана Карповича Підіпригори.

– А мені тим часом що робити?

– Та нічого особливого, спілкуватися з читачами, відповідати на їхні запитання, ну й не забувати нагадувати про переваги життя у Російській імперії, розвіювати всілякі побрехеньки про існування якоїсь української мови, викорінювати іншу мазепинщину.

– Ну не знаю, я раніше з читачами не зустрічався, – знітився я.

– Нічого страшного, Іване Карповичу, просте спілкування. Що-що, а розповідати історії ви вмієте. Читали ось це? – Він дістав зі столу якийсь журнал і подав мені. Я узяв і помітив своє ім’я на обкладинці. «Нові пригоди Івана Карповича Підіпригори. На війну».

– Я ніяких нових пригоди не писав! – здивувався я.

– Не писали, але розповідали. За вас написав вдячний слухач, ну а журнал вирішив надрукувати, бо скучили всі за вашими пригодами, – пояснив полковник, поки я ошелешено читав у журналі одну з історій, яку розповідав голодним солдатам у вагоні дорогою з Києва.

– Це тепер і слова не скажи, все напишуть і надрукують, – розгублено закрутив я головою.

– Ну аякже, Іване Карповичу, ви ж зірка імперського розшуку. А тут ще на війну пішли, підігрівши патріотичні настрої. Видавці не встигають друкувати ваші пригоди, такий великий на них попит. Дуже правильний крок, Іване Карповичу. – Полковник усміхнувся.

– Дозвольте узяти почитати, що тут навигадували про мене, – попросив я.

– Так, беріть, але повернете з автографом. Домовились?

– Так точно.

– А зараз штабс-капітан відведе вас до вашої кімнати, де будете жити. Прийміть душ, відпочиньте з дороги, погуляйте містом. Але обережно, тут ще можуть траплятися ворожі елементи. Я триматиму зв’язок із вами через штабс-капітана. Щойно до міста прибудуть ваші книжки, розпочнемо зустрічі з читачами. Все зрозуміло?

– Так точно! – Я підвівся.

– І ще, Іване Карповичу, коли ми спілкуватимемося з вами на людях, прошу обходитися без армійських звичок. Офіційно я – радник нового міського голови, ми люди цивільні і займаємося влаштуванням мирного життя на звільнених територіях.

– Добре.

– Що ж, тоді до зустрічі.

Ми з Нікольським вийшли. Той був чомусь веселий. Узяв візника і відвіз мене до якогось будинку за кілька кварталів. Коли приїхали туди, там стояла купа возів, метушилися солдати.

– У цьому будинку жили австрійські офіцери, а тепер житимуть російські. На жаль, не можу запропонувати вам окрему квартиру, бо їх призначено для офіцерських чинів. Однак підібрав вам хорошу окрему кімнату. Ось, дивіться. – Нікольський відчинив двері до квартири на другому поверсі. Ми зайшли всередину. Висока стеля, паркет, шикарні меблі. – Коридор, кухня і туалет спільні, а ось кімната окрема, на ній є замок, можете зачиняти двері. Ключ.

Нікольський відчинив мою кімнату, ми зайшли. Досить велика кімната, аж на двоє вікон. У ній стояло ліжко, шафа, робочий стіл, шкіряне крісло, чотири стільці, невеличкий стіл, дві книжкові полиці на стінах.

– Як вам?

– Дуже добре, дякую, штабс… Ігорю Володимировичу.

– Немає за що. У шафі подивіться одяг, я дещо підібрав вам за розміром. Ваші сусіди по квартирі працюють на залізниці, освічені, спокійні люди, думаю, вам не заважатимуть.

– Ще раз дякую.

– Оце вам гроші на перший час. – Нікольський поклав конверт на стіл. – Потім ми зарахуємо вас до міської управи, будете отримувати платню. Невелику, але на прожиття вистачить. Зараз відпочивайте. Якщо хочете, увечері зможу провести для вас екскурсію. Не дуже фахову, бо поки що вивчив лише центр міста і то не дуже добре.

– Не хочу вас обтяжувати, до того ж звик вивчати міста самотужки.

– Що ж, якщо захочете побачитись, я увечері люблю посидіти в ресторані «Біля кривої липи». Хороше місце. Також прошу вас двічі на день дзвонити ось на цей номер. – Штабс-капітан поклав поруч із конвертом невеличкий аркуш паперу. – Вам треба сказати: «Чи потрібен вам хороший стіл?» Якщо вам скажуть, що потрібен, терміново приходьте до нас. Якщо ж ні, то можете бути вільні. Телефон у коридорі. Домовмося, що ви телефонуватимете зранку і по обіді. Ось ваша перепустка для вільного пересування Львовом, за межі міста краще не виходити.

– Добре, дякую.

– Тоді відпочивайте.

Нікольський вклонився і пішов, залишивши мене вкрай здивованим. І саме поводження зі мною львівського керівництва, і запропонована робота, і умови проживання були для мене несподівано добрими. Я все чекав якогось підступу. Може, це пастка? Але в чому її суть? Чому мене спочатку хотіли вбити, потім погрожували, а зараз тиснуть руки і піклуються про зручності мого перебування? Я розкрив конверт. Там було десять рублів. Небагато, але в мене залишилися деякі заощадження ще з гаманця того капітана з Києва. Тим більше, мені не треба було платити за квартиру. Я вийшов до коридору, прислухався. Тихо, таке враження, що нікого не було вдома. Залізничники, мабуть, були на роботі. Пройшов до ванної кімнати. Там був красивий умивальник і велика ванна. Я відкрив кран, потекла гаряча вода! Набрав повну ванну, полежав у гарячій воді, відчув голод. Подивився речі в шафі. Вони явно належали якомусь моднику, мабуть, із австріяків, який тікав так швидко, що не встиг нічого забрати. А може, його вбили у боях під містом. Всяке могло бути. Я відклав чужий одяг, одягся в те, що мені позичили у шпиталі. Перевірив зброю. Трофейний браунінг, який я взяв у нападників у маєтку вбитого барона. Сховав його під одяг, бо зі зброєю почувався значно спокійніше.

Вийшов на вулицю і пішов гуляти. Не поспішав, намагався запам’ятовувати вулиці, приглядався до життя незнайомого міста і обережно назирав, шукав хвоста. Проблукав дві години і не побачив жодного натяку на те, що за мною стежили. Дивно, я думав, що всю цю львівську гостинність щодо мене спрямовано на те, аби я розслабився і пропустив несподіваний удар. Я трохи звеселів, зайшов до закладу з українською вивіскою. Мені принесли меню, назву кожної страви подано німецькою, польською, українською, а тепер ще й олівцем дописали російською. Я замовив цілий обід і попросив келих пива. Мені його одразу принесли, я почав смакувати. Потім помітив, що офіціанти приглядаються до мене, шепочуться. Спочатку подумав, що впізнали в мені руського. Дивно, я ж замовляв українською. Можливо, з одягу, він відрізнявся фасоном від тутешнього. Треба було таки увібратися у місцеві лахи.

До мого столика підійшов тлустий чоловік років за п’ятдесят, у костюмі-трійці і з пенсне. Судячи з того, як шанобливо бігли за ним офіціанти, – господар закладу. Він вклонився мені.

– Іване Карповичу? – спитав він. – Підіпригора?

Ну, брехати, що я не я, особливого сенсу не було, то я підвівся і кивнув.

– Так, я.

– Мати Божа! Дозвольте запросити вас до окремого кабінету і, якщо ви не проти, скласти вам компанію в обіді! Це для мене буде велика честь.

– Залюбки, але я зробив замовлення…

– Дозвольте мені порадити вам, що замовити! – Чоловік аж світився від радощів.

– Добре.

– Тоді прошу!

Чоловік провів мене у окремий кабінет на другому поверсі, де нас чекав накритий стіл. Офіціанти почали підносити тарелі з їжею.

– Дозвольте представитися – Тадей Йосипович Данилів, господар цього закладу.

– Приємно познайомитися, – кивнув я. Подумав, може, це якась афера контррозвідки? Але ж хвоста не було, і зайшов я сюди випадково!

– Я, Іване Карповичу, великий ваш шанувальник! Прочитав усі ваші пригоди! Офіціанти мої теж читали, хто вміє, а хто не вміє – ті слухали! І це вони вас упізнали! Для мене, Іване Карповичу, це велика честь і…

– Тадею Йосиповичу, у мене до вас велике прохання. Річ в тому, що я у Львові розплутую одну дуже важливу справу. Треба, щоб моє перебування тут було секретним, інакше злочинці злякаються і спробують утекти до того, як я їх спіймаю. Отже, прошу вас і ваших офіціантів зберігати в таємниці мій візит.

– Як же в таємниці? – скривився він. – Я ж хотів провести бенкет на вашу честь, запросити найкращих людей української громади!

– Поки зачекайте. Обіцяю, щойно я завершу справу, одразу прийду до вас на бенкет.

– Дякую, Іване Карповичу, але можна я хоч кума свого, нотаріуса Зиновія Стефановича Рому, покличу? Він іще більший ваш шанувальник і не вибачить мені, що я не запросив.

– Ну добре, кум – то святе. Але попереджаю, що лише кум. І викличте його наче в якійсь справі. Та перекажіть офіціантам, щоб мовчали.

– Неодмінно!

Кум з’явився швиденько, а коли побачив мене, то ледь не знепритомнів від хвилювання, аж поточився, добре, що я підхопити його встиг. Гість від вирування почуттів заплакав. Крізь сльози пояснив, що і мріяти не міг побачити мене наживо. Дорослі дядьки, а ледь не руки мені цілували. Натягли купу книжок із моїми пригодами, виданих у Австро-Угорщині. Книжки справді були всі українською видані, часто-густо траплялися в оповідках такі слова, яких я ніколи не вживав, а деяких і не розумів, мабуть, із галицької говірки. Але видані книжки були добре, з хорошими малюнками і на недешевому папері.

– А ви знаєте, що всі книжки ваші спалили? – спитали у мене.

– Знаю і дуже здивований. Але у міській управі запевнили, що вже везуть новий наклад, із Росії.

– Російською?

– Українською в імперії не можна. А от яка вам історія більше за все сподобалася? – спитав я, щоб зістрибнути з небезпечної політичної теми.

Виявилося, що Тадею Йосиповичу дуже подобається історія про «Зірку Сходу», а Зиновію Стефановичу – про знешкодження банди грабіжників банків.

– Ох, добряче ви тоді тим ляхам дали, ох, добряче! Вони за ту історію вас дуже не люблять! – пояснив пан нотаріус.

Сиділи ми з ними до самого вечора, і коли підвівся я з-за столу, то ноги мене ледь тримали. Пропонували викликати візника, але я сказав, що краще пройдуся. Не хотів, щоб хтось знав, де я живу. Не те щоб не довіряв гостинним господарям, просто звичку таку мав.

Вийшов, погуляв трохи вулицями, подивився, щоб не було за мною хвоста. Не було. Тоді пішов додому, трохи заблукав, вийшов у передмістя, повернув назад, коли почув свист. Свист як свист, але, хоч на ногах я тримався не міцно, зрозумів, що може бути той свист не просто так. Пішов, почув, що наче хтось іде за мною. Повернув у підворіття, сховався за рогом, дістав браунінг. Той, хто за мною біг, мабуть, думав, що п’яний перехожий повернув у підворіття, щоб сходити до вітру. А це ж зручний момент для нападу. Він вискочив із-за рогу, замахнувся рукою і отримав рукояттю браунінга у вухо. Впав. Я підхопив його і відтягнув далі, у двір якогось будинку. Помацав. На лівій руці у хлопця був кастет, а за поясом ніж. Знатний босяк. Поплескав його по щоках, потім перевернув долілиць, приставив браунінг до потилиці. Хлопець виявився не дурень, одразу зрозумів, що до чого. Присягався, що ні на кого не працює, просто побачив п’яного, вирішив пограбувати, бо з п’яними зазвичай легко.

– Босяк, значить? – спитав я.

– Чого ж босяк, у чоботах я. А пан є не зі Львова?

– Ні, в гостях у вас, а ви так приймаєте, – зітхнув я.

– Аби знав, що пан серйозна людина, інакше б приймав, – запевнив хлопець.

– Як тебе звати?

– Тонько.

– Де тебе знайти можна, Тонько, коли знадобишся ти мені?

– А у садочку Яцека спитайте, на Личакові.

– Спитаю. Тепер той, полеж тут, відпочинь, я піду, а ти не поспішай. Добре?

– Залюбки відпочину, пане.

– Молодець.

Із тим пішов я, знову заблукав, плюнув, узяв візника і доїхав додому по-панськи. Там пройшов до кімнати. Стілець під двері поставив, ліжко перетягати сил не було, тому просто влігся і заснув. Уранці прокинувся – у роті сухо, наче в пустелі агарянській. Попив на кухні води з-під крана, потім вийшов пройтися. У шафі знайшов окуляри темні й кашкет смішний, вдягнувся, щоб не впізнавали мене. Попив кави – такої смачної, наче Уляна Гаврилівна готувала. Ще погуляв, місто роздивлявся. Коли повернувся, зателефонував, спитав про стіл. Сказали, що поки не потрібен. Ну і добре. Весь день прогулювався, каву попивав, тістечка їв, відпочивав. Стежити за мною ніхто не стежив, аж занервував я, бо занадто вже все добре було.

Повернувся до кімнати, прочитав журнальчик, який у полковника Роттенбурга взяв. Покрутив головою: зовсім же перебрехали історію. Ну, нехай. Подумав, що бач он як, коли сам не пишеш, то за тебе напишуть. Вийшов, купив паперу та чорнильницю і повернувся. Написав спочатку лист Єлизаветі Павлівні, сповістив її, куди мені писати можна. А потім сів за свої пригоди на війні.

До вечора просидів, знову стіл не потрібен. Пішов вечеряти. Можна було б до Тадея Йосиповича, але ж без заливання очей не обійдеться, а я й так забагато останнім часом спиртоузу хвал возносив. То повечеряв у якомусь шинку, ніким не впізнаний. Наступного дня знову писав, бо стіл і далі був непотрібен. Аж у долоні я плеснув, бо подобалося мені таке життя. Звісно, що за хутором скучив, за дівчатами, але все одно непогано.

Вийшов пообідати, зайшов у нове місце. З ресторанами у Львові добре, це вам не Ромни, де два ресторани, з яких один при вокзалі. А тут купа їх. Сів, замовив обід. Вже другу страву доїдав, попросив офіціанта ще пива піднести, дуже воно вже там смачне було. Попиваю, згадую біг наш з Бобровим і Свенцицьким німецьким тилом, тільки головою киваю. Якби ще Бобров не пропав. Бо до всякої справи досвід потрібен.

– Іване Карповичу? – почув я позаду тихий голосок і аж пивом закахикався. Ну це ж треба так! Вже й кашкет дурнуватий на самі очі натягнув, а впізнають. Озирнувся я, побачив чоловіка років під сорок, лисуватого, в окулярах, із текою якоюсь. Дрібний чиновник.

– Ніхт ферштейн, – сказав і відвернувся, далі пив. Але так відчував, що стоїть той чоловік у мене за спиною. От же дурень, ну стій, стій.

Я вже пиво допив, коли він нарешті наважився і за стіл мій сів. Навіть дозволу не спитавши. Сів, нахаба, і ну придивлятися до мене. Напружено так, а потім усміхнувся.

– Іване Карповичу, та це ж ви! – сказав тихенько. – Ходили чутки, що ви у Львові. Якусь справу розслідуєте.

Чоловік усміхнувся і закивав головою. Зіпсував мені обід.

– Чого тобі?

– Іване Карповичу, я можу попросити вас приділити мені чверть години? – спитав він. Говорив по-нашому, як у Ромнах чи Полтаві.

– Ні, немає в мене часу, – суворо відповів я.

– Іване Карповичу, дуже важлива справа! – Він дивився на мене, наче пес, який кісточку випрошує.

– П’ять хвилин. Що за справа? – Мені не було цікаво, але не міг же просто погнати.

– Чи можемо ми вийти? На вулицю. Справа конфіденційна. – Останні слова він аж шепотів.

– Ідіть на вулицю і чекайте, я вийду.

Він пішов, я далі смакував пиво, потім розплатився і вийшов. На вулиці було повно військових, але й цивільних вистачало. Чоловік смиренно чекав мене. Невже від контррозвідки привіт? Але такий же переляканий. У агентах таких зазвичай не тримають.

– Слухаю вас, – сказав я.

– Чи можемо ми пройти до скверу? На лавочці сісти, щоб нам не заважали.

Браунінг я перевірив, ще коли виходив із ресторації, цей чоловік не виглядав небезпечним, але я не розслаблявся, бо розумів, що іноді небезпека може приходити, звідки не чекаєш.

– Веди, – сказав я, бо хотів тримати його на відстані і попереду.

Він повів до невеличкого скверу поруч. Сквер як сквер, нічого підозрілого, кілька гарних кованих лавок, чоловік усівся на одну. Я сів поруч.

– Слухаю вас.

– Іване Карповичу, я проситиму вас не за себе, я проситиму вас за Україну і…

– Вибачте, а ви хто?

– Я – Степан Короп, письменник.

– Не чув, – чесно сказав я.

– Ну, я початківець. – Він розчервонівся. – Але вже двічі друкувався в «Українській хаті» й один раз в «Українському житті»!

– Вітаю. У вас залишилося чотири хвилини.

– Іване Карповичу, робиться щось непоправне! З невідомих мені причин наш уряд зарахував українські організації до числа ворожих і зайнявся їх систематичним розгромом! Припинено випуск майже всіх українських видань, багатьох співробітників вислано до великоруських губерній, а то й до Сибіру! Інших звільнено з посад! Наших протестів не чують! Іде суцільне знищення українського громадського життя! Нехай би цим займалися австріяки, які припинили тут у Львові випуск кількох патріотичних видань, але в чому провинилися ми, вірні діти Російської імперії? Хіба ми не підтримали війну? Хіба сотні тисяч українців, мобілізовані до армії, не проливають зараз кров за государя імператора? Чому ж до нас ставляться гірше, аніж до жидів? Га, Іване Карповичу?

– Ви у мене питаєте? – здивувався я.

– Ні-ні, не у вас, я просто не розумію, що відбувається! Ось тут, у Львові, замість того щоб відновити вихід видань, закритих австріяками, військові закрили всі ті видання, які ще залишилися! Делегація від громади петербурзьких українців домоглася авдієнції у одного з міністрів, і він у відповідь на всі наші скарги відкрито заявив, що зараз настала мить покінчити з українством назавжди! Ви уявляєте собі? Що, Іване Карповичу? – здивувався він, помітивши мій погляд.

А я дивився на нього і думав, що або він чудовий актор, і тоді контррозвідка надіслала мені справжній діамант, або цей дивак трапився мені випадково.

– Що ви від мене хочете? – спитав я.

– Ми підготували відкрите звернення до государя імператора з переліком неправомірних, ганебних, іноді просто злочинних дій стосовно української громади. Ми хочемо зібрати підписи найвпливовіших українців, і ваш підпис стане справжнім діамантом, бо ви, Іване Карповичу, найкращий сищик імперії і…

– Багато зібрали?

– Що? Кого? – знітився він.

– Підписів.

– Ну, цим займаюся не тільки я, бо я ж зараз на службі, але можу запевнити, що ваш підпис буде вкрай важливий і цінний!

– Тобто жодного підпису ще немає, – кивнув я зовсім не здивований. – Степане, я не підписуватимуся під вашим зверненням.

– Як? – Він аж підхопився і подивився на мене так, наче я тільки-но відрікся від Господа.

– Так, Степане. Було б помилкою думати, що якась послідовна цілоімперська акція, не пов’язана з крадіжкою грошей, може проходити без відома або проти волі государя. Тому не бачу у вашому зверненні жодного сенсу. Государ знає про те, що відбувається, і підтримує це. Навіть якщо знайдуться дурні, які підпишуть те звернення, їх одразу звільнять і відправлять до Сибіру, тут уже не сумнівайтеся. Я так розумію, що ви у Львові тому, що якось пов’язані з фронтом?

– Т-так, я за основним фахом металознавець, вивчаю зношування стволів гармат.

– Ну так ось, якщо ви будете виявляти зайву активність у цьому питанні, то зможете потрапити під дію військового суду. А це, скажу я вам, дуже неприємна річ. Отже, Степане, займайтеся своєю наукою і не лізьте в політику. Це вам моя така порада. Ну й краще, якщо про нашу зустріч ніхто не дізнається. Краще для вас. Прощайте, Степане.

Коли я йшов, він плакав. Ну, ліпше нехай поплаче у Львові, аніж у Сибіру. Я повернувся додому, знову ж таки кружляв, як заєць, але хвоста за мною не було. Вдома сів писати історію покійного Іллі Благово. Зазвичай я не писав історії без закінчення, і цю писав не для того, щоб десь надрукувати, а щоб не забути. Відчував себе винним перед Іллею і сподівався, що колись та розгадаю ту справу. Зателефонував з коридору і знову спитав про стіл. Не потрібен, ну й добре. Можна було сподіватися, що книжки в тому бедламі, що був у Радивилові, привезуть ще не скоро. А я залюбки посиджу в прекрасній кімнаті й попишу.

Писав довго, потім пішов повечеряв, прогулявся вечірнім Львовом. На вулицях з’явилися патрулі. Казали, це через те, що пограбували кількох чиновників, яких почало багато прибувати з внутрішніх губерній для створення російської адміністрації. Чиновники та офіцери оселялися у житлі евакуйованих австріяків, а коли тих квартир забракло, почали вивозити зі Львова жидів. Не щастило тим з них, хто мав великі квартири у центрі. Інших поки що не чіпали.

Вдома я ще трохи попрацював, чув, як прийшли сусіди, гріли чай, потім влягалися спати. Нічого підозрілого. За моєї відсутності до кімнати ніхто не входив, це я перевірив, поставивши непомітний маячок з волосини. А ось у кімнатах сусідів я побував, переконався, що справді звичайні залізничні інженери. Готували проект перешивки дороги від Радивилова до Львова на російську колію, скаржилися, що роботи забагато, людей бракує, ну, все як завжди в нашому Отєчестві. Заспокоєний і задоволений, я заснув.

Розшукується ікона

ранці я прокинувся, зробив фізичні вправи, набрав повну ванну гарячої води і поніжився у ній. Хоч я людина проста, але у відставці опанився трохи. І після купання пішов каву пити, яку у Львові готували дуже добре. Думав узяти до кави штруделя, це такий пиріг німецький з яблуками, дуже смачний, до якого мене Уляна Гаврилівна привчила. Як подумав про такий сніданок, аж слинка потекла. Але людина як чогось забажає, то неодмінно облизня спіймає. Ось і я тільки від парадного відійшов, як почув вереск гальм. Відступив до стіни, озирнувся і побачив, що позаду зупинилося авто, з якого вискочив штабс-капітан Нікольський. Вискочив та побіг так, наче за ним сто собак гналося. Я міг би піти собі далі, погуляти Львовом, подивуватися, як добре під клятим цісарем люди жили. Але не пішов, бо ж і Нікольський, і полковник Роттенбург ставилися до мене добре, а я звик віддячувати людям.

Піднявся до квартири, там побачив штабс-капітана, який розгублено стояв перед дверима моєї кімнати.

– Що трапилося, Ігоре Володимировичу?

– Іване Карповичу! – Нікольський аж підстрибнув від радості, схопив мене за руку. – Я вас шукаю! Термінова справа! За мною!

Він побіг, і я за ним. Стрибали через кілька сходинок одразу, вискочили на вулицю, там сіли в авто, яке миттю зірвалося з місця і помчало на шаленій швидкості майже порожніми вулицями Львова. Казали, що раніше тут багато було авт та екіпажів, але тепер наші війська провели реквізицію і задіяли для потреб фронту, війська пройшли далі, і на дорогах зробилося порожньо.

– То що ж сталося? – допитувався я, але штабс-капітан приклав палець до губ.

– Нічого не сталося, просто хотіли показати вам зразки книжок, – сказав він. Невже і водію не довіряв?

Ми швидко приїхали до ратуші, де був кабінет Роттенбурга. Там стояла метушня, але цілком звичайна. Піднялися до полковника, заглянули до кабінету, а там разом із господарем сидів архієпископ Євлогій. Побачивши мене, він підхопився і кинувся обніматися.

– Іване Карповичу, голубчику, допоможіть! – Голос у владики аж тремтів, сам він був дуже схвильований, як мені здалося, на межі нервового зриву.

– Що трапилося? – вкотре поцікавився я.

– Сідайте, – запросив полковник.

Ми всілися за стіл утрьох: Євлогій, Роттенбург та я. Нікольський же присів на стілець під стіною.

– Іване Карповичу, сталася одна дуже неприємна подія, – почав Роттенбург.

– Дуже неприємна, надзвичайно неприємна! Страшна подія! Сором! – Владика ледь не плакав.

– Сьогодні вночі невідомі злочинці дорогою до Львова викрали Почаївську ікону Божої матері, – сказав Роттенбург.

– Це все домініканці, все вони, папісти кляті! – Євлогій стукнув кулаком по столу.

– Владико, зачекайте! – насупився Роттенбург. – Так ось. Ікона була у Почаївській лаврі, але перед самою війною її вивезли до Житомира, щоб убезпечити її від ворога. Ікона дуже популярна на Волині, та й в Галичині про неї чули. Владика Євлогій вирішив привезти її до Львова, щоб сприяти торжеству православ’я на звільнених територіях.

– І щоб провести польові молебні для військ про дарування перемоги російській зброї! – додав архієпископ.

– Так чи інакше, ікону повезли до Львова, тут оповістили населення про її прибуття. Це викликало неабиякий ажіотаж вірних.

– Люди потягнуться до православ’я, треба тільки дати їм таку можливість! – скрикнув Євлогій, а Роттенбург знову насупився. Владика це помітив і замовк.

– Так ось, окрім того, що сама ікона є значною духовною цінністю, вона була прикрашена золотом та коштовностями на досить велику суму, – продовжив Роттенбург.

– Наскільки велику? – уточнив я.

– Десятки тисяч рублів. Ближче до сотні тисяч.

– Так багато? – здивувався я.

– Справа в тім, що ікона Почаївської Божої матері постійно творить дива, і вдячні прочани щедро дарують гроші та золоті прикраси. Гроші ми оприбутковуємо і відправляємо на потреби єпархії, а прикраси залишаємо на іконі. Там зібралося більше пуда, – пояснив Євлогій.

– Пуд золота? – здивувався я.

– І коштовних каменів, – додав Роттенбург. – Ми розуміли цінність ікони, тому забезпечили посилену охорону. Вагон зі святинею охороняли дванадцять залізничних жандармів.

– І що ж трапилося? – Я одразу згадав зухвале пограбування потяга під Ромнами, яке мені вже довелося розслідувати. – Якась жінка?

– Ні, до чого тут жінка? – здивувався Роттенбург. – На станції Радивилів ікону мусили перенести з вагона на нашій колії до вагона на австрійській колії. Для додаткової охорони туди ж прибули ще двадцять солдатів зі станційного гарнізону. Коли вагон по нашій колії прибув, вагона з австрійської колії ще не було. Ікону почали переносити на спеціальних ношах, коли під’їхало два авто. З них вийшли люди у нашій військовій формі. Їх очолював чоловік із погонами капітана. Він показав наказ зі штабу третьої армії про те, що ікону далі перевозитимуть на авто. Мовляв, австрійська колія у поганому стані й вона ненадійна Командир жандармів хотів поїхати з іконою і далі, але його запевнили, що вона перебуває під надійною охороною армії. Це не викликало жодних підозр, ікону поставили в авто, і військові відбули у бік Львова. У цей час вагон із охороною, що мусив забрати ікону, ще тільки наближався австрійською колією, бо затримався у дорозі через повалене дерево. Здається, те дерево впало не просто так. Коли вагон прибув, начальник варти вирушив до Радивилова, щоб дізнатися, де ж ікона. Там його сповістили про те, що ікону вже повезли на авто. Начальник подумав, що, мабуть, змінилися плани, спокійно сповістив про це комендатуру у Львові. Тут черговий офіцер записав повідомлення і теж не помітив чогось підозрілого. Лише наказав підготуватися до зустрічі ікони вранці. Але авто з іконою так і не приїхало! Виявилося, що ніхто зі штабу третьої армії ніяких наказів не віддавав, авто та людей не надсилав! Сам наказ виявився якісно зробленою фальшивкою! Ікону було викрадено!

– Це домініканці, вони! – застогнав Євлогій.

– Нічого собі операція! – здивувався я винахідливості і нахабству злочинців. – А той офіцер, який був зі злочинцями, як він розмовляв?

– Чистою російською, ні в кого ніяких сумнівів не виникло. І тримався відповідно.

– Іване Карповичу, знайдіть ікону, благаю вас! – закричав Євлогій і схопився за серце.

– Владико, заспокойтеся! – наказав Роттенбург і зробив паузу. – Іване Карповичу, ви ж розумієте, що коли стане відомо про викрадення ікони, то вибухне величезний скандал? По-перше, це ж символ православ’я, який везли до Львова, щоб благословляти війська перед відправленням на фронт. Уявляєте, як зникнення ікони сприймуть на передовій? Там тривають важкі бої, і солдати можуть витлумачити це як доказ того, що Господь відвернувся від руської армії.

– Це не так! Господь завжди з руським солдатом! – безсило промовив Євлогій.

– Звісно, це не так, але так можуть сприйняти. По-друге, факт викрадення засвідчить, що ми зовсім не контролюємо звільнені території, що ми тут наче окупанти і земля в нас горить під ногами. По-третє, це великий удар по прихильниках православ’я у Галичині. Вони готувалися урочисто прийняти ікону, провести з нею хресну ходу…

– Проти сонця чи за сонцем? – спитав я.

– Що? – здивувався Роттенбург.

– За сонцем, Іване Карповичу, тут така традиція, то за сонцем, – зітхнув Євлогій. – Прошу вас, знайдіть її, знайдіть! Ікону! – Він закричав і заплакав.

– Іване Карповичу, поки що про викрадення ікони ніхто не знає, – продовжив полковник. – Ми сповістили всіх, що з технічних причин прибуття відкладено на день. І за цей день ми мусимо її знайти, бо в іншому випадку вибухне скандал. Грандіозний скандал, який закінчиться погано для всіх нас. У владики будуть великі неприємності зі Священним Синодом, бо це ж була його особиста ініціатива привезти ікону з Житомира. Нас же знищать ті, хто відстоював жорсткішу політику на звільнених територіях.

– Жорсткішу? – здивувався я.

– Так. Арешти, депортації, військово-польові суди і все інше. Поки нам вдавалося переконати Ставку, що можна контролювати ситуацію менш радикальними заходами. Але тепер у наших ворогів може з’явитися на руках такий козир, який нам не здолати! – Полковник скривився. – І ще, коли я кажу про жорстку політику, це стосується не тільки місцевих, але і вас, Іване Карповичу. Думаю, вам сподобалося перебування у звільненому Львові, але якщо ікони не знайдуть, мене переведуть звідси, і всю повноту влади з гарантування безпеки візьме на себе полковник Мезенцев, прихильник якнайжорсткішої лінії. Він наполягає, що вас необхідно направити на передову, і він зробить це…

– Розумію, – кивнув я.

– Іване Карповичу, знайдіть її, знайдіть! – закричав Євлогій і почав гірко плакати. – Якщо її не знайдуть, мене відправлять кудись до Сибіру чи взагалі у Туркестан!..

– Штабс-капітане, відведіть владику до кімнати відпочинку і дайте заспокійливе, – наказав Роттенбург.

– Ні, ні… – Євлогій спробував пручатися.

– Ваше високопреосвященство, це наказ! – відрізав Роттенбург, і архієпископ скорився. Полковник подивився на мене. – То як, Іване Карповичу?

– Я візьмуся за цю справу, але не можу гарантувати її вдалого завершення.

– Цього ніхто не може гарантувати! – Роттенбург помітно зрадів.

– І ще мені потрібно, щоб мої прохання швидко та неухильно виконували.

– Обов’язково, Іване Карповичу.

– Дайте, будь ласка, аркуш паперу. Краще кілька. І олівець.

Роттенбург поклав усе це переді мною. Я намалював авто.

– Два авто. Ви знайшли їх?

– Поки що ні.

– А звідки злочинці їх узяли?

– Одна машина, «Руссо-Балт» тринадцятого року, належала штабу третьої армії. Її викрали. Водія знайшли мертвим. Здається, його напоїли, а потім задушили. Друга машина – «Паккард» 1910 року, мабуть, була з якогось приватного гаража або з числа залишених австріяками при відступі. Зараз ми передали наказ по всіх дорогах для їх затримки.

– А що владика казав про домініканців?

– Ну, він упевнений, що ікону викрали ченці-домініканці.

– Для чого?

– Щоб помститися за слід Пресвятої Богородиці.

– Вибачте, за що? – здивувався я.

– Одною з головних приваб Почаївської лаври для прочан був слід на скелі, начебто залишений Богородицею. До останнього розділу Польщі Почаївська лавра була захоплена уніатами. Потім їх змусили виселитися. Тоді папісти почали розбудовувати домініканський монастир у Підкамені, це одразу за кордоном, його видно з Почаєва. Побудували там величні будівлі і чи то знайшли, чи то самі зробили слід Богородиці, що став привертати до монастиря багато прочан. Владика вважав, що слід у Підкамінському монастирі – фальшивий, бо не могла Богородиця ходити у папістів. Тому як тільки наші війська зайняли Підкамінь, Євлогій відвідав монастир разом із ескадроном козаків і наказав залити слід бетоном. Я відмовляв його від цієї акції, бо вважав і вважаю, що ми не мусимо вдаватися до насильства, якщо хочемо мати прихильність місцевого населення, але Владика був невблаганним. Тепер він упевнений, що домініканці відповіли на знищення сліду викраденням Почаївської ікони.

– А ви що думаєте? – спитав я.

– Я думаю, що це марні підозри, але до монастиря у Підкамені направили військову поліцію з наказом провести обшук; і допит.

– Можна подивитися мапу?

– Так, звісно. – Полковник подав мені мапу, яку я почав вивчати.

– Підкамінь недалеко від Радивилова, – сказав я.

– Так, але я не вірю, що ченці могли спланувати і провести таку зухвалу справу.

– Ну, наші ні, а папісти… бозна, чого їх там учать, – усміхнувся я.

– Іване Карповичу, зараз не час для жартів! – скрикнув полковник, по обличчю я зрозумів, що на кону вся його кар’єра.

– Я зрозумів. Мені потрібен список чинів австрійської кримінальної поліції у Львові, – сказав я.

– Навіщо вам австрійська, коли ми сформували свою поліцію?

– Мені потрібні чини австрійської.

– Ми їх усіх звільнили, бо не можемо їм довіряти. Але ми привезли хороших спеціалістів із внутрішніх губерній.

– Це не те, – закрутив я головою.

– Ви не довіряєте нашій поліції? – обурився полковник.

– Довіряю. Але наша поліція поки що нічого не знає про кримінальний світ Львова. А австрійська – знає.

– Австріяки евакуювали свою поліцію.

– Начальство – можливо, а нижні чини – навряд чи, – наполягав я. – Полковнику, мені потрібен цей список!

– Добре, зараз! – Полковник по телефону наказав принести список.

– Ще мені потрібно дізнатися, хто з раніше засуджених офіцерів і солдатів нашої армії зараз у Львові або десь поблизу.

– Що ви маєте на увазі? – здивувався полковник.

– Те, що людина, яка розмовляє як російський офіцер і тримається як російський офіцер, скоріше за все і є російським офіцером.

– Ви хочете сказати, що до цього пограбування причетний наш офіцер? Це маячня! – закричав Роттенбург.

– Думаю, що ні. Принаймні це міг бути колишній офіцер, наприклад, розжалуваний у солдати і відправлений на фронт. Офіцер, який спокутує свої гріхи.

– У вас немає жодних доказів, що це справді так!

– Звісно, немає! Це лише версія, і я хочу її перевірити!

– Іване Карповичу…

– Полковнику! – перервав я його. – Давайте домовимося, що розслідування, особливо розслідування у вкрай стислий термін, – це наче військові дії. Коли дуже важливо, щоб накази не обговорювали, а виконували. Якщо ви не згодні на такі умови – добре, я вмиваю руки і відмовляюся від цієї справи. Якщо ж ні, то прошу дослухатися до моїх прохань, а не висловлювати думки щодо їх доцільності. Заради справи просто виконуйте!

Він гостро подивився на мене, я витримав його погляд.

– Добре, Іване Карповичу, добре.

Він віддав телефоном відповідний наказ. Нервував, злився з мого спокою. А я сидів над аркушем і малював олівцем. Широка колія, вагон із Житомира. Вузька колія, вагон зі Львова. Радивилів. Два авто зі злочинцями.

– Слухайте, на дорогах же стоять пости. Особливо вночі. Треба розпитати постових, – сказав я.

– Цим займаються. Але ми контролюємо лише основні дороги. Путівці – ні. Думаю, що місцеві могли досить далеко від’їхати саме путівцями.

– Логічно. Я просто думаю, що або вони знайшли прихисток у надійному сховищі десь поблизу Радивилова, або тоді вже поїхали аж до Львова, щоб пересидіти тут. Що ж, мені потрібен детальний опис тих, хто забрав ікону. Скільки їх було, можливо, якісь особливі прикмети.

– Офіцер був із бородою. Один із солдатів, ну, зі злочинців у солдатській формі, мав на обличчі шрам.

– Що ще?

– Більше нічого, темно було, та й не придивлялися жандарми до військових, навіть подумати не могли, що це грабіжники.

Невдовзі зателефонували з Підкаменя. Під час обшуку монастиря вдалося затримати сімох австрійських солдатів, які там ховалися. Без зброї. Але ікони не знайшли, домініканці про її викрадення нічого не знали або казали, що нічого не знають.

– Спитайте про авто. Є у монастирі авто? – підказав я.

Виявилося, що авт у монастирі немає, тільки кілька екіпажів та возів. Невдовзі почала надходити інформація з постів. Два авта бачили у Золочеві, офіцер із першого авта пред’явив наказ із штабу третьої армії.

– То вони поїхали до Львова! – зрадів я, подивившись на мапу. – Пане полковнику, мені потрібні гроші на розслідування.

– Скільки?

– Поки що сто рублів.

Він видав гроші з власного гаманця. Коли принесли список чинів поліції, я вибрав кількох немолодих дядьків і поїхав із Нікольським на пошуки. Одного не було вдома, другий устиг померти, а ось третій, Войцех Піотровський, відчинив нам. Зустрів насторожено, говорити спочатку відмовився. Тоді я попросив штабс-капітана залишити нас. Потім дістав червінець і поклав на стіл. Посунув у бік Войцеха.

– Войцеху, мені потрібна ваша допомога, – звернувся я до нього українською, бо у Львові її могли розуміти. Він здивовано прислухався. Потім обурено засопів.

– Коли я прийшов на роботу, мені сказали, що Російській імперії я не потрібен! А тепер ви просите про допомогу! – гнівно відповів господар місцевою галицькою говіркою, яку я непогано розумів.

– Я – не Російська імперія, і я потребую ваших знань.

– Я нічого не знаю, я старий і дурний поляк! – крикнув він.

– Я – Іван Карпович Підіпригора. Може, чули про такого?

Він здивовано придивився до мене.

– Це той хлопець із журналів? Зараз! – Він підвівся і потеліпав кудись. Повернувся з кількома журналами у руках. На одному був якийсь чоловік із револьвером і лупою. Войцех показав на нього. – Щось ти не схожий.

– А отут? – Я показав на інший журнал. Там уже був я. Обидва журнали були друковані латинськими літерами, мабуть, польською. Він придивився.

– Отут ти, – кивнув. – А ти хіба не вигаданий?

– Ти чув, щоб вигадані люди пропонували справжні гроші за легку роботу? – посміхнувся я.

– Що тобі потрібно?

– Відповіді на кілька запитань.

– Про що?

– Про місцевих бандитів.

– Для чого? – підозріливо спитав він.

– А для чого люди цікавляться бандитами? Щоб розкрити злочин.

Войцех замислився. Потім кивнув.

– Добре, питай. – Він узяв червінець і сховав до кишені. Я поклав на стіл ще один, підсунув Войцеху.

– Хто з місцевих бандитів здатний на озброєне пограбування, дуже нахабне, зі складним планом і чудовим виконанням?

– Ну, були такі люди… – замислився Войцех.

– Хто з них зараз у Львові?

– Ласло Кірай, Жигмунд Косьєжинський, може, ще Лех Когут. Він молодий, але нахабний.

– У когось із них є в банді людина зі шрамом на обличчі?

– У Когута шрам, його порізали колись у Празі. А що трапилося?

Я швиденько розповів про ікону. Войцех тільки головою закрутив.

– Бардзо файна операція!

– Непогана, – погодився я. – Хто б це міг бути?

– Думаю, Когут. Тільки він міг таке витворити, знаючи, що далі буде. Та тут же ті московити всіх рачки поставлять! А йому байдуже, він усе одно до Америки зібрався.

– Навіщо?

– А там дядько його. Колись був у Львові знатний бандит, потім поліцейського вбив. Довелося тікати, бо тут би його повісили. Втік в Америку, великою людиною зробився. І племінника кликав. Але ж Лех – гордий, мабуть, не схотів із порожніми руками їхати, вирішив прихопити на дорогу. І прихопив.

– Де його знайти можна, того Леха?

– Та біля Личакова він зазвичай тримається. Там у нього кілька схованок було. Але зараз, може, і змінив місце. Він не дурний, цей Лех, зовсім не дурний.

– Мені б із тим Лехом побалакати.

– У цьому не допоможу. Він і раніше ні з ким чужим балакати б не схотів, а зараз – тим більше.

– Добре, а хто міг документи фальшувати?

– Ну, таких у Львові багато.

– Фармазонське місто? – спитав я.

– Яке? – не зрозумів старий.

– Багато фахівців із фальшування?

– Та вистачає. Що хочеш тобі зроблять, будь-який документ склепають.

– А чи є такі, які могли б руські документи робити?

– Руські? – Чоловік замислився. – Можливо, Шимон Балтер. Він і в Росії сидів, коли із контрабандистами працював. І такий, що сам може на справу піти, хоч і кульгавий.

Я подумав, що кульгавих серед нападників не було. Хоча залишалися ж водії, які з машин не виходили.

– А машиною той Шимон керувати вміє?

– І дуже добре. В нього гоночна була, поки ми не конфіскували. До речі, я б на місці Леха вже зараз із фальшивим паспортом до Архангельська їхав.

– Для чого?

– А щоб на пароплав сісти, до Америки. Він через Гамбург хотів, але тепер війна, треба лінію фронту переходити. Навіщо зайвий ризик?

– Фотографія Леха того є?

– Є. У архіві, а архів у вас. – Він узяв другий червінець.

– Добре, дякую. – Я пішов до виходу.

– Зачекай! – сказав Войцех. Я зупинився. Він підійшов. – А чого ти думаєш, що це місцеві зробили?

– А хто ще? – здивувався я.

– Ну, як ваші Львів захопили, сюди російські злодії поїхали. Спочатку по одному, по два, а зараз уже десятками. Місцевих не слухають, свої порядки встановлюють. Цієї ночі двох батярів прирізали. Може, це вони й ікону викрали. Щоб влада по місцевих вдарила, місце розчистила.

Замислився я.

– Ні, місцеві. Дороги знали. Але про злодіїв російських цікаво. Злодії зазвичай товаришують. Он у Росії польських злодіїв завжди поважали.

– Чув, що львівські бандити намагалися з ними балакати, щоб по-мирному все. А російські злодії кажуть, що тут тепер Російська імперія, їхній закон, а кому те не подобається, то нехай забираються. Нахабно поводяться, як і всі московити.

– Ну, скромних злодіїв я ще не зустрічав. Дякую тобі, Войцеху. Звернуся до тебе, як треба буде.

– Добре, тільки приходь сам і пішки. А то ще сусіди подумають, що я з москалями здибався.

– Домовилися.

Поїхали ми до полковника.

– Щось вдалося дізнатися? – поцікавився Нікольський.

– Дещо, – насупився я. Думав. Полковник повідомив, що авта, задіяні при викраденні ікони, знайшли поблизу Львова, порожні.

– Пане полковнику, накажіть поліції на вокзалі затримувати всіх кульгавих. Які б документи не мали – брати і обшукувати. Також дайте наказ перевіряти всіх у Радивилові, де пересідатимуть із австрійської колії на російську. І підняти з місцевого архіву справи на Леха Когута та Шимона Балтера.

– Хто такі?

– Кримінальники місцеві, можливо, причетні до пограбування. Що там з офіцером?

– Через Львів проходило кілька десятків розжалуваних. Більшість зараз на фронті. Четверо у місті, їх арештували, зараз допитують. Ще троє дезертирували.

– А офіцери не зникали?

– Іване Карповичу, невже ви вважаєте, що російський офіцер здатен на такий злочин?

– Ні, я просто думаю, що форму офіцерську треба було десь брати.

– Добре, перевіримо зниклих офіцерів.

– Покажіть фотографії втікачів жандармам, може, пізнають. І посилити треба розшук. Скоро буду. – Я підвівся.

– Іване Карповичу, є надія? – спитав Роттенбург і подивився, як хворий на лікаря.

– Є. Але поки що досить примарна. Працюємо.

Попросив Нікольського відвезти мене до Личакова, там вийшов, походив трохи районом, знайшов шинок «У Яцека». Замовив пиво. Побачив, що дивляться на мене вороже, мабуть, чужі заходили сюди вкрай нечасто. До мене звернулися польською. Слів я не знав, але зрозумів, що мене питають, чи не варто мені випити пива в іншому місці. Питав дебелий хлопець, який був тут за офіціанта.

– Мені потрібен Тонько, – сказав я йому.

– Тонько? А ти хто?

– Він знає, – усміхнувся я.

Хлопець постояв наді мною і пішов за шинквас. Там пошепотівся з товаришем, потім товариш зник. Пиво мені принесли. Я не дуже налягав, бо ж бозна, які тут звичаї.

Хвилин за десять прибіг і Тонько, побачив мене і здивувався, не впізнав. На голові пов’язка, добряче я тоді приклався, сп’яну.

– Сідай, Тонько, – запросив я його. Він нерішуче сів. Я під столом передав його кастет. – Пізнаєш?

Він покрутив кастет і посміхнувся:

– А, то це ви. Пізнаю. Голова досі болить.

– Я до тебе, Тонько, у справі.

– Якій? – Він одразу насторожився.

– Та от треба б мені зустрітися з поважними місцевими людьми.

– Це з ким? – подивився на мене з підозрою.

– З Ласлом, Жигмундом, іншими.

– Не знаю таких, – закрутив він головою. А я підсунув йому під живіт ніж. Його я теж тієї ночі забрав.

– За дві години я повернуся. І краще б їм бути. Скажи, що про справу Леха треба побалакати. І про москальських злодіїв.

– А ти хто такий? – спитав він, потім відчув, як ніж наблизився. – Як вас представити?

– Не тобі мене питати. Бачиш же, що поважна людина.

– Бачу, бачу!

– За дві години, – залишив я гроші за пиво і пішов.

Нікольський мене чекав, нічого не розумів, що я роблю, але дивився захоплено.

– Ну як, Іване Карповичу, що там?

– Та поки нічого, поїхали до полковника.

Там виявилося, що чутки по місту про ікону вже пішли, але якісь непевні. Вдалося встановити, що вбитого водія авта «Руссо-Балт» увечері бачили з якимось офіцером. Ну і капітана Черткова знайшли пограбованого, невідомі зняли з нього форму. Чертков був такий п’яний, що довго не міг пояснити, хто він і що він, тому його відтягли до холодної.

– Оце зараз тільки заговорив, каналія! – дратувався Роттенбург.

– Що з фотографіями?

– Жандарми нікого не впізнали. Там усі три без бороди, а той з бородою був.

– Треба було домалювати бороди. Нехай ще подивляться. І дайте мені особові справи.

– Зараз, Іване Карповичу.

Справи негайно принесли, я їх почитав. Двоє програлися у карти, ставили полкові гроші. Один просто крав. Накупив речей, коханку завів. Ні, не те. А ось із двох картярських один мені в око впав тим, що мав схильність до авантюр. Попросився на передову простим солдатом, але там ніяких подвигів не чинив, перед першим же боєм викрав ротну касу. Гроші забрав, а в шухляду наваляв купу лайна, після чого зник. З вигадкою людина. Такий міг і на пограбування піти.

– Ось цього треба шукати, – показав я.

– Красунчика? – кивнув полковник.

Цей товариш, Григорій Тендряков, справді був красень, мабуть, жінкам дуже подобався.

– Його. Любить покрасуватися, а ще його рота з Житомира на фронт відбувала, міг почути, що ікону везуть.

Полковник віддав наказ шукати цього Тендрякова.

– А що як не він? – Роттенбург дуже хвилювався.

– Я з різних боків копаю, – запевнив його. – Як там владика?

– Лікар дав йому снодійне, спить. По місту вже про ікону балакають…

– Готуйте на завтра урочисту зустріч. Оркестри, парад, хресна хода, все як треба.

– А якщо не знайдете?

– Готуйте, – кивнув я, все дивився на фотографію цього Тендрякова. У мундирі, при шаблі, груди колесом, у очах бісики. Десь у дорогому ательє фотографувався, для себе, а потім фотографія у справу потрапила. – Піду пообідаю.

– У вас апетит є? – здивувався полковник.

– Вовчий, – кивнув я і пішов.

Пообідав разом із Нікольським, який усе захоплювався моїм спокоєм. Потім поїхали на Личаків. Залишив його подалі, пішов пішки. Тонько вже чекав. Спробував обшукати.

– Браунінг при мені, заспокойся, – сказав йому.

– Віддайте, – попросив він.

– Веди давай, горе, – відповів я, і він не наважився суперечити. Повів.

Павутиння якихось вулиць та провулків, потім через кущі, вивів до цвинтаря. По дорозі помітив я кілька постів. Обережні були львівські злодії. Чекало мене з десяток їх. По очах видно, що мужики досвідчені і вмілі. Тонько залопотів щось про браунінг, але не стали його і слухати.

– Цо треба? – спитав один у мене.

– Українську розумієте?

– Розуміємо.

– Тоді так. Вночі сталася одна прикрість. Ваші люди пограбували дещо і взяли те, чого брати не слід було. Треба повернути.

Зареготали вони. Дуже їм весело стало.

– Ти зовсім дурний? – спитали мене. – Злодія просиш повернути вкрадене? – далі реготали.

– Не прошу, хлопці. А пояснюю. Вкрав, скоріш за все, Лех Когут. Шимон Балтер міг із ним бути. Вони мені не потрібні, а от те, що взяли, нехай повернуть.

– Курва матір, та коли таке було, що чесним батярам вимоги ставили! – крикнув один мішанкою польської, української і ще якихось невідомих мені мов. Але я його більш-менш розумів.

– Не вимоги це, а вибір. Або повернеться вкрадене, або станеться те, що станеться.

– Слухай, москалику, ти лякати нас затіяв? Може, поплутав щось? – спитав один з босяків і зробив до мене крок. – Думаєш, як твої війська у місті, то можеш нам вимоги кидати? Та плювали ми! Влада – окремо, а ми – окремо!

– Слухай і ти, лебедику. Чув я, що цієї ночі двох ваших підрізали…

– То й що? – спитав босяк зухвало, але його товариші прислухатися почали.

– А те, що скільки зараз у Львові москальських злодюг? Кілька десятків, не більше. І вже з ними важко.

– Нічого, впораємося! Наше місто, наші правила!

– Поки ваше, хлопці, поки. Але справа в тому, що уряд нічними подіями дуже засмучений. І от вийшов наказ до поліції Одеси, Ростова та Києва провести арешти серед тамтешніх злодіїв і навантажити ними по одному ешелону. Чуєте?

– Нас проблеми цих варварів не хвилюють.

– А це не варварів проблеми, це ваші проблеми, хлопці. Бо ешелони, по півтора десятка вагонів у кожному, вже набиті і відправлені. І не до Сибіру, ні, а сюди, до славетного Лемберга. Три ешелони з відбірною босотою. Якій дозволили різати вас і вбивати, а поліція не втручатиметься. Кажете, що це місто ваше? Було ваше, а вже завтра чуже вам стане, вороже. Чуєте мене?

Дивилися вони на мене, вороже дивилися. І схвильовано водночас.

– Бачу, що зрозуміли ви мене. Тоді так, до вечора чекаю я, і потяги з босяками далі Рівного не підуть. Ну а як не знайдете ви те, що Лех Когут узяв, тоді просто тікайте. Швидко тікайте, далеко тікайте, бо вже завтрашньої ночі буде на вас полювання. Не десять, не сто, а тисячі російських босяків приїдуть сюди. Бо ж навіщо Російській імперії чужі злодії, коли своїх вистачає? То думайте, хлопці, добре думайте. А як щось надумаєте, то нехай Тонько прийде до мене ось сюди і скаже, – дав їм аркуш з адресою своєї кімнати. – Бувайте, хлопці.

З тим і пішов, зупинити мене не намагалися. Тонько вивів до дороги, сів я в машину і поїхали.

– Ну і місця ж тут, Іване Карповичу! Такі морди ходять, наче у Москві на Хітровці! – хвилювався Нікольський. – Дізналися щось?

– Дещо. Відвезіть мене додому і будьте, будь ласка, на телефоні. Якщо щось серйозне станеться, то сповіщайте.

– Як додому? – Штабс-капітан заблимав очима. – А розслідування?

– Поки все, що міг, я зробив. Думаю, що результати будуть. Так і перекажіть полковнику. І знайдіть того клятого Тендрякова!

Нікольський привіз мене додому, я зайшов до кімнати, зачинив двері, обдивився все, потім пересунув ліжко так, щоб його з боку вікна прикривала шафа, і влігся. Хотів поміркувати над цією справою. Мені здавалося, що Тендряков уже мертвий. Бандити тим дурником скористалися і мусили прибрати. Дивно, що тіла офіцерського досі не знайшли. Але ділитися з Тендряковим не стали б, це для бандитів образа особиста. З благородними вони справу мали, але доти, поки благородні були їм потрібні. А потім кінчали. Хоча, звісно, бували і винятки. Чув я про історію, як один есдем розробив план пограбування банку. Здійснювати його мала бойова група бунтівників, але ту в останню мить арештувала поліція. У номері готелю в них бомба вибухнула. Всіх чотирьох арештували. Організатор залишився на свободі. Партія вимагала грошей, тож він звернувся по допомогу до кримінальників. Чотирьох сірих, професійних нальотчиків. Ті погодилися допомогти за половину здобичі. Бо план був красивий. Банк у той час затіяв ремонт і чекав на бригаду мулярів. Бригада приїхала, спустилася до підвалу разом із фанерними валізами для інструментів. Там зв’язала охоронця і банкіра, який прийшов показувати, що треба робити. Він же відчинив сховище та сейф, бандити набили грошвою валізи і піднялися нагору. У цей час есдем мусив чекати їх на вулиці, в екіпажі, перевдягнений у простого візника. Бандити б сіли та поїхали зі здобиччю. Тихо і спокійно, ніхто б нічого не запідозрив. Але есдем чекав біля сходів у підвал. Розстріляв кримінальників із двох револьверів, дістав ще один і гранати. Прив’язав одну до дверей, пообіцяв, що перший, хто спробує вийти, вилетить у повітря. Узяв валізи з грошима і вийшов. Зачинив за собою двері, навісив на них замок. Сів у екіпаж і поїхав. Тривога піднялася лише за півгодини, коли під дверима банку зібралися стривожені відвідувачі. З чотирьох нальотчиків вижив один. Його потім, коли одужав, відправили на каторгу. А есдем добряче поповнив партійну касу.

Ото згадував я ту історію, коли задзеленчав телефон. Телефонував Нікольський, але я був не певний, що у важливій справі.

– Слухаю.

– Іване Карповичу, на вокзалі затримали кульгавого! – кричав штабс-капітан. – Спробував утекти, довелося стріляти!

– Я їду!

Вискочив, зупинив візника, поїхав до вокзалу. Там зібрався великий натовп, багато поліції. За вокзалом, на колії, лежав уже мертвий чоловік. Навколо стояли залізничні жандарми.

– Спитайте, що сталося, – прошепотів я Нікольському.

– Що сталося? – спитав він суворо і вимогливо, показавши перед тим своє посвідчення.

– Ваша благородь, за наказом оточили вокзал, контролювали всіх прибулих. Цей чоловік пройшов, бо зовсім не накульгував. Ось бачите, в нього на черевику одна підошва на два пальці товстіша. – старший жандармів показав на черевики вбитого.

– Як же ви його знайшли?

– Жінка сказала нашому жандарму, що бачила чоловіка з револьвером. Вказала ось на нього. Ми підійшли, попросили документи. Він був спокійний, поліз до кишені, дістав шкіряний чохол. Ну, в таких паспорти часто носять. Поліз, а там усередині папір різаний. Чоловік почав нервувати. Сказав, що у нього вкрали паспорт. Ми запропонували йому пройти до комендатури, тоді він штовхнув нас і побіг. Ми за ним. Він хотів сховатися у натовпі, але це йому не вдалося, він зістрибнув з перону і побіг колією. Мабуть, хотів утекти. І в нього був револьвер. Ось, – жандарм показав зброю. – Я двічі крикнув «Стій!», а потім вистрелив. А я ж призер Всеросійської стрілецької олімпіади. Ну і поцілив одразу. – Жандарм розвів руками.

Я взяв револьвер, який був у вбитого. Наган.

– Слухайте, а тут же набоїв немає! – здивувався я.

– Немає? – Жандарм здивувався не менше. – Та звідки ж я знав?

– А що за жінка підказала?

Привели жандарма, він описав, що висока, міцна жінка, розмовляла російською. Потім жандарм побіг на стрілянину і її більше не бачив.

– Щось при ньому знайшли? – кивнув я в бік вбитого.

– Нічого. Ну, окрім грошей. Дивних якихось. – Жандарм показав зеленуваті купюри. Я таких не бачив.

– О, та це американські долари! Я коли у Владивостоці служив, то бачив їх, ними американські моряки розплачувалися, – сказав Нікольський.

– Багаж якийсь при загиблому був?

– Ні.

– Допитати візників. Не пішки ж він сюди прийшов! З чим чи з ким приїхав, з’ясувати! – крикнув я. Жандарми підозріливо на мене подивилися. Я глянув на Нікольського.

– Виконувати! – Наказувати він добре вмів.

– Ігорю Володимировичу, залишайтеся тут. Знайдіть того візника, який привіз убитого. Це Шимон Балтер, відомий у Львові фармазон, – сказав я.

– Хто?

– Підроблювач документів. Він був причетний до пограбування. Треба дізнатися, з ким він приїхав на вокзал і чи був із ним багаж. Я буду вдома, якщо щось станеться, повідомляйте.

Приїхав на візнику додому. Вийшов за два квартали, хотів обдивитися, чи не пасе хто мене, коли помітив Тонька, який ходив під моїми дверима. Я підійшов.

– О, нарешті! – Він дуже зрадів мені. – Ходімо, вас чекають!

Він був дуже схвильований. Може, якісь новини?

– Що трапилося? – спитав я, коли ми їхали у візнику.

– Нічого. – Він закрутив головою. З його виразу обличчя я зрозумів, що таки щось трапилося. Але він так нічого і не сказав. Ну, нехай.

Ми приїхали на Личаків, потім Тонько трохи поводив мене дворами, мабуть, перевіряв, чи немає хвоста. Вивів до невеличкого будинку під самим кладовищем. Там уже стояли знайомі мені місцеві бандити. Я був напоготові. Хоч розумів, що коли все піде погано, то врятуватися мені буде важко.

– Сюди, – запросили мене і повели в будинок, потім у підвал. Ішов спокійно. Чому бути, того не минути.

Ми спустилися у підвал. Там була ціла підземна квартира. З лежанками, столом із дощок, оббитих чорним папером і покладених на ящик. Мабуть, банда бенкетувала, бо на столі стояли пляшки та їжа. А біля столу лежали трупи. П’ятеро чоловіків і дві жінки. Вбиті пострілами. З револьверів, у такій тісняві з гвинтівки не дуже постріляєш.

– Це – Лех Когут, – показали мені на одне з тіл. – Це – його дівчина, – показують на інше. Красива дівчина. Здається, Когут намагався захистити її від куль. – Інші чоловіки – бійці Когута. А друга жінка – господиня. Це одна з хат Когута, де він пересиджував.

– Що тут у біса сталося? – спитав я, бо ж як на війні опинився, кров та трупи.

– Їх убили.

– Хто?

– Не знаємо. Вранці.

Я присів до трупів, поторкав їх. Так, уже встигли охолонути.

– Що зі здобиччю?

– Нічого немає. Схованка Когута порожня. Хтось убив їх і все забрав.

– Хто?

– З Когутом на справу ходив Шимон Балтер, і він зник. Зараз шукаємо, – доповідали злодії.

– Хіба Балтер не розумів, що його викриють? – здивувався я.

– Балтер теж хотів до Америки, як і Лех. Балтер десь вичитав про якогось жида, який організував у Нью-Йорку велику банду. Хотів потрапити на службу до нього. Він зробив Леху документи на Америку. А потім вирішив поїхати сам. Зробив і собі паспорт.

Я подивився на бандитів. Схоже, вони не брехали.

– Ми його знайдемо. Але він хитрий, нам потрібен час, – обіцяли хлопці.

– Балтера тільки-но вбили на вокзалі, – сказав я.

– Що? Що? – вирячилися на мене.

– Порожнього. Без здобичі і документів. Хтось його заклав, – пояснив бандитам.

– Як таке могло бути?

– Балтер діяв не сам. Він не міг сам пристрелити стільки народу. Стріляли мінімум двоє.

– Хто ще? Балтер любив працювати сам!

– Біля Когута не крутився останнім часом москаль? Солдат.

– Ні, солдатів не було, але якийсь офіцер приходив. Когут казав, що він у справі.

– Може, той офіцер? – спитав я.

– Ні, Когут казав, що то дурник, якого вони пристрелять, коли прийде час.

– І хто кого пристрелив? – Я показав на трупи.

– Це той москаль? – здивувалися злодії.

– Не знаю. І мені потрібна здобич!

– Тут порожньо! – Бандити розвели руками.

– Тоді потяги їдуть. Потяги з відбірними російськими злодіями! Їх навіть не обшукували, наказ із Петербурга. Вони їдуть із ножами та револьверами. Хлопці, я б не хотів бути тут завтра.

– Ми зробили все, що могли! – закричав один зі злодіїв.

– Не все! Ви мусите повернути те, що взяв Лех!

Я пішов до виходу. Там стояли бурмили. Стіною у дверях, тримали руки на пістолетах. Я озирнувся до головних бандитів.

– У вас іще є час до вечора. Знайдіть те, що я прошу, – сказав їм. Один із них кивнув, бандити розступилися. Я вийшов.

Тонько чекав на мене. Мені треба було подумати, зосередитися.

– Проведи на цвинтар, – попросив я. Тонько провів. – Відійди і чекай.

Він відійшов і чекав, а я сів на могилу і схопився руками за голову. Дуже багато всього, треба розкласти по поличках, і тоді стане зрозуміло. Невже той Тендряков виявився таким хитрим? Ну добре, він міг якось обдурити Балтера, удвох вони розстріляли банду Когута. Але що далі? Куди він подівся з золотом та іконою? І що за жінка заклала Балтера? Спільниця? Звідки вона узялася? Щось не складалося. А головне – де ікона? Я підхопився, почав ходити між могилами. Намагався зосередитися, потім перечепився об коріння, яке стирчало з землі, гепнувся, забив руку. І закричав. Ні, не тому, що було боляче, бо боляче було не сильно. Закричав, бо зрозумів!

На крик прибіг Тонько з ножем у руках.

– Що?

– Нічого! Я поїхав!

Побіг геть із цвинтаря, вибіг на вулицю, візник, якому я наказав, досі чекав мене. Стрибнув до нього, поїхав на вокзал. Там Нікольський нарешті знайшов візника, який привіз Балтера. Візник розповів, що Балтер їхав не сам, а з високою дебелою дамою, яка обмахувалася віялом, хоча було начебто не спекотно. У них був багаж – дві невеликі, але важкі валізки. За багаж іще була суперечка, бо чоловік хотів їх нести сам, а жінка наполягала, що треба узяти носія. Врешті-решт узяли. Носій підняв ті валізки і дуже здивувався, які вони були важкі для свого розміру. Жінка пообіцяла заплатити удвоє.

– І мені так заплатила, – сказав візник.

– А як говорила, тоненьким голосом чи низьким? Ну, як дебелі баби говорять, – пояснив я.

– Та низьким. Ну, вона ж і сама висока, плечиста. Така, наче і не з освічених, а з селянок. І засмагла, – розповів візник.

– Добре, іди.

Коли візник пішов, я засміявся. Ми сиділи в окремій кімнаті вокзальної комендатури.

– Іване Карповичу, що таке? – спитав полковник Роттенбург, який теж приїхав.

– Що за потяг відбув після вбивства кульгавого?

– Збірний ешелон, у якому чотири пасажирських вагони. Ними прибули чиновники з Петербурга. Назад поїхали майже порожні, – доповів Нікольський.

– Де він зараз?

– Мабуть, пересадка у Радивилові. Там зібралося близько тисячі пасажирів. Чиновники для нової російської адміністрації у Галичині та їхні родини.

– Дізнайтеся точно, де потяг.

Нікольський пішов.

– Іване Карповичу, ви знайшли ікону? – спитав напружений Роттенбург.

– Поки що ні, – відповів я і замислився. Знову здогадка. – Хоча, хоча… можливо, і знайшов! – Я підхопився і ляснув себе по голові.

– Іване Карповичу, що з вами? – злякався полковник. Мабуть, я скидався на божевільного.

– Скоро буду, чекайте! – Вибіг із кабінету і полетів до сходів. Там мене перестрів якийсь дядько, дебелий, голомозий, у мундирі з начищеними ґудзиками. Він схопив мене за руку і почав учити, що у присутствених місцях Російської імперії бігати не можна, а треба зберігати спокій і дотримуватися урочистості, бо… Далі я слухати не став, а подивився йому за спину очима повними переляку, наче князя пітьми там побачив. Дядько злякався мого погляду, аж підстрибнув і озирнувся, а я втік. Вискочив на вулицю, біля ратуші стояли візники, ускочив до одного з них і покотив на Личаків. Виглядав, мабуть, дивно, бо візник з пересторогою на мене озирався. А я сидів, плескав себе по голові, сміявся, крутився, підстрибував на сидінні.

Коли приїхали до Личакова, пішов по пам’яті до хати, де перестріляли банду Леха Когута. Як у філера в мене пам’ять добряча, тільки п’яний заплутатися можу, а тверезий знайшов. Прийшов, а там вантажили на віз мішки. Вирішили бандити львівські не галасувати, поховати вбитих самотужки. Мене побачили, напружилися, я спитав старшого. Вийшов один, попросився з ним іще раз до підвалу спуститися. Здивувався він, але пішли. Увімкнув світло, побачив я, що у підвалі вже прибрано, кров замита, навіть і не скажеш, що тут страшне коїлося, хіба порохом трохи тхнуло.

– Слухай, а тут дошка така була у чорному папері. Вона Когуту замість стола слугувала. – спитав у бандита. Той плечима знизав, мовляв, не знає. – А ти дізнайся, дізнайся, дуже важливо! – гримнув я.

Кивнув він, пішов. Я ще підвалом полазив. Не було того стола, ну що робити! Коли повернувся бандит. Кивнув, щоб я за ним пішов. Вийшли з хати, до сараю. На дровах колишню стільницю побачив. Я підбіг, пальцями папір чорний розірвав, зазирнув. Аж у ногах мені послабшало. Бо от вона, ікона! Пресвітлий образ Почаївської Божої матері! Ці іроди золотий оклад обідрали, самі дошки залишили, які замість стола використовували! Ну хоч чорним папером обмотали! Знали, що нікуди ікону дівати, ніхто її не купить, то й залишили, забравши золото.

– Перекажи своїм, – сказав бандиту, – що потяги зупиню. Не приїде російське злодійство сюди. Живіть з миром, але до ікон більше не лізьте, бо погано буде!

Кивнув бандит, а я побіг. Приїхав до ратуші, тільки забіг усередину, як крик.

– Узяти його! Баламут, бузувір, бунтівник! – Це той дядько кричав, який вчити мене намагався. Мабуть, велике цабе, бо одразу підхопили мене під білі рученьки. – Що це ти несеш? Украв щось, негіднику!

– Я до полковника Роттенбурга, в особливо важливій справі! – крикнув я та так подивився, що ледь не блискавки з очей посипалися. Відступили від мене стражі. Показав я свою перепустку. Тут і Нікольський підбіг.

– Це до радника Роттенбурга! – підтвердив він.

– Ой, та це ж Іван Карпович Підіпригора! – крикнув хтось у натовпі.

– Ні! – запевнив я.

– Та я ваш портрет у журналі бачив! Ви!

– У журналах портрети Івана Карповича несправжні малюють, щоб не могли злочинці його впізнати. А я схожий на портрет, але не Іван Карпович.

– Не Іван Карпович, бо Іван Карпович до Львова тільки збирається! – підтвердив Нікольський.

– Ходімо, – прошепотів я йому, і він мене вивів з натовпу. Вже на сходах спитав я, що там із потягом.

– Пасажири пересіли і вирушили на Санкт-Петербург. Але їхати будуть неквапливо, бо пропускають ешелони, що прямують на фронт, – доповів штабс-капітан.

– Яка наступна станція?

– Здолбунів. Вони там десь за півгодини будуть.

– Там жандарми є?

– Так, звісно, це ж прифронтова зона.

– То накажіть потяг затримати і попросити всіх пасажирів вийти. Багаж нехай залишають у вагонах, мовляв, нічого страшного, дрібний ремонт, невдовзі поїдуть.

– Для чого це, Іване Карповичу?

– Серед пасажирів буде така висока чорнява красуня з двома валізками багажу. І от вона неодмінно багаж залишати не схоче, вийде з ним. І там її треба обережно арештувати. Дуже обережно, бо у красуні зброя є і користується вона нею добряче.

– Фатальна красуня! Це як у тій вашій історії про пограбування потяга? Так? – захоплено вигукнув Нікольський.

– Але треба бути готовим, що замість красуні може бути красень. З тими-таки двома валізками, з якими не схоче розлучатися. Тоді арештувати і його. Теж дуже обережно.

– О, то злочинців двоє? Кривава парочка! – зрадів штабс-капітан.

– Ігорю Володимировичу, злочинець один! – пояснив я. – Але він може набувати різного вигляду. Головна риса – дві невеличкі, але важкі валізи.

– А що там?

– Дещо важливе. І ще раз кажу, щоб брали власника валіз обережно!

– Візьмуть. А що це у вас? – Нікольський указав на пакунок, який я ніс.

– Хочу дещо показати полковнику.

Я зайшов до кабінету Роттенбурга, а штабс-капітан побіг телефонувати у Здолбунів. Полковник сидів за своїм столом приголомшений, дивився приреченими очима у порожнечу.

– А, Іване Карповичу, – сказав в’яло.

– Можете викликати владику? – попросив я. – Треба дещо уточнити.

– Ну так і їдьте до нього! – полковник аж махнув рукою.

– Ні, краще він сюди. Викличте, повірте, владика буде задоволений.

– Чим тут можна бути задоволеним! – роздратувався Роттенбург. – Ми програли! Ця ікона зламає кар’єру і владиці, і мені, і ще багатьом! Ми в дупі!

– Та почекайте, час до вечора ще є, – усміхнувся я.

– Чого чекати? Чого? – з відчаєм спитав Роттенбург.

– Дива, пане полковнику, дива! – вигукнув я.

– Якого дива? Дивотворну ікону викрали!

– Але залишається ще ж найкращий сищик імперії! – Я переможно усміхнувся і тієї ж миті відчув, що яблуко мого тріумфу гризе якийсь червак сумнівів. Не кажи гоп, поки не перескочиш, я все розгадав і все продумав, але чи не може бути мій супротивник іще хитрішим? Можливо, він не розслабляється, як я, а до кінця справи бореться і хитрує?

– Іване Карповичу, до чого ви ведете? – спитав Роттенбург.

Я схопився.

– Я зараз! І викличте владику! – сам побіг до Нікольського. Зіштовхнувся з ним у коридорі.

– Іване Карповичу, потяг уже у Здолбунові.

– Зв’язок зі станцією є? – спитав я.

– Є.

– Начальник станції може бачити потяг зі свого вікна?

– Зараз дізнаємося. – Ми побігли до телефону.

Начальник станції потяг із вікна бачив, і я наказав йому у подробицях описувати всіх пасажирів. Чиновник описував. Згадав про чоловіка з двома невеличкими і, судячи з усього, важкими валізами.

– Як він виглядає?

– Середнього зросту, з черевцем та залисинами.

– Не він!

– Але от його арештовують, – доповідав начальник станції.

– Дарма. А є ще хтось із пасажирів, хто вийшов із багажем?

– Ні, більше нікого.

– А хтось із пасажирів намагається піти з перону?

– Ні.

– Чорт забирай! – Я відчував, що мене намагаються перехитрити. Аби я був там, на місці, я б усе швидко розгадав, але не по телефону!

– Можна відправляти потяг? – спитали зі Здолбунова.

– Ні!

– Але у нас напружений розклад і…

– Ні! – крикнув я. Той чоловік ніколи б не залишив здобич у вагоні. Вагон можуть забрати, поміняти. Ні, золото з ним.

– Той чоловік, якого заарештували, намагається пручатися, – доповідає начальник станції. – Щось показує на вагони.

– І на свої валізи? – здогадався я.

– І на свої валізи. Ой, зачекайте! – здивовано каже начальник станції.

– Що таке? Кажіть! – заволав я.

– Якась дама пішла з перону. Просто по коліях. Бідолашка, вона ж вагітна, куди?

– Вагітна? – здивувався я.

– Так, десь місяць шостий, живіт уже великий. У мене донька зараз така.

– Узяти її! – заверещав я. – Негайно!

– Що? – перелякано спитав начальник станції.

– Накажіть жандармам схопити її! Це небезпечна злодійка, вона вбиває дітей! Узяти!

– Зараз, зараз! – начальник станції кинув слухавку і кудись побіг. Чутно, як наказував затримати жінку. Потім повернувся на зв’язок. – Я наказав.

– Тепер доповідайте, що бачите? Де жінка?

– Вона вже на краю станції! Як вона швидко бігає!

– Ця жінка – шпигун! Ви мусите її арештувати! Піднімайте на ноги всю поліцію! Обшукати, але знайти. Не дайте їй втекти!

– Слухаюсь!

Начальник станції побіг виконувати накази, залишив слухавку. Я чекав. Був дуже знервований.

– Іване Карповичу, що відбувається? – спитав переляканий Нікольський.

– Дещо! – грубо відповів я. – Зачекайте!

Хвилин за п’ять начальник станції повернувся. Він аж заїкався від хвилювання. Сказав, що жінку оточили неподалік від станції, але вона почала відстрілюватися і вже вбила двох жандармів.

– Не випустіть її! Скоро в неї закінчаться набої! Візьміть її!

Ще хвилин за десять начальник повідомив, що жінку таки арештували.

– Одягніть їй кайдани на руки та ноги, відрядіть десять озброєних людей, яких очольте особисто. І везіть її до Львова!

– Я не можу покинути станцію!

– Це наказ, справа державного значення! Всю відповідальність бере на себе полковник Роттенбург із охоронного відділення! – сказав я з металом у голосі.

– Слухаюсь!

– І подивіться, що у невеличких валізках затриманого чоловіка.

Невдовзі виявляється, що там звичайне вугілля. Я так і думав.

– Відправляйтеся якомога швидше! І дивіться за затриманою, відповідаєте за неї головою!

Я поклав слухавку і відкинувся у кріслі. В мене заболіла голова, але розслаблятися було зарано.

– Що то за жінка? Вагітна і відстрілювалася? – здивовано спитав Нікольський.

– Владика прибув! – повідомив секретар Роттенбурга.

– Вже ідемо, – сказав я.

У кабінеті полковника на нас чекав виснажений архієпископ. Коли побачив мене, підхопився.

– Іване Карповичу, скажіть що ви її знайшли, благаю! – закричав владика.

– Знайшов. Ви біля неї сидите, – кивнув я. Євлогій аж підстрибнув, наче побачив гадюку. Ошелешено подивився на дошку в чорному папері, яку я залишив біля столу полковника.

– Що? Як? – ошелешено спитав.

Я розірвав папір і показав ікону.

– Ось, великий образ Почаївської ікони Божої матері. Ви ж його шукали?

– Але… але… – Владика вирячив очі, хапав ротом повітря, наче риба на березі. – Але як це? Де? – питав він у мене і показував на образ.

– Злочинці забрали всі коштовності, обдерли оклад, залишивши ікону ось у такому вигляді. Та головне ж не золото, а святий образ. Його я знайшов.

Тиша. Євлогій, Роттенбург та Нікольський втупилися у ікону.

– Панове, щось не чую слів вдячності, – поскаржився я.

– Але… Паства не зрозуміє! – пролепетав владика. – Без окладу, без прикрас.

– Це та сама ікона? – Роттенбург перейшов на шепіт.

– Так, вона, – кивнув Євлогій, обдивившись образ.

– Іване Карповичу, як ви змогли? – спитав полковник.

– Довелося докласти великих зусиль, – відповів я. – Оклад та прикраси, сподіваюся, що всі, їдуть зараз до Львова. Будуть уже увечері. Думаю, що вам потрібно знайти місцевих ювелірів, щоб ті до ранку все зробили. А потім уже можна буде влаштувати урочисту зустріч святого образу.

– Їдуть? – крикнув Євлогій.

– Їдуть, – кивнув я.

– Спаси вас Господи! – Архієпископ кинувся до мене обійматися. – Іване Карповичу, дякую!

– Немає за що. Але, владико, розслідувати цю справу мені допомагало кілька людей, яким я хотів би віддячити, бажано грошима…

– Просто назвіть суму!

– Тисяча рублів. Я розумію, що це багато…

– Дріб’язок! – закричав Євлогій. Миттєво зателефонував Рафаїлу і наказав привезти потрібну суму з єпархіальної казни. – Господи, знайшлася! – Він став на коліна перед іконою, молився, кланявся і цілував. Ми вийшли до приймальні, щоб не заважати.

– Іване Карповичу, як вам це вдалося? – спитав Роттенбург. – Розплутати такий злочин у чужому краю, серед чужих людей!

– Ну, край незнайомий, але люди майже наші. До того ж у кожного краю є свої знавці, допомога яких може робити дива, – пояснив я.

– Але оклад і дорогоцінності справді знайшли? – поцікавився полковник.

– Думаю, що так.

– А як можна в цьому переконатися? – спитав Роттенбург.

– Ну, невдовзі до Львова привезуть одну вагітну жінку, пропоную добре її обшукати.

– Вагітну жінку? Для чого її обшукувати? – здивувався Роттенбург.

– Просто зробіть це. Зараз я піду відпочину. Ігорю Володимировичу, чи не важко вам буде десь години за три привезти мені гроші від владики, ну і новини, які будуть на той час? – спитав у Нікольського.

– Ні, зовсім ні!

– І стежте за цінним вантажем, який їде до нас зі Здолбунова. А тепер виведіть мене, будь ласка, з будівлі, а то боюся зіштовхнутися з тим чоловіком, який усе хоче посперечатися зі мною.

Зі штабс-капітаном ми спокійно вийшли, я зупинив візника і відбув додому. Знову вийшов раніше, подивився, що і як навколо, потім зайшов до квартири. Сусідів не було, у мою кімнату ніхто не навідувався. Я зачинився і влігся відпочити. Був украй вимучений. Заплющив очі і провалився у сон. Прокинувся вже від стуку У двері.

– Хто там? – за давньою філерською звичкою ніколи не питав, стоячи за дверима. Тільки за стіною, так надійніше.

– Іване Карповичу, це я! – почувся голос Нікольського. Голос збуджений і радісний.

– Зараз, одягнуся.

Впустив штабс-капітана, той аж світився від щастя.

– Я наказав ще у дорозі до Львова обшукати ту вагітну жінку. Так от, по-перше, виявилося, що це чоловік! А по-друге, що він вагітний золотом і скарбами, які були при іконі!

– Добре, – кивнув я. – Всі скарби?

– Здається, що так! Владика зібрав найкращих львівських ювелірів, вони готові ставати до роботи, як тільки золото прибуде.

– Його хоч добре охороняють?

– Полковник наказав подвоїти охорону.

– Що ж, чудово.

– Іване Карповичу, ви мій кумир! Я знав, знав, що ви найкращий сищик імперії і справжній талант! Але одна справа, коли читаєш про ваші дивовижні подвиги, і зовсім інша, коли ви робите їх на моїх очах! Іване Карповичу…

– Припиніть, а то мені ніяково, – заспокоїв штабс-капітана. – Мене попросили про послугу, я зробив, що міг. Про гроші не забули?

– Ні! Ось тисяча рублів від єпархії і ще окремо п’ятсот рублів від владики, який низько вклонявся. Він би сам приїхав вручити, але дуже заклопотаний підготовкою до завтрашньої хресної ходи. – Нікольський подав мені два конверти. Що значить благородна людина – запакував гроші. – А ось це премія вам, Іване Карповичу, від охоронного відділення за сприяння збереженню порядку на звільнених територіях, – подав мені ще один конверт.

– Я ж солдат, чи я маю право отримувати такі премії? – засумнівався я.

– Іване Карповичу, ми ж просили вас про послугу не як солдата, а як найкращого сищика імперії, то і оплачуємо ваші послуги відповідно. І не хвилюйтеся, ці гроші не проходять у паперах, про них ніхто не знатиме.

– Що ж, дякую, штабс-капітане.

– Дозвольте вас відвезти до пана полковника, на святкування?

– Я приїду сам, пізніше. Зараз мені треба зробити візити моїм помічникам.

– Ми чекатимемо на вас.

– Я намагатимуся швидко.

Поїхав спочатку до Войцеха. Прихопив із собою пляшку коньяку, ще у крамниці докупив минтусів. Войцех моїй появі не здивувався, запросив до хати. Видно було, що жив він сам. На стіні висів портрет жінки, мабуть, дружини, схоже, що покійної.

– Начуваний про ваші пригоди, Іване Карповичу, – сказав він.

– О, у вас хороша агентура, – усміхнувся я.

– Ну, люди сповіщають за давньою звичкою.

– Дозвольте вас пригостити. Коньяк п’єте?

– З хорошим гостем чому б і ні?

Ми всілися за стіл, Войцех почав розкладати закуски, я відкоркував пляшку.

– То що ж відбулося у льосі Когута? – спитав господар, судячи з усього, дещо обізнаний у подіях навколо ікони.

– Він не врахував акторських здібностей одної людини.

– Що це значить?

– Йому трапився офіцерик, гоноровий та дурний. Ну, знаєте, як буває: хвалько, патякало, брехун. Когут мав його за дурника і вирішив, що прибере його у зручний момент. Але дурник виявився значно розумнішим, аніж здавався.

– О, це найгірше: вважати розумну людину за дурника, – закивав Войцех.

– Когут помилився. Так само як і Балтер.

– Когут був молодий і гарячкуватий. Але як Балтер купився?

– Здається, у Балтера була мрія, – посміхнувся я.

– Це про Америку?

– О, Войцеху, а ви багато знаєте.

– Я останній раз допитував Балтера. Його чекав суд та довгий термін ув’язнення. І він почав розповідати, що мріє виїхати звідси, до Америки, де є якийсь жид, який зібрав цілу банду і тримає у своїх руках усе узбережжя. Це правда, Іване Карповичу?

– Не знаю. Але мрія у нього була. І коли людині пропонують здійснення мрії, вона, навіть така розумна й обережна, може втратити пильність. Для виїзду до Америки Балтеру запропонували вбити Когута, узяти його гроші і документи, які сам Балтер і зробив.

– Але він міг і собі зробити! І гроші були.

– Ну, частка Балтера у справі була невелика, найбільший шматок забирав Когут. Вистачило б і тих грошей, але ж до Америки приємніше їхати багатієм. Може, ще якісь причини?

– Жінка, – кивнув Войцех. – Подруга Когута, з якою той збирався до Америки. Ружена, чешка з Моравії. Її спочатку знайшов Балтер, викупив із борделю в Кракові, привіз сюди. А потім вона здибалася з Когутом. Був навіть скандал, бо батяр не може забрати подругу іншого батяра. Але Когут заплатив досить великі гроші, і Балтер казав, що проблем ніц.

– О, але ревнощі залишилися, – кивнув я. – Ну от усе й стало зрозуміло. Коли вони перестріляли Когута і його людей, то поїхали на вокзал. Балтер і його спільник, одягнений жінкою.

– Жінкою! Ну хитрий!

– Дуже хитрий. Балтер тримав золото при собі, але спільник умовив його взяти носія. Потім якось зміг украсти його документи і навів жандармів. Балтер поліз у кишеню по паспорт, а там виявився порізаний папір. Балтер запанікував, спробував утекти, і його вбили.

– Він добре підробляв документи, але для справжніх справ був занадто нервовий. Хіба що водієм, – кивнув Войцех. – То вип’ємо?

– За людей, які все знають! – запропонував я, і ми випили по чарці.

– І що було далі? – спитав господар.

– Далі спільник, точніше чорнява ставна жінка, сів у потяг і поїхав до Санкт-Петербурга, звідти до Архангельська, де мав сісти на пароплав і відбути до Америки. Інший злочинець розслабився б, але цей жук був не з таких. Він був готовий до того, що поліція може розпитати візника на вокзалі й почне шукати жінку з двома невеличкими валізами. Тому пішов до туалету і переклав усю здобич на себе. Мабуть, у нього був заздалегідь підготовлений жилет, чи щось таке. Воно випиналося з-під сукні, тож він став зображати вагітну. Таку дитинку вагою пуд із лишком носив.

– Ну, хитрий! – посміхнувся Войцех.

– Дуже хитрий. Навіть коли у Здолбунові потяг зупинили, він би втік. Бо жандарми шукали власника двох невеличких валіз, які на прохання вагітної виніс із вагона якийсь дурник. Його арештували, він почав пручатися, вся увага на нього, а наш герой зайшов за вагон і пішов коліями геть. Втік би, десь перевдягнувся б у чоловіка з пузцем і продовжив би шлях до пароплава, але попався.

– Випадково?

– Ні. Я порадив жандармам подивитися, чи не хоче хтось утекти. Вони помітили вагітну, що стрибала через колії, наче коза. Почали переслідування, а жіночка стала відстрілюватися. Вбила двох, потім у неї закінчилися набої, і їй довелося здатися.

– Слухайте, та це якийсь природжений злодій! Тонкий психолог, чудовий актор, влучний стрілець! Хто він такий? – у захваті спитав Войцех.

– Колишній офіцер російської армії. Викрав полкову касу, його спіймали, відправили до Сибіру, звідки він попросився спокутувати провину кров’ю на фронті. Перевели на передову простим солдатом, але в жодному бої він участі не брав, пограбував ротну касу, втік, вештався у Львові, вигадав план, зумів знайти співучасників і взяти велику здобич.

– А що це була за здобич, Іване Карповичу? – спитав Войцех. – Люди кажуть, що якась дуже велика, і навряд чи просто гроші, якщо аж у Петербурзі захвилювалися. Тоді що?

– Це залишиться між нами?

– А кому мені розповідати? Сусідам? – посміхнувся Войцех.

– Ікона. Великий образ Почаївської Божої матері. Завтра урочисто прибуває до Львова.

– Але для чого красти ікону? Кому її продаси?

– На іконі було навішано багацько прикрас Пуд золота, коштовності у прикрасах.

– О, тоді розумію. Перфектна здобич!

– І політична справа. Когуту все було байдуже, він виїжджав звідси, а місцеві бандити могли б дуже постраждати. Так само, як і не бандити.

– Але тепер усе буде спокійно?

– Сподіваюся.

– То вип’ємо за спокій. Як людина немолода, я навчився його цінувати, Іване Карповичу, – сказав Войцех.

Ми випили, ще посиділи, потім я дістав гроші.

– Ось моя вдячність за вашу допомогу, – віддав йому.

– Це не дуже обтяжливо для вас? – поцікавився Войцех.

– Навпаки, дуже приємно. Так само, як і працювати з вами.

Ми потиснули один одному руки, і я поїхав. На Личаків. Знайшов там Тонька, і він отримав свою частину. Дуже здивувався, аж злякався.

– Що за це треба зробити?

– Відпочити і подякувати Господові нашому, – сказав я йому і тоді вже поїхав до Роттенбурга.

Там на мене чекало шампанське, закуски, потім забіг і владика, який розцілував у губи і дуже дякував. Полковник запропонував продовжити свято в якомусь закладі, ми вийшли в коридор, у будівлі ратуші було вже майже порожньо, але на сходах нам трапився генерал Він був знайомий з Роттенбургом, вони заговорили, і полковник, мабуть під впливом ейфорії, представив нас.

– Командувач шістнадцятим армійським корпусом, генерал від інфантерії Платон Олександрович Гейсман. Найкращий сищик Російської імперії Іван Карпович Підіпригора, – урочисто промовив полковник, і я аж розчервонівся від ніяковості. Витягнувся струнко, все ж таки перед генералом стояв.

– О, Іване Карповичу! – Генерал чомусь дуже зрадів і подав мені руку. Я віддав йому честь, хоч був у цивільному. – Відставити! – наказав генерал і руку тримав. Я її боязко потиснув. – Дуже радий вас бачити. Багато чув про ваші подвиги у Східній Пруссії, які описав «Воєнний літопис».

– Пане генерале, це не останні подвиги Івана Карповича, – похвалився Роттенбург.

– Слухайте, а не хочете поїхати зі мною до корпусу? – зненацька спитав генерал. – Там у нас є одна загадкова справа, якраз для вас.

– Що за справа? – здивувався я.

– Ми знайшли трьох чоловіків. Без документів, мовчать і посміхаються, дивно виглядають. Я ще такого не бачив, тому побоююсь, чи немає тут якогось австріяцького підступу, – сказав Гейсман.

– Пане генерале, Іван Карпович зараз зайнятий і… – почав Роттенбург.

– Без документів і мовчать? Одразу троє? – спитав я і згадав справу Іллі Благово. Невже я зможу її розплутати?

– Так, ви щось про це знаєте? – зацікавився генерал.

– Ні, але мені було б цікаво розслідувати цей випадок. Та я зараз у розпорядженні пана полковника, – розвів я руками.

– Михайле Готфрідовичу, чи не зробите мені послугу? – звернувся генерал до полковника. Той знітився, подивився на мене.

– Іване Карповичу, ви досить заморилися за останній час… – почав полковник.

– Так точно, пане полковнику, але залюбки допоміг би армії розібратися у цій справі. Якщо, звісно, ви дозволите.

Полковник зітхнув.

– Ну добре, завтра і післязавтра будуть урочистості з нагоди прибуття ікони. Я можу відпустити вас на два дні. Цього вистачить?

– Не знаю, пане полковнику, але спробую встигнути.

– Ось і добре! – зрадів генерал. – Тоді прошу за мною, машина мене вже чекає!

– Може, хоч повечеряєте? – запропонував полковник.

– О, це залюбки! – зрадів генерал. – Знаєте тут якесь хороше місце?

– Аякже.

І ми відбули до ресторації «Біля кривої липи», де на нас чекав невеличкий бенкет, який тривав аж до третьої години ночі. Було багато тостів, здебільшого на мою честь, але і я не забував про мудре керівництво.

Люди-трава

ночі ми вийшли з ресторації, тепло попрощалися з полковником і сіли в машину до генерала У того було розкішне чорне авто.

– «Хорх» – мій трофей, дістався від австрійського колеги, якому довелося драпати з-під Рогатина! – похвалився генерал. – Рушай! – наказав водію і невдовзі заснув.

Я теж задрімав, у авто було тепло і добре. Уклав генерала на сидінні, а сам приліг на підлозі, підклавши під бік кожух, який дав водій.

Непогано виспалися, а прокинулися від канонади. Я вже, чесно кажучи, від неї відвик, тож одразу засумував. А генерал тільки потягнувся і наказав зупинитися біля першого ж колодязя. Коли побачив мене на підлозі, заметушився, попросив вибачення.

– Не хвилюйтеся, пане генерале, спав, як немовля, – запевнив я.

Ми зупинилися, попили холодної водички з колодязя, вмилися і поїхали далі.

– Добряче ми вчора посиділи, – покрутив головою генерал. – А що святкували? А то розмов багато про ваші подвиги, а що саме зробили – незрозуміло.

– Пане генерале, вибачте, але нічого не можу сказати без наказу полковника, – розвів я руками.

– Усе секрети якісь, – посміхнувся генерал. – Ну добре, перейдімо від ваших секретів до наших таємниць. Так от, зараз ми ведемо наступ на південь, у район міста Стрий. Потроху наступаємо, супротивник чинить відчайдушний спротив. І ось солдати 187-го аварського полку в прифронтовій смузі затримали трьох чоловіків дивної зовнішності та й поведінки. Бліді, сиві, погано одягнені, дуже худі, зі слідами тортур.

Я кивав, сам думав, що на випадок Іллі Благово це вже не зовсім схоже, але все одно цікаво.

– Документів при них не було, зброї теж, патруль доставив їх до штабу. Причому довелося везти на возі, бо були такі слабі, що не могли іти. У штабі допитували їх. І польською, і німецькою, і угорською, і чеською, і місцевою говіркою, але всі троє мовчать. Коли дали їм поїсти, то жадібно накинулися на харчі, з’їли по дві порції, але потім дуже страждали шлунками. Лікарі зафіксували майже дистрофію, вважають, що цих хлопців морили голодом і били. Але хто це робив і для чого – незрозуміло. Ми склали рапорт, надіслали його до штабу армії. Звідти прийшов наказ відправити тих людей разом із полоненими. Але поки не можемо, бо вони дуже виснажені і не можуть самі навіть до вітру ходити. До того ж, далі перебувають у дивному стані. Все б нічого, але я побоююся, що наш супротивник може вдатися до якихось нечесних методів ведення війни. Розумієте, тут у Галичині відбувся повний розгром австріяків. До зими їх витіснять за Карпати, і, якщо все буде добре, ми вийдемо до Угорщини. У таких умовах наш ворог може бути здатен на все.

– Що ви маєте на увазі? – спитав я.

– Що ці троє чоловіків можуть бути жертвами якихось нелюдських експериментів.

– Чого?

– Ну, наприклад, якісь гази, після обробки якими солдати стають такими, як ті люди: безпорадними, наче рослини. Або нагодували їх чимось, або ще щось. Звісно, можливо, я перебільшую загрозу і все пояснюється дуже просто. Але нам треба знати, звідки взялися ті люди і чи немає загрози нашим військам. Тому я й запросив вас, Іване Карповичу, щоб дізнатися.

– Мені треба буде побувати на місці.

– Звісно ж. Я віддам у ваше розпорядження свого ад’ютанта і авто, – сказав генерал. – Прошу про результати вашого розслідування доповідати особисто мені. Якщо мої підозри не підтвердяться, що ж – добре, вважатимемо, що це просто прогулянка. Якщо ж виявиться, що є загроза, то вживатимемо заходів.

Невдовзі ми приїхали до штабу корпусу, де генерал запросив мене поснідати. Посадив за один стіл з собою. Я намагався відмовитися, мовляв, як можна сидіти солдату за одним столом із генералом.

– Солдату, може, й ні, а от найкращий сищик імперії зробить мені честь, – засміявся генерал.

– Моя слава значно перебільшена.

– Іване Карповичу, я непогано знаю полковника Роттенбурга і жодного разу не бачив його в такому захваті, як учора. Ви його вразили, а це треба вміти. Смачного.

Ми добре поснідали, після чого генерал представив мене своєму ад’ютанту, капітану Семену Івановичу Мурзіну, чорнявому та бравому. Той посадив мене у своє авто. Спитав про зброю.

– Їдемо до лінії фронту, яка зараз нестабільна, ми наступаємо. В тилу можуть трапитися невеликі загони ворога, а також розвідка. Через це краще мати зброю, – пояснив капітан.

– У мене браунінг, – я показав його Мурзіну. – Вистачить?

– Цілком. Тоді вперед.

І ми поїхали дорогою, що поступово набувала рис, які я бачив на прифронтових дорогах у Східній Пруссії. Почали траплятися розбиті вози, кілька спалених авто. Потім уже попадалися і трупи австріяків на узбіччі – своїх, мабуть, наші солдати збирали. Проїхали майже знищене село, від якого залишилася тільки одна стіна зруйнованої церкви. Попереду гриміли гармати.

– Важкі бої? – спитав я.

– Важкі, але це приємна важкість, бо ми наступаємо. Читав про ваші пригоди у Східній Пруссії, ось там було по-справжньому важко. До речі, чули, ваш товариш Бобров знову відзначився, – розповів капітан.

– І що цього разу?

– Поліз у розвідку разом із телефонним кабелем, по якому почав коректувати вогонь артилерії, завдяки чому було знищено дві німецькі роти. Його викрили, але він зміг відбитися, ще й притягнув язика.

– О, він природжений воїн, справжній козак, – кивнув я.

– У німецькому тилу було страшно?

– Страшніше було, коли нас розстрілювали з гармат у чистому полі. А в тилу ми ішли лісами, Бобров вів за мапою, уникав сіл та доріг, наче прогулювалися. Розкажіть про тих полонених. Я хотів би їх побачити.

– Так, зараз, вони у польовому шпиталі, он за тим пагорбом.

Ще на під’їзді до шпиталю нам трапилася ціла валка возів з пораненими, яких відправляли до тилу. Страшна картина. Кров, яка проступала крізь бинти, скалічені люди. Я відвернувся, капітан теж спробував не звертати уваги. Ми спустилися з пагорба до невеликого хутора, його тепер повністю займав шпиталь. Нас провели до одної з невеликих хат, де під охороною лежали ті троє диваків. Лікар зі шпиталю дорогою розповів, що їх надзвичайна схудлість є наслідком дуже тривалого голодування.

– Ще вони не звикли до сонячного світла, – доповів лікар, молодий хлопець, мабуть, зі студентів.

– Чому ви так думаєте?

– Ну, коли їх підібрали, був сонячний день, але вже ж сонце пече не дуже. Та і його вистачило, щоб у них на обличчі з’явилися легкі опіки. Так буває, коли люди дуже довго не бачили сонця, відзвичаїлися від нього.

– У погребі вони сиділи, чи що? – здивувався я.

– Так, судячи зі стану їхніх очей, сиділи у приміщенні, де була постійна напівтемрява. І це тривало місяцями, може, навіть роками. Ось вони.

Солдат відчинив перед нами двері, і ми зайшли до кімнати, в якій лежали троє чоловіків. Не старі й не молоді – це єдине, що можна було сказати про їхній вік. Їм могло бути і тридцять, і п’ятдесят. Справді, дуже худі, сиві, з якимись порожніми поглядами і почервонілими обличчями.

– А для чого їх прив’язали до ліжок? Вони буйні? – поцікавився я.

– Ні, поводяться дуже спокійно. Днями лежать і дивляться у стелю. А прив’язали за наказом командира полку, бо ж невідомо, що це за люди, – пояснив лікар.

– Може, вони хворі? – спитав я.

– Хворі в тому сенсі, що на межі дистрофії. Ну, і ще їх катували. – Лікар піднімає ковдру, якою вкрито одного з трьох. На ногах видно сліди страшних опіків.

– Від чого це?

– Здається, від звичайного тавра, – сказав лікар.

– Може, їх допитували?

– Якщо й так, то давно. Кілька років тому, свіжих опіків немає.

– Тобто до війни?

– Задовго до війни.

– Вони щось кажуть?

– Ні. Їм же відрізали язики, – відповів лікар.

– Що? – здивувався я.

– Так, я сьогодні тільки помітив. У всіх трьох. Дуже грубо. Це робив не лікар, а якась людина без досвіду.

– Але для чого? – скривився я.

– Ну, зазвичай язики відрізають, щоб людина не могла нічого сказати.

– Який жах! І що вони роблять?

– Здебільшого сплять. Коли не сплять, то дивляться у стелю. Оживають, лише коли їм приносять їжу. В них страшенний апетит, але дуже слабкі шлунки. Я змушений посадити їх на сувору дієту, бо коли вони наїлися вперше, то ледь не померли.

Я підійшов до одного з трьох. Він не спав, очі розплющені, але на мене не відреагував.

– Вони хоч бачать? – поцікавився у лікаря.

– Бачать. Коли приносиш їжу, вони не лапають тарілку, а беруть шматок.

Я дав ляпаса чоловікові. Він наче нічого і не відчув.

– У них загальмовані реакції, особливо больові. Я колов їх голками – навіть не скрикували, – пояснив лікар.

– Як таке може бути? – спитав я.

– Не знаю, я не бачив опису таких випадків у жодній книжці з медицини. Якесь диво. – Лікар знизав плечима.

– Добре. Можливо, ми ще повернемося.

Ми з капітаном вийшли з хати. Навколо був невеличкий садок, у ньому лавка. Присіли, я попросив показати, де знайшли цю дивну трійцю.

– Знайшли ось тут, – капітан тицьнув у мапу. – За дві версти від села Межинці. Ми його атакували вночі. Звечора попрацювала артилерія, потім пішли в атаку і вибили австріяків. Вони відступили. Солдатам дали відпочити, а зранку відправили патрулі, щоб перевірити територію. Під час нічного бою частина австріяків могла розбігтися, тому патрулі мусили збирати їх у полон. Та замість австріяків натрапили на цих трьох. Їх знайшли вже по обіді.

– Вони ховалися?

– Ні, сиділи біля калюжі, з якої, судячи зі слідів, пили воду. Тікати не намагалися, як розповідали солдати з патруля, таке було враження, що ці троє п’яні, бо нікого не помічали. І вони були скуті ланцюгом.

– Ланцюгом? – здивувався я.

– Так. У них були кайдани на ногах, і кайдани з’єднувалися ланцюгом. Солдати спробували допитати цих трьох, але вони не відповідали. Коли їх били, то навіть не стогнали, просто гепалися на землю. Солдати злякалися, бо нічого подібного не бачили. Сповістили командира роти, той передав до батальйону. Ну ось так.

– Якийсь одяг на них був?

– Так, старі смердючі лахи, їх спалили потім, видали солдатські кальсони.

– Ми можемо поїхати на те місце, де їх знайшли?

– Так, звісно.

Поторохтіли. Дорога місцями була вкрита вирвами вибухів, обабіч неї валялися вбиті коні, стояли розбиті вози. Ну, хоч тіл загиблих тут не було. Позаду почулася канонада. Ми їхали від фронту. Я ще подивився мапу. Місце, де знайшли тих трьох, – за дві версти від Межинців, досить великого села, але ближче було кілька невеликих хуторів. Судячи зі стану людей, прийти здаля вони не могли.

Ми приїхали на місце знахідки. Ну, місце як місце. Калюжа вже майже висохла, дощів останнім часом не було.

– Ось тут вони і сиділи, – показав капітан. Я озирнувся, звірився з мапою, ще подивився. – До села іде ярок, мабуть, вони йшли ним.

– Ярок? Ходімо подивимося.

Ярок справді був неподалік, але густо заріс чагарниками.

– Ще один тут би проліз, але троє, у кайданах і скуті ланцюгом, – ні, – запевнив я. – Треба шукати на хуторах.

Ми поїхали на один із них, Мацеївщину. Він стояв в улоговині і складався з двох будинків, оточених садочками. До самого хутора вела бруківка, я аж позаздрив, бо справа це дорога. Ми під’їхали, зупинилися. Було тихо. Хутір був цілий, під обстріл не попав. Але двері у будинків виламано. Мабуть, постаралися мародери. Ми обійшли будинки, нічого підозрілого. Зайшли в один. Так, справді мародери, бо речі, які господарі не встигли забрати, було розкидано, частину посуду побито.

– Ми вживаємо заходів, щоб унеможливити розграбування захоплених сіл, але це важко, – пояснив капітан і зітхнув. – Можливо, це ще австріяки, коли відступали, тут порпалися.

– А ви не бачили, як тут, підвали зазвичай під сараєм чи під хатою? – поцікавився я.

– Не звертав уваги, – сказав капітан. – Печеною картоплею пахне. Я, на жаль, не встиг зранку поснідати.

Я придивлявся до підлоги. Дверцят у підпілля не було.

– Не знаю, як підвал, а горище тут є, – сказав капітан і показав на чорний лаз у стелі. – І драбина ось. Злазити, чи що?

І тут до мене дійшло, що справді пахне печеною картоплею. Дивно. Точніше, не дивно, а означає, що тут нещодавно смажили картоплю. Люди смажили, не миші ж. Капітан уже заліз на кілька сходинок.

– Капітане, а можна вас попросити? – сказав я, начебто спокійно.

– Що? – здивувався той.

– Допоможіть, будь ласка. Зараз.

– Добре. – Він зістрибнув з драбини. – Що таке?

– Та мене цікавить дещо на вулиці.

Ми вийшли.

– Зараз сідаємо в авто і спокійно їдемо, – прошепотів я капітану, а вголос почав верзти якісь дурниці про те, який гарненький садок.

Ми сіли у авто, водій розвернувся, і ми поїхали.

– Що трапилося, Іване Карповичу? – захвилювався капітан.

– Здається, у будинку хтось був.

– З чого ви узяли?

– Пекли картоплю! Ну я і дурень, як же не зауважив цього одразу! – роздратувався я сам на себе. Перехвалили мене у Львові.

– Треба послати туди солдатів! – сказав капітан.

– Ні, я сам. Зараз виїдемо з улоговини, я вистрибну на ходу і повернуся. Ви проїдьте далі і почекайте.

– Ні, я не відпущу вас самого, – закрутив головою капітан.

– Мені так зручніше.

– Я відповідаю за вас перед генералом. Головою! Або зі мною, Іване Карповичу, або пришлемо сюди солдатів.

– Добре, тільки діємо тихо.

Коли виїхали з улоговини, водій стишив хід, і ми вистрибнули. Побігли полем до невеликого гаю поруч. Почали спускатися до хутора. Дуже обережно.

– Давайте почекаємо, – запропонував я.

– Та ні, ходімо! – наполягав капітан.

– Чекаємо.

Ми розмовляли пошепки. Я розраховував, що наш візит налякає тих, хто був на хуторі, і вони, перечекавши, спробують піти з нього. Можуть схотіти сховатися у гайку, з якого ми прийшли. Тоді прийдуть прямо до нас. Ми сиділи в кущах, оплетених хмелем. Ідеальне місце, а якщо підемо до будинку, то будемо як на долоні.

– Ідуть! – прошепотів капітан.

Справді, з будинку вийшло двоє. Насторожено озиралися, потім побігли до нас. Були у цивільному, але один тримав гвинтівку. Не нашу.

– Це манліхер, австріяки, – прошепотів капітан.

– Беру стрільця, а ви другого, – відповів я.

Ті двоє наближалися і нервово озиралися на хутір. Спереду небезпеки не чекали. Коли ми атакували, то легко збили їх із ніг і обеззброїли. Капітан діяв не гірше за мене, я дарма за нього хвилювався. Ось уже хлопці лежали долілиць, а ми тиснули дулами їм у потилиці. Я зняв ремінь з одного, зв’язав ним руки за спиною, другого довелося в’язати його ж сорочкою. Потім посадили їх, капітан запитав, хто вони. Хлопці відповіли якоюсь геть незнайомою мовою.

– Не німецька, не чеська, не польська, не місцева. Мадяри! – здогадався капітан. – Ну, треба доправити їх до штабу.

– Зачекайте, збігаю подивлюся на хутір, – попросив я.

На хуторі знайшов підвал, звичайний, селянський, майже порожній. Заліз і на горище, там знайшов труп чоловіка. Зарізаного. У однострої австрійської армії. Мабуть, товариша тих двох. Повернувся, почав знімати з полонених чоботи.

– Іване Карповичу, та ви що? – аж злякався капітан, подумав, що я займаюся звичайним мародерством, яке люблять, на жаль, наші солдати.

– Ось що, – показав я ніж, який знайшов у чоботі одного з полонених. Кивнув. – Це вбивця, зарізав свого товариша. Труп залишився на горищі.

Полонений навряд чи розумів, що я кажу, але жести витлумачив правильно, почав щось пояснювати, мабуть, доводив, що мусив убивати і не перший почав. Інший похнюпився і сидів.

– Вперед! – наказав капітан, і ми повели полонених до авта. – Тепер у штаб?

– Та ні, ще один хутір поблизу є. Подивимося його. А полонених водій постереже, – запропонував я.

Ми поїхали до іншого хутора, полонених замкнули в багажнику. Цього разу вирішили автом не їхати, а підійти тихенько. Наказали водію чекати і пильнувати полонених, а самі пішли кукурудзяним полем до хутора. Коли наблизилися, то почули голоси. Там хтось був і зовсім не намагався таїтися. Запахло смаженим м’ясом.

– По-руськи балакають! – здивувався капітан.

Коли ми вийшли до хутора, побачили в садочку накритий стіл, за яким сидить двоє цивільних і четверо наших солдатів. Випивають, закусюють, регочуть. Стіл був ущерть уставлений їжею, а в центрі стояли дві сулії з вином. Свято.

Побачивши нас, особливо капітана, солдати аж підскочили, почали поправляти форму, шукати зброю. Гвинтівки їхні стояли під деревом осторонь, достатньо було б і одного озброєного ворога, щоб узяти їх у полон усім гамузом.

– Ваша благородь… – почав один із солдатів.

– Відставити! Яка частина? – гримнув капітан.

– Друга рота другого батальйону 187-го аварського полку! – доповів солдат, мабуть, старший.

– Що тут відбувається? – гнівно спитав капітан, хоч і так усе зрозуміло було.

– Та той, ми у патрулі були. Господарі запросили за стіл. А в нас же наказ місцеве населення не ображати, то ми і…

– Стали пиячити? – спитав капітан суворо.

– Ваша благородь, та яке ж пиячити? Це ж вино! – щиро здивувався солдат, товариші його мовчали.

– За стіл, за стіл, прошу пана! – заторохтів один із господарів, чоловік років п’ятдесяти, товстенький, з дрібними кучериками і ніжними, наче в молочного поросяти, щічками. Щось мені в його погляді не сподобалося. – За государя імператора! Слава Росії! Австрія – пся крев! – торочив він із якоюсь дивною вимовою і запрошував за стіл. Його товариш, чоловік років тридцяти, невисокий, але міцний, із суворим поглядом, тут же заходився міняти тарілки.

– Отже, зараз підете цією дорогою, – наказав капітан. – На ній стоїть штабне авто з водієм Він стереже двох полонених. Відведете їх до штабу батальйону. Я з вами пізніше розберуся. Кроком руш!

Солдати схопили гвинтівки і поспішили по дорозі. Тим часом із будинку жінка винесла цілу сковороду смаженого м’яса, яке так пахло, що капітан аж застогнав.

– Іване Карповичу, ну який же аромат! – Він дивився на мене, ніби чекав на дозвіл.

– Думаю, треба спробувати, не плювати ж на гостинність населення, – кивнув я. – Сідайте за стіл, а я сходжу до вітру.

Пішов за хутір. Хотів обдивитися. Хутір як хутір. У мене непоганий був, але порівняно з цим – так, хатинка жалюгідна. Складений з каменю, двоповерховий, під черепицею, з двома сараями, обнесений високою огорожею, знов-таки з каменю. Ну не хата, а просто замок якийсь. Заможно люди жили. І що цікаво, не побачив я жодного сільськогосподарського реманенту. Ну добре, коней могли конфіскувати чи свої, чи наші, коні на фронті завжди потрібні. Але ж косарки, молотарки мусили бути. Бо врожай треба збирати, який війська не затоптали. Та нічого подібного. Можливо, встигли вивезти чи сховати весь реманент. І недарма, бо біля хутора був бій. Сліди від куль та осколків на огорожі. Один снаряд виламав шматок стіни, зараз забитий дошками. Далі дивом уціліла копа соломи.

– Пане, прошу до столу! – Старший із господарів за мною ув’язався. Усміхався щедро, але відчув я, що нервує. Воно ж і нічого дивного, бо чужа армія, люди зі зброєю, важко тут спокій зберігати.

Повернувся я за стіл, де капітан вже розправлявся з дебелим шматком м’яса. Жінка, яка винесла сковороду, поставила і сулію ще чогось.

– Перфектне вино, найкраще! Для панів офіцерів! – пояснив господар.

Я пити відмовився, мовляв, занадто посвяткував у Львові й продовжувати не хочу.

– У мене, капітане, такий організм, що два дні поспіль пити він відмовляється, хіба що у присутності осіб правлячого дому. Зазвичай же після доброї пиятики відпочиваю з тиждень, – пояснив я.

– Корисна звичка, Іване Карповичу, вона вбереже вас від запоїв, які, як відомо, є справжнім лихом для руської людини, – глибокодумно заявив капітан і негайно випив. Закректав, покрутив головою, втер вуса. – Нічого собі вино! Коньяк, і градусів на п’ятдесят! Вогняна вода!

Ми далі снідали, я хотів поговорити з господарем хутора про те, чому він тут залишився, але він торочив про государя імператора та славу Росії – чи вдавав, що мене не розуміє, чи справді не розумів. А я старанно підливав капітану, який уже після третьої чарки спитав, чи не варто нам відпочити по трудах.

– Відпочивайте, капітане, а я поки що поїду до села, подивлюся, що там, і на зворотному шляху заїду до вас, – запропонував я і звернувся до господаря: – Пану офіцеру треба відпочити, – склав долоні під щокою, щоб було зрозуміло.

Господар хутора одразу закивав головою, заусміхався, але, як мені здалося, був не радий гостю. Ну, нічого дивного. Ми поклали капітана в хаті, я пішов до авта, узявши зі стола кілька пиріжків, по шматку м’яса та хліба Сам був багато років у нижніх чинах, слину ковтав, дивлячись, як інші жеруть. Коли прийшов, водій палив цигарку. Полонених у нього забрали, їжі дуже зрадів. Я дав йому час поїсти, далі ми поїхали до села. Воно стояло порожнє, частина хат згоріла, інші було пограбовано. Жодної людини. Чи то австріяки вигнали, чи то місцеві самі втекли від війни. Я ходив по вцілілих хатах, рився на згарищах, але нічого цікавого не знайшов. Підійшов до колодязя, набрав дерев’яним цеберком води, помив руки. Сумно мені стало від того, що бачив навколо. Жили ж тут люди, працювали, будували, сподівалися на щось. А зараз людей немає, половини хат немає, залишилися згарища та запустіння. Клята війна І нехай би як раніше, з турками чи татарами, дикунами та магометанами, а то ж між християнськими народами отакий непотріб стався. Тьху! Як до такого дійшли?..

Поїхали ми по капітана. Коли дісталися до хутора, господар нас уже чекав. Знову запрошував за стіл, але я наказав розбудити капітана. Того вивели трохи опухлого, напоїли холодним пивом. Потім ми поїхали, господар махав нам рукою, його помічник стояв поруч.

– Які гостинні люди! – зітхнув капітан, тримаючи в руках подарований кухоль із пивом. – Все-таки Галичина чекала на наше звільнення. Ну, за винятком австріяків та поляків, які відомо, що за народ. А руські люди чекали і дуже нам радіють.

– Та які ж руські, коли вони російською говорити не вміють? – здивувався я.

– Це тому, що пережили багато років папістського поневолення, а тепер швидко згадають мову, – запевнив капітан. – Щось знайшли у справі?

– Ні, – відповів я. – Хоча… А ось, капітане, дивно ж, що хутір був під обстрілом, один снаряд влучив в огорожу, а зовсім поруч копа соломи ціла, не згоріла.

– Може, вона сира?

– Та дощів же давно не було, звідки сирість?

– Ну, тоді просто пощастило. У бою по-всякому буває.

– Ага, – кивнув я. – Тільки підозріло.

– Що саме, Іване Карповичу? – здивувався капітан.

– Треба перевірити цей хутір.

– Уже ж перевіряли.

– Ну, ми так, ззовні тільки. А я хочу глибше копнути.

– Для чого? Хутір як хутір, господар гостинний. Але він і мусить бути гостинний з військами-визволителями!

– Просто всі навколишні села та хутори порожні. А ось ці чогось залишилися, – замислився я.

– Ну, хутір багатий, не схотіли кидати. До того ж, може, справді раді звільненню від австрійського ярма.

– Не знаю, не знаю, – закрутив я головою.

– Іване Карповичу, та не причетні вони ні до чого, кажу вам. Зараз, заїдемо до штабу батальйону, я накажу покарати солдатів, які в патрулі за стіл сіли, а потім поїдемо назад.

Я хотів сказати пану капітану, що він же сам також за стіл сів, але вчасно згадав, що офіцерам у нашій армії дозволяється значно більше, аніж солдатам. І не тільки в армії. Згадав, як їх благородь штабс-капітан Мельников, начальник мій у Києві, на роботі коньяк пили чи до хористок на конторському візнику їздили. Аби я таке зробив, одразу б звільнили, а панам офіцерам усе можна.

Щоб не поринати у бунтівні думки, почав згадувати про Моніку, за якою дуже скучив, про Єлизавету Павлівну, Уляну Григорівну, про хутір свій улюблений, графа, який тепер десь на фронті. Чи хоч живий? Так же він війни чекав, так мріяв прославитися і вийти з моєї тіні.

Невдовзі приїхали ми до штабу батальйону, який розміщувався у порожній школі якогось села, теж знелюднілого. Нас зустрів командир батальйону, сказав, що допитав полонених.

– На жаль, нічого цікавого. Вони відбилися від своєї частини тиждень тому, про теперішню диспозицію на передовій не знають. Зараз відправлю їх далі в тил, – розповів командир.

– А у вас тлумач є з угорської?

– Немає, але один із полонених розмовляє на ідиші, це така жидівська мова, а з неї є.

– Дозвольте поговорити з полоненим, – попросив я.

– Звісно.

Капітан залишився з командиром батальйону, а мене відвели за школу, де у траві сиділи полонені. До мене підійшов молодий хлопець.

– Єфрейтор Фазанов, тлумач, – доповів мені гучно, а потім тихенько спитав: – Іване Карповичу, це ж ви? – аж тремтів від хвилювання.

– Я.

– Я вас упізнав. Читав ваші пригоди! Для мене велика честь зустріти вас!

Він був худенький, чорнявий, дуже схожий на жида, але ж їх до армії не призивали.

– Звідки знаєш ідиш, єфрейторе?

– Мій батько вихрест. Сам знав і мене навчив, хоча особливо мені спілкуватися не було з ким, наші родичі нас не визнавали, – зітхнув Фазанов і зразу поцікавився: – А ви тут розслідуєте щось? Якусь таємницю розгадуєте?

– Десь так. А хто з них знає ідиш?

– Ось цей, – Фазанов вказав на іншого полоненого, не вбивцю. Добре.

– Бери його, зайдемо за ріг, побалакаємо.

Ми відійшли. Полонений дивився на нас насторожено, теж був чорнявий.

– Він жид? – спитав я.

– Так, із Кракова.

– Теж вихрест?

– Ні, у австріяків жидів призивають в армію, як і інших. У них і офіцери є жиди, навіть генерали!

– Генерали – жиди? – здивувався я. – Ніколи про таке не чув.

– Є, є, а офіцерів узагалі повно! Два тижні тому ми взяли в полон начальника штабу угорського батальйону, так він був жид! – запевнив Фазанов.

– Дива які! – тільки головою я закрутив. – Ну добре, спитай у нього, що сталося на горищі.

– На якому горищі? – здивувався Фазанов.

– Він знає. Спитай. – Я уважно дивився за полоненим. Як він смикнувся від запитання, наче від ляпаса. Потім закрутив головою.

– Каже, що нічого не сталося, вони просто ховалися, – переклав Фазанов.

– Чому вони вбили його? – спитав я.

– Кого? – не зрозумів єфрейтор.

– Хлопче, просто перекладай те, що я кажу.

Він переклав. Полонений ще сильніше закрутив головою, щось почав пояснювати.

– Він каже, що не вбивав, що це інший, у нього був ніж.

– Я знаю, але за що вбили?

Фазанов перекладав, полонений розповідав, а потім почав плакати.

– Він сказав, що вони хотіли здаватися, а вбитий був проти. Схопив гвинтівку і погрожував убити. Вбив би, тому довелося його вдарити ножем.

Я подивився в очі полоненому. Уважно і довго. Він брехав. Це тільки здається, що брехати легко. Як і все інше, це треба вміти. Полонений брехати не вмів.

– Скажи полоненому, що я все знаю. І або він скаже правду, або я його тут-таки пристрелю! – сказав зло і вихопив пістолет.

У нас у конторі це називалося «брати на арапа», тобто блефувати в надії, що клієнт повірить, злякається і зламається. Фазанов перелякано переклав, я схопив полоненого і приставив йому браунінг до голови. Ну, щось же не складалося, щось він брехав, не договорював. Тепер залопотів по-своєму. Плакав, кивав головою, кривився.

– Ну, що він каже? – спитав я.

– Він каже, що семеро поверталися до своїх. По дорозі Міклош, головний серед них, запропонував зайти на один заможний хутір, який він знав. Казав, що там можна взяти непогану здобич. Двоюрідного брата Міклоша поранили. Тому Міклош наказав двом солдатам тягти його брата далі і чекати на іншому хуторі. Мусив підійти туди під ранок. Але не прийшов, ані того ранку, ані наступного, ані сьогодні. Серед них почалися суперечки, брат Міклоша наполягав, що треба чекати і далі, а ці двоє хотіли піти. Тоді брат Міклоша схопився за гвинтівку. Пристрелив би, але приїхали руські офіцери. Довелося зачаїтися, а потім Іштван, інший полонений, ударив брата Міклоша ножем. Забрав гвинтівку, і вони вирішили втекти. Але потрапили у полон. Він каже, що не вбивав. – Фазанов кивнув у бік полоненого, який упав на землю і плакав.

– Ось це вже на щось схоже, – кивнув я.

– І що це означає? – спитав Фазанов, який присів біля полоненого, намагався його заспокоїти.

– Те, що нам треба знову з’їздити на один хутір. А ти як, єфрейторе, окрім ідишу, ще мови знаєш?

– Знаю польську, німецьку, латину.

– Тоді за мною, – наказав я.

Пішов до капітана і командира батальйону. Останній якраз скаржився на втрати.

– Маршових рот немає і не видно, а від мене вимагають продовжувати наступ! Нехай би ще артилерія добре працювала, але у них не вистачає снарядів! То чим мені атакувати? Ну прислали ескадрон козаків, але австріяки встигли вритися у землю, в них кулемети, вони перестріляють тих козаків як куріпок! – бідкався офіцер.

– У вас є ескадрон козаків? – зрадів я.

– Та є. Прислати прислали, але без забезпечення. Годуй, чим хочеш, набої зі своїх запасів! Ось так і воюємо! – Командир був явно не в дусі.

– А можете виділити десяток козаків нам із капітаном?

– Іване Карповичу, а що ви задумали? – захвилювався капітан.

– Іване Карповичу? Ви що, той сищик? – здивувався командир.

– Той, а ви читали? – зрадів я своїй славі в армії.

– Не читав, я взагалі книжок не читаю. Але чув. Що ви тут робите?

– Описую подвиги російської армії. То дасте десяток козаків на кілька годин?

– Та беріть, як треба. Можете і більше.

– Вистачить десятка. Рушаймо, пане капітане.

За кілька хвилин ми вже їхали до хутора, а за нами цокотів по бруківці десяток семиріченських козаків, яких я знав ще зі служби у Туркестані.

– Іване Карповичу, навіщо нам той хутір? – спитав капітан.

– Добре пообідали, тепер повечеряємо, – запропонував я.

– О, це можна! – зрадів він.

Коли вже наближалися до хутора, наказав козакам зупинитися, почекати десять хвилин, а потім уже їхати. Тому до хутора приїхало тільки наше авто. Зустрічав знову господар, намагався усміхатися, але це не дуже йому вдавалося. Однак наказав накривати на стіл, налив по чарці. Я попросив Фазанова розпитати господаря – хто він, що він. Фазанов спитав, господар відповідав коротко, не дуже охоче, все підсовував нам чарки та тарелі з їжею.

– Каже, що лютеранин, це така німецька віра, – переклав Фазанов.

– Спитай, давно тут живе?

Ото так розпитували господаря, той нервував, не розумів, до чого я веду, а потім почув стукіт копит козачих. Підвівся.

– Шампанського! Шампанського! – закричав і хотів піти до хати, але я покрутив браунінгом, мовляв, не треба нікуди іти. Потім показав, щоб сідав і чекав. Те саме стосувалося і помічника господаря.

– Іване Карповичу, що це ви робите? – здивувався капітан, який уже чарку підняв і тост проголосив за перемогу руської зброї.

– Нічого-нічого, випивайте, не хвилюйтеся, – посміхнувся я.

І тут господар хутора мене здивував, бо підхопив стіл і перекинув його на нас. Я встиг відстрибнути, а капітана з Фазановим збило з ніг. Господар закричав, і тут же пролунав постріл. З вікна. Куля пройшла в мене біля самої голови. Я присів і сам почав стріляти. Спочатку у вікно два постріли, потім у двері, до яких побіг господар будинку з помічником. Помічник закричав і впав, а господар забіг усередину. На що він розраховував? Чи було на що розраховувати?

– Оточити будинок! – крикнув я козакам, які, почувши стрілянину, швидко примчали. Сам поліз до будинку.

– Іване Карповичу, я з вами! – прошепотів капітан, який з револьвером був поруч. Від нього тхнуло коньяком, облився.

Ми забігли до будинку. Я побачив біля вікна мертву жінку з гвинтівкою. Це вона вистрелила у мене, ледь не влучила. І нарвалася на мої кулі. Далі. У наступну кімнату. Там звалена на підлогу шафа. За нею двері. Причинені. Вдарив ногою, вони відчинилися. За ними темрява.

– Фазанов, знайди лампу! – наказав я.

– Іване Карповичу, в мене є ліхтарик, – заспокоїв капітан.

Посвітив. Сходи вниз. Я пішов першим. Капітан світив. Ми спустилися сходами на кілька метрів. Ще двері, цього разу зачинені, як не гупав ногою, а все байдуже.

– Єфрейторе, давайте сокиру! – крикнув капітан.

– Це підземний хід, той гад утік, – здогадався я.

Поліз нагору. Перший поверх, другий, горище. З нього виліз на дах.

– Хлопці, свої, – крикнув козакам, щоб не пристрелили помилково. Подивився навколо. Поля кукурудзи і лісок неподалік. Зліз униз, узяв трьох козаків, і помчали до лісу. Там наказав спішитися і чекати. Не розмовляти, не ходити, стояти і прислухатися. Навряд чи підземний хід вів би кудись далеко. Скоріше за все, до цього лісочка. І справді – почувся якийсь рух під поваленим деревом. Махнув козакам присісти. Щось там заворушилося, потім із купи торішнього листя виліз господар хутора. Він важко дихав і тримав у руці револьвер. Я вистрелив йому в руку. Він закричав і впустив зброю. Я збив його з ніг, скрутив, віддав козакам. Чоловік намагався вириватися, кричав, мабуть, лаявся, але швидко стих у козачих руках. Ми повернулися до хутора. Послав козаків по капітана. Той уже прорубав двері під землею, доліз до кінця підземного ходу і виліз у лісі. Повернувся вже полем.

– Кого це ми спіймали, Іване Карповичу? – крикнув мені. – Шпигуна?

– Не знаю, навряд чи. Бо що шпигуну робити на хуторі, далеко від доріг. За ким тут шпигувати?

– Тоді хто це? – Капітан кивнув на хуторянина, якому Фазанов перев’язував руку.

– Зараз подивимося. Ану, хлопці, знайдіть мені лом, – попросив я.

З тим ломом почав нишпорити в хаті. Невдовзі знайшов хід під землю. Під домом був великий обладнаний підвал. Ще якісь двері. Виламав їх. За дверима була темрява, однак козаки принесли дві гасові лампи. То ми зайшли всередину.

– Мати Божа! – прошепотів один з козаків.

– Що це в біса таке? – приголомшено спитав капітан.

Я промовчав, але ошелешений був не менше за них. Бо ми побачили велику кімнату з низькою стелею, забиту дивними людьми. Ті люди були худі, в нашийниках, одягнені у якесь дрантя. Всі вони лежали просто на підлозі. Вони були живі, але на нас не звертали уваги. Були дуже схожі на тих трьох, яких я бачив у шпиталі. Підійшов до одного, відкрив його рот, попросив присвітити. Язик був відрізаний.

– Як це, Іване Карповичу? – прошепотів капітан.

Я побачив біля дверей невеличкий дзвінок. Покалатав у нього. Почувши дзеленчання, люди вмить підвелися з підлоги і розсілися на стільцях. Вони чогось чекали. Я не розумів, чого. У кімнаті тхнуло немитим тілом і сечею. Вийшов. Капітан побіг зі мною.

– Що це було?

– Не знаю.

Я помітив ще одні двері. Виламав і їх. За ними почулися стогони. Присвітили, я побачив голих людей, прикутих до стін. Це вони стогнали. Четверо. Мабуть, ті мадяри, які пішли грабувати хутір і зникли. Вони виглядали жахливо. Жорстоко побиті, зі слідами опіків від тавра на ногах. Непритомні, висіли на ланцюгах і стогнали.

– Господи! – скрикнув капітан.

Я вийшов звідти. Ще одні двері. Я вже боявся і думати, що там побачу. Але там був склад. Забитий черевиками та чоботами. Новенькими.

– Капітане, здається, ваш фасон, – кивнув я, бо тільки зараз до мене дійшло, що залишав я на хуторі капітана в одних чоботах, а вийшов він після сну в зовсім інших, новеньких.

– Ну, подарували. Я ж не думав, – зніяковів він.

Ще одні двері, там було порожньо. Трохи залишків шкіри, колодок, цвяшків. Я пішов нагору.

– Іване Карповичу, та скажіть, що це тут відбувається? – нервував капітан.

– Викликайте пана генерала. Скажіть, що я все з’ясував.

– Але що це?

– Велика підпільна чоботарня. Припинила роботу через війну.

– А хто ті люди?

– Раби, які тут працювали.

– Так той, рабство скасоване! Немає рабства! – здивувався капітан.

– Як бачите, не всюди, – сказав я. На вулиці підійшов до господаря.

– Єфрейторе, скажіть, що ми чекаємо від шановного пана відповідей на наші запитання. Їх у нас багато після відвідин підвалу, – сказав я Фазанову. Той переклав. Хуторянин почав щось кричати, кривився, плювався, крутив головою.

– Він каже, що нічого не скаже. – Фазанов зітнув плечима.

– Переклади йому, що ці хлопці – семиріченські козаки з дикої місцини на краю Азії. Їм доводиться жити серед кочових варварів, тож і вони самі мають звичаї дикі. Наприклад, полонених ріжуть на смуги. Отими от шаблями – на тоненькі смуги. Ріжуть і чекають, що закінчиться швидше, полонений чи його впертість. Якщо треба, я попрошу хлопців, і вони це зроблять. Треба?

Фазанов переклав, хуторянин аж скривився, зашипів, але в його очах за гнівом та ненавистю я побачив жах.

– Він вимагає суду, наполягає, щоб ви відвезли його до штабу, – сказав Фазанов.

– Ніякого штабу, – закрутив я головою. – Хлопці, діставайте шаблі.

Козаки вихопили шаблі, і чоловік закричав.

– Він усе розповість, – переклав Фазанов.

– Капітане, їдьте по генерала. А ми поки допитаємо цього пана.

– Іване Карповичу, мені теж цікаво послухати!

– Я обіцяв одразу сповістити пана генерала.

– А, ну добре, – кивнув капітан і поїхав.

Я наказав, щоб єфрейтору винесли стіл.

– Сідай, писатимеш протокол допиту. Почерк у тебе красивий.

– Так точно, Іване Карповичу.

– Ну ось і добре. Будеш одразу перекладати і записувати. А ви, хлопці, поки відпочивайте, – сказав я козакам.

– А з тими що робити, які у підвалах?

– Тих, які катовані, дістати, обробити рани, відправимо до шпиталю. Інші хай поки що залишаються, де є.

Козаки кивнули і спитали про склад із чоботами.

– Хоча б по парі можна, ваша благородь? Хороші ж чоботи.

– По парі можна. Але якщо побачу, що хтось дві взяв, відправлю на гауптвахту! – суворо сказав я.

– Іване Карповичу, та боронь Боже! Хто ж вас обманюватиме? – здивувався козачий десятник, і інші головами закивали.

– Ну що ж, починайте, єфрейторе, – наказав я.

За наступну годину ми в усіх подробицях розпитали власника хутора. Поки прибув генерал, у мене вже була готова доповідь. Але спочатку повів генерала Гейсмана у підвал, показав, як тут усе було влаштовано. Він дуже вжахнувся, аж за серце хапався.

– Іване Карповичу, що це?

– Невеличка взуттєва фабрика, побудована на рабській праці. Через те, що рабство заборонене, їй довелося діяти у підпільних умовах.

– Але що з людьми? Що з ними зробили? – Генерал дуже близько до серця сприйняв побачене, ледь не плакав.

– З пояснень господаря майстерні відомо, що рабів своїх він викрадав, – пояснив я. – Здебільшого це були бродяги або люди, що шукали роботи. Головне, щоб чужі в цих місцях, щоб ніхто їх тут не шукав. Таких він запрошував до хутора, там напоював снодійним, після чого кидав до підвалу, де приковував до міцних кайданів. І починав катувати та морити голодом.

– Усіх?

– Усіх, навіть тих, хто погоджувався працювати і так.

– Але для чого?

– Для того, щоб увести людину у відповідний стан, який цей чоловік називав станом трави. Через тортури та голод, які тривали від двох до п’яти місяців, людина перетворювалася на те, що ми бачили. За твердженнями господаря – остаточно. Тобто потім можна людину годувати, лікувати, але вона назавжди залишиться травою, істотою, позбавленою волі. Після того як люди ось так ставали травою, їх відправляли до майстерні, де вчили виконувати прості дії. Набивати каблук, кроїти шкіру, шити, забивати цвяшки. Вчили знову-таки за допомогою тортур і голоду. Швидко – місяць, не більше, потім іще місяць, щоб набилася рука, і все, раб ставав ще одним гвинтиком цього механізму. Годували їх погано, щоб вистачало сил на роботу, не більше. У такому стані раби навіть не намагалися втекти чи якось протистояти господарю. Він приходив, дзвонив рано-вранці, і вони бралися до праці. Причому працювали у напівпітьмі, бо так вивчили всі рухи, що могли діяти і з заплющеними очима. Працювали, потім отримували їжу. Двічі на день невеличкі шматки кукурудзяного борошна, звареного зі свинячим салом. І так щодня. Якщо раб починав хворіти, його вбивали, на його місце ставав інший. Ці хлопці не поспішали і діяли дуже обережно, щоб не привертати до себе уваги. Побудували хутір подалі, щоб не мати сусідів. Рабів викрадали так, щоб ніхто не здогадався. Могли підпоїти снодійним і наших солдатів, які заходили сюди. Але солдатів шукатимуть, це небезпечно. Інша справа мадяри, які відбилися від своїх і блукали по ворожих тилах. Ось їх можна було і узяти. Ті четверо, свіжі покатовані, саме з австрійських солдатів.

Генерал схопився за голову.

– Але як так можна? Звідки це, звідки? – питав він у мене.

– Господар каже, що не вигадував це сам, а заплатив гроші за допомогу в організації цієї фабрики.

– Що?

– Спочатку були чутки про те, що на рабах можна добряче заробити. Він зацікавився, заплатив велику суму і побував на фабриці десь у Богемії. Каже, що все було дуже таємно, його і ще близько десятка інших охочих довго везли у фургоні без вікон, аж поки не привезли до схожої, тільки значно більшої фабрики, де працювало близько сотні людей. Не розкривали таємниць, як людей зробити слухняними рабами, просто показали результат. Ті, хто хотів відкрити схожу фабрику, мали заплатити. Цей чоловік надсилав поштою великі гроші і отримував письмові інструкції з того, як правильно все облаштувати. Справу поставили на комерційний лад. Ось і самі інструкції. – Я показав генералу цілу купу брошур. – Вони німецькою, але з малюнками, то можна зрозуміти, як треба катувати свіжих рабів, щоб швидше перетворити їх на траву. Ось таблиця, скільки слід давати харчів, щоб людина постійно відчувала голод. А ось – як правильно відрізати язик.

– А для чого відрізати?

– Ну, щоб ті, кого катували, не кричали. Мабуть, це заважало. Бачите, з цих брошур складається ціла книжка про те, як зробити все правильно. До речі, господар каже, що тоді, коли їм показували фабрику, серед зацікавлених було кілька людей із Росії.

– Що? Цього не може бути! – аж крикнув генерал.

– Ви впевнені за всі підвали імперії? – засумнівався я.

– Це не може триматися у таємниці!

– Цілком може, пане генерале. Ми і про цю подію дізналися випадково, завдяки збігу кількох обставин. Спочатку війна, потім вивіз мирного населення австріяками. Хутір розташований в улоговині, тут не мусило бути якихось боїв, однак наша артилерія дала для чогось залп. Один снаряд попав у огорожу, а другий пробив стелю в підземній майстерні. Так розумію, що вибухом було вбито кілька рабів, а троє змогли вилізти з-під уламків і пішли кудись собі. Вони не тікали, вони навіть не розуміли, що відбувається, їх вів інстинкт. У майстерні почалася пожежа, і вони пішли подалі від вогню. У цей час господарі ховалися в підземному ході. Коли фронт пройшов, вони вилізли, побачили діру, заклали її дошками, а зверху накидали копу соломи, щоб замаскувати своє підземне царство. Ці люди не могли поїхати з хутора, бо забрати з собою рабів не могли, а втрачати їх не хотіли. Отже, залишилися. Налагодили контакт із нашими військами. Чекали, коли фронт відійде далі, щоб почати знову виробляти чоботи. Взуття ж потрібне всім.

Я помітив, як капітан зашарівся. Йому було соромно за прийняті у дар чоботи.

– Думаю, що все налагодилося б і фабрика працювала б. Але так сталося, що спочатку артилерія вдарила не туди, куди треба, снаряд зламав стіну, та не вбив усіх рабів. Потім ті раби змогли кудись піти, їх знайшли. Ви зацікавилися цією історією, згодом ми зустрілися у Львові, мені вона теж здалася вартою уваги. Бачите, скільки випадковостей. Без них цій фабриці нічого не загрожувало.

Генерал скривився.

– Господи, який жах!

– Найбільший жах, пане генерале, що рабів, які вже перетворилися на траву, не повернути.

– Чому?

– Щось сталося у їхніх бідолашних головах. Ну от як випалити око і вже нічим його не полікуєш. Людей теж так само випалюють, і вони стають травою назавжди.

– Але, можливо, догляд і харчування допоможуть їм?

– Мабуть. Але тим, що вже у шпиталі, не допомогли.

– То треба більше часу! – дратувався генерал. – Поранених і постраждалих до шпиталю! Хутір знищити, висадити у повітря і зарити, щоб і сліду не залишилося! А ось цього покидька розстріляти! Тут і зараз!

– Але, пане генерале, мусить бути суд… – втрутився було капітан і миттєво затнувся під поглядом Гейсмана.

– Який суд? На якому суді може пролунати те, що ми тут почули? Знищити! Як страшну отруту, як щось украй нелюдське! Знищити і забути як страшний сон! – крикнув генерал.

– Пане генерале, але у нас у тилу тисячі військовополонених! Якщо їх так само обробити, вони зможуть працювати на користь імперії! – нервово прошепотів капітан.

– Мовчати! Капітане, ще хоч одне слово… – Генерал зробив таке обличчя, що навіть я злякався, що там казати вже про бідолаху капітана. – Виконувати наказ!

Ми вже їхали у авті генерала, коли позаду прогримів вибух. Два ящики динаміту, генерал дочекався, поки їх привезли і заклали. Тоді тільки ми поїхали. Козаки дуже хвилювалися за цілий підвал взуття. Але генерал не дозволив узяти чоботи, наказав знищити геть усе. Господаря хутора застрелив власноруч. Не став ховатися за підлеглими. Тепер он сидів і витирав руки, наче вони в нього були по лікоть у крові.

– От як таке могло бути, Іване Карповичу? Як можна робити з людьми таке, перетворювати на рослини? – Він кривився і дивився у підлогу. – Я розумію, що ви бачили багато зла, злочинів, неподобств, але…

– Пане генерале, я справді бачив багато поганого. Ну, така в мене робота була, і в охоронному відділенні, і потім. Але повірте, нічого жахливішого за війну я не бачив.

– Що? – Він здивовано подивився на мене. Потім перевірив, чи прикрите вікно до водія. – Що ви маєте на увазі?

– Те, що на війні з людьми роблять іще страшніші речі. У підвалі людей перетворювали на рослин, а на війні їх перетворюють на стерво, на шматки мертвого м’яса, на калік. І це робиться зі схвалення влади, церкви, суспільства. З парадами, маршами, промовами та молебнями. Ми беремо живих людей, кидаємо їх у страшну м’ясорубку з тим, щоб перетворити їх на мертве м’ясо. То чому ми дивуємося, що хтось вигадав перетворювати людей на траву?

– Господи, Іване Карповичу, ви що, пацифіст? – Генерал спитав пошепки, наче нечисту силу згадував.

– Платоне Олександровичу, я – мужик. Це пан може бути і тим, і іншим, а мені ким скажуть, тим я і буду. Сказали солдатом – став солдатом. Оце ви приїхали, сказали – знову став слідчим. Тепер повернуся до Львова, ще щось мені скажуть.

– Але ж…. але ж ви зірка, Іване Карповичу, найкращий сищик імперії, герой книжок та журналів!

– Коли скажуть, то справді і найкращий сищик, і герой, і зірка. Слухаюсь, чого бажаєте? – гірко промовив я.

Генерал скривився.

– Я, мабуть, чогось не розумію.

– Так, бо ви бачите хутір з поверхні. Стіни, будинок, дах, хороший хутір, розкішний. А що там у підвалі, краще не знати.

– Це ви про себе?

– І про себе. І про те, що навколо мене. Вибачте, Платоне Олександровичу, що я оце патякати почав. Буває у мене. Просто теж ця історія вразила.

Далі генерал Гейсман подякував мені за виконану роботу і попросив тримати в таємниці все, що мені вдалося дізнатися.

– Бо ж страшні речі. А що як хтось про них дізнається і сам таке зробить?

– Так точно, пане генерале. Знання примножують скорботу. Мовчатиму, ні про що не згадуватиму.

Генерал спробував вручити мені ще й гроші, але я запевнив, що не треба, бо ж я на службі. На генеральському авті мене відправили до Львова. Приїхали вже під ранок, я пішов до своєї кімнати і сів писати. Про цю страшну історію, яка мене турбувала. А я вже давно помітив, що варто щось, що тобі не дає спокою, описати, і відпускає воно. Тому писав, писав, писав. Коли поставив крапку, влігся у ліжко і заснув. Прокинувся вже по обіді, поїхав до ратуші. Там мене зустрів радісний Нікольський, який розповів, що хресний хід і всі урочистості з іконою пройшли чудово, керівництво дуже задоволене, патріотичний настрій у військах суттєво зріс, львів’ян теж багато прийшло, і владика сподівається, що почнуть міщани навертатися до православ’я. Нікольський провів мене до Роттенбурга, який теж мене дуже хвалив. Сповістив, що за день мусять нарешті прибути книжки й почнуться зустрічі з читачами.

– Зацікавленість така, що вирішили проводити їх у театрі! – розповів полковник.

– Та ви що? – здивувався я.

– Так, сотні охочих. Ми почали продавати квитки. На перший виступ розкупили за кілька хвилин!

Роттенбург був у захваті. Я подякував йому. Він запрошував до ресторації відзначити, я відмовився, мовляв, мушу відпочити. Насправді пам’ятав про гостинного Тадея Йосиповича. Прийшов до нього, той миттю наказав накривати столи і запросив найкращих знайомих, які всі як один виявилися палкими шанувальниками моїх пригод. Тости, промови, оплески. Я ледь звідти вирвався. Хотів брати візника, та виявилося, що для мене замовили таксі.

Оскільки був уже добре п’яненький, то наказав їхати точно за адресою, а не вийшов як завжди на кілька кварталів раніше. Не очікував нічого поганого. Водій зупинив таксі, я вийшов і підійшов до дверей. Водій чекав, поки я зайду. А потім пролунали постріли. Щось ударило мене в спину. Я присів, вихопив браунінг, кулі свистіли і вбивалися у двері в мене над головою. Вбитий водій упав на кермо, завив клаксон. Я вистрелив. Один зі стрільців упав. Кинувся до авта, яке затуляло мене від нападників. Ще раз вистрелив. Ще одного поцілив. Інші ж наближалися і стріляли. Я знову хотів вистрелити, але браунінг лише клацнув. І тут я згадав, що не перезаряджав зброю після того, як стріляв на хуторі. Забув, дурень такий! Але не було часу себе лаяти. Я побіг. Це було єдиною можливістю врятуватися. Неподалік був в’їзд. Забігти туди і…

Куля влучила мені в ногу, і я впав. Намагався повзти. Гув клаксон, чулися кроки. До мене підійшло три фігури. У довгих плащах і капелюхах. Вони тримали в руках пістолети. Кожний по два. Прицілилися. Здається, я встиг подумати «Господи прости». Постріли.

Білявий янгол милосердя

оброго дня, дорога моя Єлизавето Павлівно. Не думав, що коли-небудь писатиму такий лист, але ж не втомлюється Господь вказувати нам, хто тут думає, а хто лише виконує, хто вітер долі, а хто вітрильник, битий штормами. Приступався я до цього листа багато разів, звів ледь не пачку паперу і хотів би не писати, але не можу. Бо колись дав Вам слово. Пам’ятаєте, Єлизавето Павлівно, як сказали Ви, що більше за все не любите брехню, і попросили, щоб ніколи ми не принижували нею одне одного. Я тоді обіцяв і ось тепер сів та пишу, не стільки через гордість, що слова свого тримаюся міцно, як через велику любов і повагу до Вас, вельмишановна Єлизавето Павлівно. Жінка Ви розумна і вже, мабуть, плюєтеся, читаючі воплі сії, питаєте, коли вже припиню я хвостом матляти та скажу те, що збирався. Але важко мені, то плутаюся у словах, наче муха в попівській бороді.

Та сказати мушу, Єлизавето Павлівно. Пам’ятаєте, говорили ми з Вами, і я Вам казав, що буває так, що люди створені одне для одного, і тоді в них щастя назавжди, а Ви казали, що нічого назавжди не буває, і сьогодні щастя, а завтра так-сяк. Я тоді не хотів Вас слухати, сперечався, дратувався словами Вашими. А ось зараз зрозумів, що праві Ви були. Бо час спливає, і людина змінюється, і те, що щастям було колись, згодом припиняє ним бути. А щось інше, доти незнане чи не помічене, тим щастям стає.

Отже, Єлизавето Павлівно, зустрів я жінку. Невинне дитя з золотим серцем, яке взяло мене під руку і повело з Божої дороги до шляху одужання. Не знаючи спокою, ані вдень, ані вночі, повністю пожертвувавши собою заради людини, яку доти знала лише з пригод, читаних у часописах. Коли опритомнів я і зміг розуміти, що відбувається, то спочатку дуже розчулив мене сей подвиг, дар многоцінний, дуже зворушив і схвилював. Коли людина на межі смерті, то відкривається серце її, і душа її починає чути те, до чого була глуха. Ось і я у вчинку тієї дівчини відчув янгольський спів і херувимські хори, від яких здригнувся і прозрів. Покохав. Та кохання те, чисте та щире, отруювала думка про зраду, яку зчинив я щодо Вас. Хоч і казали Ви, Єлизавето Павлівно, що вільні ми і жодних зобов’язань одне перед одним не маємо, але я сприймав це інакше, думав, що разом ми йтимемо життєвим шляхом, аж поки Господь не розлучить нас. Чесно так думав і впевнений був, але знову Вседержитель наш показав, що впевненим можна бути тільки у милості Його, а все інше змінюється та спливає. Тож було так, а сталося інакше, і от зараз кохаю я прекрасну Груню, яка зі мною, і мушу писати цей лист Вам. Щоб бути чесним, хоч відчуваю я себе брехуном. Але не судіть строго, пробачте, якщо можете.

Зі свого боку я хочу сповістити Вас, що сьогодні переписав на Моніку весь хутір і всі гроші в банку, які в мене є. Вас, Єлизавето Павлівно, записав у опікуни і дуже прошу залишатися при моїй доньці. Бо сам я повернутися, щоб її виховувати, не можу, а серце моє крається, коли уявляю я, що дитя се може потрапити у притулок. Можливо, здавалося мені, але сподіваюся, що ні, так от, бачив я, що Моніка і для Вас зробилася не чужою. Маю надію, що вчините Ви так, щоб не зашкодити бідній дівчині, в якої матір померла, а батько стрибнув у гречку. Якщо не схочете залишатися на хуторі з Монікою, то виплачено Вам буде дві тисячі рублів на знак великої моєї вдячності. Але якщо залишитеся Ви поруч із Монікою, то коли досягне вона повноліття, отримаєте Ви вже двадцять тисяч і пансіон до кінця життя, який надійно забезпечуватимуть доходи від моїх історій. Залишаю Вам і Моніці все, що мав дотепер, сам же починаю нове життя. Будь ласка, сповістіть мене про своє рішення. Ще раз прошу мене простити, а як не простити, то хоч зрозуміти. Як сказано у Святому Писанні: „Не біжи за ядром солодким, бо шлях до раю веде через лушпину непримітну“.

Зі страшною гіркотою у серці – Іван Карпович

Коктебельський військовий санаторій».

Тут треба пояснити, що лист був значно пізніше. А спочатку були сни. Тягучі, болісні сни, коли мене щось пекло, тиснуло, душило, не відпускало і роз’ятрювало. Я бився у тих снах, але нікуди не міг подітися, наче я риба, а це моя вода. Так тривало дуже довго, а потім я розплющив очі. Якесь марево, плями, що сходилися і розходилися, нарешті почали зупинятися, призвичаюватися, вкорінятися на своїх місцях. Потім із цих плям важко, наче гадюка зі старої шкіри, вилізла картинка. Стеля, притлумлене світло, обличчя якоїсь дівчини, що сиділа наді мною. Красива та ніжна, вона дрімала, і вираз її обличчя був дитячий. Я застогнав. Хотів щось сказати їй, але розпухлий язик у пересохлому роті був незграбним, наче з деревини. Мій янгол прокинувся.

– Господи, Іване Карповичу! – Вона побачила мій погляд, дуже зраділа, підхопилася, поцілувала мене, і я відчув на своїх щоках її теплі сльози. – Іване Карповичу! – Вона дивилася на мене і плакала. Я був такий слабкий, що розчулився і заплакав сам. Тоді вона злякалася. – Чому ви плачете? Води?

А я плакав, бо подумав, що у раю. Слово честі, ось так і подумав! Рай! Янголи! Не думав, що жінки можуть бути янголами, але, може, для вбитих і такий привілей є.

– Я зараз, Іване Карповичу! – Вона хотіла побігти кудись, але я покрутив головою, і мені одразу запаморочилося. Я заплющив очі і застогнав. – Добре, добре, тут я. – Вона узяла мою руку, і тут я остаточно впевнився, що у раю. Знову заплакав. Рай. Господи, слава Тобі! Хіба думав я, що міг заслужити рай? Той, хто серед гріха жив і в бруді копирсався!

Але ось же рай, янгол прекрасний, за руку мене тримає. Я лежав щасливий і плакав від того щастя. Аж поки не відчув, що хочу до вітру. Я на догматиці не дуже знався, але здавалося мені, що у раю без цього мусить обходитися. Без до вітру, без їжі та питва, а лише самою вдячністю до Господа мусила жити людина. Мабуть, помилка якась. Або не звик я ще до раю. Спробував не звертати уваги, але чим далі, тим було важче. – Зараз, зараз, Іване Карповичу. – Янгол мій задер ковдру, і я відчув її руки там, де янголу братися начебто не можна було. Хоча ж невідомо, які в тому раю порядки. – Давайте, Іване Карповичу, у качку, давайте.

І тут дотумкав я, що не рай це. Бо не можуть бути лікарняні качки в раю. Хоч там як, а ніяк не можуть. Розплющив очі. Знову довелося почекати, коли з плям картинка збереться.

– Та ви той, Іване Карповичу, розслабтеся, – прошепотіла вона і в лоб поцілувала. Розслабився я. Не рай так не рай, але ж янгол оно при мені. – Ось так, добре.

Потім прибрала качку, вкрила мене, ніжно так, під боки підіткнула ковдру. Вже роздивився я, що у вбранні вона сестри милосердя. Знову за руку мене узяла і дивиться. З такою ніжністю, наче мати на дитину. Що за диво таке?

– Мені лікаря треба сповістити, Іване Карповичу. Я швидко, можна? – спитала. І дочекалася, поки я моргнув на знак згоди.

Пішла. А я згадувати почав, що ж зі мною сталося. Згадувались чомусь лише тости в ресторації Тадея Йосиповича. Раптом прибігли лікарі. Ціла тічка. По них видно, що зраділи дуже. Невже я такий поганий був? Дуже вже метушилися лікарі. Я застогнав і заплющив очі. Хотів перечекати, поки підуть, а потім знову дивитися на янгола мого. Але коли розплющив, то був уже ранок, сонце світило. Янгол мій був на місці.

– Доброго ранку, Іване Карповичу, – усміхнулася мені. Я моргнув. Порухав язиком. Він був наче чужий. – Пити? – Кивнув.

Вона принесла мисочку з водою, почала губи мені змочувати, а вже з губ воду язиком я збирав. Ковтав потроху. Потім прийшли лікарі. Почали робити уколи, і знову я знепритомнів. Отямився від того, що за руку мене смикали. Очі розплющив і замість янгола мого помітив штабс-капітана Нікольського. В шинелі, сумного, з павутинням нових зморщок на обличчі.

– Іване Карповичу, прийшов із вами попрощатися. На жаль, нашу з полковником Роттенбургом місію у Львові закінчено. Наші вороги взяли гору. Після замаху на вас вирішено проводити тут тверду, до безглуздості жорстку лінію. Заарештовано і вислано всіх лідерів руської громади, які не займали виразно москвофільських позицій. У тому числі арештовано уніатського предстоятеля Андрея Шептицького. Нашу ж позицію визнали помилковою і шкідливою, через це полковника Роттенбурга відправляють у Туркестан, а мене аж на Камчатку. Вибачте, Іване Карповичу, що не змогли вас уберегти. Це була наша помилка, ми недооцінили небезпеку. Полковник просив передати вам побажання скорішого одужання, а також те, що для нас була велика честь працювати разом з вами. Здоров’я, Іване Карповичу. – Нікольський потиснув мою слабку руку і пішов, залишивши мене вкрай здивованим.

Я тільки почав згадувати, що ж відбулося, як явився мій білявий янгол, а при ньому я ні про що думати не міг, тільки наповнювався ніжним щастям.

Наступного дня лікарі сказали, що припиняють вводити мені знеболювальне.

– Спочатку буде погано, у вас все ж таки важкі поранення, але не можемо колоти далі, щоб не виникла залежність. Тримайтеся, Іване Карповичу.

По обіді справді стало погано, а до вечора я вже почав переконуватися, що потрапив до пекла. Наступного дня до мене прийшов Войцех. Не знаю, як він пробрався до військового шпиталю, але він був старий шпиг, умів переконувати людей. Мій янгол не хотіла його пускати, але я застогнав і поглядом наказав, щоб пустила, а сама вийшла. Вона зачинила двері, Войцех зацікавлено дивився на мене.

– Радий, що ви живі, Іване Карповичу, – сказав він.

Я відповів би, що останні дні не можу напевно сказати, чи радий, чи ні, але говорити і далі не міг. Тільки кивнув.

– Я прийшов не просто так, мене попросили. – Войцех іще раз озирнувся і нахилився до мене. – Батяри Львова хочуть вам переказати, що вони непричетні до замаху. – Я кивнув. Кому-кому, а батярам навіщо мене вбивати? – Ну і взагалі, якась каламутна справа.

Я подивився на Войцеха, той закивав.

– Я дещо дізнався. Про замах. Трохи дивне. Ви взагалі пам’ятаєте, що трапилося?

Я спробував покрутити головою.

– Отже, ви приїхали додому, на таксі. Підійшли до під’їзду, коли вискочили якісь хлопці з пістолетами в руках. Їх було шестеро. Шестеро, уявляєте? І в кожного по два пістолети! Дванадцять стволів! Хтось вас дуже добре знав, Іване Карповичу, знав і боявся! І ось вони почали розстрілювати вас із тих дванадцяти стволів. Поранили у спину, вбили водія таксі. Ну, когось іншого вони б нашпигували свинцем, наче куріпку. Але ви, Іване Карповичу, показали їм, із ким вони зв’язалися. Ви вбили одного, сховалися за авто, пристрелили ще одного. Нарешті поцілили третього! Ви витрачали по кулі на одного нападника, жодного зайвого пострілу! А потім ви побігли. Я тільки не розумію, чому? У вас мало ще залишатися чотири набої! Чому ви побігли?

Я підняв брови. Мені соромно було розповідати, що я склеїв такого дурня. Сидів у машині, щось там патякав, а браунінг не перезарядив. Ідіот.

– Ну добре. У вас чомусь закінчилися набої, і ви побігли. Вони підстрелили вас у ногу. Ви впали, намагалися повзти. Вони підійшли до вас, їх залишалося троє. У довгих чорних плащах і широкополих капелюхах. Шість стволів. У них були кольти, такі американські пістолети. Вони б розстріляли вас, Іване Карповичу, і ніщо б вас не врятувало. Але трапилося диво. Коли я чую про таке, я ніколи не вірю. Див не буває, Іване Карповичу, кожне диво – це чиясь брехня. Але цього разу я все перевірив. І я кажу вам, що диво сталося. І було воно у вигляді чотирьох батярів, яких уповноважили подякувати вам, Іване Карповичу, за допомогу в одній справі. Так ось, ті батяри чекали на вас, сиділи собі неподалік. Побачили, як ви пішли до під’їзду. Хлопці не поспішали, хотіли перевірити, чи немає за вами хвоста. А тут виявилося, що за вами не хвіст, а зграя скажених вовків із кольтами. Все трапилося дуже несподівано, тож не можна лаяти батярів, що вони не одразу втрутилися. Їм був потрібен час, щоб уторопати, що ж відбувається. А коли вони побачили, що ті троє, у плащах та капелюхах, зібралися дострілювати вас, Іване Карповичу, хлопці втрутилися. Скажу, що ті, хто прийшов вас убивати, були досвідченими людьми. Їх почали розстрілювати зі спини, а вони змогли поранити двох батярів і вбити Ласла. Щоправда, вбили і їх. Двох. Третього важко поранили. Це з’ясувалося потім, а тоді батяри схопили вас, Іване Карповичу, і відвезли до шпиталю Святого Станіслава, де передали лікарям.

Я слухав його, мені було важко все запам’ятати, але я намагався бути уважним.

– Так розповідали батяри, але я ж старий поліцейський, я звик не вірити злочинцям. То я все перевірив. Розмовляв із ними наодинці, побував на місці замаху, поговорив з лікарями. Здається, батяри кажуть правду. Хто були ті люди у плащах і капелюхах? Про це можна було б дізнатися, аби допитати пораненого нападника, але він чомусь помер ще дорогою до шпиталю. І в нього звідкілясь узялась дірка в потилиці. З діркою в потилиці не живуть. А він жив, поки не приїхала військова поліція і не забрала його. А потім помер. І знаєте, що сказало слідство? Що вас намагалися вбити австрійські шпигуни! Курям на сміх! Шість австрійських шпигунів у довгих плащах і широкополих капелюхах перебралися через лінію фронту і приїхали до Львова, де терпляче чекали, поки вас можна буде пристрелити. Розумієте, Іване Карповичу, нас хочуть нагодувати лайном!

Я спробував кивнути, бо погоджувався з Войцехом. А він вів далі:

– Я почав шукати. Ці шестеро, вони ж не з неба спустилися, не вилізли з каналізації. Вони ж мусили десь жити, десь їсти. І я знайшов людей, які їх бачили. Вони жили неподалік Опери, у будинку, який конфіскували москалі. Жили там два дні. Їли у ресторації «Піонтек», там близько. Залишали щедрі чайові. І розмовляли на ідиші. Ви здивовані, Іване Карповичу? А уявляєте, як я здивувався! Ще більше, аби мені показали жидів, що п’ють кров християнських немовлят! Але свідки чули! Офіціанти знають мови, зокрема ідиш. Вони сказали мені, що це був інший ідиш, не такий, як у Львові. І не такий, як у Відні, Кракові чи Пресбурзі! Тобто ці хлопці були не з Австрії. Отже, Іване Карповичу, вбивати вас сюди приїхало шість здоровезних жидів, які не ховалися, мали гроші та документи, знали, де ви живете, і коли вбивали вас, то не поспішали! Бо були впевнені, що поліція, ваша поліція, не квапитиметься. То що це означає?

Я застогнав. Хотів вилаятися. Бо я ні чорта не розумів, що це означає.

– І ось тепер, Іване Карповичу, ваша російська влада каже, що нападники були австрійськими шпигунами. Це було б смішно, якби справа не була такою серйозною. Я не знаю, що там у вас за справи, але знаю, що вас збиралися вбити якісь дуже впливові люди. Бо тільки впливові люди могли організувати такий замах. Тому будьте обережним. Бо диво – це не дощ у Львові, дива трапляються дуже рідко!

Він видихнув, трохи перепочив, заспокоївся.

– Ось що я хотів вам сказати, Іване Карповичу. Я дізнався про все, що міг. Копати глибше в мене немає ані сил, ані бажання. Далі вже самі. Батяри ж передають вам вітання, бажають одужання. Я теж, Іване Карповичу, я теж. Скажу чесно, коли спочатку сказали, що ви померли від поранень, я дуже засумував. Та ви вижили, і це знак. Не знаю, що Він хоче сказати! – Войцех показав угору. – Але він хоче, щоб ви жили, і задля цього навіть батяри стають янголами-охоронцями. То одужуйте, Іване Карповичу, одужуйте і живіть. Якщо схочете, ви знайдете тих, хто хотів вашої погибелі. А це вам у поміч.

Він сунув мені щось під ковдру. Я мляво помацав. Зброя?

– Ваш браунінг, Іване Карповичу. Його підібрали батяри, віддали мені. Я перебрав його і зарядив, щоб наступного разу у вас вистачило набоїв відбитися. Тримайтесь.

Він потиснув мою руку, поплескав по плечу і пішов. Старий Войцех. Моя справа його зовсім не стосувалася, але він почав шукати. Бо, як колись і я, не знав нічого кращого за це. Мисливський собака не знає іншої радості, окрім як узяти слід.

– Іване Карповичу. – До палати зайшов мій янгол. Вона усміхнулася, усміхнувся і я. При ній я не міг думати про смерть, тільки про життя. Вона підійшла до мене, узяла за руку, і серце моє млосно забилося. – Хто був той чоловік? – Я подивився на неї і всміхнувся, як усміхається людина ранньої весни, коли бачить перші паростки зеленої трави, що вилазять з-під сіруватих шапок снігу, який тане і тане…

Знову прийшли лікарі, оглядали мене, усміхалися.

– Іване Карповичу, у вас просто-таки залізний організм! Ми не чекали такого швидкого одужання!

Я кивнув головою – уже міг кивати.

– Зараз ваш стан стабільний, хороша динаміка, я думаю, за кілька тижнів ви вже зможете підводитися, – пообіцяв головний з лікарів.

Мені було добре, бо біль, з яким я жив останнім часом, почав удень відступати, а мій янгол був поруч.

– І дякуйте Агрипині Олександрівні, яка за вас турбується і вдень, і вночі, без всякої перерви, – сказав лікар.

– Ой, ну що ви, що ви, мені це за радість! – запевнив мій янгол.

– Таких сестер милосердя, Іване Карповичу, ще пошукати треба. Ну, відпочивайте, набирайтеся сил. – Лікар потиснув мене за плече і вийшов.

Мій янгол залишився зі мною: годував, напував, допомагав у всьому й усміхався. За день до мене прийшов той підполковник контррозвідки, з яким я мав неприємну розмову у Києві. Вже з його обличчя я зрозумів, що неприємна розмова повториться.

– Ну що, Ваню, знову ти при славі, знову про тебе газети пишуть, – почав він з отруйною посмішкою на обличчі.

Я кивнув.

– Героя ледь не вбили австрійські засланці. Але чому ледь, Ваню? Чому в останній момент тебе не добили? Га? Є численні питання! Особливо враховуючи твої таємні поїздки на фронт, ледь не на саму передову, або оту підозрілу справу з приїздом ікони. На жаль, наші колеги, які опікувалися тобою тут, у Львові, припустилися злочинної недбалості, припинивши спостереження за тобою, майже випустивши тебе з рук. І що ми маємо? Ти відкрито зустрічався з місцевими мазепинцями, виступав перед ними, нехай і з нейтральними промовами, але малоросійською говіркою. Ваню, ти ж герой імперії, тебе відправили до Львова, щоб вести імперську пропаганду, яка мусить провадитися винятково російською мовою. А замість цього ти підживлював сепаратистські настрої, всі ці віденські вигадки про якусь там українську мову! Вже того факту, що після твого виступу в ресторації цього мазепинця Даниліва співали «Ще не вмерла Україна», достатньо було, щоб арештувати тебе і віддати під суд. Але твої високі покровителі у Відні вирішили прикрити тебе, влаштували замах, начебто замах, бо якби вони хотіли вбити тебе, вони вбили б! І ось ти знову герой, государиня надсилає тобі чергову телеграму з побажаннями одужання, а ми не можемо тебе заарештувати. Поки що не можемо. Але, Ваню, не думай, що ти нас обдурив. Ми тебе наскрізь бачимо!

Підполковник і далі щось казав, погрожував, звинувачував, натякав, вимагав. Я швидко заморився. Заплющив очі й бачив у думках мого янгола. Я був занадто слабкий. І коли підполковник почав смикати мене за руку, то вдав, що знепритомнів. Прибігли лікарі, казали, що мене треба поберегти, зарано ще проводити зі мною розмови. Підполковник лютився, але змушений був піти.

Наступного ранку, коли мій янгол був поруч, я набрався сил, подивився на неї, усміхнувся і вимовив: «Груня». Я тренувався весь час, коли її не було поруч. Спочатку з мене виривалося лише огидне мугикання, але я повторював і повторював, відточував це слово, карбував його на язиці. І ось нарешті вимовив, майже правильно.

– Іване Карповичу! – Вона сплеснула руками, підбігла до мене і почала цілувати. Я відчув її сльози на своєму чолі.

Ще за день я зміг їй подякувати. Зі здивуванням помітив, що вона була щаслива від цього. Ще за кілька днів я вже міг говорити. Сили потроху поверталися до мене, біль відступав.

– Вам лист, Іване Карповичу, – якось сказала Груня і засмутилася. Подала мені конверт, на якому я впізнав знайомий почерк.

Єлизавета Павлівна цікавилася моїм здоров’ям і дивувалася, що я досі нічого їй не написав. Також сповіщала, що не змогла домогтися дозволу на відвідини Львова, який далі був прифронтовою зоною з істотно обмеженим переміщенням. На хуторі було все добре, врожай зібрали, озимину посіяли. В кінці листа було кілька кривуль, це привіт передавала мені Моніка. Я прочитав і заплакав. Коли я слабкий, я завжди багато плачу.

Побачив, як Груня відвернулася і сама заплакала. Вона була виснажена, спала з лиця, бо ж не відходила від мене останні тижні.

– Груню, сонечко, піди відпочинь. За мене не хвилюйся.

– Добре. – Вона кивнула і пішла до дверей. Її спина почала струшуватися у невидимих риданнях. Я образив її, але в мене не було сил втішати її. Я сховав конверт під подушку. І продовжив плакати. Це востаннє, я пообіцяв собі, що більше не буду.

Груня повернулася наступного дня. Сон пішов їй на користь, вона посвіжішала і погарнішала. Притягла з собою якийсь кошик.

– Радий тебе бачити, Груню.

– Дякую, Іване Карповичу.

– Називай мене Ванею.

– Ну що ви! Ні, Іване Карповичу, ніколи. Ви ж герой, найкращий сищик імперії, вам государиня телеграми надсилає. І багато людей пише. Ось, – показала вона на кошик. – Треба відповісти.

– Я зараз не дуже спроможний писати, – засумнівався я.

– Я писатиму. Зараз стіл принесуть.

Невдовзі принесли стіл, поставили біля мого ліжка. Груня всілася за нього, і ми почали відповідати. Вона брала один із листів, який нам надійшов, відкривала конверт, зачитувала, як мені бажають одужання, як хвилюються за моє здоров’я, як лають клятих австріяків, що насмілилися підняти на мене руку. Ми відповідали. Заспокоювали, що здоров’я покращується, закликати триматися і сподіватися на найкраще. Лист за листом, сотні на день. Час від часу Груня робила перерву, наполягала, щоб я відпочивав. Але коли я відпочивав, до мене поверталися погані думки. Тому я просив робити менше перерв.

– Груню, а оці листи комусь потрібні? – спитав під вечір.

– Ну що ви, Іване Карповичу, звісно що потрібні! Аби я отримала від вас лист, це було би для мене таке щастя! – впевнено відповіла вона і подивилася мені в очі. Відвів погляд, бо засмутився.

Наступні кілька днів ми провели за написанням відповідей моїм численним дописувачам. Я почав уставати з ліжка і ходити по палаті. Але з палати мене не випускали, за дверима стояла охорона. Казали, існувала небезпека повторення нападу.

– Для нас, Іване Карповичу, велика честь, що ви перебуваєте в нашому шпиталі. Але я ставитиму питання про ваше переведення, – якось сказав мені начальник шпиталю, що прийшов із лікарями.

– Чому?

– Осінній Львів – не найкраще місце для одужання. Рясні дощі, сирість, далі волога зима. А у вас куля зачепила легені, та й у цілому організм дуже слабкий, і колеги побоюються, що ви можете застудитися чи, боронь Боже, захворіти на туберкульоз. До того ж вам потрібно ходити, дихати свіжим повітрям, що не дуже добре в тутешній мряці. Тому я проситиму відправити вас на південь. До Криму чи на Кавказ, у теплі краї.

– А Груня?

– Нам би не хотілося втрачати таку сестру милосердя, але, здається, у нас немає іншого виходу. – Лікарі посміхнулися. – Колеги вважають, що ви вже здатні витримати подорож. Будьте готові.

– Дякую.

Я став чекати на переїзд. Тим часом із фронту надходило багато поранених. Наші змогли витиснути австріяків за Карпати, тепер тривали важкі бої на перевалах. Були очікування, що генералові Брусилову вдасться перейти гори і атакувати Угорщину, але його наступ зупинили німецькі дивізії, перекинуті на допомогу австріякам. Пішли дощі, невдовзі мав випасти сніг, і всі сходилися на тому, що наступ відновиться лише навесні. До мене приходили поранені офіцери, яких солдати, що охороняли палату, не наважувалися затримувати. Офіцери розповідали про великі втрати і чергові складності з постачанням, в якому бачили чиюсь злу волю. Я розповідав їм якісь смішні історії, бо навколо і так було забагато сумного.

Потім мене сповістили, що невдовзі виїзд. Груня принесла цивільний одяг, підстригла мене, підправила вуса та бороду. Напахтила якимось парфумом.

– Груню, сподіваюся, ви їдете зі мною? – спитав я. – Інакше я нікуди не їду, попереджаю.

– Ви це серйозно? – зраділа вона.

– Дуже серйозно.

– Що ж, якщо ви не проти, то я їду з вами. Мені дозволили, – вона усміхнулася.

Невдовзі по нас приїхало авто. Проводжати мене зібралося кілька сотень народу. Я подякував усім, потиснув руки лікарям і пішов до виходу. Накульгував на поранену ногу, але лікарі запевняли, що це тимчасово і що згодом я зможу повністю відновитися. Нас відвезли до вокзалу, де на мене чекало окреме купе.

– Щось занадто добре, як для транспортування простого солдата, – здивувався я. – Ви знаєте, куди ми їдемо?

– Ні. Сподіваюся, що кудись на південь, мені так уже набридли ці львівські дощі, – відповіла Груня.

У двері купе постукали. Я потягнувся до вже рідного браунінга, який приніс мені Войцех. Побачив здивований погляд Груні і вдав, що чухаюсь.

– Так, заходьте, – гукнув я, готовий вихопити зброю за першої потреби. Двері відчинилися, зайшов Рафаїл, помічник архієпископа Євлогія.

– Іване Карповичу, радий вас бачити! – Він сердечно обійняв мене. – Владика вибачається, що не зміг прибути особисто, дуже багато роботи з облаштування церковного життя на звільнених територіях. Владика наказав передати вам побажання одужання і сподівається, що янгол-охоронець, який був із вами під час замаху, залишиться з вами і надалі. Також владика від себе і від усіх вірних передав ось це. – Рафаїл махнув рукою, і два хлопці занесли до купе великий прикрашений квітами кошик. – Зібрали трохи вам у дорогу. Добре вам доїхати, і нехай береже вас Господь.

Ми обнялися з Рафаїлом, я подякував йому і владиці. Рафаїл пішов, а потяг невдовзі рушив. Я дивився у вікно на Львів, і мені робилося трохи сумно.

– Ну що, подивимося, що там нам Бог послав руками владики. – Я поліз у кошик і знайшов там купу їжі та кілька пляшок вина. Міцного, солодкого, якраз те що треба по такій погоді. У кошику навіть чарки були! А також тарілки, ложки, виделки та ножі. Ось за що я поважав панотців, так це за ґрунтовність.

– Ну що ж, Груню, давайте вип’ємо.

Випили двічі, Львів уже був позаду, коли прийшов начальник потяга. Він залюбки приєднався до нас, заодно й сповістив, що ми їдемо до Криму.

– Доведеться з пересадкою, нову колію до Львова ще тільки роблять, – доповів залізничник.

До Радивилова приїхали дуже швидко, там уже налагодили справу так, що можна було пересідати з потяга на потяг. Ми перейшли у новий вагон. Я попросив двох солдатів перенести кошик, такий важкий, що сам тягти його я ще не міг. У новому купе ми продовжили випивати і закусувати. А потім сталося те, що мало статися. Я одужував, а Груня була прекрасна Її пристрасть приголомшувала, хоч я, повірте, дещо бачив у цьому житті.

Їхати до Криму два дні, але час пролетів так швидко, що я і не помітив. До нас частенько стукали у двері, мабуть, було багато охочих побачитися зі мною, але мені було не до того. Ми вийшли з купе лише коли потяг зупинився у Феодосії. На пероні нас чекав стрункий чоловік у цивільному. З ним було двоє солдатів.

– Іване Карповичу, доброго вечора. Я – статський радник Шорох, помічник військово-медичного інспектора Одеського округу, лікувальний інспектор Криму.

– Бажаю здоров’я, пане статський раднику, – якомога бадьоріше відповів я. – Перепрошую, що не у військовій формі! Не видали!

– Та облиште, ви на лікуванні, носити форму необов’язково. Хлопці, візьміть багаж, а вас прошу за мною.

Невдовзі ми опинилися на причалі, біля якого стояв невеличкий паровий катер.

– Наказ був відправити вас до солдатського санаторію в Євпаторію, але це якась помилка Найкращого сищика імперії до солдатів? Маячня. Ми поселимо вас у тільки-но створеному офіцерському санаторії біля Коктебеля. Вдова барона Штокмана віддала нам свою літню резиденцію – чудовий будинок під горою Карадаг. Тиша, спокій, ліси, мальовничі місця для прогулянок. Думаю, ви будете задоволені.

– А як же наказ? – спитав я.

– Не хвилюйтеся, військово-медична служба має право сама обирати, де проводити лікування пораненого. Коктебельський санаторій підходить для цього якнайкраще. Що ж, прошу на борт.

Ми зайшли на катер, і він відплив. Уже на катері полковник попросив підписати йому кілька журналів із моїми оповідками.

– Це для мене, а це не для мене. Військово-медичний інспектор нашого округу дійсний статський радник Іван Якович Відінський – ваш великий шанувальник, обіцяв обов’язково зустрітися з вами, Іване Карповичу.

– Вважатиму за честь.

– Ну, і якщо ви не проти, то запрошую вас і вашу чарівну супутницю повечеряти з дороги, – запросив Шорох.

– Вибачте, що не представив, це Агрипина Олександрівна Лебедєва, сестра милосердя і мій янгол-хранитель, що витягла мене з того світу. Чи можна буде зробити так, щоб вона залишилася при мені? Бо в її присутності моє одужання відбувається найшвидшими темпами.

– Мене попередили колеги зі Львова про Агрипину Олександрівну та її великий внесок у ваше одужання. Я, звісно, тільки за. Що ж, відсвяткуймо знайомство, яке для мене – велика честь.

У невеличкій каюті катера на нас чекав розкішний стіл. Я трохи зніяковів, але Шорох попросив почуватися як удома.

– Що питимете? Ми ж у Криму, тут багато вина. Сухі, десертні, я б порадив ось це, «Ай-серез», якраз по осінній погоді, – запропонував господар.

– О, пане статський раднику…

– Просто Петро Трохимович.

– Петре Трохимовичу, ви не бачили осені у Львові! Порівняно з тими безоднями небесними тут іще літо! Але ваш вибір вина залюбки підтримую.

Ми випили, закусили, і шлях до Коктебеля минув швидко. Прибули туди вже поночі, але нас чекали, і причал освітлювало кілька ліхтарів. На причалі стояло авто. Воно відвезло нас до санаторію, де Петро Трохимович провів нас із Грунею до невеличкого окремого будиночка серед чудового парку.

– Зять баронеси був письменник, і вона збудувала цей дім, щоб він міг тут творити. Я подумав, що, можливо, під час лікування ви, Іване Карповичу, теж схочете повернутися до писання, і наказав підготувати саме цей будиночок.

– Чи не занадто розкішно? – засумнівався я.

– Іван Якович Відінський наказав забезпечити вам найкраще оздоровлення. Слово керівника для мене закон.

– Я дуже вдячний, Петре Трохимовичу.

– Одужуйте, Іване Карповичу, але не поспішайте.

Так я оселився в чудовому будиночку під самою горою Карадаг, якою полюбив гуляти. Спочатку я піднімався вгору лише на сотню кроків, але щодня проходив усе більше. Груня була зі мною, ми гуляли разом, ходили на гору або до моря. У Коктебелі було порожньо і гарно.

Мій розпорядок того часу був такий. Я прокидався вранці, Груня ще спала, а я сідав і писав чергові історії, здебільшого з воєнних часів, як ті, що планував до публікації зараз, так і ті, які мусили чекати свого часу. Груня прокидалася і ставила самовар, після чого ходила до їдальні по сніданок. Ми снідали в будиночку і вирушали у двогодинну прогулянку. Коли поверталися, то разом сідали відповідати на листи читачів. Потім обідали, знову гуляли, далі я працював, а Груня несла листи на пошту. Увечері пили вино вдома або ходили до санаторію, в якому поправляли здоров’я кілька десятків офіцерів, здебільшого з Карпат, де тривали важкі бої. Я намагався розважати поранених, охоче роздавав автографи і фотографувався, щоб офіцери могли надіслати додому карточку, де перебували у моєму товаристві.

Моє здоров’я поступово зміцнювалося, поранення у легенях загоїлось, нога відновилася. Можливо, пробігати вулицями цілий день, як колись у Києві, я не зміг би, але вже не накульгував і намагався ходити якнайбільше, щоб набратися сил. Тоді ж відправив Єлизаветі Павлівні листа з прикрим зізнанням і з хвилюванням чекав на відповідь.

Якось ми повернулися з моря, Груня поставила самовар і принесла чергову торбу листів. Ми про щось говорили, вона сміялася, була щаслива, а потім несподівано замовкла. Я подивився на неї і побачив, що вона тремтить та плаче.

– Ось… – Вона подала мені конверт і вибігла з кімнати.

Лист від Єлизавети Павлівни. Я видихнув, відкрив конверт, дістав аркуш, впізнав і помилувався її красивим почерком.

«Отримала Ваш лист, Іване Карповичу. Вимушена зізнатися, що відповідь давалася мені важко, тож зіпсувала купу паперу, поки написала ці рядки. Я рада за Вас, Іване Карповичу, рада, що Ви написали про все чесно, а не почали дурити та брехати. Якщо Ви знайшли свою долю, це добре. Можливо, та бідна дівчина і є Ваша доля. Хоча, чесно кажучи, мені прикро за неї, бо вона зв’яжеться з Вами і занапастить своє життя. Бо ж Ви, Іване Карповичу, хоч любите поговорити про кохання та вірність, насправді нікого не любите. Будь-яку людину біля вас Ви намагаєтесь ужити собі на користь. Якщо для цього треба казати високі слова, Ви їх скажете. І цю дівчину Ви використаєте, а потім покинете, бо ж Ви – егоїст. Враховуючи брак вашої освіти, пояснюю, що егоїст – людина, яка цінує і любить тільки себе, а до інших байдужа. Ви, Іване Карповичу, найсправжнісінький, стовідсотковий егоїст. Для Вас не існує інших. Нікого і нічого на світі Ви не проміняєте на те, щоб догоджати своїй гордості, підтримувати свою славу. Ви казали мені, що кохали Ізабеллу, матір бідної Моніки, але Ви ж покинули її, бо, щоб бути з нею, Вам треба було покинути Росію, а це означало відмовитися від слави. Ви так багато розповідали, як любите Моніку, але ж насправді завжди легко залишали її, тікали з хутора задля розслідування нових і нових справ. Стільки ніжних слів казали Ви мені, як переконували, що кохаєте, але тільки для того, щоб я переїхала на хутір, а Ви змогли повністю присвятити себе справам. Ані Ізабелла, ані Моніка, ані я, ані те бідне дитя, яке Ви спокусили, – ніхто для Вас нічого не значить, Іване Карповичу, не коштує і копійки. Головне для Вас – слава та її підтримання, розслідування нескінчених справ, щоб іще раз довести, що Ви, Іван Карпович Підіпригора, – зірка імперського розшуку, головний герой бульварної літератури, кумир прищавих підлітків!

Заради цієї слави Ви, Іване Карповичу, здатні на все. Що ж, воля Ваша, мені тільки прикро, що дозволила Вам обдурити себе, хоча, треба визнати, дурити Ви вмієте так тонко і влучно, наче за лівим плечем у Вас хтось є. Подивіться, Іване Карповичу, подивіться! Чи Вам не треба дивитися? І так добре знаєте, хто там шепоче Вам потрібні відповіді? Бо інакше звідки б узялася у Вас ця любов до мавпування Господа, коли починаєте Ви керувати долями людей, коли одних знищуєте, а інших рятуєте, коли крокуєте по трупах і зриваєте оплески? Ось звідки у Вас цей нестримний потяг до слави, заради втамування якого Ви готові на все. Ви – диявол, Іване Карповичу, сам диявол. Я дякую Господу, який відвів Вас від мене до того, як Ви встигли знищити мене. Я не бажаю Вас бачити, ніколи. Я залишаюся на хуторі, я буду ростити Моніку, Уляна Гаврилівна буде мені в цьому допомагати. Але Вас на хуторі ми не потерпимо. Якщо у Вас вистачить нахабства з’явитися там, я власноруч пристрелю Вас, як скаженого собаку. Думаю, Ви знаєте, що це не просто погрози. На цьому я б хотіла припинити спілкування з Вами. І хай Господь бережу ту бідолашну, яку Ви обрали своєю черговою жертвою».

Я сховав лист у внутрішню кишеню піджака. Підвівся, вийшов із будиночка. Груні не було видно. Я пішов на гору. Там по дорозі був затишний куток з лавкою, з якого можна було дивитися на море. Груня любила там сидіти. І зараз вона була там. Плакала. Я сів поруч, обняв її, відчув її запах, такий ніжний і знайомий, який мене збуджував. Зробив зусилля. Заспокоїв.

– Груню, чому ви плачете?

– Нічого, Іване Карповичу, нічого. – Вона крутила головою.

– А в мене для вас хороші новини, Груню. – Я усміхнувся, вона здивовано на мене подивилася.

– Які новини?

–: Жінка, з якою я жив, Єлизавета Павлівна, надіслала мені листа. Ну, ви бачили. Ми не були з нею одружені, але в нас були ніжні стосунки.

– Що значить «були»? – спитала вона.

– Те і значить, що були, залишилися в минулому. Я закоханий у вас, Груню. До втрати пам’яті. Я написав Єлизаветі Павлівні про це. На жаль, вона не змогла сприйняти це достойно, образилася, вдалася до лайки. Анітрохи не засуджую її, але сподівався, що вона, як жінка освічена, сприйме цю звістку делікатніше.

– Іване Карповичу, про що ви балакаєте? – Груня аж підхопилася, але замість радості на її обличчі був жах. Досить несподіваний для мене.

– Я кажу про те, що владнав усі свої справи. Я залишив Єлизаветі Павлівні свій хутір за умови, що вона виховуватиме мою доньку Моніку. Єлизавета Павлівна погодилася, щоправда вимагає, щоб я більше не приїздив на хутір і припинив контакти з Монікою. Це для мене неприємна вимога, але я погоджуся з нею, бо кохаю вас, Груню, і прошу вийти за мене.

– Що? – Вона дивилася на мене, як на нечисту силу, на живого мерця, на якогось вовкулаку. А я відчував себе так само, як і колись у Бахмачі, коли прийшов свататися до Єлизавети Павлівни. Очікував одного, а вийшло зовсім інше. Ці жінки були такі загадкові! От зараз Груня мусила б кинутися мені на шию, обнімати, цілувати, радіти! Я ж прихопив із будинку шампанське і два келихи! А замість цього вона злякалася і заплакала!

– Ні, Іване Карповичу, ні!

– Господи, Груню, що таке?

– Що ви наробили, Іване Карповичу, що ви наробили? – закричала вона.

– Я зробив вам пропозицію, бо кохаю вас, Груню, і хочу, щоб ви стали моєю дружиною.

– Ні! – Вона підхопилася і побігла по стежині на Карадаг.

Я тільки блимав очима, бо нічогісінько не розумів. Хіба ми не жили як чоловік та жінка вже місяць? Хіба ми не спали разом? Хіба вона не казала, що кохає мене і що щаслива зі мною? Тоді що це за комедія? Куди вона побігла, що за крики та сльози?

– Груню! – Я побіг за нею. Швидко засапався, бігати вгору мені було ще важкувато, але не зупинявся, нарешті наздогнав її. Схопив, притиснув до себе. А в неї почалася істерика.

– Що ви наробили, Іване Карповичу, що ви наробили! – кричала вона і намагалася вирватися. Але я тримав її міцно, чекав, поки істерика мине. Потім зняв шинель. Груня вибігла в самій сукні, а на вулиці була хоч і кримська, але зима. Накинув на неї шинель. Груня ридала.

– Груню, я нічого не розумію, – нарешті сказав я, коли побачив, що вона трохи заспокоїлася.

– Я теж, Іване Карповичу! Я теж! Як ви могли бути таким сліпим та дурним? – спитала вона, і я заблимав очима, дивився на неї наче баран на нові ворота.

– Груню, про що ви?

– Як ви могли проміняти доньку і жінку, які вас кохали, на якусь дешеву інтриганку і брехуху?

– Груню, що ти верзеш?

– Іване Карповичу, ви знаєте, хто я?

– Моя кохана!

– О Господи! – Вона скривилася, наче щавель жувала. – Іване Карповичу, я – шпигунка!

– Ага, з австрійського генштабу, – спробував пожартувати я. Невдало.

– До чого тут австрійці! Господи, я ж працюю на контррозвідку!

– Що? – Я озирнувся.

– Від самого початку, від самого першого дня! Контррозвідка привезла мене до шпиталю і наказала стежити за вами! І я стежила! Мусила записувати все, що ви говорили, коли були непритомні. Та ви мовчали або просто стогнали. Але всіх, хто приходив до вас, і все, що вони говорили, я мусила записувати і записувала! Щоб кожного вечора здати доповідь моєму куратору, капітану Корякіну! Я робила ці доповіді, і у Львові, і тут! Щодня після обіду, коли ви залишалися писати, я казала, що йду на пошту відправляти листи читачам! Насправді ж у поштовому відділенні відгородили окремий кабінетик для Корякіна, і я писала там доповіді. Слово в слово, про що ви говорили, що робили! Я – сексот, Іуда я! Тепер ви розумієте, заради кого покинули родину? Господи, Іване Карповичу, я такого від вас не чекала! Ви ж найкращий сищик імперії! Як ви могли бути таким ідіотом? Як? – кричала вона.

Я дивився на неї і хапав ротом повітря, якого несподівано стало замало. Я хитнувся, поточився, може б, і впав, якби Груня не підтримала мене.

– Іване Карповичу! Що з вами? Вам погано!

– Додому… – прохрипів я, і Груня повела мене додому. Там уклала в ліжко, підігріла чаю, напоїла. Потім підійшла до мене, серйозна та рішуча.

– Я більше не можу брехати, Іване Карповичу. Я зламала вам життя, я страшенно винна перед вами. Зараз я піду до Корякіна і скажу, що відмовляюся стежити за вами. Всьому є межа.

Вона говорила і дивилася у підлогу.

– Сядьте. – Я потягнувся до неї.

– Ні! – Вона аж відсахнулася від мене.

– Я став вам огидний?

– До чого тут ви? Я огидна сама собі! – закричала вона.

– Груню, я просто не розумію, чому ви погодилися це робити. Гроші? Не вірю. Залякали? Теж не вірю. Вам була цікава гра, і ви загралися? Ні! То чому? – спитав я.

Вона зітхнула.

– Це довга історія, Іване Карповичу.

– Мені здається, що я маю право її почути.

– Мені соромно!

– Груню, я слухаю.

– Що ж, добре, – кивнула вона.

– Ви сідайте. Якщо історія довга. – Я підвівся у ліжку, звільнив місце. – Розповідайте.

Сибірські порядки,

або

Історія бідної Груні

е знаю навіть, з чого почати, – зітхнула Груня.

– Як вони примусили тебе шпигувати за мною?

– Через брата. Мій брат Олексій зараз на каторзі. І він хворий на туберкульоз. Він помирав там, написав навіть прощальний лист. Контррозвідка, мабуть, читала листування. Вже наступного дня до мене прийшов капітан Корякін і запропонував угоду. Вони обіцяли перевести брата на Арал, де у теплому сухому кліматі, на кумисі, він мав шанс вижити. Натомість я мусила зійтися з вами, спробувати закохати, увійти в довіру і стежити. Я дала Корякіну ляпаса за цю пропозицію, бо ж була вашою палкою шанувальницею. І тут мені пропонують шпигувати за моїм кумиром! Корякін утерся і сказав, що у мене є два дні. За кілька годин сама пішла до нього, сказала, що згодна. Я вирішила врятувати брата.

– А чому він опинився на каторзі? Бунтівник?

– Ні, Олексій не цікавився політикою. Він учився на хіміка в Казанському університеті. На каторгу ж потрапив за спробу вбивства поліцейського справника.

– За що? – здивувався я.

– Це була помста. Олексій мстився за батьків і за мене. – Вона заплакала. Я взяв її руку і терпляче чекав.

Вона трохи заспокоїлася, хотіла піти по воду. Я підвівся і сходив сам. Приніс по келиху міцного вина.

– Випий, так краще, – попросив я. Ми випили.

– Тоді з самого початку. Мій батько, Олександр Степанович, був міщанином з Астрахані. Там працював на рибному ринку, як і його батько, а потім найнявся на роботу до Генріха Адольфовича Шпеєра, обрусілого німця, який відкрив у Астрахані перше фотографічне ательє. Батько пропрацював у нього двадцять років, багато чого навчився, назбирав грошей і вирішив відкрити власну справу. У Астрахані робити це не хотів, щоб не складати конкуренції вчителю. Тому вирішив податися до іншого міста. У центральних губерніях фотоательє були вже по всіх повітових містах, а ось за Уралом це доти було дивиною. І батько вирішив поїхати до Сибіру. Спочатку в Омськ, але виявилося, що там готувалися до відкриття одразу два ательє. Ми поїхали далі і зупинилися аж у Мінусінську. Місто було невелике, але досить заможне, повітовий центр. Батько купив невеличкий будинок у центрі. Ми оселилися на другому поверсі, а на першому відкрилося фотоательє. Все як батько і мріяв. Клієнтів вистачало, до нас приїздили не тільки міщани, але й жителі навколишніх сіл, приходили мисливці з тайги. Батько робив фотографії на совість, ніколи не дурив, і йому довіряли. Звісно, після Астрахані важко було звикати до сибірських зим, але батько був щасливий від того, що збулася його мрія, а ми були щасливі при ньому.

Потім у місто прислали справника на прізвище Вісман, із Ліфляндської губернії. Там він щось дуже нашкодив, казали, що міг і до тюрми потрапити, але відкупився, тому відправили його з очей подалі, до Сибіру. Щойно приїхав, одразу почав свої порядки встановлювати. Обклав усіх торгівців даниною. Кожен платити мусив, щомісяця. Торгівці шуміти почали, тоді поліція стала їх хапати, та так, щоб більше шкоди завдати. Наприклад, купить господар рибної крамниці віз риби. Треба її швиденько розібрати і в підвал на льодовник. А тут поліція, схоплять і господаря, і робітників, крамницю зачинять, дні три протримають, коли вже риба протухне, тоді відпускають. Або підкидали листівки бунтівницькі до крамниць і хапали господарів як політичних. А хто і це витримував, до тих каторжани-втікачі навідувалися. Одному будинок спалили, іншого зарізали. Всі знали, що Вісман їм наказував. Спіймають такого каторжанина, одразу до справника ведуть. А той каже, що або назад повертайся, на каторгу, або зроби те, що прошу, і тоді вже іди собі. Ну і зголошувалися каторжани: різали, вбивали. Так усіх справник переламав через коліно. І батька теж. Всі вітрини нам в ательє побили, тоді й батько платити почав. Наче на кілька місяців затихло все.

А потім викликали батька до Вісмана. І сказав той, що треба поставити фотографічний апарат у трактирі Чиндоріна і час від часу знімати там. Таємно! А у Чиндоріна не просто трактир, а найбільший у місті й найдорожчий. Ніхто б туди не ходив із доброї волі, але справа в тому, що всі проститутки міські мусили клієнтів тільки туди вести. Бо у трактирі Вісман частину з прибутків отримував і дуже опікувався, щоб копійка зайва не минала. До того дійшло, що заборонив їжу та питво в будинках розпусти продавати. Мовляв, спочатку клієнти мусять у трактирі Чиндоріна набратися, а потім уже в кабінети іти! Потім і цього Вісману виявилося замало. Вирішив у трактирі фотографічний апарат поставити! Бо там же у трактирі купці різні, заводчики, чиновники. Хотів фотографії їхні мати з дівками і в п’яному вигляді, щоб на гачку тримати! Ось для чого йому апарат знадобився.

Батько, звісно, образився. Він же чесний фотограф був! І вважав справу свою близькою до мистецтва. Як її можна було ставити на прислужування таким аферам? Він категорично відмовився цим займатися. Тоді Вісман пригрозив, що погано буде. Батько на своєму наполягав. Казав, що людина чесна і боятися йому немає чого. Вісман же пообіцяв, що пошкодує ще батько через свою відмову. І за місяць приїхав до Мінусінська такий собі Штельман. Брехав, що німець, але ж насправді з жидів, навіть не вихрест! І справжній злочинець. Його кілька разів арештовували в Одесі і Москві за те, що порнографічні карточки робив. Ну, це коли голі жінки у розпусних позах фотографуються.

– Та я знаю, Груню, хоч не в поліції працював, а в охоронному відділенні, але стикався.

– Так ось цей Штельман був порнограф! У центральних губерніях не уникнути було йому тюрми, то вирішив утекти до Сибіру і Вісман його пригрів. Почав Штельман у трактирі Чиндоріна таємно фотографувати. Сфотографує, а потім гроші вимагає. На цьому не зупинився. Вигадав ось що. Нафотографував краєвидів Мінусінська. Погані такі фотографії, криві, вбогі, Штельман інакше не вмів. Хтось би таке і показувати засоромився, а цей аж виставку відкрив. Вісман промову перед виставкою виголосив, що ті фотографії – перевірка на патріотизм, чи любиш ти рідне місто, чи ні. Штельман після цього одразу пішов крамницями. Запропонував купувати фотографії свої, аж по сто рублів за штуку! А як не купиш, то не патріот ти, і одразу тобою поліція починає цікавитися, що та як. Невдовзі вже у всіх крамницях той жах висів на стінах. Плювалися люди, але купували, щоб із поліцією справ не мати. Але як куплять ту фотографію, то потім про інші і думати не хочуть. Не ходять і до нашого ательє. Батько вже і так, і сяк, рекламу давав, але пояснюють люди, що витратилися на штельманівські фотографії, й більше їм не треба. Сутужно нам зробилося. Ми з Альошею, братом моїм, стали уроки давати, щоб хоч щось заробляти. Але жили дружньо, трималися одне одного. Потім Альоша поїхав вчитися до Казані. Хімією захоплювався, хотів не як батько, ремісником бути, а вченим. Батько його схвалював, аж у борги заліз, щоб мундир справити і грошей на перший час дати.

Поїхав Альоша, а тут нова біда. Якось Штельман фотографував у трактирі Чиндоріна відомого фабриканта Чегодаєва. А той помітив це, розлютився, Штельману пику начистив, а апарат його розтрощив на друзки. І Вісман нічого зробити не зміг, бо у Чегодаєва губернатор – кум і при дворі зв’язки. Ще й сам Штельману додав по мармизі, щоб той ховався краще, коли знімає. Штельман, як обличчя підлікував трохи, прийшов до батька і почав вимагати, щоб той йому апарат давав для зйомок у трактирі Чиндоріна. А батько ж нікого, крім Альоші, до апарата і не підпускав, а тут давати в чужі руки, та ще кому – цьому негіднику Штельману! – Груня так розпалилася, що аж кричала.

– Тихо, тихо, заспокойся, – сказав їй. Вона знову заплакала. Перечекав. – То що далі було?

– Батько взяв Штельмана за барки і з ательє викинув. Той пішов Вісману скаржитися. А тому батько давно муляв. За декілька днів зайшов до ательє бродяга якийсь. Але от в Астрахані зрозуміло, що як у дранті людина, то немає в нього грошей на фотокарточку. А у Мінусінську вийде людина з тайги, де золото мила. На вигляд старець якийсь, обідраний, брудний, але заплатити може золотом. Тому батько і не нагнав одразу, поговорив. Бродяга обіцяв ще зайти, пішов. А за кілька хвилин наскочила поліція. І під прилавком знайшла пачку прокламацій революційних. Батька тут же арештували, мовляв, бунтівник, сам ті прокламації розповсюджував. Всі знали, що брехня це, що батько ніколи в політику не ліз, але мовчали всі, боялися проти Вісмана піти.

Батька у холодну кинули. Справжню холодну. А тут морози ще у кінці вересня почалися, батько вже ж не молодий, а оскільки хвилювався дуже, то захворів. Я поїхала до Красноярська, скаржитися поліцмейстеру. До самого поліцмейстера не пустили мене, сказали написати скаргу. Виклала я у всіх подробицях про Вісмана. Пообіцяли, що терміново розглянуть, і порадили додому їхати. Я ж, дурепа така, у справедливість вірила, думала, що очі начальству відкрила на те, що у Мінусінську витворяється. Приїхала, а на вокзалі мене вже чекали. Босяки, які Вісману служили. Схопили і повезли до нього. Вісман мені зачитав шматки зі скарги моєї, яку я в Красноярську залишила, потім дав ляпаса і наказав мене в холодну відвести. Не посадити, а батька показати. Той уже непритомний був, при смерті. Випустив Вісман мене і сказав, що ми або віддамо апарат, уже не тимчасово, а назавжди, або помре батько.

Прийшла я додому, розповіла мамі. Тут і Штельман прибіг – уже з гербовим аркушем, що продаємо ми йому фотоапарат. За рубль. І того рубля не віддав. Дочекався підпису, а потім випустили батька. На санях привезли його і під воротами нам кинули. Ледь відволали ми його. На лікування останні гроші в нас пішли. Зовсім сутужно зробилося. Та Альоші ми нічого не писали, бо навіщо його дарма хвилювати? Я уроки давала, мама шити почала. Потім іще перший поверх у оренду здали. Ну, якось виживали. Ми з мамою билися, а батько пиячити почав. Ніколи він раніше горілки не вживав, міг у великі свята пляшку пива випити, як любив його вчитель-німець. А горілки ніколи. Тут же зробився гіркий п’яниця. Бо забрали у нього мрію. Ми вже з мамою його і переконували, і лаяли, щоб покинув він горілку, тільки дарма все. Пиячив, опустився. Навесні написали ми Альоші, щоб додому не їхав, грошей на дорогу не витрачав, а продовжував давати уроки в Казані. Альоша не приїхав, і ми цьому раділи, бо як йому батька було показувати?

Але і на цьому наші біди не закінчилися. Був у нас у місті золотопромисловець Прокудін. Дебелий такий мужик, увесь час у тайзі пропадав. У Мінусінську була в нього дружина і дві доньки. Одній я уроки давала. Якось Прокудін із тайги приїхав. Усі його вдома боялися, дружина його прибігла, гроші за урок тицьнула і каже, щоб ішла я, хоча ще й третини уроку не минуло. Ну, як хочуть, щоб ішла, то піду. Вийшла я з кімнати, а в коридорі Прокудін той. Подивився так на мене. Це зараз я, Іване Карповичу, розумію, що такий погляд означає. А тоді я ж невинною дитиною була. Злякалася тільки. Він спитав, хто я. Відповіла. Засміявся, насуватися на мене став. Я хотіла пройти, він мене схопив і м’яти почав. За груди, за стегна, за сідниці. Я закричала і з переляку вкусила його. Відпустив він, я вирвалася і втекла. Аж пальто своє забула, потім їхня служниця принесла. І сказала, щоб більше я до них не ходила. Закінчилися уроки.

Цей Прокудін, він із Вісманом товаришував. Усі золотопромисловці зі справником товаришують, бо на кожній золотій копальні темні справи є. Воно ж тайга. Кожного року, як лід із Єнісею зійде, так і починають трупи випливати. Це ті, кого під лід сховали, а багатьох же у тайзі залишали. Страшний там край, жорстокий. Так ось Прокудін якось із Вісманом пиячив і згадав про мене. А Вісман, готовий старатися, тисячу попросив і пообіцяв, що сама я до Прокудіна прийду. Знову батька арештував, наче той украв у крамниці чвертку. Хоча батько ніколи не крав. П’яниця гіркий став, його обкрадали, самі тільки чоботи тричі знімали, але щоб він сам щось узяв – ніколи! Мама до Вісмана пішла. А той каже, щоб я приходила, поговорити. Прийшла. Він і сказав, що сто рублів дасть і батька відпустить, якщо я зараз до Прокудіна піду. Я йому ляпаса хотіла дати від обурення. А він руку перехопив, повалив мене і по голові вдарив. Знепритомніла я. А отямилася від того, що в окремому кабінеті Прокудін зі мною забавлявся… – Груня аж затремтіла, і голос у неї зробився ламкий, як лід на калюжках після нічних морозців.

– Не розповідай далі, досить, – зітхнув я.

– Та ні, чого ж, дослухай уже, коли почала. Прокудін мужик був дебелий, ненажерливий, а я ж незаймана. Пошкодив він мені там щось, кров потекла. Спочатку зрадів, бо ж цноти позбавив, а потім злякався, бо кров текла і текла. Відвезли його люди мене до лікарні, перед воротами викинули і поїхали. Добре, що помітили якісь добрі люди, затягли всередину. Там лікар був молодий, тільки-но приїхав до Мінусінська. Він мене і врятував. Я, коли непритомна була, марила, і дещо він почув про те, що зі мною сталося. Потім примусив розповісти решту. Сказав, що не залишить це так. Він, здається, у мене закохався. Я тоді не розуміла, як це можна було у мене закохатися після всього. Лежала у палаті і плакала, тільки з лікарем тим і балакала. Він написав велику петицію до Петербурга. На двадцять чотири сторінки. Лише про незначну частину злодійств Вісмана, про які всі у Мінусінську знали. Відправив. А наступного дня його зарізали. П’яний каторжанин. Лікаря вбив, хотів утекти, а тут поліція, застрелила вбивцю. Мене з лікарні одразу вигнали, прийшла я додому, ані жива, ані мертва, в першу ж ніч будинок наш запалав. Але вийшло так, що я поночі вже пішла на Єнісей топитися. З берега вогонь побачила. Одразу мені подумалося, що наш будинок. Поки прибігла, а він уже весь у вогні. Я до батьків кинутися хотіла, але не пустили мене. Згоріли і мама, і тато.

На похорон приїхав Альоша. Я йому нічого не сказала, але хтось розповів. Альоша молодий, гарячкуватий, прилюдно закричав, що помститься. Довелося його у мішок ховати і возом з міста вивозити, бо вбили б босяки вісманівські. Попросила його їхати до Казані і вчитися, а про Мінусінськ забути. Бо батьків не повернеш. Сама я хотіла Вісману помститися. Бо жити вже не хотіла. Навіщо мені було жити?

У Красноярську обкрутила я одного фабрикантика молодого, зібрала грошей, найняла босяків, щоб убили Вісмана. Але босяки ті, щойно гроші отримали, пиячити почали, балакати зайве, Вісман почув, схопив їх, допитав, а потім у тайгу вивіз. Мертвих. І мене почав шукати. Довелося мені тікати аж у Хабаровськ. Однак від помсти я не відступила. Все одно б того Вісмана пристрелила. Та тут Альоша втрутився. Причепив собі бороду, волосся пофарбував, приїхав під виглядом англійського комівояжера, попросив Вісмана про зустріч, обговорити одну грошову справу. Ну Вісман і погодився. В трактирі у Чиндоріна сиділи, коли Альоша револьвер вихопив і почав стріляти. Тричі у справника попав, а тоді Вісман його з ніг збив. Набігли слуги, схопили Альошу. В холодну його, а Вісмана до лікарні. Іншому б і трьох куль вистачило, але цей покидьок, виявляється, носив під мундиром кольчугу. Так, справжню кольчугу, на випадок, якщо ножем ударять. Сибір – суворий край. Кольчуга кулі хоч і не зупинила, але загальмувала. І вижив Вісман. Він би волів Альошу просто вбити, але справа ж гучна, слідство, суд. Щоб пояснити мотив, вигадали, що Альоша з бунтівниками знюхався і виконував їхній наказ. Альоша хотів у останньому слові все сказати, а його голим у холодній камері ніч протримали, щоб захворів, охрип і слова не зміг вимовити. Присудили каторгу і відправили, важко хворого. Ледь по дорозі не вмер, вижив, але на туберкульоз захворів. Як могла допомагала я йому, бо ж тепер у мене мета в житті з’явилася – врятувати братика. А тут капітан Корякін мені запропонував до вас підкотити і обплутати, як павук муху. Погодилася я, щоб Альошу врятувати. Ну а далі, Іване Карповичу, ви вже все знаєте.

– Не знаю, – сказав їй.

– Що не знаєте? – спитала нервово.

– Що далі було. Може, звісно дурень я, ідіот, телепень останній, сліпко і йолоп, але здавалося мені, що любите ви мене, Груню.

Гірко всміхнулася вона.

– Ну, бачите, як воно вийшло. До Львова мене привезли у той самий день, коли ви з генералом на фронт подалися у якійсь справі. Чекала я вас, мусила вибрати зручний момент і познайомитися, покрутити хвостом, звабити вас. Коли раптом капітан Корякін викликав, сказав, що операція відміняється. Запропонував залишитися у Львові, погостювати. Він на мене з самого початку око поклав, той Корякін, а мені він був огидний. Відмовилася я, сіла у потяг і поїхала абикуди, тільки б подалі. Не вдалося. Вже під Києвом жандарми мене взяли, повернули до Львова. Виявилося, що стріляли у вас і вижили ви. І тут хтось із контррозвідки вигадав зробити з мене сестру милосердя і так до вас наблизити. Привезли до шпиталю, завели в палату, а там ви, Іване Карповичу. І не живий, і не мертвий. Слабкий, безсилий. І тут відчула я до вас, мабуть, те, що колись відчув до мене той бідолашний лікар. Ніжність якусь. Відповідальність. Я ж нічого не вміла, ані пов’язку зробити, ані укол, ані клізму, навіть як качку підкласти, не знала. Але всього навчилася. Не відходила від вас і вдень, і вночі. По-справжньому піклувалася за вас. Не для того, щоб завдання виконати, а тому, що дуже хотіла, щоб ви вижили. А потім ви почали з марення потроху виходити. І якось одразу до мене з такою довірою поставилися, наче дитя до матері. Плакали, коли мене бачили, за руку тримали. Потім сказали ото «Груня!». Аж затремтіло все в мені. Від ніжності до вас і огиди до себе. Бо потримаю вас за ручку, а потім вийду і в кімнаті поруч звіт пишу, хто до вас приходив і що говорив. З тієї ж кімнати я все підслуховувала.

– Навіть Войцеха записала? Поляка того, який мені браунінг приніс? – скривився я.

– І його теж, – кивнула.

– Чорт! – аж зубами заскрипів я. – Його ж убили за це!

– Убили, – киває вона. – У газеті написано було, що кримінальники помстилися, але зрозуміла я, що то за кримінальники.

– Войцех! – дуже гірко мені стало за нього. Наче друга втратив.

– Я його вбила, Іване Карповичу, я. Може, ще когось. Я ж старанно писала все. Бо Корякін перевірити міг, Альошу вбити. На яку тільки підлість не здатна людина заради доброї мети! – Вона хрипко засміялася. – Але всьому межа є. Ще коли у вагоні полізли ви до мене, думала я все розповісти. Не хотіла я вашу родину руйнувати. Але п’яна була, задурило мене вино архієрейське. Потім заспокоювала себе, що от ви зі мною спите, але це так, до одужання, а потім поїдете ви до своїх, а я брата врятую, і всім добре. Та коли дізналася, що ви розлучатися затіяли, дочку кидати, то вже не витримала. Страшна я людина, огидна, мерзенна, але от не змогла. Ось і вся моя розповідь, Іване Карповичу.

– Господи, бідолашна дівчинка, – притиснув я її до себе і заплакав, хоч обіцяв собі більше не плакати. І вона заплакала. Так сиділи довго.

– Простіть мене, Іване Карповичу. Розумію, що не можу про таке просити, але прошу, – прошепотіла потім вона.

– Простив. І ти мене прости.

– За що?

– Бо я гірший за тебе, значно гірший.

– Про що це ви, Іване Карповичу? – здивувалася вона.

– Ні про що. А тепер слухай, як ми далі будемо.

Вона здивовано подивилася на мене.

– Далі? Яке далі?

– Таке, Груню, слухай.

І говорив аж до пообіддя, коли пішла вона на пошту звіт для капітана писати. А я впав на ліжко і тільки подивувався премудрості Божій. Бо ти тільки перший хід продумав, а у Господа вже і шах, і мат напоготові, і дошкою по голові.

Півтори помсти

що це ви так газетами зацікавилися, Іване Карповичу? – спитала Груня.

Вона увечері прийшла з пошти і принесла цілий оберемок, як я і просив. Ми далі жили в Коктебелі, я вже повністю одужав і чекав, що мене ось-ось знову відправлять на фронт. Однак Петро Трохимович Шорох несподівано діагностував у мене початок туберкульозу і наполягав на продовженні лікування. Я, чесно кажучи, спочатку злякався, але потім із його натяків зрозумів, що краще такий туберкульоз, аніж фронт.

– Там Корякін наказав вам свіже число «Петербурзької газети» підсунути.

– Зараз, зараз, Груню. – Я гортав одразу кілька чисел «Сибірського листка», які попросив передплатити для санаторію, мовляв, це буде корисно для поранених сибіряків. Однак поранені газет не читали, здебільшого дудлили вино, грали в карти та пліткували про медсестер. Я ж вивчав «Сибірський листок» уважно, кожне число. От і зараз продивився вже два, а у третьому побачив велику статтю на півшпальти. Прочитав її. Посміхнувся. Груня якраз принесла чай. Ми тепер не вечеряли, а пили чай, бо за час кримського відпочинку почав рости у мене живіт, який у нас на Роменщині називали «мамон», чи то від демона багатства Мамони, чи від допотопного мамонта. Мамон був мені ні до чого, хоч на картинках у журналах та книжках мене часто зображали з таким приємним круглим черевцем. Як пояснювали видавці, черевце те викликало у читачів довіру і симпатію, тоді як злодіїв завжди зображували худими або навпаки дуже вже тлустими. Однак то обкладинки, а в житті я вирішив перемогти свій мамон, тому ввечері пив пустий чай, а вдень старався більше гуляти, оббігав уже весь Карадаг.

– Що ви так посміхаєтеся, Іване Карповичу? – спитала Груня.

– Та стаття цікава, є ж штиль у людей! Ти тільки послухай! «Сотні людей зібралися на міській набережній, щоб провести покійного в останню путь. Скорбота та сум світилися на обличчях міщан, які в одну мить відчули себе сиротами, позбавленими мудрого батьківського піклування. Плач і скрегіт зубовний, відчайдушні крики „На кого ж ти нас покинув!“ порушували мертву тишу, що стояла над містом Оркестр пароплавства заграв траурну мелодію, а почесна варта з найкращих солдатів 95-го піхотного полку дала салют на пошану покійного. Небо над містом не бачило більшого трауру, як у той день!»

– Що це за нісенітниці? – здивувалася Груня і почала розливати чай.

– Репортаж із похорону одного діяча.

– Може, хоч печива, Іване Карповичу?

– Ні, Груню, дякую.

– Та немає у вас ніякого мамона! Іване Карповичу, я ж у певний період свого життя багацько чоловіків бачила, то можу вас запевнити!

– Груню, припини мене зваблювати. Ложку меду ще можна, чайну, а печива ніякого!

– Ну, як хочете, – зітхнула Груня. Сама вона їла мало, тому худенька була.

Я поклав газету на стіл. Так, щоб зручно було прочитати заголовок великими літерами. Але Груня газет не любила, навіть не подивилася, попивала собі чай.

– Груню, – сказав я.

– Що? – подивилася на мене.

– Та той, могорич із тебе. – Я усміхнувся.

– Хто?

– Ну, це у нас так кажуть. Як хтось комусь приємну справу зробив, але відносини у людей близькі і гроші платити не годиться, тоді той, кому зробили, виставляє самогонки, або коньяку, як люди благородні, – пояснив я.

– Щось плутано говорите, Іване Карповичу. Що за гру ви затіяли? Ой, та у вас же бісики в очах! – Груня засміялася. – Ну, що таке? Кажіть!

Я подивився на газету, Груня помітила мій погляд, сама подивилася. Але газета, що там цікавого? Знову глянула на мене.

– Ну, що таке? Іване Карповичу, не мучте мене!

– Та той, Груню, поховали Вісмана вашого.

– Що? – вона вмить припинила усміхатися.

– Он, почитай репортаж із похорону. Бідолаха вночі поїхав Єнісеєм ловити каторжників і провалився під лід.

– Іване Карповичу, зараз лютий! Це тут плющ зеленіє, а на Єнісеї лід у сажень!

– Слухай, за що купив, за те й продаю, – розвів я руками. – Пишуть, що провалився, знайшли зранку, ховали в закритій труні при великому зібранні народу. Губернатор прибув, поліцмейстер, владика Єнісейської єпархії Никон та інші поважні люди. Ти почитай, Груню, почитай.

Вона схопила газету, страшно нервувала, читала майже вголос, очі в неї сіпалися. Прочитала. Відклала вбік і подивилася на мене.

– Як це вам вдалося, Іване Карповичу? – спитала хрипким голосом.

– Мені? Груню, ну що ти таке кажеш? – здивувався я.

– Це ж ви його вбили!

– По-перше, не вбивство, а нещасний випадок. По-друге, я ж тут сиджу безвилазно, ти безпосередній свідок, ну як би я міг?

Вона заплакала.

– Як, Іване Карповичу? У вас що, справді з дияволом договір, як люди балакають?

– Груню, свят-свят-свят, що ти верзеш! Це ж треба маячню таку вигадати!

– Але як?

– Груню, навіщо тобі це? Вісман – мертвий. Прокудін, до речі, теж.

– Що?

– Застрелився. Кажуть, що через загрозу банкрутства. Там он поруч невеликий допис.

Груня і його прочитала.

– Іване Карповичу! Я хочу знати! – аж закричала вона. Було в ній щось таке, що янгол янголом, а потім з-під губок кармінових ікла промайнуть.

– Для чого? Кривдники твої мертві, забудь про них і живи собі.

– Ні, Іване Карповичу! Так-то вони, може, і мертві, але в душі моїй вони живі. І хочу я знати, як їх прибрали, щоб у душі своїй убити! Розкажіть, будь ласка! Як можна було на відстані їх прибрати? Друзі у вас якісь там?

– Ні, Груню, немає там друзів. Не хотів я розповідати, але як уже наполягаєш…

– Наполягаю! Кажіть! – Руками за стіл схопилася, аж пальці побіліли, наче душила когось.

– Ну пам’ятаєш, що багацько я тебе розпитував про Мінусінськ та темні справи Вісмана?

– Пам’ятаю.

– Зі слів твоїх склав я певну картину того, що там відбувалося. І картина була така, що в місті та повіті ціла банда діяла, в якій Вісман був одним із головних. І банда та діяла під прикриттям губернської влади, тож сподіватися на справедливість чи правосуддя було б марно. Міцна банда, потужна, рука руку миє і все таке. Але справа в тому, Груню, що у бандах таких є велика недовіра один до одного. Як у вовчих зграях, де варто одному почати накульгувати, як його одразу свої і зжеруть. І от як би не пиячили всі інші з Вісманом, як би у дружбі не клялися, але коли вийде так, що загроза буде в тюрму сісти, одразу ж здадуть вони дружка. Бо не довіряють один одному. А мені це й потрібно було. Тож написав я листа. До готелю «Єнісей», ти казала, що він найкращий у місті. Лист був до запитання таємному раднику Сабурову.

– А хто це? – спитала Груня.

– Один із керівників департаменту поліції, який відав восьмим діловодством, що займалося кримінальним розшуком. У листі, написаному від імені товариша міністра внутрішніх справ, розповідалося про розслідування так званої справи Калмикова, коли пограбували віз, що доставляв вантаж золота до станції. Гучна справа, сім пудів золота зникло, чотирьох охоронців з копальні було вбито. Невдовзі нападників знайшли у тайзі, мертвими і без золота, яке вони, мабуть, десь зарили, а таємницю місця схованки забрали з собою у могилу. Пам’ятаєш, Груню, розповідала ти про цю справу, про плітки, що золотопромисловець Прокудін до пограбування причетний, бо з його копальні нападники були. І що він їх убив і золото забрав, а Вісман його прикривав. Так от товариш міністра згадував у листі, що Вісман, на якого зібралося багато справ іще у Ліфляндії, дав свідчення і всіх дружків заклав, аби врятуватися. І Прокудіна, і тих, хто викрадене золото допомагав у Владивосток відправляти, і тих, хто в канцелярії губернатора хабарі брав, і поліцмейстера губернського також. Стільки дав Вісман свідчень, що тепер готувалася велика операція, для якої збиралися залучити сотню поліцейських з Єкатеринбурга, бо до місцевих довіри не було. Ця сотня мусила провести арешти в Мінусінську та Красноярську, до тридцяти осіб, і забезпечити збір доказів для гучного судового процесу, який мав пройти в Омську. В листі товариш міністра особливо наполягав на важливості Вісмана, бо ж на його свідченнях будувалося все звинувачення. Таємний радник Сабуров мусив по своєму прибутті до Мінусінська забезпечити охорону для Вісмана, а також для Прокудіна, який теж готовий був свідчити на суді проти своїх кримінальних поплічників. Ось такий лист надійшов до «Єнісею». З того, що про скаргу нещасного лікаря, який тебе врятував, а потім був убитий, дізналися дуже швидко, сподівався я, що хлопці ці чужі листи читають. Тим більше зацікавляться тим, чого це таємний радник до міста їде. Мусили схопити гачок, а далі мені вже й робити нічого не треба було, тільки «Сибірський листок» читати та чекати.

– І що, через якийсь лист вони один одного повбивали? – здивувалася Груня. – Так просто?

– Не якийсь і не просто, а через лист, написаний на бланку Міністерства внутрішніх справ. Бланку фальшивому, але для провінції зійде. Зійшов. Зчинився там переполох, виманили Вісмана з міста, мабуть, кричав він, що ні до чого не причетний. Його катувати почали. Люди то люті, судячи з твоїх розповідей. Може, зізнався він, може, ні, все одно віри йому не було, бо щури скажені. Помри ти сьогодні, а я завтра. Тож провалився Вісман під лід, та так невдало, що у закритій труні ховали. А Прокудін застрелився. Причому двічі, в голову. Вісману зробили багаті похорони, з салютом, поховали на центральній алеї міського цвинтаря, пам’ятник в Італії обіцяли замовити, але це навряд чи, бо ж швиденько розірвуть його статки і забудуть.

– Ось так просто! – Груня за голову схопилася. – Господи, Альоша стріляти намагався, я думала бомбою гада вбивати!

– Бомбою? – здивувався я.

– Бомбою. Був у мене знайомий, з бунтівників, умів бомби робити. Потім відійшов від справ. Але за гроші зробив би. Думала я прийти з бомбою до Вісмана і його вбити, і себе. А ви ось так, листом!

– Ти наче й не рада, – здивувався я.

– Та рада, звісно! Дуже рада! – аж скрикнула вона, підскочила і побігла по вино. Принесла два келихи і пляшку мадери. Оскільки я боровся з мамоном, то міцні та солодкі вина пити перестав, вживав лише сухі, але заради такої події вирішив трохи дати собі волю.

Груня налила мадери, по самі вінця.

– Ну, за вас, Іване Карповичу, за найкращого сищика імперії й дивовижного чаклуна, який може вбивати на відстані написанням листів!

– Груню! – я скривився від зніяковіння і пригубив.

– До дна, до дна, Іване Карповичу! – Сама Груня вихиляла келих справно, я ж тільки до половини. – Ех, зараз би грамофон! Танцювати хочу! Ви добре танцюєте, Іване Карповичу?

– Хіба що гопака, – зізнався я.

– А це що таке?

– Та наш, місцевий танок, навприсядки.

– А я танго люблю.

– А це що таке? – спитав я.

– Такий дуже пристрасний південноамериканський танок! Неодмінно вас навчу, Іване Карповичу. Ось просто зараз навчу! Ану вставайте! Вставайте, вставайте! Що за старечі манери, ото аби сидіти та сидіти! Іване Карповичу, у вас же подруга молода, і від мене мусить кров у вас вирувати!

Примусила, бісова дівка, вчитися танцювати! Години дві тягала мене, наче молодий кіт мишу, показувала той танок, досить, як на мене непристойний. Однак так звивалася Груня, що про пристойність швидко забував. Закінчилися наші танці в ліжку, і тільки зранку я згадав про газету.

– Груню, а що там Корякін наказав мені підсунути? – спитав я, коли пили каву.

– О, а я й забула! Зараз. – Вона підвелася, вибрала газету зі вчорашніх. – Наказав свіже число «Петербурзької газети» покласти, щоб вам на очі потрапила. І неодмінно на четвертій шпальті, ось так. – Вона розгорнула газету і показала мені. Усміхалася. Потім припинила. – Іване Карповичу? Ваню, що з тобою? Ваню! – закричала вона.

І я закричав. З усієї сили заволав. Вибіг з-за столу і став кулаками у стіну бити. До крові.

– Ваню! – Вона стрибнула на мене, схопила за руки. – Припини! Припини!

А я ревів. Від болю, відчаю та почуття провини. Зірвав голос, потім упав у ліжко долілиць і лежав. Груня підійшла, сіла поруч. Чекала довго.

– Це ви через неї?

Я кивнув.

– Ваша коханка?

Я закрутив головою.

– Ви були в неї закохані?

Я підвівся і сів у ліжку.

– Вона мені життя врятувала. А її через мене вбили, – сказав безсило.

– Що? Іване Карповичу, чого ви так вважаєте? Там же написано – нещасний випадок! – Груня махнула газетою.

– Дай.

Узяв, перечитав статтю, в якій сповіщалося про трагічну загибель зірки екрана Анастасії Кольцової, той самої Стасі, яку я перед війною рятував у Києві і яка потім врятувала від військово-польового суду мене. Згідно з повідомленням, Анастасія була в гостях у Володимира Полозова, світського лева, сина відомого московського фабриканта, що жив у столиці. І в тих гостях вона чомусь почала бавитися хазяйським кольтом із золотим руків’ям, прикрашеним карбуванням. Бавилася, бавилася, а потім випадково натиснула на курок і вистрелила прямо собі в обличчя. Володя власним автомобілем відвіз Анастасію до лікарні, але спроби лікарів врятувати життя молодої акторки були марні. Поліція провадила розслідування, бо пішли чутки про можливу суперечку між Полозовим та акторкою, однак жодних доказів того, що це був кримінал, знайти не вдалося. На похорон акторки прийшло кілька тисяч людей, лунали провокаційні викрики, поліції довелося втрутитися. Далі подавалася біографія Анастасії, яка з простої танцівниці московських кабаре перетворилася на одну з найяскравіших зірок російського кінематографу.

– Мені потрібно з’їздити до Петербурга, – хрипко сказав я.

– Ні, Іване Карповичу, ні! Вони ж тільки цього й чекають, вони ж навмисно все зробили! – закричала Груня.

– Я мушу, – твердо сказав я.

– Іване Карповичу, вони…

– Припини! – крикнув я. – Я мушу.

Пішов до телефонної станції, зв’язався з Шорохом і попросився на три дні у Петербург.

– Іване Карповичу, та я б залюбки, але мушу отримати дозвіл у окрузі.

– Я почекаю.

Дозвіл дали напрочуд швидко, і вже ввечері я відбув із Феодосії до Петербурга. Сам. Груні наказав залишитися. В потязі було порожньо, лише кілька офіцерів, які поверталися з кримських санаторіїв. Розповідали страшні речі про бої в Карпатах, де багато солдатів гинуло не від ворожих куль чи багнетів, а від морозів.

– Надзвичайно погане постачання! Просто жахливо! Зимові шинелі прибули лише в середині січня, а до того солдати мерзли в літніх! А це ж гори! В моїй роті дві третини вибуло через хворобу, семеро солдат просто замерзло! І знаєте, що? Це вже коли я сам обморозився і потрапив до шпиталю, то довідався, що за документами все постачання на мою роту надходило в повному обсязі! І шинелі, і харчування, і валянки, і ковдри – все! На папері було, а насправді – нічого. Бо розкрадалося! Тільки на моїй роті хтось тисячі заробив! А скільки тих рот у Карпатах гине! Жах! – розповідав якийсь молодий офіцер, якого тепер направляли на гарнізонну службу у Велике князівство Фінляндське.

Я лежав у себе в купе і носа не потикав у коридор. У Києві підсіло багацько народу, здебільшого цивільні, але розмови все одно про війну були. Всі обережно дивувалися, що досі німець з австріяком не розбиті й кінця краю війні не видно. В Петербурзі, який тепер став Петроградом, на вокзалі взяв візника і поїхав на Смоленський цвинтар. У столиці було холодно і сумно. Біля крамниць стояли черги за дешевим хлібом. Ще в потязі чув, що значно подорожчали продукти, через що навіть були заворушення. Війна.

Біля цвинтаря поросив візника почекати. Знайшов доглядача, який провів мене до могили Анастасії. У глухому закутку, під стіною. На могилі було багато квітів від шанувальників.

– Он бачите, аж стіну пробили, щоб навпростець ходити. Довелося дошками забивати. – розповів доглядач. – Поки хрест поставили, а на 40 днів вже пам’ятник буде готовий. Кіностудія Ханжонкова все оплатила. А ви хто? Теж шанувальник?

Я дав йому гривеник, і він пішов, задоволений такою відповіддю. Зняв шапку. Подивився на її портрет, прихилений до хреста. Вона посміхалася. Як завжди. Заплакав. Дістав із кишені три свічки, куплені ще в Криму. Запалив, поставив на могилі. Щоб було хоч трохи тепліше, серед сірого снігу та багнюки. Господи, хіба тут їй місце, у цьому похмурому краю скам’янілої величі? Постояв ще і пішов. Візник відвіз мене до редакції «Петербурзької газети», де я спитав журналіста з кримінальної хроніки. Той мене одразу впізнав, охоче погодився поговорити в обмін на те, що зможе написати про мій візит.

– Я у столиці, щоб проконсультуватися з лікарями стосовно моїх легенів, – збрехав я, коли ми сиділи у ресторації по сусідству. – Лікарі підозрюють туберкульоз.

– Так? А виглядаєте добре. Тільки очі червоні.

– Заплакані. Я був знайомий з Анастасією Кольцовою, і звістка про її загибель мене вразила, – чесно сказав я.

– Де ви познайомилися? – спитав газетяр.

– Давав поради під час зйомки одного фільму, де вона грала. На жаль, із тим кіно нічого не вийшло, але я був просто зачарований нею. Така жінка!

– О так, жінка просто-таки надзвичайна! Я сам був її великий шанувальник, одного разу отримав автограф. І тут цей випадок… – газетяр розвів руками.

– Це тільки мені здається, що справа тухла? – спитав я прямо.

– Ну, як вам сказати… – газетяр нахилився до мене і прошепотів. – Справа не тухла, від неї просто смердить! Анастасія йшла від того Полозова, приїхала забирати свої речі! В них була суперечка, яку чули аж на вулиці! Він погрожував їй! А потім постріл! І версія, що вона сама взяла той кольт і вистрелила собі в обличчя! Ви чули, щоб людина, жінка, стріляла собі в обличчя? У скроню – так, ну ще в рот, але в обличчя! Я вперше з таким стикаюся, а я ж уже дванадцять років у кримінальній хроніці й багато чого бачив!

– Що за кольт?

– Пістолет, М1911, зроблений Полозову, його всі звуть Володя, під замовлення. Золоте руків’я, кобура з золотою вишивкою. Важкий, дебелий пістолет, із запобіжником. Уявіть, жінка збирається йти, лається з чоловіком і в цей час бавиться цією іграшкою! Дуже правдоподібно?

– У статті було написано, що це єдина можлива версія.

Газетяр скривився.

– Іване Карповичу, батько Володі – Ігнат Полозов, великий московський фабрикант, який зараз сидить на військових замовленнях. Він один з найбільших наших рекламодавців. Мою статтю вичитував не тільки редактор відділу, але й головний редактор та відповідальний секретар. Її всю переписали, а мені всунули в зуби премію – і будь задоволений!

– Але чого б поліції було не подоїти Володю?

– А чому ви думаєте, що не подоїли? Його ж спочатку затримали, бо ж питань до нього було багато. Але потім приїхав керівник філіалу контори його батька, і питання зникли. Нещасний випадок, жахлива трагедія, ніхто не винен! Іване Карповичу, ви ж не будете про це писати? Якщо будете, то не згадуйте мене, прошу!

– Та ну що ви? Яке там писати? Я ніжно любив Анастасію, і її загибель для мене особиста трагедія, а не ще одна справа. А цей Володя, що він за людина?

– Поганий син багатого батька. Він пнеться бути світським левом, розкидається грошима, але у вищому світі на нього дивляться спогорда.

– Що Анастасія робила з ним?

– Ну… – газетяр наче перечепився об щось.

– Що? – наполягав я.

– Можливо, ви не знаєте, Іване Карповичу, але у Анастасїї були деякі проблеми…

– Кокаїн?

– Не тільки. Так от, у Володі це все було. Ну і казали, що тому Анастасія була з ним. Потім вирішила піти. До речі, ходили чутки, що вона була вагітна.

– Вагітна? Від Володі?

– Ну… – газетник подивився вбік. – Як би сказати. Це ж чутки, ніхто нічого не знає напевно і…

– Звісно, що чутки, я розумію. Просто чутки, – заспокоїв я його.

– Ну, казали, що вона була вагітна від Великого князя.

– Від Сергія Михайловича?

– Ні, – газетяр зробив паузу. – Від Миколи Миколайовича! Молодшого.

– Від Верховного головнокомандувача?

– Ну, так казали, – він шепотів ледь чутно.

– Здається, Великий князь уже не дуже молодий, – засумнівався я.

– Йому п’ятдесят вісім років, але він у чудовій формі. Кажуть, був дуже охочий до молодих коханок, зараз у Ставці в Барановичах розвів чудовий садок телефоністочок.

– Верховний головнокомандувач – і такий скандал! – скривився я.

– Так. Начебто Анастасії пропонували гроші за аборт, вона відмовилася. Хотіла виїхати до Європи, але контррозвідка заборонила.

– До чого тут контррозвідка? – спитав я.

– Ну, там боялися, що через Анастасію ворожі сили зможуть якось впливати на Верховного головнокомандувача.

– А тепер не вплинуть. Як же вона вчасно померла! – скривився я.

– Я нічого такого не казав, Іване Карповичу!

– Випиймо.

Випили. Ще посиділи, я відповів на кілька запитань журналіста. Скаржився на стан здоров’я, розповідав, що дуже важко сприйняв звістку про трагічну загибель Анастасії.

Потім поїхав до мебльованих кімнат, там випив іще і влігся спати. Вранці боліла голова, похмелився і пішов пішки на Невський проспект, де у готелі «Англетер» тепер жив Володя Полозов, який після нещасного випадку з Анастасією боявся повертатися у свій будинок на Садовій вулиці. В «Англетері» Володя займав великий номер на третьому поверсі з краєвидом на Ісакіївську площу. В першій кімнаті сиділи секретар і якийсь чоловік із фігурою циркового борця. Секретар заявив, що на зустріч треба записуватися за тиждень, а коли я почав вимагати прийняти негайно, наказав борцю викинути мене. Борець був людиною міцною, але, мабуть, досвіду бійок не мав, бо пропустив простий удар між ніг і впав. Секретар, який стояв на дверях, зразу відскочив від них, і я пройшов до кімнати, де був робочий кабінет Володі Полозова. Господар, коли мене побачив, підскочив, наче від нечистої сили. На робочому столі його стояла пляшка коньяку і лежало свіже число «Петербурзької газети».

– Що, що ви тут робите? – закричав він. Не питав, хто я, мабуть, пізнав.

– Я прийшов із вами поговорити, – сказав я строго.

– Нам немає про що говорити! – він був на межі істерики.

– Я так не думаю.

– Не підходьте! – він хотів відкрити ящик столу, мабуть, там у нього була зброя, можливо, той самий кольт із золотою ручкою.

– Руки вгору! – сказав я і зробив рух правою рукою в зовнішній кишені шинелі. З-під сукна випнулося щось схоже на ствол. – Хочеш зі мною в дуель погратися?

– Н-н-ні, н-н-н-і! – прошепотів Володя, підняв руки і до зброї більше не ліз. Я присів на стіл.

– Що тоді трапилося?

– Вона сама! Вона сама! Я не вбивав її! Ні! – зашепотів він. Весь тремтів, по його розчервонілому обличчі тік піт.

Лівою рукою дав йому ляпаса, праву тримав у кишені.

– Будеш дурити найкращого сищика імперії? – я ще раз заніс ліву руку.

– Н-н-н-і!

– Кажи.

– Мене намовили! Контррозвідка! Вони сказали, що вибачать ту історію з німцями! І ще сказали, що вона шпигунка! І шантажує Великого князя. Обіцяли, що все зроблять так, наче нещасний випадок. А батько отримає нові замовлення. Інакше вони обіцяли мене кинути до тюрми! І тримати без кокаїну! Я не можу без кокаїну! Не можу!

– Вона справді зав’язала?

– Так, вона ж була вагітна!

– Для чого приїхала до тебе?

– Я пообіцяв гроші. В неї було сутужно з грошима, бо ролі закінчилися.

– І ти вбив її?

– Я був змушений, змушений! Вони сказали, що це заради Росії! – він заридав. Я почув кроки. Хтось біг сюди. Їх було багато. Відчинилися двері, і до номера увірвалося кілька людей у цивільному.

– Військова контррозвідка! – закричали вони і наставили на мене револьвери. Я підняв руки і обережно підвівся.

Володя різко завалився на спину, скотився зі стільця і заверещав.

– Він хотів убити мене! Він хотів убити! В нього пістолет! – заверещав Володя. До кімнати зайшов чоловік, теж у цивільному. Володя кинувся до нього. – Але я нічого не сказав! Нічого не сказав!

Чоловік дав ляпаса Володі, той закричав і аж поточився.

– Він прийшов убити мене! У нього пістолет! – Володя не міг заспокоїтися.

– Обшукати його, – наказав чоловік своїм людям. Мене обшукали. Раз, потім ще раз. Мабуть, відсутність у мене браунінга виявилося для когось несподіваною.

– Немає зброї, пане капітане, – доповів один зі шпиків.

– У кишені шинелі! Була, він мені погрожував! – заверещав Володя і отримав ще одного ляпаса.

– Геть звідси! – наказав чоловік. Володю просити двічі не треба було. Одразу вибіг. – Ще подивіться. – наказав чоловік.

Мене знову почали обшукувати. Зняли шинель, примусили зняти і чоботи.

– У мене немає зброї, – сказав я, чоботи зняв.

– Перевірте підошви! – наказав чоловік. Здається, він читав про мої пригоди.

– Нічого, ваша благородь.

– Пішли звідси! – гнівно сказав він, і його люди вийшли. Я взув чоботи, одягнув шинель.

– Можете сідати, – сказав він мені. Молодий, з гострими рисами обличчя, світлим, коротким волоссям, акуратними вусиками і холодним поглядом.

– Я – капітан Форсов, військова контррозвідка, – нарешті сказав він.

Вони вели мене ще з Коктебеля, до Сімферополя, потім у потязі, далі всюди у Петербурзі. Працювали непогано, треба визнати. В очі не впадали, іноді я їх навіть не помічав. – Що ви тут робите, Іване Карповичу?

– Прийшов поговорити з паном Володимиром Полозовим про останні миті життя моєї знайомої Анастасії Кольцової.

– Для чого це вам?

– Я товаришував із Анастасією і її смерть дуже вразила мене.

– Ага, читав у сьогоднішніх газетах, – чоловік посміхнувся. – І що ви хотіли почути?

– Все.

– Що все?

– Як вона померла.

– Хіба в газетах не писали?

– Я хотів почути з вуст безпосереднього свідка.

Офіцер усміхнувся.

– І що почули?

– Що це був прикрий нещасний випадок.

– А де ваш браунінг? Він же завжди при вас?

– Забув у мебльованих кімнатах.

– Забули? Найкращий сищик імперії забув свій пістолет? – чоловік закрутив головою.

– Забув, – підтвердив я.

Він припинив посміхатися і подивився мені в очі.

– А ви хитрий, Іване Карповичу.

– Ніяк ні, – трохи ошелешено відповів я.

Він дивився у нього був дивний погляд. Хтось дивився на мене з захопленням, хтось із ненавистю чи презирством, хтось із заздрістю, а ось цей дивився з захопленням рибалки, який побачив у сітях велику рибину.

– Цікава ви людина, Іване Карповичу. Треба буде обов’язково вами зайнятися, – він посміхнувся. І я посміхнувся, а сам відчув холод у спині. Цей чоловік, молоденький капітан з обличчям студента, був небезпечним. Дуже небезпечним. І, чорт забирай, він знав, що я це знаю. – Можете бути вільним.

Я підвівся, він засміявся.

– Ну як вільним. Ви вирушаєте на фронт.

– Що? – я не мусив запитувати це, я не мусив пропускати цей удар. Але пропустив і зараз майже лежав на підлозі, як той цирковий борець, який хотів зупинити мене перед кабінетом Володі.

– Ви виглядаєте цілком здоровим, і настала пора вам послужити нашому Отєчеству. На передовій, – він посміхнувся. Можливо, чекав, що я буду просити, згадувати про лікарів, чи щось таке, але в цьому ж не було сенсу.

– Слухаюся, ваша благородь! Куди маю відбути?

Моє питання поставило його в глухий кут. Ну так, вони ж думали мене арештовувати, а доводиться відправляти до армії. Вони не готові.

– Ідіть у свої мебльовані кімнати і там чекайте.

– Слухаю!

Я вийшов. Подумки лаявся. Знову красива операція закінчувалася не так, як я запланував. А ще цей капітан. Він був гірший за все. Я відчував його силу. Ніколи не боявся сильних супротивників, навпаки – з ними ж було цікаво. Але ось зараз відчув – боюся. Отого капітанчика, його холодних, розумних очей. Я боявся, бо він, як мені здалося, побачив те, що не бачили інші і з чого я дуже тішився. Він не міг побачити все, але він узяв слід і тепер буде іти ним, аж поки не схопить мене, наче хорт зайця. Він був небезпечний, цей капітан, найнебезпечніший з усіх, кого я зустрічав. Він бачив мене наскрізь. І через нього я не зміг заснути ані на мить. Просидів ніч у кімнаті, написав лист Груні. Про те, що відбуваю на фронт, а вона може бути вільною.

Бліндажні балачки,

або

Іван Карпович дає Шахерезаду

аша благородь, а коньяк закінчується! – доповів я своєму новому начальнику, підполковнику Ліпському, командиру третього батальйону другого стрілецького полку першої сибірської стрілецької бригади Першого сибірського стрілецького корпусу десятої армії. Саме сюди направили мене з Петербурга, для несення служби на передовій, щоб кров’ю спокутувати і під кулями виправлятися, а також насьорбатися вдосталь фронтової багнюки. Робити це я мусив у другій роті. Однак, як тільки підполковник Ліпський дізнався, що за новобранець прибув у батальйон, одразу викликав мене. І запропонував стати його ординарцем.

– А то нудно мені тут, Ваню, в цих болотах, поговорити ні з ким, – сказав підполковник, чоловік років п’ятдесяти, знатного роду, уже міг би і генералом бути, але не став, бо не хотів рватися кар’єрними сходами, а любив насолоджуватися життям.

Ось і зараз, замість того щоб бігати по позиціях, гнати людей в атаку, щоб заробити чергову медаль чи підвищення, Ліпський наказав вирити у сосновому лісі великий бліндаж, де облаштував собі чудове житло. В бліндажі стояла залізна пічка, завжди добре натоплена (за цим слідкував денщик), а також цілий гарнітур, вивезений із покинутого будинку на лінії фронту. Диван, крісло, робочий стіл і шафа для напоїв – усе це наповнювало бліндаж домашнім затишком. У бліндажі завжди горіло кілька гасових ламп, час від часу Ліпський наказував прислати когось із солдатів, хто вмів грати на музичних інструментах, і тоді лунала музика. Казали, що і грамофон був, але якось на його звуки відгукнулася німецька артилерія і ледь не накрила бліндаж. Після цього грамофон відправили у тил. Музик більше не запрошували.

Ліпський днями лежав у бліндажі, випивав, закусував, віддавався спогадам і пустим роздумам, нудився. Тому зрадів моїй появі і захотів, щоб я поповнив його почет.

– Та я, ваша благородь, до господарської роботи не дуже здатний, – чесно сказав я, бо мав певний гонор і прати спіднє пану офіцеру не дуже хотів.

– Ваню, та для цього є Петька та Федька, – посміхнувся підполковник. Петька і Федька – два брати-близнюки звідкілясь із Сибіру, чорняві, з розкосими очима і дуже меткі, які прислужували Ліпському, були при ньому денщиками. – Твоє ж завдання – робити так, щоб не було мені нудно. Га, Вань?

– Ну, можна. Тільки ж той, наказ же був мене на передову відправити. Боюся, як би не пришили мені нехтування наказом.

– Ой, Ваню, в Петербурзі вони люблять накази віддавати. Тільки далеко той Петербург, а у нас болота тут. Ми тут самі собі наказуємо. І от я наказую стати моїм ординарцем. То як?

– Вважатиму за честь, ваша благородь!

Ось так і я став ординарцем підполковника Ліпського, оселився в його бліндажі. Обов’язки мої були прості. Коли їх благородь був тверезий, що траплялося нечасто, треба було розважати їх усілякими історіями, бажано смішними, а коли ж випивав, то тематика мусила зміщуватися в бік сороміцьких побрехеньок, чим соромніших, тим краще.

– Мені, Ваню, детективів твоїх не треба, ти мені про баб давай, якусь скоромину, такий лямур, щоб аж гай гудів! – вимагав він. І тут вже доводилося мені крутитися, щоб згадати щось варте уваги мого вимогливого командира.

– А про криваву полячку чули історію?

– Криваву полячку? Не чув. А полячки хороші! Я ото коли у Варшаві служив, так жодної спідниці не минав. Ох і полячки!

Тут їх благородь міг затіяти розповіді про свої амурні перемоги, яких було так багато, що підполковник у них аж плутався. То в нього фатальна білявка була у Ревелі, а брюнетка у Орлі, то навпаки, то кохання всього його життя звали Ольга, то Поліна, то в нього стріляв чоловік-рогоносець у Познані, то у Молодечному, а то виявлялося, що і не стріляв, а кидав ножі, бо був циркач і міг леву пащу розірвати. Таке, одним словом.

Їх благородь замислився над усім різнобарв’ям свого гречаного досвіду, а я з надією чекав, що зараз щось згадає і буде розповідати.

– От Ваню, якось, іще кадетом коли був я у Володимирському київському кадетському корпусі, то познайомився я з одною жінкою, – почав Ліпський. – Воно ж як, Ваню, молодість, тіло так і горить до блуду, кінчик чухається, наче його скипидаром намастили, а прикласти до нього немає чого, бо ж кадетський корпус – жодної дами. Ми спочатку приноровилися бігати на Жуляни до місцевих швачок, які коли за гривеник, а коли й за так, наче добрі самаритянки, допомагали вгамувати жагу наших пристрастей. А в корпусі ж братство, ніяких приватновласницьких настроїв, сьогодні я з тою, завтра з іншою, первісний рай та проміскуїтет!

– Хто-хто? – спитав я. – Який комітет?

– Проміскуїтет! Це, Ваню, коли всі зі всіма. Справжній рай, та якось проліз до того раю черв гонореї, і виявилося, що наша рота трохи більше, аніж повністю, обзавелася тим неподобством. В один момент замироточили у всіх кінці, і був страшенний скандал. Начальство корпусу всі ходи в огорожі забило, а на шляху до Жулян патрулі поставило. Нас же вилікували і залишили в корпусі на літні канікули. Це було найважче, Ваню, бо на канікули їздив я до дядька свого на Волинь, а там чи то в кущах, чи то у копах соломи, чи то в очереті, чи в інших романтичних місцях, спалахували у мене романи з селянками. Ох, Ваню, такі романи, що аж іскри з очей йшли, досі дивуюся, як та солома не спалахувала. Так от, чекав я літа, чекав, а тут дуля мені, а не літо, залишили всю роту в корпусі. Занять немає, тому нас по плацу ганяли днями, сподівалися змирити плоть нашу і відволікти від думок гріховних. Тільки ж, Ваню, воно коли ходиш, карбуєш крок, то кров до ніг приливає і до гріховного органа також. І як походиш отак день, то потім стирчить у тебе так, що аж до пупка прилипає, вимагає природа виходу, палає свічка кохання, аж пече. Ну, тут найлегше капуцина рубати, і рубали, шість днів на тиждень правою, а у неділю лівою, це звалося «прекрасна незнайомка». Але ж як уже м’яса скуштував, то на пісному сидіти сутужно. І вночі найсміливіші подавалися-таки до міста. Ризиковано це було, бо ж, окрім мундирів кадетських, ніякого нам одягу не залишили, а в мундирах легко нас побачити і спіймати. Начальник же корпусу пообіцяв, що кого в місті прихоплять, того одразу відрахують.

Але як не небезпечно, а коли тіло пече, то на місці не всидиш. Природа своє брала, так би мовити, хапала невидимою рукою за одне місце і вела на пошук пригод тілесних. Тут би ще можна було до публічних домів податися, але всю роту залишили без кишенькових грошей, ані копійки ні в кого. То доводилося розраховувати лише на дамську милість, що хтось та відгукнеться на відчайдушний поклик майбутнього захисника Отєчєства. І от якось вибрався я з корпусу ввечері вже. Через огорожу переліз – і кущами, кущами до схованки, де зберігав цивільні штани та свитку, які зняв колись із п’яного мужика. Тепер вони мені стали в пригоді, бо як перевдягнуся та ще й кашкет на голову натягну – звичайний босяк, зрозумій, що з кадетського корпусу. Прийшов до схованки, а вона розорена. Знайшов хтось. Ну що ти тут поробиш! Воно б вертатися, але ж організм на компас перетворився, і як у компаса стрілка завжди на північ вказує, так у мене стрілка до міста тягне. Плюнув і пішов, прямо так, у мундирі кадетському, хоч це ж небезпечно було. Але, Ваню, хіть – вона ще краще за горілку страху позбавляє!

Так от пішов я до міста, тримався вуличок темних, щоб мундиром не світитися. На темних вуличках патрулів немає, але і дам зась. Тому вийшов обережно на центральні. Там продажні жінки стоять, але я ж і півфунтової булки не маю за що купити, яке там вже продажне кохання! Іду, тільки слинки ковтаю. Зупинився біля ресторації одної. Там натовп, купа візників, виходять чоловіки у фраках, дами у сукнях із голими плечима. Став я, наче вкопаний, роздивляюся багатства сі і мрію, як я з тою, або з тою, або і з тою, і з тою, і ще з тою! Замріявся, коли чую крик. «Кадете, що тут робиш?». Бачу, іде до мене викладач нашого корпусу Померанц, із німців, зануда рідкісний. Якщо йому в руки потрапити, то все, пропав. Я тікати, він за мною. Кричить, щоб ловили мене. Тут городовий назустріч, засвистів, я далі біжу. Вже ціла погоня. Все, пропав кадет! Коли наганяє мене екіпаж, і дверцята в нього відчиняються. «Стрибай, жеребчику!» – жіночий голос каже. Так хоч би сам чорт з вилами і чавуном зі смолою киплячою мене зазивав і то б стрибнув, бо ж все краще, аніж попастися, бо тоді з корпусу виженуть, і батько спадку позбавить, як обіцяв неодноразово.

Стрибнув я у екіпаж, він помчався, а мене цілувати почали. А воно ж, Ваню, коли переляк, то для кохання ще краще! Якось їхав я на трійці. Ми в ресторані гуляли, дівки веселі, я схопив одну, шампанського взяв, і поїхали ми на трійці кататися. По п’яній справі вихопив я револьвер, стріляти давай, а коні злякалися і понесли. Ледь у провалля не попадали, дивом пощастило врятуватися! Я з тарантаса тоді зістрибнув, дівку схопив, на землю кинув і так кохав, що аж знепритомнів! Бо коли, Ваню, смерті клятої запах почуєш, то тільки блудом відчайдушним можна його витравити! Як казали святі отці – любов пересилює страх. Так і тоді, така любов, що ото прямо в екіпажі почали ми роздягатися і все інше. Навіть не думав я про те, що помітять нас чи візник обуриться, ні про що не думав. Накрило, Ваню, кохання з головою. До того ж молодий, невгамовний. Мені здалося, що ми весь Київ тричі об’їхали, поки я заморився і відпав від дами серця та інших органів. Сидимо ми в екіпажі, торохтять колеса по бруківці, візник наче нічого і не чув, знай собі наганяє коней. Досвідчений візник.

– Випити хочеш, хлопчику? – питає дама. Кивнув я, подала вона пляшку. Я хильнув, а там коньяк, думав, згорю зсередини, не звик тоді ще до міцних напоїв, вона засміялася. Спитала куди відвезти. Відвезли мене на Кадетське шосе, я до корпусу пробрався, а там, як босяки кажуть, шухер. Роту нашу вигнали на плац і перерахували. Виявилося, що мене і ще двох хлопців немає. Ну все, відраховувати нас зібралися. Я ледь у зашморг не поліз, бо ж папа мій чітко сказав, що коли викинуть мене з корпусу, не бачити мені спадку. Валявся на ліжку, страждав, але от, Ваню, жодного жалю не було про те, що зробив, бо дуже вже добре поїздили. Коли наступного дня викликають мене до начальника корпусу, генерал-майора Алексєєва, солдафона ще миколаївської випічки. Думаю, чого це він мене викликає? Коли дивлюся – аж інших хлопців, які до міста бігали, теж привели. У кабінеті начальника вишикувалися ми під стіною. Заходить жінка якась. Не так щоб молода, але струнка, погляд такий, що аж під серцем порожнеча з’являється, і провалюється туди серце, аж до самого стрижня кохання. І дивлюся, що дама то не проста, бо генерал наш перед нею навшпиньки, наче швейцар із готелю до дорогого клієнта. Дама пройшлася біля нас, подивилася і питає, чи, бува, не любить з нас хто швидку їзду. Інші хлопці злякалися – може, підступ якийсь у тому питанні, а я кажу, що дуже навіть люблю, особливо коли конячка добра. По юності, Ваню, навіть нічого соромного не мав на увазі, чесно сказав. Дама засміялася, генерал наказав нам іти. Пішли ми, сумні, речі збирати та забиратися геть із корпусу. Коли прибіг до мене інспектор корпусу і каже, що залишають мене.

– Графиня Баранцова за тебе, дурня, попросила! Ох же і пощастило тобі, Ліпський! Ох і пощастило!

– А хто та графиня? – поцікавився я ошелешено.

– Вдова графа Баранцова, одна з найбагатших жінок Південно-Західного краю! Вона корпус наш дуже підтримує, тому і залишаємо ми тебе, хоча треба таких гнати поганим віником, Ліпський!

Так і залишився я у корпусі, богові дякував за диво, але дякувати було мені важко, бо молитву читаю, а перед очима графиня та. За кілька днів викликають мене. Виявляється, графиня прислала по мене екіпаж, хоче зі мною до Лаври з’їздити на службу. Виходжу я з воріт корпусу, Мати Божа, а там же той самий екіпаж стоїть, на якому я тричі навколо Києва об’їхав. Тільки зайшов я всередину, а мене як почали цілувати! Ну і почалася там така Лавра, що і дзвіниця, і печери, і святі угодники, і ладан та фіміам. Потім приїхали до графині додому. А в неї палац цілий на Оболоні, де графиня володіла великими земельними наділами. Ну і ще у палаці позабавлялися. До того, що я коли увечері до корпусу повертався, то аж ноги в мене тремтіли. Така вже була та графиня, Ваню, ненаситна, наче суха земля. Це ж селянські баби прості, що ляже і все. А графиня любила, щоб і так, і сяк, і перетак, більше ж за все любила верхи на мені їздити. Амазонка!

– Хто? – спитав я.

– Амазонка. Це такі баби були у давні часи, до речі, начебто десь на Дніпрі жили. Були вони дуже войовничі, настільки, що праву цицьку собі одрізали, щоб із лука стріляти не заважала. Мужиків при собі не мали, але ж природа своє брала, ходили у походи, мужиків полоняли, потішаться з ними досхочу, а потом приріжуть. Коли народжували, то дівок залишали, а хлопчиків одразу головою об камінь. Дикі і криваві, їх усі боялися. То графиня, мабуть, із амазонок тих була. Став я до неї ледь не щодня їздити. Начебто втішав графиню, що сумувала за покійним чоловіком, грою на мандоліні. У корпусі всі розуміли, що то за мандоліна така і яким смичком я на ній граю, але графиня дві тисячі рублів щороку давала, а ще припасів цілу валку з маєтків своїх, то всі мовчали. Віддали мене, Ваню, наче у рабство, в кріпаки.

– Ну, то таке кріпацтво, що панщина тільки в радість, – зауважив я.

– Ну, воно-то так, але до певного часу. Якось лежали ми з графинею на підлозі. Починали на ліжку, але такі вже дикі перегони ця амазонка влаштовувала, що опинилися на підлозі, безсилі та виснажені. Графиня спала собі, я дрімав потроху, коли здалося мені, буцімто щось рухається. Я так тихенько око розплющив і бачу, що на білому стегні графині, на яке сонце з вікна світило, гадючка темна звернулася і лежить, гріється. Я око заплющив, ото, думаю, докохався, що аж ввижається. Зовсім мене графиня заганяла, вже марити почав. Ще око розплющив. Справді змія! Чорна така, невеличка. Я з переляку напружився, графиня мій рух відчула, завовтузилася, гадючка швиденько крутнулася і зникла. У графині! Прослизнула у ворота кохання, так би мовити. У ті ворота, в які я зі своїм списом пристрасті частенько потикався. У гавань, так би мовити, куди причалював мій човен палких почуттів. Я лежу ні живий ні мертвий, страшно мені. Дочекався, поки графиня прокинеться. Шепочу їй про змію. Обережно так, щоб не налякати. А вона сміється.

– Сєба, спокійно, – вона мене Сєбою називала на честь Себастьяна, святого, якого колись із луків розстріляли. Казала, що бачила картину, і схожий я на нього.

– Як же спокійно, коли змія! В тобі!

– Змія. В мені. Живе там. Завжди. Нікому не заважає.

– А якщо мене за жезл розпусти вкусить?

– Не вкусить, якщо я задоволена буду. А от якщо, Сєба, погано попрацюєш, тоді і вкусити може. Чоловік мій, граф Баронцов, спочатку нічого так був, не кусала його змія. А потім пити почав, книги читати, сидів весь час і почав слабину давати по чоловічій лінії. Ну змія його і вкусила, помер. Але тобі, Сєба, боятися немає чого. Принаймні поки що.

Воно-то наче і так, але охопив мене страх. І після того, скільки не намагався, а не зміг я з графинею! Так, наче готовий, чверть на третю, а тільки подумаю про змію і все, висить, як на шибениці! Прогнала мене графиня, когось іншого знайшла, щоб на мандоліні грав. А я після того два роки з жінкою не міг! Бо всюди мені змії ввижалися. До того дійшло, що спочатку перевіряв рукою, а потім уже ліз чим треба. Ось так, Ваню, страшні люди ці жінки! Наливай!

– Так кажу ж, коньяк закінчився. Дозвольте до міста відбути?

– Ні, ні! Давай тоді горілку і розкажи ж про ту криваву полячку! Цікаво мені!

Я налив, і собі, і підполковнику, сам він ніколи не пив, бо вважав, що то вже пияцтво, а коли в кумпанії, то культурне дозвілля. Закусили ми смаженою свининою, яка в нас була, бо Петька та Федька, як справжні сибіряки, на полювання ходили і нещодавно кабанця пристрелили. Не дикого, а здичавілого, що втік із розтрощеного села, а від сибірських мисливців не втік.

– Ну, то що за полячка? – наполягав Ліпський.

– Так ось, історія ця трапилася у Ялті, ще задовго до війни, коли я в охоронному відділенні служив. Якось довелося мені за клієнтом, бунтівником одним, до Ялти поїхати. Там і свої філери були, але начальник мій не хотів їм справу віддавати, бо сподівався на ній підвищення заробити. Наказав їхати і слідкувати таємно, грошей видав. Я і поїхав. Клієнт мій, із есерів, кімнату зняв на околиці Ялти, то на море ходив засмагати, то винце попивав. Чи то просто відпочивав, чи чекав когось. Ну а мені що, я собі ходжу за ним, сам вино попиваю, купую в татар самсу, це пиріжки такі місцеві, персики їм, чим не життя?

І от якось іду я за своїм клієнтом. Вечір уже, спека спала, люди на вулиці вийшли, погуляти. А для філера що більше людей, то краще, бо ж сховатися легко, можна за п’ять кроків від клієнта іти, а він нічого не помітить. Ото я іду, коли до клієнта жіночка одна забалакала. Гарненька така, брюнетка, очі великі, губки бантиком. Лялечка. Він одразу хвоста розпушив. Бачу, що який ішов, таку і знайшов. Воно, Ваша благородь, у Криму дами розслабляються якось. Чи, може, клімат південний, чи вино діє, але не встигне дама приїхати, а вже кавалер при ній. Як немає кавалера з освічених, так татари залюбки допомагають.

– Ох, Ваню, Крим це такий квітник, що борони боже. Я якось поїхав туди, думав поплавати, засмагнути, так, віриш, моря так і не побачив! З вечора шампанське, потім вино, потім дами. Танці, те-се, вже вранці засинали. По обіді прокинуся, похмелюся, відсапаюся, а тут знову вечір! В останній день попросив слугу-татарина, той збігав до моря, набрав води пляшку, її вже на вокзалі в Сімферополі на голову вилив і ото все моє море! Бо перед хвилями морськими завжди віддам перевагу хвилям кохання!

– Ага, так у Криму тих хвиль достатньо, бо частенько приїздять туди дами без чоловіків і на місці вже шукають щоглу, щоб на неї злізти і розправити рожеві вітрила пристрасті.

– Та ти, Ваню, поет! – зареготав Ліпський.

– Є трохи. Так ось, дивлюся, що клієнт мій аж пританцьовує, ну і жіночка та наче не проти. Пішли вони, прогулюються і так потроху-потроху, від людних вулиць до затишних провулочків під горою віддаляються. Добре, що сутеніти почалося, то легше мені сховатися. У тіні парканів ішов за ними. А вони воркочуть, наче ті голубки. Потім бачу, дійшли до будиночка невеликого, оплетеного виноградом. Мабуть, тут жіночка живе. Я наблизився, в кущах принишк, чую, що жіночка запрошує чаю попити.

– Ага, чаю, знаємо ми той чай! З медом та тістечками! – Ліпський аж плямкати почав.

– Просить жінка трісок нарубати, щоб розігріти самовар її ніжності і заварити чай пристрасті.

– Та ти, Ваню, справді поет! – реготав мій командир.

– Поет – поет, сьогодні одягнений, а завтра – раздєт! – Я теж у смак увійшов. – Клієнт мій на чай охоче зголосився, зайшли вони у двір. Я за ними, а там собачка, дебелий такий, вовкодав! А щоб тобі! Коли згадав я, що є в мене снодійне при собі, про всяк випадок носив, і половина чебурека, який доїсти на встиг. Нашпигував чебурек, кинув собачці. А та істота навіть не подивилася. Заперлася у буду, зад виставила і лежить. Ну я покрутився. З одного боку лячно. Вовкодав, за ногу схопить – і немає ноги. З іншого – службовий обов’язок! Треба невідступно мені за клієнтом стежити.

– Та який там обов’язок, Ваню! Зрозумів ти, що там зараз буде у хаті, й подивитися схотів! – засміявся Ліпський.

– Ну, всі ми люди. Одним словом, зайшов я до двору. Револьвер напоготові тримаю, якщо собака кинеться. Але вона на мене і уваги не звернула. Підійшов до будинку я, у вікно зазирнув, де світло горіло, а вікно фіранкою запнуте. Ані щілини. Нічого не видно, але кватирка відчинена, то чутно. Розмова ні про що, жінка розмовляла російською, але з вимовою не нашою, полячка, чи що. Приємно так.

– Полячки коли російською розмовляють, так то наче райські птахи співають! – зітхнув Ліпський, але у спогади не подався, а подивився на мене. – І що там далі?

– Ну, слухаю їх і розумію, що чим далі, тим більше ні про що розмова. Так буває, коли балакають одне, а думають про інше. Коли чую, цілуватися почали, засопіли. А потім звуки якісь. Ну, воно від пристрасті всілякі звуки трапляються…

– Це точно! В мене у Ростові коханка була, так ото бувало вже опісля всього лежимо, я їй голову на живіт покладу, щоб послухати булькотіння утробне, а звідти шепіт: «Щоб ти здох!». Чесно слово, це мене шлунок її кляв, не розумію, за що!

– І що за звуки? – поцікавився Ліпський.

– Та дивні звуки. Зовсім дивні. А потім щось як пирсне на фіранку! Темне щось.

– Темне? Звідки темне?

– Та я і сам здивувався, так тихенько дулом револьвера фіранку посунув, а там!

– Що? – Ліпський аж підстрибнув. – Що там?

– А там у крові все, і жіночка саме клієнту моєму голову відрізає!

– Як?

– А так! Дорізала, взяла за волосся і на стіл поклала. І тут помітила, що фіранка відсунута Як гляне на мене! Та не просто гляне! А з очей світло, як із прожектора. Аж осліпила мене. Побачила – і як зареве! І я зосліпу та з переляку вистрелив. Потім відстрибнув від вікна, тікати кинувся наосліп, головою об щось гепнувся і впав. Отямився від того, що мене язиком хтось лизькав. Очі розплющив, а то собака, вовкодав. У нього така паща, що голова б моя повністю могла вміститися! Але їсти він мене не збирався. Полизькав і пішов далі. Я підвівся обережно. Згадав, що бачив, аж затрусився з переляку. Добре що револьвер при мені був. Воно з револьвером якось спокійніше. Хотів тікати, але дивлюся, що в хаті тиша, світло у вікні горить. Навколо теж тихо. Чи то не почули люди пострілу, чи уваги не звернули. Постояв я трохи, пішов до хати. Двері зачинені були, вибив. Зайшов до кімнати, де світло горіло. Електричне. Стіл, на столі тістечка, чайник заварний, пляшка вина солодкого і голова клієнта мого. Відрізана. Тіло на підлозі лежить, стіни у крові. Біля вікна ж жінка та лежить. Я ж їй у голову поцілив, у саме чоло. Та тільки справа в тому, що голова в неї незвичайна була!

– Як це? – здивувався Ліпський.

– А так, що всередині, наче у годиннику, шестірні різні, пружини, механізми, дроти якісь, іскрять.

– Ваню, ти це брешеш? – перелякано спитав підполковник.

– Ваша благородь, та як же брешеш, коли на власні очі бачив! – обурився я.

– Вина перед тим багато випив?

– Келих сухого зранку і в обід ще келих, теж сухого.

– Гашишу не курив?

– Я і тютюн не курю, ваша благородь!

– Тоді як же це? – спитав мене Ліпський і скривився.

– А я звідки знаю? Бачив, що бачив. Клієнт мій мертвий, без голови, а жінка, яка його вбила, не людина зовсім, а лялька якась, механізмами набита. У руках у неї ніж був. Гострий такий. Я тим ножем руку їй надрізав, а там те саме. Крові немає, м’яса немає, а саме залізо та дроти.

– Господи! – злякався Ліпський. – А той, а по жіночих справах як? Була в неї ця, печера ніжності, так би мовити?

– Ну, я туди не заглядав, а от цицьки точно були. Звичайні такі, приємні на дотик. Але якщо розрізати, то там спочатку шкіра, потім таке, схоже на холодець, а далі вже залізо та дроти.

– Свят-свят-свят! – захрестився підполковник.

– Ага, я теж тоді перехрестився. Хотів тікати подалі, але взяла мене цікавість. Вирішив подивитися, що там і як. Але перед тим вийшов на вулицю. Прислухався. Тихо було. Зайшов до хати, там іще одна кімната була. Ліжко, шафа, в ній жіночий одяг. Порився я, нічого підозрілого. Під ліжко зазирнув. Бачу, дріт якийсь до ліжка іде. Я ковдру скинув і подушку, бачу, а з ліжка два металевих штирі стирчать. Такі десь, як півмізинця.

– Для чого?

– Ну я сам зацікавився. Штирі стирчали там, де подушка була, якщо лягати, то потилицею якраз нахромишся. Пішов я до жінки, волосся підняв, а під ним, на потилиці, ледь помітні два отвори, якраз під ті штирі. Вона коли на ліжко лягала, то якраз потилицею на штирі.

– До електрики підключалася! – здогадався Ліпський. – Як та лампа!

– Ага, до електрики. Я повернувся до кімнати, де тіла лежали. Коли жінка заворушилася.

– Як? Ти ж її різав!

– Різав. І заворушилася! Я револьвер наставив, наказав не сіпатися, а то пристрелю. Вона сказала, що пристрелити її неможливо.

– Що за дурня! Будь-кого пристрелити можна! – обурився Ліпський.

– І я ж кажу, що ви, дамочко, верзіть що хочете, але як треба, то пристрелю дуже навіть легко. Вона попросилася сісти. Я дозволив. Сіла, дивиться на мене. А їй же куля потрапила якраз у лоб, дірка там дебела, виглядає все страшненько. Коли дивлюся, заплакала.

– Як? Вона ж залізна?

– Я і сам здивувався. І ще на мене сльози жіночі дуже діють. Як побачу, так аж серце в мене боліти починає.

– Ну, це ти дарма, бабі плакати – як з гори котитися, – вчив мене підполковник.

– Може, і так, ваша благородь, але я таки опустив револьвер, спитав, чому вона плаче. А вона каже, що соромно їй.

– Соромно? Залізній бабі? – здивувався Ліпський.

– Ну, так вона сказала.

– Це вона тобі голову дурила, щоб напасти! – здогадався командир.

– Та послухайте, не поспішайте! – трохи аж роздратувався я. – Вона нападати не збиралася. Сиділа і плакала. Я спитав, за що ж їй соромно.

– За те, що я двісті сімдесят троє людей убила, – сказала вона.

– Як? – У мене аж щелепа впала.

– Ножем. Заманювала до себе і вбивала. Відпочивальників, таких, щоб самі тут були. Як ось цього. – кивнула на мого клієнта.

– Але для чого? Образили вони вас чим?

– Ні. Навпаки, вони делікатні були, упадали так мило, хвилювалися.

– Тоді для чого ж ви їх убивали? – спитав я.

– Завдання в мене таке було. Для цього мене сюди і прислали.

– Хто прислав? – аж злякався я, чи не шпигуни якісь, вороги Отєчества. Воно ж Крим, море тут, до турків недалеко.

– Начальство моє.

– З Відня чи Лондона? – поцікавився, бо тоді ж іще не дуже зрозуміло було, з ким воювати доведеться: чи з німцем у Європі, чи з англійцем у Азії.

– З Кванітчалпи.

– А це ще що таке? – Я у гімназіях не навчався, але країни, які до нас поближче, більш-менш знав. Про оцю Кванітчалпу жодного разу не чув.

– Інша планета, ти її не знаєш, про неї тут ніхто не знає.

– Не розумію я, про що ви, пані. Скажіть краще, для чого чоловіків убивали?

– Мені їхній мозок був потрібен.

– Хто? – злякався я.

– Мозок. Я голову відрізала, потім череп розкривала. Он під диваном інструмент, – кивнула вона.

Я зазирнув обережно, а там якісь пилки. Ну, виглядають так, що можна ними і череп розрізати.

– Але для чого вам той мозок, пані?

– Мені – ні для чого, а керівництво моє його вживає. Мозок чоловіка, вбитого під час сексуального збудження, моє начальство дуже цінує.

– Вони його їдять? – жахнувся я, згадав, як читав у журналі «Навколо світу» про дикунів Нової Гвінеї, які цим займалися.

– Ні, не їдять, а підключаються до нього і відчувають те збудження, що відчували загиблі.

– Господи!

Вона далі плакала, я сидів.

– А може, ви брешете все, пані? Ну добре, ось цього вбили. Але, може, він вас образив. Напав на вас! Він же бунтівник! Ви його вбили, коли відбивалися, а тепер злякалися і оце верзете бозна-що?

Головою закрутила, посміхнулася скрізь сльози.

– Він не нападав, він обійняв, цілувати почав. Ніжно так. Вони всі так ніжно цілували, так обнімали. Вони мені добра хотіли, а я їх убивала. Відрізала голову, мозок у контейнер, він у підвалі, а тіла собаці згодовувала. У дворі собака.

– Він теж із заліза?

– Ні, звичайний. Розтовстіла так, що ледь ходив. Я йому життя зламала. Я – жорстока. Спочатку я ніколи не замислювалася над цим. У мене було завдання, мене привезли сюди, на цю дику планету, де ви, люди, такі примітивні і огидні. Я почала працювати. Ось тут, за вухами, в мене встановлені спеціальні залози, які випромінюють рідину, що збуджує чоловіків. Ось дивіться, зараз, – вона зробила рух головою. – Відчуваєте?

– Ні. А що?

– Зараз ви будете хотіти мене, дуже, – сказала вона. Ну, це смішно було, бо в неї дірка у лобі, залізо стирчить, рука надрізана, я ж знаю, що вона вся така, несправжня. Залізна, наче паровоз. Ну як її забажати? Сам у себе питаю, а потім відчуваю, що бажаю її, дуже бажаю, бо вона найгарніша у світі.

– Зачарувала, зараза! – скрикнув підполковник.

– Ага, як у нас кажуть, маком обсіяла. Дивиться на мене, усміхається.

– Ось бачиш, і ти мене хочеш. Це легко, дурити вас, примітивних людей. І я вас дурила, заманювала, приводила сюди, вбивала, розчиняла голову, забирала мозок. А потім почалися думки. Про те, що майже всі ті, кого я вбила, всі ці примітивні люди, вони були кращі за істот із моєї планети. Вони були щирі, добрі, вони любили мене. А там, – вона кивнула угору, – там мене ніхто не любив. І не полюбить, бо я – сім-три-п’ять, нижній рівень, це по-вашому навіть не селянин, а інородець якийсь, може навіть жид.

– О, жидівки – пристрасні! Ваню, в мене було декілька, скажу тобі, що…

– Ваша благородь! – подивився на нього, бо обурився, що така історія, а мені заважають.

– Вибач, Ваню, розповідай, – замахав руками Ліпський.

– Так ото дивлюся я на неї, геть закоханий, а вона плаче. Каже, що не може вибачити собі своїх злочинів.

– Ви хоч і не вимерлий вид і вас не охороняють, але все одно не можна ось так вламуватися до вас на планету і вбивати заради того, щоб тисячникам веселіше жилося. Я це тільки згодом зрозуміла. Добре, що відстань велика і мої думки важко читати, інакше мене б одразу знищили як зрадника.

– О Господи! Так ти чоловік чи жінка? – спитав я.

– Ну, у нас немає такого розподілу. Вже давно статеве розмноження замінено централізованим. А до того у нас взагалі три статі було. Але то не важливо. Важливо, щоб ти виконав моє прохання.

– Яке?

– Спочатку поцілував. От зі всією пристрастю, з якою зараз на мене дивишся. А потім убив.

– Ви ж кажете, що не можна вас убити!

– Застрелити не можна, а вбити – можна. Тільки треба знати як. Я покажу.

– Але для чого вам вмирати?

– Бо жити так далі я не хочу, щоб убивати вас. А інакше жити мені не дадуть, бо я з тих, хто не має права на власну долю, з тих, хто вимушений лише виконувати накази.

– О, я ж такий само, з посполитих, – зітхнув я. – Що накажуть, те й роблю.

– Тебе ж убивати не примушують.

– Ну, не примушують. – Я ж тоді не знав, що на війну мене відправлять.

– Ти, Ваню, той, пацифізм тут не розводь. Тут не інших убиваєш, а ворога, німчуру всяку, – нагадав Ліпський. – А бабам вірити не можна, бо доведуть до цугундеру.

– А я повірив. Мабуть, нанюхався, чи що. Запропонував їй начальство її покинути і жити самій по собі.

– Ваню, ну ти даєш! Це ж ти її до дезертирства схиляв! І як це так, без начальства? Без начальства не можна, бо безлад почнеться! – запевнив мене Ліпський.

– Так точно, ваша благородь, я це знаю, але от тоді, як сп’янів, абищо казав. Вона мене послухала і закрутила головою. Каже, що без начальства і тижня не проживе, бо їй електрика потрібна.

– Так є електрика, – здивувався я.

– Ваша електрика мені не підходить. Тут станція під хатою є, яка потрібну електрику виробляє. Станцію начальство може будь-коли відключити. І тоді все, пропала я, не втекти мені. А жити не хочу. Ось і прошу тебе про допомогу.

– Та не можу я вбити тебе! – образився я.

– Дуже прошу. Я б сама все зробила, якби могла, але не зможу. Допомога мені потрібна. Будь ласка, – сказала і подивилася крізь сльози. Все я можу витримати, окрім слізного прохання жіночого.

– Добре, зроблю, як просиш, – погодився я через силу.

– Тільки спочатку поцілунок, – нагадала жінка.

– Це вона вбити тебе хотіла! Заманювала! – заверещав Ліпський.

– Ні, не збиралася вона мене вбивати. Поцілував я її, обійняв і так розпалився, що вже і зупинитися не міг у поцілунках. Аж тут вона каже, що все, досить.

– Тепер і вмирати можна. Буду про тебе думати, про поцілунок твій, – сказала вона і всміхнулася. А тут я заплакав. – Тепер так, зараз я вдарюся головою об стіну. Знепритомнію. Ти бери оту пилку, яка під диваном, і розпилюй мені голову. Там у ній така сіра скринька буде, до якої дроти тягнуться. Ото і є я. Скриньку ту ти мусиш виламати, а потім спалити десь. Не жалій дров, щоб вогонь хороший був, щоб випалив мене всю. Зробиш?

А я відповісти нічого не міг, тільки головою кивнув.

– Ну добре. Тоді бувай, – підвелася вона, розігналася – і об стіну головою. Впала Я пилкою голову розпиляв. Пиляв і плакав, плакав і пиляв. Залізна голова. Знайшов скриньку, виламав її з голови й пішов з нею в гори. Там назбирав хмизу і розпалив багаття. Спалив ту скриньку. Повністю. Попіл зібрав і вже зранку в землю закопав. Хрест поставив. Може, вона і неправославного віросповідання була, але все ж жива душа.

– Та Ваню, яка жива, коли з заліза!

– Це не важливо. Якщо людину взяти, то така сама в неї кров і таке саме м’ясо, як у вівці чи свині. А душа є і про Бога думає. То байдуже, що за вбрання, головне, чи є душа, чи ні, – сказав я, налив собі горілки і випив.

– А не брехала вона тобі? Все ж таки стільки мужиків убити непомітно…

– Не брехала. Я потім із поліцією місцевою побалакав. Кажуть, що частенько так траплялося, що приїде чоловік самотній, два-три дні проживе, а потім піде увечері прогулятися і не повернеться. Господарі квартир та кімнат уже про це знали, одразу речі та гроші собі забирали, а документи спалювали. Поліції теж добре, бо зник і зник, головне, що заяви немає і по паперах не проходить. А де зник, як, нікому не відомо. Казали, що десь сотня випадків була. Але ж поліція далеко не про всі знала. То не брехала та жінка.

– Господи, Ваню, ну оце ти нарозповідав жахів! Тепер яку бабу запопаду, замість того, щоб м’яти її, думатиму, чи не відріже вона мені голову! – поскаржився підполковник.

– А ви, ваша благородь, магнітик собі заведіть. І в кишені тримайте. Як уже полізете до дами, то магнітик той наставте. Якщо причепиться він, то залізо у бабі, тоді тікайте від тої кралі подалі, а якщо не причепиться, тоді – будь ласка.

– О, а це ти добре вигадав! Магнітик! Куплю, неодмінно куплю! Ану і мені налий!

Випили ми горілки, закусили печеною свининою.

– Так, Ваню, ану розкажи ще щось. Тільки щоб без сліз ото, без каяття. І щоб сороміцьке, щоб навіяло мені сни приємні, – наказав Ліпськсий.

– Без сліз, кажете? Ну, можна і без сліз. Слухайте. Ця історія трапилася вже коли я у відставці був, жив на хуторі і сищиком працював. У журналах про мене тоді ще не друкували, але у повіті був я вже людиною відомою. І зверталися до мене люди по допомогу. І от одного разу приїхав до мене на хутір чоловік. Із Лохвицького повіту, землевласник. Не те щоб багатій, але і не з бідних. Запросив я його до себе в садок, я влітку завжди у садку клієнтів приймав. Гість усівся і давай балачки розводити, а про справу – ані слова. Попросив я його – або казати, з чим прийшов, або їхати геть. Засмутився він.

– Дуже вже справа делікатна, Іване Карповичу.

– Якщо довіряєте, то кажіть, а як ні, то про що тут балакати? – підвівся я, бо страшенно не любив таких теревенів.

– Зачекайте, Іване Карповичу! Довіряю, сідайте. Просто справа моя може здатися вам дивною, якщо не образливою. Тому я й хвилююся.

– З простими справами до мене не приходять. Слухаю.

– Мені потрібна ваша допомога в розшуку. Знайти декого треба, – сказав землевласник.

Петро Арнольдович його звали, з німців, прадід його за Катерини два села тут отримав. Ну й примудрилися земельку не прогуляти, а ще й підкупити. Тепер ось шукав когось. Це справа була цілком зрозуміла, бо шукали зазвичай дружин чи дочок, які втекли з якимись зальотними кавалерами. Землевласнику було років тридцять, отже, дружина. Мабуть, із гусаром якимось подалася розвіятися від нудного провінційного життя. Таких легко було шукати. А частенько вони і самі поверталися. Нагулялися – і додому. Чоловіки їх зазвичай приймали. Ну, щоб скандалу не було. І от цікаво, що жінки ті, які перебісилися, ставали прекрасними дружинами, дітей народжували і жили потім спокійно та щасливо. Воно всякій людині перебіситися треба, бо інакше носитиме в собі хіть, а потім вибухне, як бомба.

– То кого ж треба розшукати? – спитав я, хоч відповідь вже знав. Землевласник почервонів. Ну, воно кому приємно розповідати, що дружина твоя з якимось гусаром у гречку стрибнула.

– Треба розшукати, Іване Карповичу… Розшукати треба… Той… Ну, як би сказати… Одним словом…

– Та не тягніть, кажіть уже, – попросив я.

– Треба розшукати мій статевий орган! – випалив він.

– Що? – Ліпський завалився на спину і зареготав. – Орган? Орган! Ні, ну ви таке чули!

– Я, ваша благородь, теж здивувався. Бо, як кажуть, бачили-бачили, але такого! Дивлюся на нього. Не п’яний, на божевільного не схожий, одягнутий пристойно, на візку з ресорами приїхав, землевласник.

– Пожартувати вирішили? – спитав я.

– Ні, Іване Карповичу, не до жартів мені. Я розумію, що справа дуже дивна, можна сказати, що навіть обурлива, але я не винен, що така біда зі мною трапилася. Дуже прошу вас допомогти. І ось, на знак серйозності моїх намірів, завдаток. Щоб ви не думали, що це маячня якась, – поклав він на стіл гроші. П’ять червінців.

– Ого! Хоча за таку справу малувато! Це ж треба, член свій розшукувати! – далі реготав Ліпський.

– Я завдаток брати відмовився, бо в моїх правилах спочатку зрозуміти, що за справа, а потім вирішувати, чи візьмуся я за неї, чи ні.

– Хочу перепитати, чи правильно я зрозумів, кого саме ви просите розшукати? – спитав я у землевласника.

– Так, правильно. Я прошу розшукати свій статевий орган, який у народі ще називають хером, а також деякими іншими словами, які б я вимовляти не хотів.

– Але ж цей самий орган, він же не гаманець, що повз кишені поклав і загубив, – нагадав я.

– Так, Іване Карповичу, не гаманець. Дозвольте розповісти по порядку. Отже, все трапилося три дні тому. Я тоді був на станції Піски, у справах. Амурних. Ну, розумієте, я – здоровий чоловік, нежонатий, змушений шукати жіночої уваги десь на стороні.

– Цілком розумію.

– Так от, я винаймав неподалік від станції невеличкий будинок із краєвидом на річку Сулу. До того будинку прибула одна дама з Шостки, яка їхала на води у Миргород. Ну і за нашим планом вона прибула би до Миргорода на два дні пізніше. Але про її зупинку в Пісках ніхто не мусив здогадатися.

– Дама була заміжня? – здогадався я.

– Так, і в мене велике прохання, щоб про її перебування у Пісках ніхто не знав.

– Я не розповідаю про деталі справ, які веду. Отже, що ж трапилося?

– Дама прибула, і ми усамітнилися в будиночку. Випили шампанського, ну і, ви ж розумієте, що було далі. Так би мовити, любовні ігрища. Які тривали до самого вечора, коли ми, заморені, заснули. Я прокинувся від поштовху моєї знайомої. Вона прошепотіла, що у будиночку хтось ходить. Цього не могло бути, бо задля конспірації я не запрошував слуг, у будинку мали бути лише ми удвох. Але кроки справді чулися, якісь дивні: важкі, непевні. Так ходять старі і товсті люди, яких ноги вже ледь тримають. Я здивувався. Зброї при мені не було, але поруч стояла велика таця з кавуном. У мене вродили прекрасні кавуни, я відправив цілу валку до Києва. Солодкі, смачні. Так ось, у кавуні стирчав ніж. Я узяв його і обережно пішов до сусідньої кімнати, де чулися кроки. Було вже темно. Іване Карповичу, я не з любителів пригод, можливо, у іншій ситуації я б не поспішав, але на очах у дами… Ну, розумієте, я не міг виявити боягузтво. Тому відчинив двері і визирнув до кімнати. Почув, як хтось шкребеться біля дверей.

– Ану стій! – крикнув я невідомому негіднику, який насмілився пробратися у будинок. Негідник злякався і почав вибивати двері плечем, щоб утекти. Я кинувся за ним, щоб схопити.

– І що далі? Скандал міг би вийти? – зауважив я.

– Я тоді про це не думав. Знаєте, Іване Карповичу, крила кохання, шампанське, я хотів схопити і покарати негідника, якій вліз у наше кубельце кохання. Так от я кинувся на нього. Але ж кажу, було темно, я перечепився об стілець і впав. Поки підвівся, негідник уже вибив двері і вибіг на вулицю. Там був повний місяць, який усе добре освітлював, і тут я побачив, що незнайомець якось дуже дивно виглядає. Він був схожий на величезну печерицю. У капелюсі, чи що. Біг він важко, я б легко наздогнав його, але зупинився. Ні, не злякався, хоча виглядав утікач справді дивно. Просто подумав, що коли я наздожену його, він може закричати, підніме переполох у селі, зі станції може прибігти черговий жандарм, і підніметься скандал, який може зашкодити дамі мого серця. Тому розумніше було не лізти куди не треба. Я повернувся додому, розповів дамі, що вигнав негідника, мабуть, якогось п’яницю, а потім ще і побив його, щоб провчити. Жінці дуже сподобалась моя сміливість, вона кинулася мене цілувати. Я підпер двері стільцем, і ми повернулися до ліжка. Але коли дійшло до справи, то несподівано виявилося, що мій член зник!

– Як? – Я подивився на нього. Чоловік не жартував.

– А ось так! Залишився шматок шкіри, і все.

– Може, просто ви заморилися?

– Я не заморився! Справа була саме в тому, що мій член, мій хер, зник!

– І ви це не відчули? – недовірливо спитав я.

– Одразу – ні. А потім мені сказала про це жінка. Я не повірив, помацав, ну і… тоді вже відчув.

– Слухайте, але як він міг зникнути? Його що, той утікач забрав? – здивувався я.

– Не було ніякого втікача!

– Як не було?

– А так! То і був мій хер! Він якось відокремився від мене і втік. Я міг його наздогнати, але не зрозумів, хто це тікає. Тепер дуже себе за це картаю.

– Зачекайте, ви ж казали, що той утікач був людського зросту!

– Як дебела людина, гренадер просто.

– Але як таке може бути? Невже у вас він такий і був? – спитав я, не приховуючи іронії.

– Ні, він був немаленький, це всі дами зауважували, але, звісно ж, звичайного розміру. Але потім, коли втік, дуже виріс. Десь під сажень став.

Я дивився на нього. Він розчервонівся, але витримав мій погляд.

– Я розумію, Іване Карповичу, що це все звучить дивно. Навіть дико. І якби не крайня потреба, я б не став вас турбувати. Але я змушений. У вас є лікар, якому ви довіряєте?

– До чого тут лікар?

– Поїдьмо до нього. Нехай підтвердить, що я не брешу. Їдьмо, їдьмо!

У мене був знайомий лікар у земській лікарні у Петрівцях, то ми поїхали туди. Коли нас побачив, то здивувався, а коли почув прохання про огляд, то аж злякався. А ось коли вийшов до мене, то злякався вже я. Бо лікар зблід і виглядав украй розгублено. За ним вийшов і землевласник.

– Ну той, – почав лікар, зробив паузу, ми чекали. – Статевого органа справді немає.

– Може, його відрізали? – спитав я.

– Ні, я ще коли вчився в університеті, бачив скопців. Там зовсім інакше. А тут шкіряна оболонка в наявності, а печеристі тіла відсутні у повному обсязі. – Лікар знизав плечима.

– Може, їх і не було? – спитав я.

– Іване Карповичу, в мене десятки свідків жіночої статі, які підтвердять, що він був! – запевнив землевласник.

– А яйця? – спитав я.

– Яйця на місці, нормальні яйця, жодних патологій.

– І як це розуміти?

– Я нічого такого не бачив, такі випадки у науці не описані, тут можете бути впевнені, бо я передплачую медичні журнали, у тому числі іноземні, – сказав лікар. – Не знаю, як це зрозуміти.

– А хер окремо від організму довго може прожити? – поцікавився я.

– Взагалі-то ні. Він і відокремлюватися не мав, але втік. Тому я не знаю. – Лікар виглядав приголомшеним. Я теж.

– Що ж, дякую.

Землевласник розплатився за візит, ми сіли в його візок і від’їхали за село, потім я попросив зупинитися. Сказав, що беруся за справу, хоч вона і виглядає украй дивною. Землевласник зрадів.

– Іване Карповичу, прошу, допоможіть мені! Я ж іще молодий, мені ще жити і жити! А мене перетворили на якогось мерина! Це все життя мені зруйнувало! Знайдіть його і поверніть мені! Я готовий заплатити за це, скільки зможу! Прошу вас!

– Нічого не обіцяю, бо ця справа виходить за межі мого досвіду, але спробую.

Я ще розпитав землевласника, а потім засів думати над тим, де шукати пропажу.

– Та що там думати? Де ще херу бути? У борделях! – закричав Ліпський, який помітно переймався історією, до того, що щохвилинно сіпав себе, наче хотів переконатися, що його не спіткала доля бідолашного землевласника.

– Так, перевірив їх у першу чергу. І не тільки борделі, але й модисток, хористок, праль, інших дам, яким гроші пом’якшували серця, дозволяючи з милосердям ставитися до чоловічих забаганок. Питав про дебелого, лисого чоловіка, можливо, з поганими манерами. Та його не бачили. Тоді я подумав, що втікачу знадобився б одяг, щоб прикрити своє тіло і не викликати підозр. Я почав з’ясовувати у поліції, дізнався, що на станції Ромодан пограбували прикажчика, який керував маєтком по сусідству. Прикажчик був високим, дебелим чоловіком, повертався з гостей трохи напідпитку, коли з кущів до нього на віз хтось кинувся, звалив на землю і побив, після чого роздягнув, зв’язав і зник. Прикажчика знайшли вранці, голого та змерзлого від нічної прохолоди. Всі дивувалися, хто це міг напасти на такого кремезного чоловіка. Я ж поїхав до Катеринославської губернії, бо, судячи з напрямку руху вздовж залізниці, втікач подався туди. Перевіряв будинки розпусти, розпитував веселих дам…

– Слухай, хороша в тебе, чорт забирай, робота! Я теж хочу! – закричав Ліпський. – Оце особливо, щоб публічні доми інспектувати!

– Ну, ваша благородь, ви у першому ж затрималися б на тиждень. А мені треба було знайти втікача. Порозпитував дам – нічого не чули. Пройшовся по кравцях катеринославських, питав, чи не шили вони здоровезних костюмів. І один із них розповів, що шив одразу два фраки і три мундири для чиновника з особливих доручень при губернаторі. Чиновник той приїхав нещодавно, багаж його загубився у дорозі, і треба було відновити гардероб. Я зацікавився цим чиновником, дізнався, що поїхав той у Слов’яносербський повіт, де на шахтах почався страйк. Шахтарі, яких розбурхували бунтівники, спалили шахтоуправління, вимагали покращення умов праці та збільшення платні. Місцеві чиновники, всі дуже ліберальні, силу застосовувати побоялися, сподівалися на переговори, але дарма. Коли приїхав той чиновник, якого звали Павло Енлільович Ніс. Він одразу зібрав поліцію, попросив два ескадрони козаків і роту солдатів, оточив страйкарів, наказав припинити заворушення і стати до роботи. А коли ті відмовилися, то сам повів солдатів у атаку, розрізав страйкарів навпіл і примусив тікати. Козаки та поліція потім ловили шахтарів і сильно били. Так страйк було припинено, його організаторів арештовано, а Павло Енлільович зарекомендував себе з найкращого боку. Казали, що його у Петербурзі помітили. Був він справді дебелий, головатий. Завжди носив велику шапку з крисами, характеру був грізного і нічого не боявся. Сам я бачив, як він повів солдатів на барикади, верхи їхав під справжнім градом з каміння, але не злякався і всидів, атаку довів до переможного кінця.

Одним словом, молодець, а мені ж був потрібен хтось зовсім інший. Продовжував я шукати втікача далі, коли почув про замах на Павла Енлільовича, який зчинили бунтівники. Виявляється, під час допитів у поліції загинуло двоє революціонерів, було схоже на те, що забив їх ногами особисто Ніс. Тож бунтівники вирішили помститися за допомогою бомби, яка вибухнула біля авто чиновника. Воно загорілося, але Ніс зміг звідти вилізти і вижив. У газетах було оприлюднено фотографію, як пораненого Носа несуть на руках до лікарні. Дуже добре фото, я кілька разів його роздивлявся, бо ж на ньому весь жах замаху. Люди перелякані, Павло Енлільович зі скривавленим обличчям і без звичного капелюха, але тримався гідно. Ліг я спати, а в мене часто так буває, ваша благородь, що у сні відповіді приходять.

– У мене тільки баби, Ваню, голі, багато! – мрійливо зітхнув Ліпський. – Як набіжать гурії без трусів і таке зі мною роблять, що вранці прокидаюся, наче лимон вичавлений! Ох ті баби!

Підполковник мрійливо заплющив очі, відкинув голову і на кілька хвилин занурився у приємності. Потім підняв голову, зітхнув.

– Ага, Ваню, що там у тебе далі було?

– Ну так от, спав я, і тут мене наче голкою під зад, аж прокинувся. Запалив лампу, схопив фотографію і закричав, та так, що Уляна Гаврилівна, кухарка моя, прибігла перелякана. Я швиденько запріг Чалого, коника мого, і поїхав до Лохвиці. Верст десять проїхав і зупинився. Бо з чим їду? З одною фотографією! Замало це.

– І що з фотографією? – не зрозумів Ліпський.

– А те, що на ній був зображений величезний хер!

– Що? Хер? У газеті? Оце номер! – підполковник дико зареготав. – Це ж скандал був!

– Ніякого скандалу, бо ніхто і не помітив!

– Як це хер у газеті можна було не помітити?

– А так, що людина завжди бачить те, що очікує побачити. Всі знають, що у газеті фотографію хера не надрукують, тим більше з підписом «Пораненого чиновника з особливих доручень несуть із місця вибуху». Ото ж і бачили чиновника, хоч, коли капелюх із нього злетів, не залишалося сумнівів, хто він і що він!

– Хер? – Ліпський аж долонями сплеснув.

– Хер, – кивнув я. – І почав я цим Павлом Енлільовичем займатися. Спочатку з’їздив до лікарні, куди його після вибуху відвезли. Лікар, який його оглядав, одразу розчервонівся, щось там бекати почав, що знати нічого не знає і таке інше. Довелося коньяком пригостити і розповів він, що Носа принесли непритомним. Під час огляду з’ясувалося, що людських органів у нього немає, бо він сам орган, причому статевий. Як отямився, так одразу ж лікарню покинув.

– Тобто прутень він? – спитав я у лікаря.

– Не знаю! З одного боку – прутень, а з другого – сам государ йому телеграму надіслав із побажанням одужання! Ну хіба б ото став государ прутню телеграму надсилати? – спитав лікар.

– Та, всяке буває, – розвів я руками.

Поїхав я до Катеринослава, щоб якнайближче до Носа бути. Познайомився з чиновником із його канцелярії, два дні його хмелив, потім попросив біографію Павла Енлільовича принести. Де народився, де вчився, де раніше працював. І виявилося, що біографії немає, хоч у кожного чиновника вона має бути. А виліз цей Ніс, коли губернатор виїхав на місце селянських заворушень і оточив його натовп селян. Роздратовані мужики були, і погано все могло скінчитися, але тут якраз набіг Ніс і натовп розігнав ледь не самотужки, чим вразив губернатора, який одразу його узяв чиновником з особливих доручень. І так той Ніс тепер закріпився, що вже і при дворі його знають, і всі кажуть, що далеко піде, а сам губернатор уже боїться, щоб Ніс його не підсидів, але піти проти нього не наважується. Отаке.

Вирішив я приглянути за Носом. Жив він на другому поверсі великого будинку в центрі міста, мав розкішний виїзд, який оплатило місцеве купецтво на знак пошани. Щоранку їхав на службу, там був до обіду, їсти їхав у ресторан «Корифей» на набережній Дніпра, а звідти на катері відбував на острів посеред Дніпра, де в теплу пору року працював кафешантан мадам Бібі – заклад із найкращими в Катеринославі дівчатами.

– Я там був, Ваню, був! Ох і заклад! Так витратився, що назад і на катер грошей не було, добре, що рибалка один перевіз на берег задарма! Ох там дівчата! Ваню! – Їх благородь знову замріявся, а потім наказав налити горілки. – Ну що за життя, Ваню! Сиди тут, наче ведмідь у барлозі, а в цей час у мадам Бібі дівчата витанцьовують! Життя спливає, а я сам під землею сиджу, наче печериця якась!

Випили. Горілка їх благородь трохи заспокоїла.

– Ага, на катер чужих не брали, тільки перевірених клієнтів, – продовжив я. – Довелося потайки залізати вже на наступний. Потрапив я на острів, пробрався у заклад, а там шампанське рікою, музика дика, крики, пісні, дівчата у самих пелеринках прозорих ходять.

– Та не розповідай! Я і так усе бачив! Не муч мене! – закричав Ліпський.

– Добре, не буду. Так ось, там же є велика зала, а є окремі кабінети. В одному з них Ніс забавлявся, одразу аж із трьома дівчатами.

– З трьома! Ну тварюка розбещена! Тут би хоч одну! – Підполковник аж губу закусив.

– З трьома! Я на дах заліз і все бачив…

– Ну ти даєш! Ох я б там попідглядав! Воно іноді дивитися цікавіше, аніж робити!

– Ваша благородь, я ж у справі служби, – спробував пояснити я.

– Та знаю, яка там справа! Капуцина порубати на даху! А потім на місяць повити! – зареготав Ліпський.

– Я коли працюю, то хоті осідлати себе не дозволяю. Попрацював – відпочинь, а змішувати не треба, таке в мене правило. Так ось зазирнув я в кабінет до Носа, бачу, що там уже десяток пляшок шампанського порожніх, а він із трьома дівчатами забавляється. І дивно так, що не лежить із ними, а стоїть, дівчата за руки між собою узялися, наче хоровод навколо нього водять, притиснулися і то присідають, то підводяться. А Павло Енлільович кричить: «Ще! Ще! Швидше!». Дівчата вже як на гімнастиці, утрьох присідають-підводяться, все швидше. А потім як заверещить він, і щось як гупне у стелю, так що я поточився і гепнувся з даху вниз. Бік забив, але живий.

– То в нього оргазм трапився! – здогадався Ліпський.

– Хто? – спитав я, бо слова такого не знав.

– Оргазм! Ну це та морквинка, через яку ми з дамами і затіваємо все. Квітучий оазис наприкінці довгого шляху, коли випорожняєшся ти і таке в голові робиться, що апокаліпсис просто, – пояснив підполковник. – Був такий мудрець відомий, Оргазм Ротердамський, написав книгу «Похвала зляганню».

– Як її цензура пропустила? – здивувався я.

– І цензура зачиталася, – посміхнувся Ліпський. – Ну, то що далі з тим Носом було?

– Ага, переконався я остаточно, що це за ніс такий, і поїхав до свого клієнта. Привіз його до Катеринослава, показав Павла Енлільовича. Клієнт спочатку не впізнав, бо ж у мундирі той, погляд грізний, городові Носу честь віддають. Але потім придивився і зблід.

– Він, Іване Карповичу, він! Утікач мій! – прошепотів клієнт. – Як же його повернути?

– Ходімо поговоримо з ним, – запропонував я. – Але будьте готові, що повністю повернути його не вдасться, а доведеться домовлятися, щоб і вашим, і нашим. Бо ж самі бачите, у влади людина на хорошому рахунку, навіть при дворі його знають.

– Але це ж хер! Статевий орган! – не міг повірити землевласник.

– Тим не менше, йому государ телеграму з побажанням одужання надіслав. Більше того, коли його імператорська величність їхали до Криму, то Ніс їздив на станцію Сміла, де був представлений государю. Є навіть фотокарточка, де государ його обнімає.

– Іване Карповичу, та що ви таке кажете! Щоб государ чийсь прутень обіймав! – обурився Ліпський.

– Сам я ту карточку бачив! І государ же думав, що це вірний підданий, що постраждав від бунтівників, – пояснив я, що немає в моїх словах жодної крамоли. – То я попередив клієнта, що краще йому бути готовим домовлятися, а не вперто стояти на своєму. Він погодився, і ми поїхали до Носа. Записатися до нього на прийом було неможливо, тому чекали біля входу. Я подумав, що, побачивши нас, Павло Енлільович погодиться поговорити. Так і сталося. Хоч обличчя у пана Носа витягнулося, наче у груші, він запросив нас до себе у кабінет. Там я виклав свої козирі. Ну, шансів довести, що Павло Енлільович – прутень-утікач, в нас не було: це звучало так дивно, що нас би засміяли. Але, по-перше, ми б змогли звернути увагу на відсутність у пана Носа минулого. Він звідкілясь узявся, а чи не шпигун, чи не ворог держави?

– Навіть якщо ви вигадаєте свою біографію, її можна буде легко перевірити і викрити вашу брехню, – попередив я.

– Маячня, мені довіряють при дворі, і ваші звинувачення… – почав було Ніс, але я його перервав.

– Так, вам довіряють, і на вас чекає чудова кар’єра. Але саме через це у вас є і буде багато ворогів. Той же губернатор, який сприяв вашому підйому, тепер тільки мріє, як би знищити вас. І не він один. Думаєте, всі ці люди пройдуть повз можливість вдарити по вас, не почнуть розкопувати вашу біографію? Я думаю, що почнуть.

– Досі ж не почали, – скривився чиновник.

– Бо тупі і бездіяльні. Але якщо ми дамо їм у руки зброю, вони відкриють полювання на вас, можете в цьому не сумніватися, – запевнив я.

– Я не боюся їх!

– Вірю вам, ви – мужня людина. І, можливо, вам удасться встояти, хоча навіть за найкращого ходу подій подальший розвиток вашої кар’єри загальмується. Але ж це не єдиний наш козир. Ми зробимо так, що до бунтівників потрапить інформація про вас. І тут я ще більше впевнений, що вони схопляться за історію прутня, який зробив успішну кар’єру урядового чиновника. Більше того, за бунтівниками підтягнуться і вороги імперії за кордоном, які почнуть розповідати про варварську Росію, де вгору вибиваються статеві органи, які втекли від господарів.

– Маячня! Ніхто не звертатиме уваги на бунтівників! – крикнув Ніс. Коли людина починає кричати, це означає, що вона програє.

– Ви впевнені? А ось фотографія, де вас на станції Сміла обнімає государ…

– Таких фотографій немає!

– А оце що? – Я показав. Він аж скрикнув із несподіванки.

– Але ж я викупив та знищив негатив!

– Негативи не горять, Павле Енлільовичу. Так ось, ви розумієте, як вашу карту розігруватимуть вороги Отєчества? І цей розіграш не буде вам на користь.

– Що ви від мене хочете? – закричав Ніс. – Я не повернусь до нього! В ті штани! Я звик уже до іншого життя!

– Ну нахаба! Звик він! Ти хер, от і лізь у штани та працюй, коли треба! – обурився Ліпський.

– Я не став так говорити, а запропонував господарю і члену домовитися між собою, знайти якийсь вихід, який би задовольняв обох. З тим я їх залишив і вийшов із кабінету, сів чекати. Десь за годину і Ніс, і його колишній господар вийшли. Судячи з їхніх облич, вони були задоволені знайденим рішенням. Павло Енлільович подав мені руку.

– Зачекай, у нього що, рука була? – здивувався підполковник.

– І руки, і ноги, і голова. Якщо не придивлятися, то людина людиною. А якщо придивитися, так хер.

– І ти йому руку потиснув? Ваню! – Ліпський аж скривився.

– Ваша благородь, його государ обіймав, що мені вередувати було? Потиснув. Він подякував мені, і ми з клієнтом поїхали. Вже по дорозі той розповів, що домовився з Носом робити кар’єру удвох. Ніс мусив далі пробиватися, а мій клієнт за ним.

– Розумієте, Іване Карповичу, я вже десять років на землі б’юся і не розбагатів, – пояснив мені клієнт. – Інші взагалі збанкрутували, а я так-сяк тримаюся. А хто по чиновній лінії пішов, той вже значно більше заробив. Бо стіл начальствений, Іване Карповичу, у нас значно врожайніший за землю, навіть за наші лохвицькі чорноземи. Тому й вирішив я піти на державну службу. Ось гроші за цю справу і ось премія. Ну і прошу, щоб усе це тримали ви у таємниці.

– Тільки так, – пообіцяв я.

Після цього ми більше не бачилися, але чув я, що Павло Енлільович Ніс зробив стрімку кар’єру, став губернатором десь у Сибіру, а за ним по чиновних сходинках здерся і мій колишній клієнт, який став віце-губернатором. Казали, що Ніс уже розглядався на призначення туркестанським генерал-губернатором, але загинув у Барнаулі.

– Бунтівники? – спитав Ліпський.

– Чоловік-рогоносець. Справа в тому, що Ніс не полишив своїх статевих звичок, стрибав у гречку, як тільки була така можливість, не пропускав жодної спідниці. Цікаво, що віце-губернатор це також любив, тож завжди вони блудили удвох, і вбили їх обох. Тепер можу я вам розповісти цю історію, ваша благородь, а якби були живі, то ані слова б не сказав.

– Тьху, Ваню! Наливай! Знову жахів розвів! Тепер боятимуся, що втече мій хер, а мені потім ганяйся за ним!

– Пропоную випити за те, щоб органи слугували нам так само віддано, як ми служимо государю імператору! – сказав я і підняв келих.

– Золоті слова, Ваню! – Їх благородь випили, ще щось трохи поварнякали і заснули.

Я вийшов з бліндажа, проблювався, бо завжди старався не лягати спати п’яним. Подихав свіжим повітрям і тоді вже пішов усередину, де на всю силу давав хропака Ліпський. Хропіння його було подібне до важкої артилерії, з підвиваннями і плямканням, заснути при ньому було неможливо, але я знайшов метод. Влігся і почав цикати зубами: «Ци-ци-ци-ци-ци-ци-ци». За хвилину Ліпський припинив хропіти і застогнав. А я заснув.

Трупаки

ранці я прокинувся першим, вийшов із бліндажа, побачив, що Федька і Петька вже готують сніданок. Голова була трохи важкувата, вирішив пройтися, коли почув гуркіт двигуна аероплана. Схопився за гвинтівку. Бо минулого разу, після того як над нами літав німецький аероплан, нас добре довбала ворожа артилерія. Закинув гвинтівку за плечі, плюнув на долоні та почав дертися по сосні з тим, щоб спробувати збити німця. Та поки я заліз, аероплан пролетів. Потім прибіг хтось із солдатів і доповів, що аероплан сів за лісом. Це було дивно, але не моя справа. Невдовзі патруль привів офіцера з погонами штабс-капітана.

– Іване Карповичу, ви мені й потрібні! – радісно закричав він, коли побачив мене. Я його не знав, але він мене знав.

– Я – штабс-капітан Івлєв! Мені про вас розповідав покійний Петро Миколайович Нестеров!

– Слухаю вас, – згадав я наші пригоди зі знаменитим авіатором, який загинув десь у Галичині.

– У мене наказ привезти вас до штабу десятої армії!

– Стійте! Як це так? – Це виліз із бліндажа Ліпський. У самих кальсонах, спухлий, нечесаний, ледь на ногах тримався. – Іван Карпович поступив до мого батальйону, і я його не віддам!

– Наказ командувача армії! – суворо сказав Івлєв і подав Ліпському аркуш із печаткою. Я зазирнув і побачив підпис командувача армії Фадея Васильовича Сіверса.

– Але для чого? – скривився Ліпський.

– Не можу знати! – відповів Івлєв. – Іване Карповичу, збирайтеся, і летимо. У нас дуже мало часу!

– Слухаюсь, ваша благородь, – зітхнув я, бо не дуже хотів забиратися з бліндажа Ліпського, де було затишно і кулі не свистіли над головою. Але наказ є наказ.

У бліндажі Ліпський наполіг, щоб я випив подорожню, ми тепло попрощалися, він сподівався, що невдовзі я повернуся, а я чомусь думав, що ні. Ось ми вже бігли лісом зі штабс-капітаном Івлєвим. Той поспішав.

– А в чому справа? – поцікавився я.

– Наказ був доставити вас до штабу фронту якомога швидше.

– Для чого?

– Німці щось затівають.

– А я тут до чого? – Моєму здивуванню не було меж.

– Ну, вони щось дивне задумують, загадкове. То, як я розумію, вирішено було попросити про допомогу найкращого сищика імперії.

– Слухайте, я ж злочини звик розплутувати, а не військові маневри!

– Іване Карповичу, наказ був доставити вас до штабу, – розвів руками Івлєв.

Невдовзі ми вийшли з лісу, я побачив аероплан, що стояв при дорозі, розчищеній від снігу силами батальйону. Аероплан охороняло кілька солдатів. Віддали честь штабс-капітану, один попросив мене підписати журнальчик із пригодами. Я підписав. Аероплан (це був уже знайомий мені з польотів із Нестеровим «Моран») викотили на дорогу, солдати крутнули гвинт. Івлєв трохи почекав, потім покотив дорогою. Ми почали пришвидшуватися, відірвалися від землі і набрали висоту. Досить швидко долетіли. На летовищі вже чекало авто, яке відвезло нас до великого панського маєтку, де тепер базувався штаб армії. Мене провели до великої зали на другому поверсі, де зібралося семеро офіцерів, з яких два генерали, а решта – полковники.

– Рядовий Підіпригора за вашим наказом прибув! – доповів я, аж трохи злякавшись такої кількості начальства.

– Іване Карповичу, прошу, сідайте, – запросив мене один із генералів, мабуть, це і був командувач армії Сіверс.

– Не можу сидіти в присутності панів офіцерів! – доповів я.

– Відставити! – наказав Сіверс. – Виконувати наказ!

– Слухаюся! – Я сів.

У кімнаті було накурено, офіцери сиділи сумні, насуплені, роздивлялися велику мапу на столі.

– Іване Карповичу, ми викликали вас із важливого приводу, – почав Сіверс. – Розвідка доповідає нам, що супротивник щось готує на лінії фронту нашої армії. Здається, наступ, але наступ якийсь дивний. Ось тут було вирито величезний котлован площею майже у кілометр і глибиною до двох метрів. Котлован копала ціла піхотна дивізія. Потім до котловану було прокладено залізничну колію, по якій зараз фіксується активний рух. Ворог до чогось готується або вдає, що до чогось готується, аби відволікти нашу увагу. Ми мусимо знати, що ж відбувається насправді. Нам відомо, що у вас є досвід повітряних розвідок разом із покійним Нестеровим, тому просимо вас узяти участь в розвідці і з’ясуванні цього питання.

Просити-то вони просили, але по очах генерала бачив я, що відмовлятися від цього прохання мені не варто.

– Служу Отєчеству! – відповів я, і офіцери усміхнулися.

– Що ж, добре. Вам треба буде вилетіти до того котловану, він за чотири версти від лінії фронту, і подивитися, що ж там відбувається. Котлован дуже добре охороняють. У тому числі і з повітря, де ворог, на жаль, поки що має деяку перевагу. Тому спочатку туди відлетить три наших аероплани, які мають відволікти прикриття німців, а потім уже полетите ви. Будьте готові до того, що доведеться витримати повітряний бій. У разі потрапляння до полону ви мусите забути про наші здогадки щодо котловану.

– Так точно!

– Що ж, можете іти. Після повернення ми чекаємо від вас доповідь.

– Так точно!

Судячи з облич офіцерів, у штабі панувала розгубленість, яка легко могла перейти у паніку. Вони зовсім не розуміли, що затівають німці, і дуже боялися.

– Ну що, Іване Карповичу, летимо? – спитав мене Івлєв, який чекав у приймальні.

– Так точно.

Ми відбули на летовище. У повітря піднялися три аероплани, які розлетілися навкруги.

– Вони мусять підлітати до цілі з різних боків. Там чергує ескадрилья «фоккерів», які заважають проводити розвідку. Ми втратили вже два аероплани, намагаючись пробитися, – розповів Івлєв. – Зараз цих «фоккерів» спробують відволікти. Ми зайдемо з тилу німців, із заходу, спробуємо пролетіти над котлованом. Часу в нас буде небагато. Вам, Іване Карповичу, доведеться не тільки роздивлятися котлован, але й провадити аерофотозйомку.

– Кого?

– Ну, це як фотографія, тільки з літака. Камерою полковника Потте, вона досить легка в застосуванні. Зараз я покажу.

Наступні хвилин десять Івлєв учив мене працювати з камерою, встановленою на літаку. Не на тому, яким ми прилетіли.

– Це «Ньюпор», найкращий винищувач із тих, що є у нас на озброєнні, – пояснив Івлєв. – Що ж, летимо.

– А можна мені взяти гвинтівку? – попросив я.

– Для чого? – здивувався авіатор.

– На випадок повітряного бою.

– Ми уникатимемо боїв.

– І все ж? – наполягав я.

– Ну добре, зараз скажу.

Івлєв кудись відійшов, потім повернувся.

– Ось, манліхер, дуже точно б’є. – Штабс-капітан подав мені гвинтівку. – Тільки патронів на два магазини, тому заощаджуйте.

– Дякую. І ще б гранат, – попросив я.

– Іване Карповичу, нас і так двоє, зайва вага нам небажана.

– Хоча б двійко.

– Ну, добре. Тільки це ж повітряний бій, там усе інакше, – попередив Івлєв.

– Я розумію.

Ми всілися в аероплан, солдат крутнув гвинт, запрацював двигун. Потім ми розігналися і полетіли. Івлєв одразу узяв убік. Згідно з мапою, він летів до боліт, де було мало німців і був шанс, що нас не помітять. Піднявся до хмар, і ми летіли в них. Я не розумів, ані де ми, ані куди рухаємося. Невдовзі внизу почулися вибухи. Мабуть, перелітали лінію фронту. Я спочатку підготував фотокамеру, потім розібрався з манліхером. Ми і далі летіли у хмарах, але потім Івлєв махнув рукою і заклав віраж. Ми почали повернення. Трохи у хмарах, а потім різко знизилися. Летіли над засніженими полями. Івлєв показав рукою вперед. Там, удалині, щось вовтузилося. Я роздивився довгий ешелон, який неквапливо повз до величезного темного квадрата. То, мабуть, і був котлован. Ешелон втягувався під дерев’яний навіс на всю довжину котловану. Почалося розвантаження. Але чого саме, ми не бачили, бо виявилося, що котлован накрито великою кількістю наметів, які не давали змоги роздивитися, що внизу. По нам з землі відкрили вогонь – гвинтівки, кулемети. Івлєв мусив набрати висоту, озирався навколо, мабуть чекав на супротивника. Я увімкнув камеру. Ми летіли якраз на котлован. Я подивився у бінокль, який був у аероплані. Вантажні вагони й навіс, під яким метушилося багато людей, але було незрозуміло, чи то вони самі вивантажуються з вагонів, чи щось вивантажують. Наче щось тягали, щось важке, але я не був упевнений.

Неподалік просвистіла куля. Івлєв ще додав висоти. Я озирнувся і побачив ліворуч три чорні крапки. Навів бінокль. Це були німецькі аероплани, які летіли нам назустріч. Я вказав на них Івлєву. Сам подивився на землю. Ми якраз пролітали над навісом, я звісився з біноклем і дивився вниз, сподівався побачити щось серед наметів, але вони були натягнуті так щільно, що нічого не було видно.

Івлєв узяв праворуч. Камера працювала, може, вона сфотографує щось цікаве. Я озирнувся. Вже бачив німців і без бінокля. Прицілився з гвинтівки. Ні, було ще далекувато. Ми вилетіли за межі котловану, який нас цікавив. Я закричав Івлєву, запропонував свій план. Штабс-капітан закрутив головою, але я наполягав.

– Зробіть як я прошу, будь ласка! – кричав я йому. Він вагався, але врешті-решт кивнув і несподівано повернув літак у бік німців. Вони не чекали такого маневру, думали, що ми будемо тікати. Спочатку збавили швидкість, розгублено наближалися, а потім полетіли до нас, вишикувавшись у лінію.

У всіх трьох аеропланів були кулемети, виглядало це страшно. Я виліз із кабіни, причепився ременем до стійок крила, вперся ліктями у саме крило і прицілився з манліхера. Видихнув, вистрелив і впав у кабіну, бо наш аероплан різко взяв ліворуч. Я цілив у лівого німця і поцілив, бо його аероплан почало кидати, інші німці мусили брати вбік. Вони не встигли почати стріляти в нас із кулеметів, а ми вже вийшли з зони обстрілу. Я двічі вистрелив із кабіни назад, але не поцілив. Два німці повернулися і знову полетіли за нами, а третій почав різко знижуватися і впав у болото.

Німці почали стріляти з кулеметів, вони гнали нас від лінії фронту, сподіваючись дочекатися, поки у нашого аероплана закінчиться пальне. Я кинув гранату вниз, ми саме пролітали над котлованом. Пролунав вибух, звичайний вибух гранати. Я сподівався на більше, думав, що німці зробили великий склад боєприпасів і якщо вже вдарять, то вдарять. Але ні. Івлєв показав, що збирається повертати. Я поплескав його по плечу. Він почав розвертати літак, я знову виліз із кабіни, поставив руки на крила, прицілився. Манліхер у армії лаяли, мовляв, австрійська забавка, непридатна для польових умов, але била вона точно. Принаймні я знову влучив, і знову лівий німецький аероплан почало трусити. Але цього разу Івлєв узяв різко праворуч, тоді як другий німець повернув у протилежний бік, бо чекав від нас повторення маневру. Ми розійшлися з ним на зустрічних курсах, я ще стріляв, у аероплан попадав точно, а ось авіатора, мабуть, не зачепив. Та й інший німець перестав хитатися, повертав свою машину до нас.

– Через котлован! – закричав я Івлєву. Ми втрачали на цьому маневрі час, але треба було подивитися наслідки вибуху гранати.

Наш «Ньюпор» зустріли густим вогнем із землі. Котлован охороняли, наче штаб. Камера працювала, я оглядав у бінокль. Там, де вибухнула моя граната, брезент прорвало, а під ним я побачив якісь дивні штабелі, щось складене пірамідами. Я кинув ще одну гранату, вже більше з роздратування, бо так і не зміг роздивитися, що ж то було. Ми полетіли геть, до лінії фронту. Обидва німецькі аероплани потроху наздоганяли нас, я почав стріляти по них із манліхера. Вистріляв всі набої, і це подіяло, німці почали відставати. Я уважно дивився вниз. Там було багато німецьких військ. Навіть серед боліт стояли їхні пікети. Пробратися тут через лінію фронту було неможливо. Лише переходити в іншому місці і обходити.

Ось уже й передова. Німецькі гармати активно стріляли по наших, тоді як наша артилерія майже не відповідала. Я здивувався, що, окрім першої лінії окопів, позиції наших майже не було підготовлено. Воно-то, звісно, зима, копати важко, але ж треба бути готовим до наступу ворога, у якого до того ж така перевага в артилерії. Однак думати про позиції – справа генеральська. Мені ж треба було зрозуміти, що було у котловані. Ми зайшли на посадку, приземлилися. До нас підбігли авіатори, розповіли Івлєву, що один наш аероплан утрачено, другий серйозно пошкоджено, авіатора поранено. Івлєв сказав, що ми теж збили одного німця і пошкодили іншого. Івлєв відкрутив фотокамеру, і ми пішли до штабу.

– Іване Карповичу, я сказав «ми збили», але це зробили ви і… – почав було штабс-капітан.

– Збивали ми разом. Ви керували аеропланом, я стріляв, і тут ділити нам нічого. Ми збили, – запевнив я. – А ви бачили, що німці відводять частину військ із позицій? Я три роти нарахував, які йшли від лінії фронту.

– Мабуть, це через мороз. Кажуть, що будуть великі морози. А може, вони знають, що в нас немає сил для наступу, то перекидають війська кудись в інше місце, – пояснив штабс-капітан.

У штабі нас прийняв командувач, підійшли решта офіцерів. Ми доповіли, що бачили. Фотокартки відправили на проявлення, ними скористатися було поки неможливо.

– Іване Карповичу, що ви про це думаєте? – спитав мене Сіверс.

– Пане генерале, думаю, що справа таки серйозна. Викопати такий котлован, прокласти до нього по болотах колію, забезпечити охорону не тільки з землі, але й з повітря – все це вимагало великих зусиль, і це несхоже на відволікання уваги. У котловані щось складене, багато чогось. Я спочатку подумав на боєприпаси, але вони б вибухнули від гранати. Та і для чого робити аж такий величезний склад боєприпасів близько до лінії фронту?

– То що це? – спитав генерал.

– Поки що не знаю. Щоб дізнатися, що там відбувається, треба побувати біля котловану, подивитися з землі, а не з неба.

– Але перейти через лінію фронту майже неможливо, бо у німців добре організовано суцільну оборону!

– Так, але можна перейти повітрям. У вас немає повітряної кулі? – спитав я.

– Куля є, але вітер проти нас, – сказав якийсь полковник. – Ми в артилерії стежимо за вітром, так ось мушу сказати, що вже кілька тижнів напрям стабільний – східний. Тобто дме з боку ворожих позицій на нас. Через це ми мусимо бути готові до хімічної атаки, тримаємо на позиціях запас протигазів.

– Тоді, може, аероплан? Пане штабс-капітане, зможете вночі перевезти за лінію фронту? – спитав я у Івлєва.

– Можу, але де сідати? Не на ворожому ж аеродромі. А інших варіантів немає, бо усюди сніг, – доповів Івлєв.

– А якщо ось тут? – Я показав пальцем на мапу. – Озеро десь за три версти від котловану, в глибині німецьких позицій. Навряд чи там німці когось тримають.

– Але як сісти на озеро? – здивувався Івлєв.

– Я думаю, що лід там товстий і витримає аероплан.

– А сніг? Там треба спочатку розчистити смугу, а потім уже сідати. Та й навіть так, на лід сідати дуже небезпечно, колеса може повести.

– А якщо застосувати лижі? – запропонував я.

– Лижі? – здивувався Івлєв.

– Так, зняти з аероплана колеса і почепити лижі. Тоді і сніг на озері прибирати не треба, сядемо, як на санях.

– Але так ніхто не робив! – злякався штабс-капітан.

– То зробімо.

– Але це ризиковано!

– А які в нас варіанти? У розвідку треба йти вже сьогодні вночі. По землі до котловану ми не дістанемося. Німці начебто знімають війська, але, може, вони просто міняють частини. Та навіть якщо відводять, там усе одно не пролізеш. Вітер не дає змоги застосувати повітряну кулю, залишається аероплан. – Я схилився над мапою. – Залітаємо ось звідси, сідаємо, вимикаємо двигун і котимося. Ближче до берега. Потім залишаємо аероплан, виходимо на берег, ось цим лісочком ідемо до котловану. Сподіватимемося, що німці не чекають нас із тилу, тому тут охорона буде послаблена. Пробираємося, дивимося, що там, потім повертаємося і летимо назад.

– А якщо німці знайдуть аероплан, поки нас не буде? – спитав Івлєв.

– А якщо нас підстрелять по дорозі, або ми не знайдемо у темряві озера, або на озері у льоду буде якась колода, через яку ми беркицьнемося? Багато чого може статися, операція ризикована, це я визнаю. І не те щоб дуже вже я хотів тут голову скласти, нехай пан командувач вирішує, – я подивився на генерала Сіверса. Той думав. Почали висловлюватися офіцери штабу. Всі казали, що дуже ризиковано, і можемо втратити аероплан.

– Але ж німці щось затівають! Щось нечуване! Бо ніде вони ще не робили такого! Треба дізнатися! – вирішив генерал. – Іване Карповичу, отримуєте мій дозвіл на операцію. І повне сприяння у підготовці! Полковнику Шемаханський, забезпечити всім необхідним. Важлива справа, заради якої варто ризикнути!

– Дякую, пане генерале, – сказав я, хоч сам уже був невдоволений тим, що самотужки поліз у пекло. Та така вже в мене натура: якщо почав щось робити, то мусив зробити якнайкраще.

Ми вийшли з полковником Шемаханським та штабс-капітаном Івлєвим. Останнього попросив підготувати аероплан.

– Тільки який-небудь потужний. Щоб міг узяти троє-четверо людей.

– Для чого? – здивувався Івлєв. – Нас же двоє.

– Я хочу взяти досвідченого у розвідці бійця. Та і назад, можливо, доведеться повертатися з полоненим.

– А для чого боєць, чим я не підходжу? – образився авіатор.

– Ваша благородь, просто кожен мусить займатися своєю справою. Ви – керувати аеропланом, я – дізнаватися, що німець затіяв, а хтось інший нам язика добуватиме. Так найкраще буде. То є у вас аероплан підходящий?

– Ну, є моноплан Сікорського. Він тримісний, але потягне за необхідності і чотирьох, до того ж ми назад із напівпорожнім баком летітимемо.

– Лижі до нього можна буде причепити?

– Не знаю, треба подивитися.

– Спробуйте, це необхідно.

Івлєв пішов готувати аероплан, а я спитав у Шемаханського, чи немає у нього хорошого розвідника.

– Досвідченого, який би вже до німця ходив і полонених приводив, – сказав я і згадав про Боброва, мого товариша по біганині у ворожому тилу. Але Бобров був у іншій армії, швидко його не знайдеш.

– Біда в тому, Іване Карповичу, що два найкращі розвідники армії сидять зараз на гауптвахті, – скривився полковник.

– За що?

– За порушення дисципліни.

– Серйозне?

– Без дозволу залишили частину, побігли у село до дівок. По дорозі їх зупинив патруль військової поліції, то вони патруль обеззброїли і пішли собі далі. Лише вранці їх арештували, вже у частині. Тепер чекають воєнного суду.

– А бійці хороші?

– Та шибеники ще ті. Тягали нам німців, наче мишей.

– Поговоріть із паном генералом, щоб дав дозвіл хлопцям спокутувати кров’ю порушення дисципліни.

– А не боїтеся з такими за лінію фронту вирушати? Це ж у них не перше порушення. Шибайголови страшні, Сибір за ними плаче.

– Так те що треба! У розвідці інші й не потрібні. Як звати їх? – поцікавився я.

– Першого – Четвер Загорулько, з ваших країв, Іване Карповичу, з Малоросії.

– Четвер? У нас так не називають, – здивувався я.

– Каже, що сирота, знайшли його у четвер, ось і назвали Четвергом. Другого звати Андрій Єрофєєв – із русаків. Оце збіглися вони – така парочка, що хай бог милує. Вже по георгіївському хресту мають і далі або повними кавалерами будуть, або до стінки їх поставлять.

– Попросіть за них пана генерала. Такі відчайдухи для цієї операції і потрібні. Без них немає сенсу летіти.

– Добре, Іване Карповичу, поговорю.

Я попросив виділити мені окрему кімнату, сів над мапою розумувати. По пам’яті наносив на неї розташування німецьких частин, які бачив, коли літав. Пам’ять у мене була хороша, філерська Потім крутив мапу, роздивлявся, і так виходило, що план мій не те щоб хороший, але з найкращий з усіх можливих.

Вже по обіді до мене прийшов Івлєв і сказав, що лижі приладнав, навіть спробував злетіти і сісти, наче непогано виходить.

– Цей досвід треба по всій армії розповсюдити, бо ж стільки одразу можливостей відкривається! – у захваті доповідав штабс-капітан.

– Розповсюджуйте, ваша благородь, аби на користь. Подивіться, може, якось полегшити можна буде літак. Бо туди чотири летітиме, а назад п’ять, – попередив я.

– Забагато! Не зможемо! – закрутив головою авіатор.

– А кулемет на ньому встановлено?

– Так.

– Знімайте, кулемет не потрібен. І пального беріть менше, щоб туди і назад, точно.

– А якщо заблукаємо, поночі ж летітимемо?

– Треба ризикувати. Чаю хочете?

– Ні, дякую, роботи багато.

Побіг Івлєв. Як і у покійного Нєстєрова, були у нього руки чорні, збиті, робочі. Тим мені авіатори і подобалися, що були вони наче робочі люди, а не те, що інше офіцерство, яке з гречки до шампаню стрибало і більше нічого не знало.

Невдовзі прийшов Шемаханський. Задоволений.

– Генерал дав наказ відпустити хлопців для справи. Зараз приведуть їх. Подивіться, чи підійдуть вам, Іване Карповичу.

– Подивлюся, але щось мені здається, що підійдуть.

Привели їх. Середнього зросту, міцні, впевнені, руки в кайданах, а погляди вільні.

– Зняти кайдани, – наказав я охороні, бо не ті це люди, щоб із ними скутими розмовляти.

Охоронці кайдани забрали, пішли, хлопці стоять, руки потирають, на мене дивляться.

– Сідайте, – сказав я. – Дивіться, хлопці, доведеться сьогодні нам полізти в саму сраку, а потім ще звідти вилізти, бажано живими. – Розповів їм план свій, показав на мапі, що і як. – Ось тут у німця котлован той, до якого нам треба добратися. Охороняється він добряче. Є надія, що з тилу, звідки ми заходити будемо, менше, але стверджувати не можу. То як, зробимо?

– А ви теж із нами? – здивувався Четвер.

– А як же інакше? – Я теж здивувався.

– Так ви ж Іван Карпович? – спитав Андрій. – Підіпригора?

– Він самий.

– І будете ризикувати? Ви ж найкращий сищик імперії!

– Аби не ризикував, ніколи б ним не став, – запевнив хлопців. – Летимо разом. Літати не боїтеся?

– А чого боятися? Тільки зброя потрібна.

– Зброя буде. Полковник Шемаханський дозволить узяти все що треба з армійських складів. Але брати небагацько, бо аероплан і так перевантажений. Хоч би від землі відірвався.

– Добре.

– Поїсти хочете?

– Та можна.

Наказав відвести їх до їдальні штабної, нагодувати. Тільки їх випровадив, коли чую, лайка якась за дверима. Потім полковник Шемаханський зазирнув.

– Що там? – спитав я.

– Та той, військова контррозвідка прибігла, вимагають скасувати операцію.

– Чого це? Я ж не в тилу, а на фронті.

– Вони верзуть, що ви хочете німцям здатися, – сказав полковник. Подивився на мене.

– У вас теж такі підозри є? – спитав я прямо.

– У мене – ні. І в генерала немає. Ви ж три тижні у Ліпського просиділи, там фронт поруч, якби хотіли, то пішли б давно вже. Та й про ваші мандри у Східній Пруссії я читав. Там ще більше можливостей здатися було. Я вам вірю, Іване Карповичу.

– То операція відбудеться?

– Так, генерал узяв всю відповідальність на себе. Вважаєте, німець справді щось серйозне затіває?

– Думаю, що так, – зітхнув я. – Ще спитати вас хотів. Ми летіли над лінією фронту. У нас тільки один ешелон окопів. А якщо німець у наступ піде, що тоді? У них же гармат більше, їм не треба навіть буде тут багато сил накопичувати. Прорвуть оборону і в тил вдарять.

– Ну, фронт у нас розтягнутий, для побудови ешелонованої оборони сил не вистачає. Ми сповіщали командування, що потребуємо живої сили і артилерії, але Ставка відповідає, що резервів замало, і наказує триматися. Ми сподіваємося, що зараз сніг завадить німцю атакувати, а потім весна почнеться, тут же болота, до самого літа наступу можна не боятися. А до того часу є надія, що підкріплення прибудуть і дадуть змогу зміцнити позиції.

– Зрозуміло.

Ми ще побалакали трохи, потім прийшов Івлєв. Сказав, що аероплан готовий. Повернулися і хлопці з їдальні, ситі та задоволені. Івлєв на них подивився і зрадів.

– Добре, що не дебелі, а то якби здоровані, то довелося б одного залишити, – сказав штабс-капітан.

– Здоровані у розвідці зайві, – запевнив Четвер.

Почали переглядати зброю, одяг, я ще раз повторив план. Коли прийшли на летовище, то вже вечоріло. Ще трохи почекали. Небо було темне, в хмарах, лише інколи місяць виглядав. Залізли в аероплан, накрилися з хлопцями брезентом, бо на ніч підморожувало. Івлєв надягнув окуляри, натягнув на обличчя вовняну маску, запустив двигун. Прогрів, і ми рушили з місця. Важко відірвалися від землі, почали потроху набирати висоту. За планом мусили максимально піднятися над своїми позиціями, а лінію фронту здолати з вимкненим двигуном, щоб німці не здогадувалися про гостей.

Так і зробили. Піднялися і почали планерувати, наче ото птахи на вітрі. Потім, уже за фронтом, знову загуркотів двигун. Але тут німці могли подумати, що це їхній аероплан, і тривоги не піднімати. До того ж ми летіли не до котловану, а вбік, зробили величенький гак. Я час від часу виглядав з-під брезенту. В обличчя дуло морозним повітрям. Хмар стало наче менше. З одного боку погано, бо у хмарах легше було сховатися, а з другого краще, бо при місяці легше було сідати. Ось почали завалюватися на один бік і знижуватися. Побачив унизу білу пляму озера, що добре виділялася серед чорних лісів. Унизу жодного вогника, тож, може, німців тут і немає.

Вдарилися об землю, підстрибнули і далі поїхали по снігу з вимкненим двигуном. Насторожено роззиралися з хлопцями навколо. Наче тихо. Аероплан зупинився. Ми вилізли. Івлєв перевірив лижі під аеропланом. Махнув, що все добре. Ми закрили аероплан білим брезентом, завдяки якому він став майже непомітним на снігу. Пішли геть із озера Сховалися у кущах на березі, трохи почекали. Ну, начебто таки нікого. Потім пішли в бік котловану. Четвер та Андрій попереду, потім Івлєв, а я вже останнім. Не поспішали, бо снігу було багато, в деяких місцях по пояс. Воно б і собі лижі, а не тільки літаку, швидше б добралися. Але вже що є.

Десь з годину ішли спокійно, вийшли з лісу, обережно почали скрадатися полем. Потім побачили ряди колючого дроту. У хлопців були обценьки, розрізали, проповзли першими, ми за ними. Долізли до острівця кущів. Там сховалися. Були десь вже поруч з котлованом. Чутно було, як прибув черговий ешелон, навколо якого почалася метушня. Попереду було видно ще ряди з колючим дротом, за ними вежі з вартовими. Досить густенько.

– Іване Карповичу, тут почекайте, – прошепотів мені Четвер. – З паном штабс-капітаном.

– Мені треба до котловану долізти, – відповів я.

– Ми з Андрієм злазимо. Подивимося і доповімо. Так краще, – тихо сказав Четвер. Андрій кивнув.

– Хлопці, я вмію крастися, я філером був, – нагадав їм.

– Іване Карповичу, почекайте тут. Будь ласка, – повторив Четвер. І тут дотумкав я, що береже молодь старика, тобто мене. Трохи це образливо було мені, але ж від чистого серця.

– Тут чекаємо, – тихо сказав їм.

Полізли хлопці в темряву. Швидко зникли з очей. Ми зі штабс-капітаном зарилися у сніг. Чули, як перемовлялися німецькі вартові на вежах. Їм із гори добре було все видно, не уявляв, як хлопці могли пролізти. Але тихо, ані криків, ані стрілянини, – отже, не помітили.

Чекати довелося довго, десь годину. Першим приліз Андрій.

– А де Четвер? – спитав я.

– Чекає у котловані. Іване Карповичу, той, вам туди злазити треба, – прошепотів якось дивно і дивився кудись убік.

– А що там?

– Та дивне щось. Лізьмо, – сказав Андрій, голос у нього був розгублений. Це мені не сподобалося, бо ж досвідчений хлопець. Що ж такого побачив?

– Я з вами! – прошепотів Івлєв.

– Ваша благородь, краще почекайте, ми швидко, – попросив Андрій.

– Заждіть. Ми зараз, – твердо сказав я.

Поповзли. Але не в бік котловану, а уздовж. Рухалися довго, потім Андрій зупинився. Пірнув кудись. Я за ним. Труба якась. У трубі смерділо. Було темно, мокро. Андрій ліз першим, я за ним. Довго, метрів двадцять, мабуть, потім вилізли вже у котловані під напнутим брезентом. У брезенті була дірка. Через неї залізли всередину. Там було темно, але потроху очі почали бачити якісь довгі штабелі.

До мене доторкнулася чиясь рука. Ага, Четвер. Потягнув кудись. Потім кресонув сірником. Трохи світла. Підніс сірник до штабеля. Я побачив той штабель і ледь не залаявся від здивування та переляку. Почулися кроки, Четвер сірник задув. Темрява. Я почав мацати штабель, бо не міг повірити у те, що побачив. Але так все і було. У котловані довгими штабелями було складено трупи. Не просто трупи, а трупи вбитих солдатів. У шинелях і з гвинтівками, які вони стискали у задубілих руках. Біля нас по краю котловану пройшов патруль. Я мацав далі. Тіла, тіла, тіла. Четвер почекав і запалив ще один сірник. Тіла. Лежали в багато шарів. Я порахував – десять. Нижче штабелі трупів були ширші, а потім вужчали, виходила піраміда.

– Що це таке? – прошепотів я, хоч завжди питали мене, а я відповідав.

– Трупи усюди. Ми пролізли вперед – весь котлован у трупах, – прошепотів Четвер. – Для чого?

А що я міг відповісти? Я нічого не розумів! Ще якби не гвинтівки, то можна було б подумати, що німці готують величезне поховання своїх убитих. Але для чого вкладати у руки вбитим гвинтівки? Що-що, а німці не дурні дарма робити!

– Гвинтівки з набоями? – прошепотів я.

– Зараз перевіримо, – відповів Четвер. Вони з Андрієм полізли до тіл. – З набоями. По десять обойм у кожного. І по дві гранати.

– Якого біса? – тихенько спитав Андрій.

У мене аж голова заболіла. Сиділи. У котловані було тихо, але десь у іншому кінці чулись якісь рухи.

– Ходімо подивимося, що там, – сказав я.

І ми пішли. Вузенькими стежками між височенними штабелями трупів. Інколи зупинялися, щоб помацати їх. Але тіла були всюди однакові. Трупи у німецьких світло-сірих шинелях, із гвинтівками в руках і обоймами набоїв на поясах. Ну і гранати ще, у кожного по дві. Що це таке? Для чого складати озброєні трупи у штабелі? Як це розуміти? Ми ішли далі. Попереду стало видно світло. Потім почулися голоси. Ми тепер трималися тіні від штабеля трупів і наближалися дуже повільно. Потім зупинилися. Бо стало видно невелику, ще не заповнену частину котловану. На ній метушилися німецькі солдати.

– Господи! – прошепотів Андрій.

У мене і слів не знайшлося, що сказати. Бо ми побачили, що живі німецькі солдати приносять тіла вбитих, мабуть, із ешелону, який підійшов, викладають трупи на столах. Тут же одягають їх в шинелі, прикручують до рук дротами гвинтівки, пхають набої та гранати, після чого відносять і складають у штабелі. Заввишки у десять тіл.

– Наші! – Четвер стиснув мою руку. І я побачив, що серед убитих справді було багато наших. З них зрізали російські шинелі та однострої, перевдягали в німецькі, також прикручували гвинтівки і складали разом з іншими. Серед трупів були і австріяки, і люди у невідомих мені формах. Може, французи, а може, серби чи англійці. Всіх їх роздягали, потім одягали у німецьку форму, озброювали і складали. Трупи постійно підносили, так само як і одяг зі зброєю. Мабуть, їх привозили в одному ешелоні. Робилося все швидко і вміло. Штабелі трупів росли і насувалися, місця в котловані залишалося все менше.

Я показав, що треба повертатися. Ми почали відступати уздовж штабелів. Я намагався знайти якесь пояснення тому, що відбувалося. Не знаходив. Але німці не витрачатимуть стільки зусиль заради дурниць! Чого коштувало тільки викопати взимку цей величезний котлован! А потім заповнити його тілами мертвих, своїх та чужих, яких, судячи з усього, звозять з усіх фронтів війни! Звозять, перевдягають і озброюють!

– Іване Карповичу, як це? – спитав Андрій, коли ми вже відійшли.

– Не знаю. Але треба дізнатися.

– Як?

– Узяти язика, який міг би нам усе розповісти тут і зараз, – запропонував я.

– Вони ж німецькою балакають.

– Штабс-капітан знає німецьку. Коли я тут літав, то помітив кілька будинків неподалік від котловану. Вони складені з колод, мабуть, побудовані нещодавно. Побудовані для когось. Треба подивитися, що там. Ходімо.

Хлопці не сперечалися. Ми вибралися з котловану по трубі, забрали Івлєва і з ним пішли. Нічого не розповідали, бо як про таке було розповідати? Це було значно дивніше і страшніше за член, який втік.

Потроху обійшли котлован, побачили, що поруч цілий табір для військ. Викопані землянки, а трохи далі великі намети, в яких зараз тривали якісь роботи. Там метушилася купа народу. За наметами видно були три будинки, складені з дерев’яних колод. Вікна будинків були затінені, але судячи з того, скільки людей заходило і виходило з будинків, життя там вирувало.

– Не проліземо, Іване Карповичу, – сказав Четвер. Та я й сам бачив, бо ж тут стояли прожектори, багато постів, усюди вартові.

– Штабс-капітане, а ви німецькою розмовляти можете добре? – спитав я Івлєва.

– Так, я служив кілька років у Ревелі, там навчився.

– Тоді треба схопити німців, перевдягнутися і зайти всередину. Якщо буде треба, штабс-капітан щось відповість.

– Я не надягну німецьку форму! – обурився Івлєв.

– Штабс-капітане, ми мусимо пройти всередину і взяти полоненого, який пояснить, що відбувається. А відбувається щось страшне. Якщо знаєте, як можна пробратися туди без перевдягання, скажіть! – гнівно прошепотів я.

Івлєв подумав, потім кивнув.

– Добре, Іване Карповичу.

– Ну що, хлопці, нам потрібно чотири німці, яких не одразу почали б шукати, – сказав я.

– Ходімо, до дороги, – запропонував Четвер.

До котловану вела єдина дорога. На ній зараз було порожньо, але могло щось і проїхати. Ми засіли у кущах при дорозі. Спочатку проторохтів панцерний автомобіль. Не те. Потім віз, повний солдатів. Забагато їх. Нарешті ще віз із двома солдатами, які везли якийсь вантаж. Я тільки подумав, як би тих солдатів схопити, а Четвер з Андрієм уже були на дорозі. Андрій кинув ніж, і один німець впав із воза на дорогу, Четвер збив на сніг другого і притримав коней. Хлопці затягли і мертвого, і живого німця у кущі. Я приставив живому ніж, а Івлєв тихенько запитав німецькою, з якої той частини і що тут робить. Німець спочатку закрутив головою, але коли я натиснув ножем на горлянку, розповів, що він зі штабу батальйону, їхня частина охороняла об’єкт, але сьогодні їх вивели, і оце вони з товаришем їхали, щоб забрати залишки штабних меблів. Я спитав, де ті залишки. Він сказав, що у крайньому будинку ліворуч. Я спитав, хто там у будинку ще є. Виявилося, що зараз вже нікого, бо командування об’єкта розташоване у двох інших об’єктах.

Ми німця зв’язали, поклали на кущі, щоб не задубів. Хлопці показували, що краще зарізати, але мені шкода його стало. Чийсь же син, може, і батько. Залишили живим.

– Штабс-капітане, одягайтеся ви, – сказав я Івлєву. – І ти, Андрію, ти білявий, на німця схожий.

Вони перевдягнулися, сіли у віз, нас із Четвергом сховали на дні, під брезентом. Рушили. Було темно, я тримав зброю напоготові. Хоча якби знайшли, то тікати нам було нікуди. Та нічого, проїхали перше коло охорони, потім друге. І там, і там питали, штабс-капітан щось відповідав, нас пропускали. Заїхали всередину, під’їхали до будинку. Штабс-капітан зайшов перевірити, невдовзі повернувся, сказав, що таки нікого. Андрій схопив брезент і перетягнув до будинку спочатку мене, а потім Четверга. Далі зі штабс-капітаном зайшли. У будинку було порожньо, лише кілька столів і шафа Холодно, бо грубу не палили. Я піднявся на горище, звідти став роздивлятися, що і як. Побачив, що до котловану їде черговий ешелон. Цього разу не зі звичайними вантажними вагонами, а з якимись дивними, схожими на величезні ковбаси.

– Це цистерни, у таких зазвичай паливо возять. Бензин чи гас, – пояснив Івлєв, якого я покликав. Ці дивні вагони розставили рівномірно уздовж котловану, потім почали розмотувати якісь чорні штуки, схожі на пожежні рукави. – А це шланги. Ними перекачують рідини або гази.

– Що це німці затіяли? – спитав я.

– Не знаю.

Ми злізли вниз.

– Нам потрібен полонений. Хтось із сусіднього будинку, який зможе розповісти, що тут відбувається, – сказав я хлопцям. – Зробімо так. Четвер залишиться тут, стерегти. Зачиниш двері зсередини, щоб ніхто сюди не зайшов. Якщо стукатимуть, не відповідай, наче нікого тут і немає. Я буду на горищі спостерігати. Андрій і штабс-капітан вийдуть і пройдуть за будинки. Там трохи далі німці побудували туалет.

– Кого? – не зрозумів Андрій.

– Сральню. Вони люди культурні, не можуть так, що вийти на мороз, заголитися і в сніг присісти. Будують собі сральні, може, навіть із опаленням, теплі. Так от вам треба біля тої сральні перестріти якогось потрібного полоненого.

– Якого це? – спитав Івлєв.

– Там ходить кілька цивільних, краще когось із них. Андрій приставить револьвер до спини, а ви, штабс-капітане, поясните, що краще не рипатися. Потім ведіть його сюди. Тут ми його допитаємо і з’ясуємо, що і як. Все зрозуміло?

Кивнули хлопці.

– Тільки обережно, не ризикувати, діяти з головою. І вибирайте, кого брати. Щоб не бугай, щоб не офіцер, бо ще чинити опір почне. Цивільного, але щоб не робітник якийсь, а з начальства, бажано при пенсне. Дійте.

Пішли хлопці, Четвер залишився біля дверей, я поліз на горище. Ага, он ті ковбаси, чи, як їх називав штабс-капітан, цистерни, закріпили на колії. Потім я побачив, як почали розбирати навіс, який був над ешелоном. І для чогось охорону почали знімати. Он шикувалася німецька піхота і йшла звідси. Нехай би у бік фронту, можна було б подумати, що наступ готується. Але ні, охорона, якої тут було кілька батальйонів, відступала в тил. Чому? Натомість приїхала купа великих авто з накритими кузовами. Це ще що таке?

Почув, як у двері постукали. Принишк. Потім двері відчинилися. Я ж наказав нікого не пускати! Поліз униз, а там Четвер уже роздягав якогось німця.

– Форма ж нам потрібна? – спитав він. Я кивнув.

– Перевдягайся. – сказав Четвергу.

Повернувся на свій пункт на горищі. Андрій та штабс-капітан тупцювали біля вбиральні. Час від часу туди заходили люди. Спочатку здебільшого офіцери, але он і цивільний пішов. Те що треба, невисокий, худенький. У вбиральні якраз два офіцери були. Але хлопці вирішили не чекати. Андрій підійшов до цивільного зі спини. Той напружився. Штабс-капітан щось йому сказав. Пішли утрьох. Навіть не дуже підозріло і виглядало. Я зліз.

– Ідуть, – сказав Четвергу.

Той був готовий відчинити двері. Коли голос. Хтось звернувся до хлопців. Штабс-капітан щось відповів. Розмова. Про що? Відчинилися двері, зайшов той цивільний німець, за ним Андрій, потім іще якийсь німець, навіть двоє, а за ними вже штабс-капітан. Четвер повалив першого з німців, я – другого. По голові рукояттю браунінга. Підхопив, поклав тихенько на підлогу, почав в’язати.

– Це вчені з прусської академії наук. Знайомі нашого полоненого. Спитали, куди ми, довелося їх запросити на шнапс, – пояснив Івлєв.

– Чим більше полонених, тим краще, – усміхнувся я. – А хто перший?

– Вчений, з Берліна. Просить не вбивати, каже, що в нього маленька донька.

– Скажи йому, що відвертість врятує його життя.

Вчений, якого перестріли біля туалету, знав мало. Сказав, що розробляв технологію обробки газом, але що і для чого, не знав. Я спитав про хімічну атаку, але він заперечив, сказав, що у суміші немає отруйних речовин, принаймні таких отруйних, щоб їх можна було використовувати на відстані. Ну і хімічна атака зовсім не пояснювала котлован, повний озброєних трупів. Наказав притягти іншого німця. Це виявився інженер, він встановлював біля котловану якісь вентилятори.

– А ще що таке? – скривився я.

– Ще щось схоже на гвинт аероплана, тільки жене повітря вперед, – пояснив штабс-капітан.

– І для чого вони?

– Він не знає, підозрює, що збираються щось розпорошувати над котлованом, – пояснив Івлєв, послухавши полоненого.

Я тільки голову чухав, нічого не розумів. Наказав привести третього. Цей був вчений, просив не вбивати, бо старі батьки на утриманні. І брехав. Не про батьків, а про те, що не знає, що тут відбувається. Я ж у охоронному відділенні працював і потім сищиком, дуже добре треба було брехати, щоб мене обдурити. А цей чоловік, товстуватий, невисокий, брехати не вмів.

– Скажи йому, що я дуже ображений за його брехню, – попросив Івлєва. Той здивувався, але переклав. Німець одразу злякався, щось заторохтів, я узяв в Андрія ніж. – Ще скажи, що або я почую правду, або приріжу його тут же, наче кабана.

Я подивився в очі полоненому. Той витримав лише мить. Потім відвів очі і щось заторохтів.

– Обіцяє все розповісти, – переклав Івлєв.

– Скажи, нехай дивиться мені в очі.

Штабс-капітан сказав, німець подивився. В його очах був жах. Усе розповість. Він почав лопотіти. Я суворо дивився, не зводив очей.

– Штабс-капітане, перекладайте, – тихо наказав Івлєву, який помітно злякався.

– Господи, це якась маячня, – видихнув авіатор.

– Перекладайте! – роздратувався я.

– Ну, він каже, що готується великий наступ. За допомогою якихось трупів… – Штабс-капітан подивився на мене, я ж дивився на німця, гіпнотизував його своєю суворістю.

– Що далі? – тихо спитав я.

– А вас це не дивує? Наступ за допомогою трупів? – перелякано сказав Івлєв.

– Штабс-капітане, перекладайте, будь ласка! Дивуватися будемо потім!

– Вони звезли сто двадцять тисяч трупів з усіх фронтів, своїх та чужих, озброїли їх і поскладали у котлован. За наказом до котловану буде запущено суміш газів, яка дасть можливість відновити бойові функції вбитих солдатів.

– Це як? – спитав я, бо нічого не розумів, окрім того, що буде погано.

– Під впливом газів у трупах знову запускаються реакції обміну, і мертві отримують можливість рухатися..

– Оживають? – тихо перепитав я тремтячим голосом.

– Ні, вони залишаються мертвими, але можуть піднятися, іти, навіть стріляти та кидати гранати. При цьому кулі з гвинтівок чи кулеметів на трупів не діють, зупинити їх може тільки артилерійський снаряд, який розірве тіло. Господи, це ж брехня, Іване Карповичу, брехня? – Івлєв так благально спитав мене, наче я вирішував, чому бути брехнею, а чому не бути.

– Перекладайте, – прошепотів я, сам дивився на німця з такою люттю, наче хотів поглядом спалити.

– Трупи шикуватимуться у колони і рушатимуть у наступ на наші позиції. Очікується, що до ранку вони прорвуть фронт, продовжать наступ, розтрощивши десяту армію, а потім вдарять у тил сусіднім арміям. Німці сподіваються, що звістка про солдатів, яких не беруть кулі, панічно подіє на наші війська і призведе до масової втечі. Енергії трупакам мусить вистачити приблизно на тиждень наступу. За цей час мертві мусять дійти до Вільно. Потім вони перетравлять свої тіла і впадуть, а наступ підтримають звичайні армії, які вдарять у напрямку Мінська. Господи, це ж жах! Якщо вони візьмуть Мінськ, то Південно-Західний фронт отримає величезну відкриту ділянку, і його буде знищено! – злякався Івлєв. – А німці збиратимуть наших убитих і робитимуть з них все нових і нових бійців для себе! Вони воюватимуть із нами нашими ж трупами!

– Спитай його, що відбувається зараз? – наказав Івлєву.

– Зараз почалося закачування газу у котлован. За півгодини перші трупи оживуть і почнуть вилазити. Трупами непросто керувати, бо наказів вони не розуміють. Однак вони ідуть туди, куди віє газ. Тут постійний вітер на схід, тому саме тут і вирішено було завдавати удару. Іване Карповичу, треба щось робити! – закричав Івлєв і схопився за голову.

– Тихо, штабс-капітане!

– Вони знищать нас! Прорвуть фронт! Сто двадцять тисяч трупів, яких не беруть кулі! Це жах! – Він шепотів, наче у лихоманці.

– Припинити паніку! – наказав я. Не тільки штабс-капітану, але й собі. – Зробімо так. Зараз ви, штабс-капітане, берете полоненого і з Андрієм вирушаєте до аероплана. Злітаєте і летите до штабу, щоб попередити про атаку трупів. А ми з Четвергом залишимося тут.

– Ні, Іване Карповичу, мені ніхто не повірить! Атака трупів!.. Та мене на сміх піднімуть, скажуть, що я перепив! – зашепотів Івлєв.

– Та тихіше ви! – насипався я на штабс-капітана. – Повірять! За кілька годин трупи атакуватимуть, то ще й як повірять!

– Але для чого вам тут залишатися?

– Подивитися, чи не можемо ми якось цьому завадити.

– Як? Сто двадцять тисяч трупів! – Івлєв аж за голову схопився.

– Беріть полоненого і рушайте! У нас немає часу на розмови! – наказав я. – Швидко!

Штабс-капітан кивнув. Хлопці зв’язали полоненого, поклали його в один зі столів, винесли, поклали на віз. Потім ще стіл.

– Іване Карповичу, мені не повірять… – почав було Івлєв.

– Ось! – Я подав йому аркушик, на якому олівцем написав про атаку трупів, про те, що нашій армії загрожує розгром і що треба поставитися до цієї небезпеки якомога серйозніше. – Якщо не повірять, подасте цей аркуш. Якщо і це не подіє, тоді хай розбираються самі. А тепер їдьте, швидше!

Вони поїхали. Ми з Четвергом забралися на горище і дивилися. Віз із хлопцями вдало вписався у таборову метушню. Німці відводили звідси геть усі частини. Залишалося кілька десятків людей у сусідньому будинку. І ще обслуга машин, на яких були вентилятори.

Ми перелізли по горищу до того боку, з якого було краще видно не табір, а котлован. Він добре освітлювався. Якісь люди у протигазах метушилися біля цистерн, потім, мабуть за наказом, від’єднали рукави від цистерн, стрибнули на сходинки, і ешелон рушив з місця. Виїхав з колії.

– Диви, укріплюються, – прошепотів Четвер.

Ми побачили, що з десяток солдатів зачиняють залізні віконниці сусіднього будинку. Потім зайшли всередину, зачинивши за собою двері. Було таке враження, наче готуються до облоги. Вікна залишилися відчинені тільки на другому поверсі сусіднього будинку, звідки люди спостерігали за котлованом.

– Полізли! – прошепотів Четвер.

Вдалині з краю котловану почали вилазити люди. Вони були схожі на мурашок. Я схопив бінокль. Ага, лізли трупи, у шинелях і з гвинтівками, примотаними до рук. Вибиралися по вибитих у землі сходах нагору. Рухи в мертвих були важкі, якісь непевні, дехто падав, інколи валив інших, але все одно піднімалися і лізли далі. Ті, хто виліз, спочатку тупцювали на горі, а потім ішли вперед, мабуть, за вітром. Десятки, сотні, тисячі, вони лізли і лізли з котловану і йшли в ніч з освітленої плями. Жоден не повернув назад, навіть не зупинився. Вони не розмовляли один з одним, здається, навіть не помічали нікого, просто лізли і йшли у темряву.

– Зараза така. Ну, німчура! Це ж треба було таке вигадати! – прошепотів Четвер.

Я тим часом думав, що робити. Як зупинити цю навалу? Чи можливо її зупинити? Я не знав. А сіра маса трупів лізла і лізла з котловану. Я уявляв, що десь попереду, за кілька верст, стоять наші. Добре, якщо вистачили вартових і ті помітять сіру масу, піднімуть тривогу. Почнеться стрілянина, застрекочуть кулемети. Але ворог їх і не помітить, буде насуватися безжальною рікою. Наші стрілятимуть, потім зійдуться у рукопашній, штрикатимуть багнетами у вже мертві тіла і помиратимуть самі. Жах.

– Що будемо робити, Іване Карповичу? – спитав Четвер. Він був навдивовижу спокійний. Оце нерви у хлопця! Може, завдяки тому, що молодий. Я теж був спокійний у його віці.

– Не знаю. – Я кусав губи. Треба було діяти, сил не було дивитися на сіру мару, яка лізла і лізла з котловану.

– Наче їде щось. – Четвер підвівся і пішов у той бік горища, з якого можна було бачити дорогу. Я думав. Щось нічого не вигадувалося, окрім того, щоб напасти на сусідній будинок і перестріляти всіх. Але ж там було кілька десятків людей, у частини точно є зброя. До того ж мару, що лізла з котловану, це б не зупинило.

– Там той, сани якісь, – прошепотів Четвер.

– Що? – спитав я.

– Сани. З пропелерами, наче аероплани.

Полізли дивитися. Дорогою їхали величезні металеві сани з пропелерами. Я подумав, що це якісь дивні аероплани, але в них не було крил. Ну які аероплани без крил? До того ж їздили вони по землі. Он ціла колона, я нарахував кілька десятків і збився з рахунку. Зупинилися на відстані, чогось, мабуть, чекали. Від колони до нас поїхали одні ці сани. Легко неслися по снігу, краще за будь-яке авто. Пропелер крутився позаду. Сани заїхали в табір, де вже не залишилося охорони, зупинилися біля будинку, де ховалися спостерігачі. У саней була велика кабіна, з якої вийшло два офіцери. Їх зустріло кілька людей у цивільному, що визирнули з будинку. Мабуть, поспішали, бо офіцери заходити не стали, розгорнули мапу і почали щось дивитися. Я схопився за бінокль. Дивився і сам. Один із цивільних показував щось офіцерам. Тицьнув пальцем, повів ним через якісь позначки, потім уперся у велике болото, тут наче наказав розвернутися, стояти. Потім повів пальцем повз болото, кудись далі. Офіцери кивали. Потім цивільний показав сигнальний пістолет та годинник. Офіцери знову закивали. Цивільний повернувся до будинку, а офіцери сіли в сани і повернулися до колони. Вона чогось чекала.

Почувся гуркіт двигуна аероплана. Сподівався, що це Івлєв везе полоненого до штабу.

– Вилізли трупаки, – прошепотів Четвер.

Я підійшов, подивився на край котловану. З нього вилазили вже поодинокі мертвяки, чи трупаки, як назвав їх Четвер, які поспішали далі у темряву. Потім уже ніхто не вилазив. У сусідньому будинку це, мабуть, помітили, бо одразу ж вийшло з десяток чоловіків у протигазах. Пішли по краю котловану, іноді заглядали під брезент. Десь далеко попереду почалася стрілянина. Спочатку лише гвинтівки, більше гвинтівок, потім застрекотіли кулемети, загупали гармати. Здається, перші мерці вже дісталися наших позицій. А що робити далі, я не знав. Ну, можна було просто чекати, сподіватися, що Івлєв устигне попередити командування, і воно вживе заходів. Яких? Вони кинуть у цю м’ясорубку резерви. Примусять живих битися з мертвими і гинути у безнадійній битві. Десь далеко попереду вже тривав запеклий бій.

– Слухай, а в нас іще якісь мапи залишилися? – спитав я у Четверга.

– Ага, здається, був іще планшет в одного з німців.

– Неси сюди.

Четвер приніс, я почав дивитися. Орієнтуватися було легко. Ось озеро, де ми сіли на аероплані, ось котлован, ось наші позиції. Німці, мабуть, усе добре розвідали, бо на мапі в них було позначено, який наш полк де стоїть, які резерви, що за позиції, де батареї. Трупаки мусили швидко знести полк. Але справа в тому, що верст за сім після наших позицій починалося велике болото, яке могло прийняти багато трупаків. І тут я згадав, що саме на це болото вказував цивільний, який щось наказував офіцерам із саней. Тихенько засміявся.

– Що там, Іване Карповичу? – спитав Четвер.

– Та трохи розвиднюється. Ходімо.

Четвер не перепитував, куди і навіщо, довіряв мені. Ходімо так ходімо.

– Нам треба буде зараз піти за трупаками.

– Лижі б знайти, – сказав Четвер.

– Не потрібні лижі, бо трупаки весь сніг прибили. Треба спробувати вийти непомітно.

– А ходімо котлованом, – запропонував Четвер.

– А гази?

– Так протигази в нас є, з полонених зняті.

– Добре.

Невдовзі ми з протигазами на обличчях уже перлися по котловану. Він був порожній. Жодного тіла не залишилося, всі підвелися і пішли. Міцно тримали гвинтівки, бо зброї теж не залишилося. Лише кілька касок валялося. Попереду помітили світло ліхтариків. То ті німці, які вийшли з будинку і пішли раніше нас.

– Приберемо? – спитав Четвер. Його не хвилювало, що німців десяток, а нас лише двоє.

– Ні, треба, щоб про нас поки не здогадувалися.

Ми узяли вбік, вилізли з котловану і швидко перебігли до темряви. Поспішали. Бігти було легко, бо трупаки утрамбували сніг. Попереду тривав відчайдушний бій. Ми бігли, потім я наказав зупинитися, щоб перевести подих. Четвер присів поруч, навіть не засапався, наче і не біг поруч зі мною. Молодий, здоровий. Кілька хвилин – і побігли далі. Невдовзі Четвер схопив мене за руку. Дивився вперед. У темряві я ледь побачив сірі тіні. Трупаки. Ми наздогнали останніх із тих, хто виліз з котловану. Вже не поспішали, ішли за ними.

– Ракета! – прошепотів Четвер.

Я озирнувся, побачив червону ракету. Здається, саням дали наказ вирушати. Добре. Я зрадів, перечепився об якусь гілку і гепнувся. На іншу гілку, об яку боляче забив бік. Скрикнув. Відчув, як Четвер схопив мене за руку. Підняв голову і побачив, як кілька сірих тіней зненацька зупинилися, а потім пішли до нас. Один, два, три, чотири, п’ять. Я б хотів вилаяти сам себе, що ось так на рівному місці наразився на неприємності, але було не до лайок.

– Цілься в голову, – прошепотів я Четвергу. Той кивнув. Тіні наближалися. В них була дещо непевна хода, але гвинтівки вони тримали вправно, виблискували багнетами у місячному світлі. Ми вистрелили першими. У голови двом трупакам. Вистрелили і стрибнули в різні боки, бо наші вороги відповіли залпом. Ще постріли. У голову. Кулі влітали в трупаків із чваканням, наче камінь у болото. Трупаки ревли, після першої кулі не впав жоден. Падати почали тільки після третього-четвертого влучання у голову. Я вистріляв усі набої з манліхера, потім схопив його за гарячий ствол і почав дубасити прикладом найближчого трупака. Збив його з ніг і добив. Четвер завалив одразу двох.

– Якого біса? – спитав у мене, здивований, що двох чи трьох куль у голову було замало, щоб убити цих потвор.

– Тікаймо! – прошепотів я. І ми побігли до лісу. Попадали за поваленою сосною, принишкли. Побачили, як до місця бою підійшли з десяток трупаків. Потупцювали там, подивилися на трупи вбитих товаришів і пішли. Нас шукати не намагалися, здається, ці хлопці не дуже розуміли, що відбувається, не стали з’ясовувати, хто вбив товаришів. Знову пішли вперед. А там уже вщухав бій.

Я хотів бігти за ними, але Четвер схопив за руку. Лежали у снігу. Було холоднувато. Четвер обережно вказав пальцем кудись убік. Я придивився. Дві тіні. Якісь відсталі трупаки? Але ми ж бігли останніми. І рухи інші. Трупаки були неквапливі, трохи незграбні, а в цих були рухи живих людей. І вони скрадалися лісом, тоді як трупаки просто ішли навпростець. Ось долізли до місця бою, почали оглядати трупаків. Потім обійшли навколо. Судячи з шинелей, німці. Ще й з шаблями! Кавалерія, чи що? Обдивилися трупаків, почали дивитися навколо. Розійшлися в різні боки. Один проходив досить недалеко від нас. Четвер дістав із чобота ніж. Кинув його – та так, що поцілив чоловіку в горло. Той захрипів і впав. Його товариш нічого не почув, бо ж неподалік лунали постріли та вибухи. Повернувся по товариша і сам отримав ще один ніж. Четвер поплазував до вбитих, повернувся з лижами, ножами, шаблями та парабелумами.

– Шаблі навіщо? – спитав я пошепки.

– Для тих, для трупаків, – пояснив Четвер і провів пальцем по шиї. – Голови стинати, так надійніше.

Я кивнув. Ми надягли лижі й поїхали за трупаками. Бій попереду, який вже почав вщухати, несподівано розійшовся знову. Здається, наші кинули у контрнаступ резерви. Ми вже були на передових позиціях. Тіла, тіла, тіла. Здебільшого наших солдатів, лише інколи трупаки, яких чи розірвало гарматами, чи знесло півголови кількома пострілами. Але трупаків мало, все більше наші і наші. Позаду почулися голоси. Німці! Ми з Четвергом зняли лижі, стрибнули в окопи і побігли. Вилізли у якихось кущах за позиціями. Побачили, що прийшло кілька десятків німців, які почали метушитися. Щось робили, незрозуміло що.

– Хай тобі абищо! – прошепотів я, коли второпав.

– Що? – спитав Четвер.

– Вони збирають трупи.

– Що?

– Збирають трупи наших, складають у штабелі. Потім заберуть, обвіють газом і пустять у наступ проти нас. Це ж так можна і до Петербурга дійти на наших же солдатах! – здивувався я німецькій підступності. Четвер схопився за пістолет. – Ні! – суворо прошепотів йому. – За мною!

Ми спочатку плазували, а потім побігли вперед. Нам знову траплялися сліди жорстокого бою. Особливо біля невеликого хутора, де, мабуть, стояв штаб полку. Тут трупів було особливо багато, траплялися і трупаки. Мабуть, наші здогадалися, що ворогу треба зносити голову. Але все одно, на одного німецького трупа припадало не менше десяти наших.

– Гуде щось, – прошепотів Четвер.

– Ага, сани нас наздоганяють, – не здивувався я.

Невдовзі справді з’явилися сани з величезними пропелерами позаду. Їхали досить швидко, колоною, промчали біля нас. Ми скочили на лижі й побігли за ними. Гнали, як божевільні, добре, що сани накатали зручну дорогу. Потім помітили попереду якийсь рух. Придивилися і побачили, що одні вскочили у яму. Тепер солдати намагалися їх витягти. Четверо солдатів штовхали, а п’ятий сидів у кабіні. Ми почекали, поки вони витягнуть сани, а потім порубали німців залишивши тільки того, що був у кабіні.

– Перевдягаймося! – наказав я Четвергу, і ми одягли на себе скривавлені німецькі лахи. Вдень плями крові одразу б помітили, але не вночі.

Одягнулися, водію приставили до голови пістолет і показали, щоб їхав. Він і поїхав, із нами разом. У кабіні саней було досить затишно, їхали вони по снігу легко і швидко. Побачили праворуч сіру масу. Трупаки. Вони прорвали лінію фронту. Тепер до самого болота наших військ уже не було, бо кому там знадобиться прикривати болото, яке тягнулося на десяток верст. Ми швидко обганяли трупаків, залишали їх праворуч. Німець за кермом тремтів і щось лопотав. Четвер показував йому, щоб їхав спокійно, і тоді все буде добре. Час від часу я вилазив із кабіни, щоб прислухатися. Чутно було бій, здається, наші спробували атакувати німців у фланг. Не знали, з ким мають справу.

– Он німці, – прошепотів Четвер.

Ми побачили, що наздогнали колону саней попереду. Аж до берега болота, позначеного тоненькою смужкою дерев. Тут німці зупинили сани й почали їх розвертати пропелерами вперед. Вишикувалися у ряд. Солдати повискакували і почали забивати у землю металеві кілки, щоб закріпити транспорт. Ми вигнали і солдата, працювали з ним, стежили, щоб і не думав сіпнутися. Забили шість металевих кілків у землю, потім ще вперли дебелі дерев’яні палі у кабіну. Поспішали. Офіцери нервово кричали накази. Ми їх не розуміли, але робили те, що і інші. Закріпили сани, потім забігли в кабіни, увімкнули пропелери. Двадцять чотири величезних пропелери почали гнати повітря вбік від болота. Сани тремтіли, смикалися на кілках.

Он з’явилися перші трупаки. Вони впевнено ішли вперед, їх ставало все більше і більше, вони вже сунули на нас великою масою. Але ж вони ішли за газом, який розносив вітер. Тепер пропелери повернули газ, і за ним почали повертати трупаки. Вони підуть в обхід болота, не втопляться, продовжать наступ, знищуватимуть наших скільки захочуть, а потім на зміну цим трупакам прибудуть нові, зроблені з наших же солдатів.

– Німці тікають, – сказав Четвер.

Уже потроху світало. Ми побачили, що німці тікають від саней із пропелерами до дерев неподалік. Мабуть, бояться, що трупаки можуть не повернути і напасти на сани.

– Нам треба зупинити всі пропелери! – крикнув я.

– Слухаюсь! – Четвер кивнув. Не питав, для чого.

– Зараз, хай німці відійдуть, і підемо. Вимкнути всі! – наказав я.

– Добре.

– Ми мусимо відволікти трупаків на себе, у болото, щоб вони там утопилися. Інакше вони підуть далі і розтрощать наших.

Четвер кивнув.

– Ми можемо загинути! Точніше, напевно загинемо, бо їх тисячі. Якщо хочеш, можеш утекти, – сказав я йому. Він був молодий хлопець, йому ще жити і жити. Не те що мені.

– Я з вами, Іване Карповичу. – Він був спокійний. Мене аж трясло усього, а він був такий спокійний.

– Тоді вперед. Тільки той, цього треба зв’язати. – Я показав на німця.

Четвер швиденько зв’язав його, поклав на підлогу. Ми вийшли за кабіни. Німці вже відбігли далеченько, а трупаки насувалися і помітно брали вбік. Ми побігли. Виявилося, що дверцята кабін замкнені. Доводилося вибивати прикладом гвинтівки. Один пропелер зупинився, ще один, ще. Ми бігли від саней до саней. Ось уже половина зупинилася. Німці, мабуть, зрозуміли, що відбувається щось не те. Невеликий загін побіг до нас із берега. Ми вимикали далі. Я озирнувся і помітив, що трупаки почали забирати в наш бік. Ішли за вітром. Їх було вже багато. Вони оточували нас. Позаду болото, праворуч німці, а попереду і ліворуч трупаки. Бігти немає куди.

Почулися крики. Це хтось із німців побачив, як ми бігаємо від саней до саней. Постріли. Ми зупинили останні вентилятори. Відповіли німцям. Вони попадали у сніг. Трупаки наближалися вже просто на нас. Можна було спробувати тікати у болото, сподіваючись, що воно підмерзло. Але болото було чорне, без снігу. Воно не замерзло. Воно проковтне нас.

– Може, на санях спробуємо? – спитав Четвер.

– На санях? На санях! – заверещав я. – Виймай кілки!

Четвер почав звільняти одні сани, я інші. Потім завели їх. Я поставив свої кабіною до кабіни саней Четверга. Німці, зарази такі, стріляли і дуже заважали. Я почув, як Четвер скрикнув. Схопився за бік.

– Їдь на мене! – крикнув я товаришу. – Газуй! Газуй! – закричав я і почав махати руками, показував, щоб він збільшив оберти.

Четвер зрозумів. Його сани почали штовхати мої, які посунулися в бік трупаків. Сікли повітря гвинтом. Кілька куль влетіло в кабіну. Потім я побачив, що німці, які намагалися нам завадити, побігли геть. Бо на позиції, де стояли сани, вже забігли перші трупаки. Їх було багато. І ми рухалися просто на них. Мої сани було повернуто до трупаків пропелером, який уже добряче розкрутився. Сани Четверга штовхали мої. Трупаки не звертали на нас уваги. Мабуть, вони нападали лише на людей, а тут якісь механізми.

Коли мій пропелер врізався у трупаків, сани здригнулися. Я відчайдушно тиснув на газ і бачив, як шматки трупаків розлітаються навкруги! Ми шинкували їх, наче капусту.

– Вперед, Четвер, вперед! – кричав я, хоч він у своїй кабіні мене і не чув. Але робив усе правильно, штовхав мої сани, які розрізали натовп трупаків, наче гарячий ніж масло.

Ми досить швидко рухалися вперед, рубали трупаків на шмаття, а вони навіть не спробували напасти на нас, тупцювали собі вперед! Я побачив, як перші трупаки вже досягли болота. І пішли далі! Не помітили болота! Невже воно замерзло? І вони пройдуть по льоду далі, щоб знищити наших! Чорт! Але ж болото чорне, сніг на ньому не тримався! Воно мусить забрати трупаків! Мусить! Ми рухалися вперед, пропелер моїх саней розчищав нам шлях, рубав трупаків, здригаючись від ударів. Руки, ноги, голови, шматки тіл летіли з-під безжального гвинта, а я все тиснув на газ, щоби рух не припинився. Позаду нас трупаки лізли у болото. Он німці з екіпажів саней спробували прорватися до своїх машин, щоб увімкнути двигуни, але трупаки вбили їх, здається, вони вбивали все живе, що траплялося їм на шляху! Трупаки далі лізли у болото. Все було б добре, але трупаки бігли по болоту, наче по твердій землі, так вони просто перебіжать його і…

Перші трупаки почали провалюватися! Мабуть, лід на болоті таки був, але не дуже товстий, і коли трупаків набігло багато, вони почали провалюватися! Борсалися у багнюці, намагалися вилізти, але тільки загрузали більше! До того ж інші трупаки ішли вперед, не звертали уваги на тих, хто впав, далі втоптували їх у багно, потім провалювалися самі, тонули, їхнє місце заступали інші.

– Не пройдуть! Не пройдуть! – заверещав я.

Постріли. Кілька куль розбили вікна кабіни. Одна поцілила в мене. Я закричав. Трупаки, що проходили повз, почули цей крик і почали зупинятися. Спершу ішли поруч, навіть не помічали, що мій пропелер їх рубає, тепер зупинилися, а потім і зовсім полізли до кабіни. Четвер побачив це, максимально натиснув на газ. Ми спробували втекти, але попереду була ще така маса трупаків, що ми загрузли у ній. Гвинт моїх саней не встигав прорубувати хід і зав’яз у тілах, двигун чхнув і заглух. Тим часом трупаки, мабуть, відчувши живу людину, полізли до кабіни. Я рубонув шаблею одного, другого, але їх було занадто багато. Вискочив через люк на дах кабіни. Побачив, як Четвер махає мені рукою. Стрибнув на кабіну до нього. Четвер дав задній хід. Виїхав з-за моїх саней, які вже обліпили трупаки, спробував пробиватися вбік. Я заліз у кабіну, сани струшувалися від зіткнень із трупаками, ми їхали вперед. Раптом знову постріли. Хтось стріляв по нас, хтось живий.

– Он звідти! – прошепотів Четвер і показав на кілька дерев неподалік. – Потримайте кермо, я їх зніму!

– Не можна! Якщо трупаки побачать, що всередині кабіни живі, вони знищать нас. Їдьмо! – наказав я.

Ми попадали на підлогу, я рукою тиснув на педаль газу. Корпус наших саней бився об трупаків, ми збивали їх із ніг і їхали по них, пропелер позаду сік тих трупаків, які намагалися підвестися. Ми сунули вперед, іще постріли, ми не відповідали, потім ударів об корпус стало менше, ми поїхали швидше. Я визирнув і побачив, що натовп трупаків почав рідшати. Ми потроху набирали швидкість, збивали останніх, коли раптом знову постріли. Двигун почав кахикати, а потім зупинився. Пропелер іще крутився, а потім теж зупинився. Ми лежали на підлозі, не рухалися. Трупаків навколо було небагато, головне, щоб вони нас не помітили.

Вони і не помітили, проходили повз, прямували до болота, де тонули. Ми вилізли з саней і побігли геть від трупаків. Поспішали до лісу неподалік. Я аж не вірив, що нам вдалося врятуватися. І правильно робив, що не вірив, бо несподівано почувся стукіт копит. Ми побачили загін кавалерії, що поспішав до нас. Німці, мабуть, їхня розвідка, це вони стріляли по нас, намагалися завадити. А тепер хотіли вбити чи узяти у полон. Ми з Четвергом упали у сніг і почали відстрілюватися. Німці розсипалися і стали нас оточувати. Двох ми вбили, кількох поранили, але німці не звертали уваги, просто оточували. Їм лишалося почекати, поки в нас закінчаться набої. Ми зарилися у сніг. Німці теж. Стріляли в нас. Не хотілося думати, що буде далі. Чортова розвідка!

– Аероплан! – прошепотів Четвер.

Я прислухався. Справді, гуркіт аероплана. Підняв голову, зразу кілька пострілів по нас, кулі засвистіли над головами. Притиснувся до землі. Обережно повернув голову. Аероплан. Лижі замість коліс. Івлєв! Я одразу впізнав його моноплан! Зняв із себе шинель. Німці стріляли. Я підняв шинель на гвинтівці. Німці стріляли ще більше, перетворивши шинель на друшляк. Одна куля попала мені в бік. Я кинув гвинтівку.

– Що, Іване Карповичу? – спитав Четвер. Він і сам був поранений, але не скаржився, не стогнав.

– Нічого, все добре! Ліва рука.

Між тим аероплан помітив нас, розвернувся. Німці намагалися відлякати його пострілами. Застрекотав кулемет! З аероплана! Він почав згори висікати німців!

– Андрюха, – усміхнувся Четвер.

Аероплан почав нарізати кола і поливати німців чергами з кулемета, судячи зі звуку, англійського льюїса. Німці пострибали на коней і помчали далі. Аероплан же помахав крилами, потім зробив коло і почав сідати. Ми з Четвергом побігли до нього. Знову постріли, німці не хотіли нас відпускати, але ми були далекувато. Аероплан розвернувся і поїхав до нас. У ньому були Івлєв та Андрій. Ми з Четвергом заскочили в аероплан, той почав розганятися і відірвався від землі.

– Живі! – закричав Івлєв, коли ми вже набирали висоту.

– Живі! – захрипів я. – Направили трупаків у болота, вони там усі втопляться!

– Я бачив! Браво, Іване Карповичу, браво! Повертаємося до штабу! – кричав Івлєв.

– Ні! – заперечив я.

– Чому?

– До котловану!

– Для чого?

– Треба!

Івлєв подивився мені в очі.

– До котловану! – прокричав я, скривившись. Я був двічі поранений і відчував, що потроху слабшаю.

– Іване Карповичу, ви весь у крові…

– Котлован! – торочив я своє.

– Слухаюсь!

Івлєв повернув аероплан. Добре було видно, як трупаки хвиля за хвилею зникають у болоті. Кожна подальша хвиля проходила по тілах інших трупаків трохи більше, але потім неодмінно тонула. Болото тягнулося на багато верст і могло прийняти не одну таку армію трупаків. Повз болото пройшло лише трошки трупаків, кілька сотень, не більше.

Ми віддалялися від болота. Я попросив Івлєва підлетіти до котловану з тилу. Ми сіли просто в полі і побігли до навколишніх будинків. Той, у якому сиділи спостерігачі, був забарикадований. Але удару з тилу німці не чекали, навіть охорони не виставили. Я наказав узяти кілька каністр із гасом, залишених військами. Тим гасом облили будинок і підпалили. Узявся дуже добре.

– У полон не брати, – прошепотів я хлопцям.

Ми засіли навпроти дверей, бо ж вікна були заґратовані, через них не пролізеш. Андрій наставив свій кулемет, ми – гвинтівки.

– Іване Карповичу, треба узяти в полон тих учених, які розробили газ. Ми б теж могли використати трупаків! – прошепотів Івлєв.

– Ні.

– Це ж може зберегти життя тисячам наших солдатів!

– Це може призвести до того, що солдатів почнуть убивати, щоб зробити з них непереможних трупаків! – заричав я.

– Але…

– Виконувати! – обірвав я Івлєва. Той кивнув і кудись побіг.

Будинок, зроблений із дерева, вже добре запалав, вогонь легко пішов угору по стінах. Всередині почулися крики, зчинилася тривога. Ось відчинилися двері, з них почали вистрибувати люди. Андрій сік їх із кулемета, нам із Четвергом залишалося тільки підчищати з гвинтівок. Перестріляли усіх. Вогонь охопив весь будинок, всередині почало щось вибухати. Ми побігли до аероплана. Треба було поспішати, бо німці вже могли бути поруч.

– Що це? – спитав я Івлєва, який тягнув якусь металеву каністру.

– Я узяв про всяк випадок того газу! – закричав авіатор. – Якщо німці знову спробують застосувати трупаків, я віддам його нашим ученим, щоб вони могли ним скористатися. Але тільки тоді! – пообіцяв Івлєв.

– Добре. Летімо. – В мене не було сили сперечатися.

Ми дуже вчасно злетіли, бо вже згори побачили колону німецької кавалерії, яка наближалася до котловану з тилу. Ми полетіли до лінії фронту. Пощастило, що не зіткнулися з німецькими аеропланами. Летіли над полем битви, де загинув цілий наш полк і два батальйони резерву, потім над болотом, де досі тонули залишки трупаків. Невелика їх частина таки проминула болото і зараз атакувала наші позиції. Усього кілька сотень, але кулі їх не брали. Трупаків доводилося піднімати на багнети. Для цього було потрібно, щоб на одного трупака припадало три-чотири наших солдати. Навіть цей невеликий загін ледь зупиняли силами цілого полку. Ми полетіли далі. Побачили, що й наші підтягують резерви до лінії фронту.

Невдовзі вже сіли біля штабу. Мене та Четверга відразу віднесли до шпиталю, де обробили рани. У Четверга була серйозніша, він утратив багато крові. А мені роздробило кістку на руці і пробило бік, але життєво важливі органи не зачепило. Рани обробили, на руку наклали гіпс. Невдовзі до мене прийшов генерал Сіверс. Сам. Наказав усім вийти. Присів на стілець поруч. Був насуплений.

– Ми втратили практично три полки, – сказав він нарешті.

– І вам ще дуже пощастило.

– Що? – обурився генерал.

Я розповів йому про весь німецький план і про те, як вдалося йому завадити.

– Якби не те болото, десятки тисяч трупаків зараз би трощили вашу армію і сусідні. До ранку вони пройшли кілометрів на п’ятдесят у глиб позицій і потім би продовжили наступ, бо їм не потрібен відпочинок.

– Але як це може бути? – ошелешено спитав генерал. – Мертвий не може ожити!

– А вони й не оживали. Вони були і залишалися мертвими, просто під впливом газу вони могли рухатися. Ви ж допитали полоненого?

– Допитав! І не міг йому повірити! Але ж три полки загинуло!

– Полонений знає рецепт газу?

– Ні. Сказав, що рецепт був таємницею двох учених із лабораторії Альберта Косселя, це такий відомий німецький науковець. Вони розробили газ, провели успішні випробування, переконали командування провести цю операцію, яка ледь не знищила нас.

– Німці можуть кинути у наступ звичайні війська, – попередив я.

– Так, але ми зупинили їх. Зі звичайним супротивником ми воювати вміємо. Але якщо німці знову атакують трупами… – Сіверс важко зітхнув.

– Ну, для цього трупи потрібно ще зібрати. І сподіватимемося, що ті вчені згоріли разом зі своєю таємницею.

– Так, це було б добре. – Несподівано він подав мені руку. – Я вдячний вам, Іване Карповичу, за вашу позицію. Тут і в штабі знайшлися такі, хто казав, що вчених треба було брати в полон і потім використовувати мерців самим. Контррозвідка почала стверджувати, що ви спалили той будинок навмисно, щоб російська армія не отримала секрету газу. Але я наказав припинити ці розмови. Дуже сподіваюся, що нам вдалося поставити крапку в цій брудній справі. Війна і так не робиться у білих рукавичках, але хоча б мертвим треба давати спокій.

Я кивнув, генерал потиснув мою руку.

– Тепер ви, Іване Карповичу, вирушите в тил на лікування.

– Контррозвідка не проти? – спитав я.

– Мені начхати на контррозвідку. Я особисто телеграфував до Ставки про ваше поранення. І отримав дозвіл на тривале лікування для вас. Контррозвідці не залишається нічого, окрім того, щоб змиритися з фактом вашого від’їзду з передової. Поки відпочивайте, полковник Шемаханський посприяє тому, щоб ваша поїздка до Криму (а лікуватиметеся ви саме там) була комфортною. Але прошу вас, щоб ця історія з мерцями, чи трупаками, як ви їх називаєте, залишилася між нами. Не треба дарма лякати публіку.

– Звісно, тільки між нами, – кивнув я.

– Добре. І ще, я підписав документи щодо нагороди.

– Думаю, що штабс-капітан Івлєв, а також рядові Загорулько та Єрофєєв не менше від мене заслужили нагород.

– Вони теж у списку, – запевнив генерал. – Що ж, лікуйтеся, одужуйте. Я дуже поважав вас і раніше, але зараз бачу, що моя оцінка ваших талантів не відповідала і десятій частині того, що є насправді.

– Дякую, пане генерале.

Він пішов. Я ще кілька днів провів у шпиталі, поки лікарі не переконалися, що рана добре загоюється. Четвер теж одужував. До мене приходив штабс-капітан Івлєв із пляшкою одеського коньяку, яку він десь зміг роздобути. Щоправда, коньяк виявився дуже гидким.

– Не радив би вам його пити, – попередив я. – В Одесі зараз клепають якусь отруту.

– Чорт забирай, із цим сухим законом нормального коньяку не купиш, тільки якісь фальсифікати! – поскаржився штабс-капітан.

– У мене є дещо краще, – усміхнувся я. – Спиртова настоянка на травах. Лікарі роблять. Напій богів.

Ми добре випили. Штабс-капітан почав було згадувати про трупаків, але я зупинив його.

– Забудьте їх, викиньте з голови, наче сміття. Є такі речі, про які людині краще не пам’ятати. Ходячі мерці – саме така річ.

Ми ще випили, потім сходили до Четверга, який був у солдатській частині шпиталю, а мене поклали до офіцерської. Там іще більше набралися, і наступного дня я поїхав на станцію з важкою головою. Та поки доїхав до Криму, остаточно протверезів.

Ненадійний охоронець

Криму мені було добре. Тут на повну силу вже буяла весна. Я оселився у невеликому санаторії під Ялтою, де мене радо зустріло місцеве керівництво, вражене, що до мене особисто приїздив військово-медичний інспектор Одеського округу, дійсний статський радник Іван Якович Відінський, із яким ми пили мадеру. Розтрощена кістка на руці зрослася добре, і коли гіпс зняли, я почав потроху займатися з гантелями, щоб відновити сили. Багато гуляв, увечері, при світлі гасової лампи, записував свої пригоди на фронті. Між тим звідти приходили невтішні звістки. Німці, зазнавши невдачі з наступом за допомогою трупаків, не відмовилися від своїх планів і згодом атакували вже звичайними силами. Під час Мазурської битви десята армія зазнала величезних втрат, а невдовзі її командувача Фадея Васильовича Сіверса відправили у відставку. Перший сибірський корпус втратив більше половини особового складу, загинув, казали, що героїчно, підполковник Ліпський. Штабс-капітана Івлєва двічі збивали, але він кожного разу дивом рятувався. Потім отримав поранення, лікувався теж у Криму, але швидко повернувся на фронт, бо казав, що досвідчених авіаторів на передовій дуже не вистачало. Тепер ми з Івлєвим листувалися, через нього дізнався, що Четвер із Андрієм живі, заслужили ще по георгіївському хресту.

Так ото і жив у Криму, вже почав купатися у морі, коли якось з’явився до мене капітан Корякін. Я саме був на прогулянці в горах, повертався зголоднілий, а коли побачив гостя, то апетит одразу втратив.

– Доброго дня, Іване Карповичу! – Капітан щиро усміхався.

– Доброго. – Я навіть не вдавав, що радий його бачити.

– Є в мене до вас одна справа. Хотів би її обговорити.

– Слухаю вас.

– Не тут, а десь, де нам би не заважали. – Він озирнувся навколо.

– В сенсі не підслуховували? Тоді ходімо на пляж, там на причалі побалакаємо, – запропонував я.

– Причал – дуже вже примітна штука.

– До мене в палату?

– У санаторії багато очей.

– Вух боїтеся, очей – теж, що це у вас за таємниці такі? – усміхнувся я.

– Краще пройдімося до парку, – запропонував він.

– Що ж, ходімо.

Браунінг мій був у кишені, то якихось дурниць від капітана я не боявся. Хоча тримав його завжди перед собою, спиною не повертався.

Ми пройшли до парку, прогулялися невеличкою алеєю, потім зупинилися біля лавки, з якої нас майже не було видно, натомість ми могли бачити, чи є хто навколо.

– Добре виглядаєте, Іване Карповичу, – сказав Корякін.

– Дуже вдячний, що ви приїхали аж із самого Петрограда, щоб це сказати, – пожартував я, але капітан і уваги не звернув.

– У мене є до вас прохання.

– Прохання? – перепитав я.

– Ну, не прохання, а побажання. Не моє особисте, а побажання військової контррозвідки. Ми просимо вас надати нам певну послугу.

– Та ви ж вважаєте, що я або шпигун, або можу ним стати! Які від такої людини послуги? – здивувався я.

– В даному випадку це неважливо.

– Що за випадок такий?

– Іване Карповичу, ми хочемо, щоб ви допомогли одній дуже шановній людині.

– Допоміг?

– Так.

– Я ж поранений, лікарі кажуть…

– У разі відмови вас буде відправлено на фронт. У яку-небудь м’ясорубку. – Він строго дивився на мене.

– Але… – почав було я, та Корякін мене перервав.

– Іване Карповичу, йдеться про роботу вам добре знайому, а нам дуже важливу. Якщо ви її виконаєте, ми не будемо проти, якщо ви залишитеся лікуватися тут до кінця року.

– Чесно кажучи, я вам не дуже довіряю, – сказав йому.

– Вибору у вас немає. Або ви зараз погоджуєтеся, або вже завтра вирушаєте на фронт. У Карпати чи в Східну Пруссію, на ваш вибір. – Він посміхнувся. – Іване Карповичу, я не хочу вас ні до чого примушувати, просто мені доручено довести, що виконання нашого побажання може слугувати доказом вашої лояльності правлячому дому. В іншому випадку буде застосовано жорсткі заходи.

– Ну, на фронт так на фронт, – кивнув я. Капітан вирячився на мене, наче я тільки-но зробив щось небувале.

– Що? – Він явно не чекав.

– Дякую, що дали час зібратися. Вранці буду готовий виїхати.

Я підвівся і пішов до санаторію. Не дуже-то хотів їхати з весняного Криму, але зі свого досвіду знав, що ні в якому разі не можна погоджуватися на те, до чого тебе примушують. Бо тебе перестануть поважати, і далі буде тільки гірше.

– Іване Карповичу, Іване Карповичу! – Капітан побіг за мною. – Зачекайте!

В нього було розгублене обличчя. У дурнів ніколи немає запасного плану, вони завжди впевнені, що переможуть.

– Ну навіщо ви так, Іване Карповичу? Ви думаєте, що ми залишимо це? Та ми знищимо вас! Чуєте! Або погоджуйтеся, або… Стійте! Куди ви! Стійте! Я наказую!

Я не слухав його, ішов до санаторію, на нас звернули увагу кілька перехожих, і капітан змушений був відстати, кинувши мені в спину кілька лайок. Я повернувся до санаторію, швиденько зібрав речі і був готовий, що мене заберуть уже до вечора. Але по мене не приїхали, натомість приїхали до мене. У двір санаторію заїхало авто. Я почув гуркіт двигуна і визирнув у вікно. Велике чорне авто неквапливо пропливло алеєю і зупинилося біля центрального входу. З авта вийшли двоє чоловіків у чорних горянських костюмах і в папахах. Вони уважно роздивилися все навколо. Тримали руки так, що могли швидко вихопити зброю. Далі з авто вискочив водій, відчинив двері. З них вийшов чоловік середнього зросту в сірому костюмі. Він упевненою ходою пішов до входу. Двоє горян супроводжували його. Мені одразу стало зрозуміло, до кого гості. За хвилину в двері моєї окремої палати постукали. Я відчинив. Переді мною стояв той чоловік, за ним іще двоє. Уважно дивилися на мене. Цікаво, чи помітили браунінг у внутрішній кишені мого піджака?

– Іване Карповичу? – спитав чоловік.

– Я.

– У вас не знайдеться для мене кілька хвилин?

– Прошу, заходьте. – Я запросив його до палати.

Він зайшов і поглядом наказав супутникам залишитися в коридорі. Вони зачинили двері, я запросив присісти. Чоловік сів, дістав цигарку з дорогого портсигара. Запропонував мені. Я відмовився, він закурив. З цікавістю роздивлявся мене, я його.

– Спочатку познайомимося. Мене звати Піменов Степан Кузьмич. Чули про мене? – спитав гість.

– Ні.

– Я купець першої гільдії. Працюю по всій імперії. – Він не хвалився, просто сповіщав. – У мене є прохання до вас, Іване Карповичу.

– Слухаю.

– Знаю, що сьогодні з вами балакали, однак ці хлопці з контррозвідки не вміють вести переговори. – Він презирливо скривився.

– Це м’яко сказано.

– Так. Вони попросили вас за мене і отримали відмову. Я поговорив із цим Корякіним і ледь не вбив його за тупість. Це ж треба вигадати таке! Спробувати погрожувати найкращому сищику імперії, примушувати його до чогось! Ідіот!

Піменов зробив паузу. Я теж, чекав. Невже він збирався купити мене цими тупими лестощами?

– Іване Карповичу, я хочу запропонувати вам попрацювати.

– Я лікуюся…

– Послухайте, що я пропоную, а потім уже вам вирішувати. Так ось, тиждень тому на мене скоїли замах. У мене є вороги, деякі з них достатньо впливові, багато кому моя смерть відкриє шлях до вигідних замовлень. У мене стріляли. Одного мого охоронця було вбито, ще одного важко поранено. Я ж дивом залишився живий. І хочу залишатися живим надалі, тому й звернувся до вас.

– Ви хочете, щоб я знайшов нападників? – спитав я.

– Ні, те, що було, залишилося в минулому. Мене ж цікавить майбутнє. Я хочу, щоб ви стали моїм особистим охоронцем.

– У вас є охорона, – кивнув я в бік коридору.

– Є і була. Надійні хлопці, але цього замало, бо мої вороги можуть бути дуже підступними, – відповів купець.

– Я на військовій службі…

– Іване Карповичу, про це не хвилюйтеся. Так само, як і не хвилюйтеся за гроші. Я впевнений, що цей дурень Корякін хотів змусити вас працювати задарма. Та я ціную ваші здібності й уміння і готовий платити. Сто рублів на день, плюс усі поточні витрати за мій рахунок.

– То ви хочете, щоб я охороняв вас?

– Так. Я хочу, щоб ви постійно були поруч і завадили моїм ворогам, якщо вони спробують вдарити по мені. Це нелегка робота, я постійно у подорожах імперією, в мене багато зустрічей. Але ж, здається, я запропонував хорошу платню. Ви, Іване Карповичу, очолите мою охорону. Якщо тих людей, що є, виявиться недостатньо, ми наймемо ще, скільки ви скажете. Останнім часом я багато нервував і трохи виснажився. Я хочу найняти вас, щоб більше не боятися, а займатися справами. То як вам моя пропозиція?

– А чи не приверне поява охоронця зайвої уваги до вашої особи?

– Я про це думав. Приклеєна борода, перука, окуляри, ви ж не раз у своїх історіях маскувалися, можна буде робити те саме і зараз.

– Мені треба подумати, – сказав я.

– Звісно. Але справа в тому, що завтра мені треба їхати. Вранці я заїду, щоб вислухати вашу відповідь. – Піменов підвівся. Подав мені руку. – Сподіваюся, ми спрацюємося.

Він не погрожував, не тиснув, справді хотів найняти мене. Піменов поїхав, я влігся на ліжко, замислився. Вранці я вже чекав на нього з торбою своїх речей. Коли він побачив мене, то усміхнувся.

– Бачу, що ви погодилися.

– Так. Але з деякими умовами.

– Сідайте, поговоримо.

Ми сіли. Авто було велике, за водієм одразу два сидіння. На одному розміщувалися горяни, на другому ми з купцем. Він запропонував мені випити.

– Ні, дякую, на роботі не п’ю.

– Поважаю, Іване Карповичу. То що за умови?

– Перша. Я не працюватиму поруч із вами.

– Тобто? – здивувався купець.

– Ви, як і раніше, будете їздити зі своєю охороною, а я за вами стежитиму.

– Стежити? Для чого?

– Щоб побачити, коли на вас спробують напасти. Я так розумію, це люди серйозні, вони спочатку влаштують стеження, а потім уже нападатимуть. Так я дізнаюся про їхню появу першим.

– Я думав, що краще, коли ви будете поруч. Саме ваше прізвище вже може відлякувати ворогів. Ви ж як козир!

– Коли про мене знатимуть, я буду засвіченим козирем. А справжній козир той, про який ніхто не здогадується. Я постійно буду з вами, але завжди трохи збоку, позаду чи попереду. Це дасть нам змогу викласти козир тоді, коли знадобиться.

Піменов замислився, потім усміхнувся.

– Що ж, може, ви і маєте рацію. Які ще умови?

– Гроші мусять потрапляти на рахунок банку. Щодня.

– Я платитиму на тиждень уперед. Що ще?

– Куди ми зараз їдемо?

– До Нижнього Новгорода, є там справи.

– Тепер мені треба буде знати про плани поїздок заздалегідь.

– Домовилися.

Далі ми працювали, як я і хотів. По приїзді до міста Піменова завжди чекали найняте авто і шикарний номер у готелі. Я приїздив на день раніше, вивчав, що і як, потім чекав у готелі купця. Наступного ранку моя присутність біля входу в готель означала, що все спокійно. Авто зупинялося, Піменов зі своїми людьми ішов до великого номера на кілька кімнат. Я зупинявся на тому ж поверсі, в меншому номері. Нишпорив готелем, спостерігав за людьми, які приїздили до Піменова Людей було чимало, видно, що всі багаті та впливові. Вони про щось домовлялися з Піменовим і зазвичай виходили задоволені. Хтось із них приносив Піменову товсті конверти з грошима, а хтось, навпаки, отримував їх. При Піменову завжди був саквояж із готівкою, де лежали великі суми, десятки тисяч рублів. Частенько він посилав водія до банку, або зняти гроші, або покласти їх на рахунок. У такому випадку я їхав із водієм. Охоронці ж завжди залишалися при Піменові.

Ті охоронці, одного звали Аслан, другого Ібрагім, були надійні хлопці. Добре стріляли, носили з собою по два револьвери, могли швидко скрутити людину, ніколи не пиячили і російською майже не розмовляли. Можливо, щось розуміли, але говорити не говорили. Я знав, що раніше охоронців було четверо, але один загинув, а одного важко поранили під час замаху на Піменова. Цей замах стався у Києві, де купець був у справах. Невідомий чоловік чекав на Піменова в готелі, потім вихопив два парабелуми і почав стріляти. Піменову дуже пощастило, що один із пістолетів заклинило. Нападник зробив лише три постріли замість шести. Але і їх вистачило, щоб убити одного охоронця і поранити другого. Потім чоловіка застрелили. Виявилося, що це колишній офіцер. Я спробував щось дізнатися про замах, але виявилося, що всі відомості про ті події засекречено. Навіть поліцію не викликали, на місце прибула військова контррозвідка і забрала тіла, наказавши всім мовчати. Чомусь Піменов не став шукати тих, хто стояв за нападником. Мабуть, знав.

А може, у нього справді не було часу. Бо він постійно їздив по всій імперії. Нижній, Казань, Ростов, Тифліс, Самара, Харків, Єлисаветград, Одеса, Київ, Москва, Петербург, Ревель, Єкатеринбург і далі по колу. Ніде більше двох днів він не засиджувався, а я, відповідно, теж. Вдень нескінченні зустрічі в номері, куди приносили випивку та наїдки, а частенько приводили і веселих дівчат із музикантами. Тоді починалася гульба, яка тривала до ранку. Я весь час був поруч, але не світився. Горяни обшукували гостей і стежили за порядком у номері, я ж чатував у коридорі, спускався до холу.

Якось у Ярославлі я дочекався, поки пішли останні гості, якісь багаті фабриканти, про яких я дещо дізнався, поговоривши з їхніми водіями. Все було спокійно, охоронці зараз мусили зачинити двері номера, я готувався спати, коли мене покликав Піменов. Я зайшов усередину. У одній з кімнат стояв стіл, весь заставлений їжею та напоями. Тут-таки сиділи дівки, яких привезли аж на трьох екіпажах.

– Ванюшо, як хочеш, вибирай якусь або двох і забирай собі. До ранку все сплачено, – запропонував Піменов.

– Дякую, я краще посплю.

– А ти якийсь до жінок спокійний. – Купець придивився до мене.

– Коли працюю, то так.

– Поважаю я тебе, Ваню. Нечасто у нас таку людину зустрінеш, щоб із правилами. Щоб не загуляла. Скільки ти нашій людині не плати, а все одно ж загуляє, тварина така! Тому і горян в охороні тримаю, бо дисципліновані. І ти теж наче німець якийсь. Ну, не хочеш баб, хоч їжі візьми, випий чогось.

– На ніч не люблю.

– Диви, який ти молодець, Ваню! – Він налив сам собі. – Ти сідай, сідай. А цих дівок виженіть звідси, щоб не заважали!

Охоронці дівок прибрали, самі вийшли, залишивши нас удвох. Відчував я, що налаштований був Піменов на розмову. Знову не посплю.

– Ну, як тобі працюється, Ваню?

– Добре.

– Важко?

– Так. Але цікаво.

– Здогадуєшся, чим я займаюся?

– А треба здогадуватися? – спитав я.

Він засміявся.

– Та не обов’язково.

– Тоді не здогадуюся.

– Я, Ваню, один із найбільших армійських постачальників. Може, і найбільший. Хоч набої, хоч снаряд, хоч шинелі, хоч хліб солдатський, хоч фураж – усюди я. Війна, Ваню, справа дорога. На мільйони, на десятки мільйонів рахунок, і тут, якщо дурнем не бути, можна вхопити шматок. Хоч мені ж це, Ваню, дуже нелегко. Бо я, Ваню, як і ти, з мужиків. Батько мій тільки на старості в купці третьої гільдії вибився. А я у нього сьомий був, це якщо тільки синів рахувати. Починав із того, що чоботи чистив, потім у трактирі чаї носив. З самого дна починав! Так як і ти, Ваню! Стільки гівна насьорбався, на три життя вистачить! Але виліз. Потроху, помаленьку, на японській пішов у гору, спочатку сам купцем став, третьої гільдії. Жодної копійки мені легко не дісталося, кожну вигризати довелося, кров’ю та потом кропити! Ну, ти знаєш, про що я кажу!

Кивав я. Далі він пішов розповідати, як добре панам, у яких одразу і гроші є, і зв’язки, а на інших дивляться вони як на лайно.

– На лайно, Ваню, на лайно! І хоч я кожного з них зараз можу купити, а все одно для них я лайно! І ти, Ваню, для них лайно!

– Знаю.

– Але ж ми кращі за них, Ваню! Розумніші, хитріші, вміємо робити справи! Тоді чому ми – ніхто, а вони – все?

– Крамольні речі кажете, – попередив я.

– А чого мені боятися? Більшим, ніж є, я вже не буду. Все, дострибнув я до своєї стелі, тепер тільки головою об неї битися! Ані міністром я не стану, ані кимось іще! Купець, торгаш, гроші в тебе візьмемо, а у гості не запросимо, навіть не думай!

– Навіщо вам ті гості? – здивувався я. – Мене б за вухо тягли, то не пішов би, бо у тих панських гостях і нудно, і сумно.

– Ну, що вже не так весело, як у мене, то факт, – посміхнувся Піменов. Трохи заспокоївся, ще випив. – Слухай, Ваню, є у Тулі один фабрикант. Дуже швидкий. Перебиває мені замовлення, заважає всіляко. А ото якби його притиснути? Навчити розуму, щоб знав, куди можна лізти, а куди ні. Узявся б за таке?

– Ні.

– Я заплачу окремо.

– Не про гроші йдеться. Не візьмуся я за це, бо закон поважаю і порушувати його не хочу.

– Та ніхто ж не каже, щоб убити чи покалічити. Достатньо налякати чи знайти щось таке, чим би шантажувати можна було.

– Степане Кузьмичу, я ж охороняти вас брався. І охоронятиму. А все інше – як на двох стільцях сидіти, можна і сраку забити.

Ще побалакали трохи, і пішов Піменов спати, помітно розчарований. Я сподівався, що відпустить він мене, але ні. Тримав при собі, гроші платив вчасно і наперед. Ну а я працював. Явної небезпеки для Піменова не було, хіба що хтось із гостей міг скандал вчинити перепивши, але там Аслан з Ібрагімом розбиралися. Кілька разів ходили за Піменовим філери поліцейські. Погано, до речі, ходили, помітно, і не встигали за ним. Ну, філерів можна було не боятися. А от справжня пригода трапилася у Воронежі. Приїхав я туди першим, перевірив – усе спокійно. Наступного дня зранку і Піменов прибув. Зустрічався з місцевими землевласниками, про закупки хліба домовлявся. Десь по обіді відправив водія до банку.

Водієм у Піменова працював Адам, поляк із Лодзі, трохи дивний хлопець, який днями спав у авто і прокидався, лише якщо треба було кудись їхати. Але грамоту знав і рахував добре, тому Піменов йому довіряв. Адам приїхав до банку, зайшов усередину. Я наказав візнику, з яким за авто їхав, трохи далі зупинитися. Коли повертався до банку, то помітив іншого візника. І згадав, що бачив його вже під готелем. А тепер ось тут. Дивно. Я зайшов так, щоб можна було побачити пасажира. Якийсь босяк із білявим волоссям і шрамом на щоці. Стежив за виходом із банку. А я вирішив подивитися за босяком.

Ось Адам вийшов із повненькою валізою, поклав її на переднє сидіння поруч із собою. Під сидінням був залізний ящик із замком, майже сейф. Потім Адам поїхав до готелю, а босяк почимчикував за ним. Довів до готелю, розплатився з візником і кинувся у натовп. Я, чесно кажучи, такого повороту не чекав, думав, що босяк поїде. Поки розплатився, поки сам побіг, загубив його. Повернувся до готелю, все перевірив. Спокійно. У Піменова була чергова зустріч, а потім планувався обід. З ресторану офіціанти вже привезли два візки з наїдками і накривали стіл. Я на мигах показав охоронцям, щоб були обережні. Вони кивнули. Спочатку ставилися до мене вороже. А потім, коли я кілька разів указав їм на помилки в охороні, почали поважати і дослухатися.

Я спустився на перший поверх, поговорив із портьє. Спитав про білявого босяка зі шрамом. Портьє такого не бачив. Подякував йому полтиною і попросив сповістити, якщо босяк з’явиться.

Коли привезли дівок, хористок. Піменов любив їсти в жіночому товаристві, то й пошелестів сукнями цілий загін до нього у номер.

– Щедрий у тебе пан, найкращих дівок замовив, усіх одразу! – аж засичав від заздрості портьє. – Самого шампанського п’ять ящиків!

Мабуть, якісь важливі гості були сьогодні у Піменова. Я знову пройшовся поверхами. Нічого підозрілого. За дверима номера купця чулися жіночі голоси і стріляло шампанське. Свято, одним словом. Я знову пішов униз. Портьє кивнув мені. Я підійшов. Він покликав якогось хлопчика, що допомагав заносити валізи постояльцям.

– Ось цей каже, що бачив білявого зі шрамом, – показав портьє на хлопця. Той помітно злякався, але коли отримав у руку гривеник, заспокоївся.

– Бачив, бачив, ось вам хрест! Вчора він хлопців наших хмелив! – заторохтів хлопець.

– Яких хлопців?

– Мишку і Гришку, – відповів хлопець.

– Хто такі? – спитав я у портьє.

– Мишка – робітник наш, а Гришка – офіціант.

– А де вони зараз?

– Мишка не прийшов сьогодні. Мабуть, запив, коли вчора пиячив. А Гришка тут, він кабінет вашого пана обслуговує.

Зробилося мені цікаво.

– А ще з ними Митяй, прикажчик купця Сердюкова, був! – розповів хлопець.

– Що за Митяй? – поцікавився я у портьє.

– Він шампанське нам привозить.

– О, то це він п’ять ящиків привіз? – здогадався я.

– Ні, сьогодні другий хлопець, сказав, що хворіє Митяй після вчорашнього.

Якось мені підозріло стало, що всі захворіли так дружно.

– Мені б із Гришкою побалакати.

– Я його зараз знайду! – пообіцяв хлопець. Отримав ще гривеник, і побіг.

Я залишився біля портьє.

– Слухай, а чи правда, що на твого пана працює сам Іван Карпович Підіпригора? – спитав портьє у мене. Я був при бороді наклеєній, в окулярах, то не впізнав він мене.

– Кажуть таке, але навряд чи. Все ж таки Іван Карпович – найкращий сищик імперії, – засумнівався я.

– А пан твій з одного села з Распутіним! Кажуть, що про все може старця попросити, а той же на государиню впливає. От і виходить, що пан твій надзвичайно впливова людина! Може і самого Івана Карповича найняти.

– Що впливова, то впливова, – кивнув я, сам озирався, де ж хлопець подівся. Щось не було його. Якби той Гришка не злякався і не спробував утекти. А коли спробує, то на чорний хід побіжить.

– Піду пройдуся. Як Гришка прийде, хай мене тут почекає, – сказав я до портьє і пішов.

На чорному ході почекав. Немає Гришки. Аж тут хлопець прибіг. Розгублений.

– Зник Гришка, зник! Все оббігав, а немає його, – аж руками розвів.

– Може, він у номері пану моєму прислужує? – спитав я.

– Ні, тихо там, мабуть, пішли кудись.

– Як тихо? – здивувався я, адже у Піменова мусило все бути гучно, бо ж шампанське привезли, дівок.

– Тихо, нікого немає. Я у двері постукав, не відчинили, – сказав хлопець.

Це вже зовсім дивно було. Вирішив сам піти подивитися, що за тиша. Вже на сходах зустрів трьох чоловіків. Двоє тягнули великий ящик, мабуть, важкий, бо аж хекали, а третій тягнув мішок за спиною. Робітники, у сірих робах, всі в пилюці і павутинні. Мабуть, на горищі щось ремонтували. Я вибіг на третій поверх. Підійшов до дверей номера Піменова, прислухався. А там таки тихо. От зовсім тихо! Постукав у двері. Ніхто не відповідав. Хоч абреки Піменова завжди біля дверей чатували. Сильніше постукав. Нічого. Тут вже узяли мене нерви, я плечем приклався і двері вибив, упав у кімнату, підхопився вже з браунінгом. Побачив на підлозі абреків, які зі стільців попадали, наче клунки. Он біля них самовар і чашки з чаєм. Вина вони не пили, а от чай полюбляли. Підійшов, подивився. Цілі, не вбиті, крові немає, і дихали. Здається, заснули. Далі пройшов, зазирнув до сусідньої кімнати. А там дівки та гості покотом валялися просто на підлозі. Тільки Піменова серед них не було! Я вже і під стіл зазирнув, і до туалетної кімнати. Не було. А ще сейф відчинений, у якому саквояж із готівкою був. Немає саквояжа!

Зрозумів я, що щось не те коїться. Кинувся я до коридору, а там – до вікна, яке у двір готелю виходило. Дивлюся, а ті троє чоловіків, яких я на сходах зустрів, вантажаться у візок із написом «Купець Сердюков: шампанське та інша амброзія». А на візку сидить той білявий зі шрамом, якого я вдень бачив. Аж отетерів я, а вони повантажилися і рушили з місця. Тут тільки до мене дійшло, побіг я до номера Піменова, вискочив на балкон. Візок купецький якраз із арки виїхав. Треба було його зупинити, бо поки збіжу вниз, поки знайду візника, зникнуть – і шукай потім вітра в полі. Я прицілився, спочатку у візок, потім подумав, що там же, скоріше за все, Піменов. Довелося вистрелити у коня. Просто в голову. Той упав, віз наїхав на нього і завалився на бік. Стрибати вниз із балкона було височенько, тож я побіг до сходів.

Коли вибіг на вулицю, побачив, що візок купецький лежить на боку і кінь мертвий поруч. А у візку нікого. Натомість інший візок помчав геть, і он із нього викинули когось. Мабуть, візника. Встигли пересісти нападники. Швидкі. Я озирнувся, побачив авто Піменова Ускочив, а Адам, який завжди там спав, прокинувся вже від пострілів.

– Вперед, Адамчику! Давай!

Той не розгубився, завів двигун, зірвалися ми з місця, об’їхали натовп, що зібрався біля вбитого коня і перекинутого візка, помчали далі. Аби втікачі одразу сховалися у якомусь провулочку, то могли б і загубитися, але узяла їх паніка. Гнали по головній вулиці, і невдовзі ми їх помітили. Потроху почали наздоганяти. Ось уже і поруч були. Нашій появі хлопці з візка не зраділи.

– Пригнися! – крикнув я Адаму, коли помітив руку з револьвером, що вилізла з дверей. Кілька пострілів, одна куля у скло влучила, розбила його. Ну й добре, тепер мені стріляти зручно! Вистрелив. – Жени, Адамчику, жени!

Адам натиснув на газ. Я ще двічі стріляв, коли помічав, що нападники в нас стріляти збираються. Потім ми наздогнали візок і вдарили передком. Візок аж здригнувся, і з нього вилетів ящик. Важкий, аби попав у кабіну, то або вбив би, або скалічив, однак Адам різко крутнув кермо і уникнув зіткнення. Ми ледь із дороги не злетіли, та водій утримав авто. А я вистрелив по конячці. Люблю я коней, і важко мені було по них стріляти, але що тут поробиш. Зашкандибала конячка, візок її штовхнув, вона впала, і візок на бік завалився. Адам по гальмах вдарив, аж закрутило наше авто.

Я головою скло на дверях висадив, але не знепритомнів, вискочив і кинувся до візка. Ось намагався підвестися з бруківки білявий візник. Пригостив його щедро носаком в обличчя, аж покотився той. Я присів, обшукав, знайшов наган, зрадів, бо ж у браунінгу моєму залишився тільки один набій. Відчинив двері до візка. На мене кинувся чоловік із ножем, отримав кулю в обличчя. Жартувати я не збирався. Ще один, скривавлений, підняв руки, третій був непритомний. Адам до мене підбіг. З його допомогою витягнули двох живих босяків, поклали на бруківку поруч із білявим. Люди сходитися почали, але стояли осторонь, боялися. Адам босякам руки в’язав, а я заліз усередину візка. Відчинив великий ящик, той, що босяки несли, коли на сходах їх зустрів. У ящику був Піменов. Непритомний, зв’язаний, із розбитою головою, але живий. Дихав. Я його витяг, наказав Адаму віднести до авто. Сам забрав саквояж із грошима, теж відніс. – Рушай, – наказав Адаму.

Їхали, коли до готелю назустріч поліція мчала. У двох екіпажах. Ще побачив на дорозі ящик, яким в нас кинули. Ящик луснув, з нього розсипався різний інструмент: сокира, молотки, ломик, щипці. Їх он мужики забирали тепер, у господарстві згодиться.

Ми повернулися до номера Піменова чорним ходом, щоб ніхто не бачив, як ми пана несемо. В номері довелося поливати всіх холодною водою, щоб прокинулися. Тільки відправили їх, як прибіг поліцейський пристав, переляканий стріляниною і вбитими.

– Степане Кузьмичу, що відбувається? Вашу машину бачили на місці стрілянини! За всієї поваги… – почав було справник, який Піменова помітно боявся.

– Розкажіть, – кивнув мені Піменов, який досі не оговтався від того, що сталося.

– Степана Кузьмича намагалися викрасти. Четверо босяків, яких ви знайшли біля перекинутого візка, – пояснив я.

– Викрасти? – злякався справник.

– Так точно. Для цього вони підмовили працівника готелю Мишку, щоб той зробив їм дублікат ключів від номера, офіціанта Гришу, щоб поклав у чай для охорони снодійне. Він підклав снодійне, коли розливав шампанське по келихах. Фрукти, здається теж були зі снодійним. Невдовзі всі позасинали. Тоді босяки, які ховалися на горищі, спустилися, відчинили номер, зайшли, повантажили у великий дерев’яний ящик Степана Кузьмича, винесли його і намагалися втекти візком, який викрали у місцевого купця. Але втекти не змогли.

– Хто ті босяки? – спитав справник.

– Це і мені цікаво. Допитайте їх, я чекатиму результатів. – Піменов важко піднявся і подав приставу конверт.

– Я боюся, що буде скандал у газетах… – скривився справник.

– Газети не підніматимуть шуму, щоб не втратити моїх грошей. За це не хвилюйтеся. Допитайте босяків.

– Увечері доповім вам особисто! – пообіцяв справник.

Він пішов, а Піменов, блідий і переляканий, відкинувся у кріслі. Поруч стояли абреки з винуватими обличчями.

– Що ви думаєте про це, Іване Карповичу? – тихо спитав купець.

– Думаю, що за босяками хтось стояв.

– Хіба самі вони не могли?

– Ні, занадто складний план для них, босяки люблять працювати просто. До того ж, окрім грошей, вони прихопили і вас. Для чого їм ви?

– Узяти за мене викуп.

– Я так розумію, що без вас ніхто не може розпоряджатися вашими грошима. Це що їм – у банк вас вести, щоб викуп отримати? Думаю, вони везли вас, щоб віддати комусь, хто був готовий заплатити.

– Цікаво, цікаво. В мене є навіть кілька кандидатур, хто б це міг бути, – криво посміхнувся Піменов.

– Впливові люди?

– Дуже.

– Тоді босяки не переживуть цю ніч, – кивнув я.

– Що? – Він здивовано подивився на мене.

– Впливові люди не люблять залишати свідків.

Він замислився.

– Чорт, якби не ви, вони б викрали мене! – сказав згодом. – Я заплачу вам премію, Іване Карповичу.

– Дякую.

– А я вже думав, що дарма плачу вам гроші. Бо ж нічого не відбувалося.

– Відпочивайте, набирайтеся сил.

Я пішов. Дізнався, що і офіціанта Гришу, і прикажчика Митяя було вбито. Гришу зарізали на горищі готелю. Мабуть, босяки пробралися туди і чекали зручного моменту. Гриші обіцяли грошей за співпрацю, він підсипав усім, кому потрібно, снодійного, дочекався, поки всі заснуть, а потім побіг по гроші. Та замість них отримав ножа. Босяки хотіли спрацювати чисто, без свідків.

Увечері прибіг справник, який розповів про допит босяків.

– Злодії з Ростова, досить відомі. Білий, Солома, Копчик та Урлаш. Копчика вбито. Інші відмовилися свідчити. Ну, мої хлопці постаралися, і Солома розповів, що їх найняв якийсь чоловік, який обіцяв за вас, Степане Кузьмичу, дванадцять тисяч рублів! І всі гроші, які вони у вас знайдуть. Він же запропонував і план. До речі, босяки утекли б, але вони вирішили понишпорити у кишенях сплячих гостей, тому затрималися на кілька хвилин.

– Що за чоловік мене замовив? – спитав Піменов.

– Він жив тут же, у готелі, був записаний як інженер Штольц. Виїхав учора. Зараз намагаємося його знайти.

– Куди босяки мусили відвезти Степана Кузьмича? – спитав я.

– На хутір під Острогозьком. Ми відправили туди людей.

Люди нічого не знайшли, просто порожній хутір, господар якого давно жив у Петербурзі. Вночі всі босяки несподівано померли – дружно отруїлися. Інженера Штольца так і не знайшли. Кінці у воду. Однак я не любив залишати злочини нерозкритими. Поговорив з усіма в готелі, дізнався, що той Штольц двічі приводив до себе дівчат, а ще ходив на телеграф. Дівчата розповіли про вподобання Штольца у ліжку, а одна сказала, що дивилася його гаманець, поки він спав. У гаманці було небагато грошей і вексель на ім’я якогось купця. Прізвище дівчина не запам’ятала, але запам’ятала, що на плечі у Штольца був великий опік. На телеграфі я дізнався, що Штольц тричі відправляв телеграми: двічі до Ростова і один раз до Москви. Адреси мені дали. Знайомих у поліції я попросив знайти в картотеках кримінальників людину з обпеченим плечем. Не просто так попросив, а підкріпив прохання грошима Піменова. Поліція допомогла. Виявилося, що з великим опіком на плечі аж троє відомих злочинців. По фотографії впізнали одного. Шахрая з Астрахані на прізвисько Торт. Я написав звіт, де виклав усі зібрані відомості, віддав його Піменову. Той почитав, покрутив головою.

– А поліція ж казала, що знайти неможливо. – Він уважно подивився на мене.

– В поліції пристав за рік отримує стільки, скільки я за день. Я можу більше, ніж вони.

– Знайдете мені цього Торта? – спитав Піменов.

– Боюся, що тоді я не зможу залишатися у межах закону. Тому ні.

– Про закон можете не хвилюватися, я прикрию.

– Я виконую закон людський, бо він похідний від закону Божого. А від Господа ніхто не прикриє.

– Я вам можу дістати довідку з Синоду про відпущення всіх гріхів, – усміхнувся Піменов.

– Дякую, не треба.

– Невже вам нецікаво, Іване Карповичу? Ви ж мисливець! Ви узяли слід, прийшли до самої нори здобичі, вам не хочеться схопити її за шию і відчути смак крові, смикання артерій на зубах? – Він страшно ошкірився, закліпав очима.

Я подивився на нього. Він відвернувся, зніяковів, аж наче трохи злякався.

– Ні, – повторив я.

– Добре, Іване Карповичу, добре. Як хочете.

Більше Піменов мені таких пропозицій не робив. Збільшив свою охорону, найнявши ще двох інгушів. За кілька тижнів ці двоє нових охоронців кудись поїхали, а коли повернулися, то стало відомо, що у Москві вбито купця Селіванова, одного з найбільших постачальників армії. Перш ніж убити, його катували, а потім закинули у великий дерев’яний ящик і відправили посилкою додому. До посилки приклали лист, що це сюрприз для дітей, тому дружина Селіванова зібрала всіх трьох своїх чад, і на їхніх очах слуга відчинив ящик, звідки дістали пошматоване тіло бідолашного купця, якому в рот запхали його ж дітородний орган. І це ще були не всі жорстокості. Про це багато говорили, але в газетах було написано, що купець помер від серцевого нападу. Влада вирішила, що краще не повідомляти про такі звірства. Значно менше було розмов про шахрая на прізвисько Торт, якого знайшли у лісі під Москвою за кілька днів перед загибеллю Селіванова, голого і прив’язаного до мурашника. Казали, що мурахи з’їли його тіло наполовину. Подейкували, що хтось помстився Торту, який почав грати в занадто серйозні ігри. Як воно було насправді, ніхто не знав.

Я нічого не питав про ті події у Піменова, а він не розповідав. Премію за порятунок мені виплатив, хорошу премію. Завдяки їй я зміг вирішити деякі справи у Мурманську, де ми теж побували. Звідти я надіслав чудові листівки з місцевими краєвидами. Надіслав на хутір і Груні. З хутора не відповідали, Єлизавета Павлівна тримала слово, що більше не спілкуватиметься зі мною, а Груня ж була у Туркестані, де лікувала свого брата. З Мурманська ми поїхали на південь, потім побували аж у Томську, крутилися по всій країні. Піменов далі отримував конверти і роздавав, маючи, мабуть, хороший відсоток із цього колообігу. Я тільки головою крутив, бо не розумів, як можна було так легко гроші робити, не маючи ані землі, ані мануфактури якоїсь, ані навіть банку, а лише за рахунок перекладання конвертів. Якось я спитав про це Піменова. Він посміхнувся.

– Іване Карповичу (тверезим він завжди називав мене так, а п’яним – Ванею), наша держава – велика скеля посеред моря приватного капіталу. У тіні скелі багато риби, яку гріх не ловити. І вміння роздивитися свою рибу в каламутній воді під скелею краще за землю чи мануфактуру. Особливо зараз, коли держава багато витрачає на війну. Коли настане мир, я, мабуть, відійду від справ, бо після теперішніх осетрів займатися якимись карасями мені буде нецікаво. Але поки я ловлю, і дуже добре ловлю в державній тіні. А ви, Іване Карповичу, стежите, щоб мене самого не виловили якісь зухвалі суперники. До речі, я збираюся їхати до Миколаєва, за тиждень. І в мене заплановано одну зустріч, до якої я хочу добре підготуватися.

– Що за зустріч?

– З якимись жидками з Одеси.

– З Одеси? – перепитав я, бо мав там пригоду, коли ловив маніяка перед війною.

– Ага. Ті жидки невідомо як узяли великий вплив на півдні і пропонують співробітництво. Я не люблю жидів, але заробляти готовий хоч із самим чортом. Та про тих пархатих кажуть, що вони дуже нахабні. І небезпечні. Я ж хочу бути впевненим, що все буде добре. Поїдете раніше, подивитесь, що там. У місті й за містом, бо ті жиди хочуть зустрітися у степу.

– У степу? – здивувався я.

– Так, кажуть, що в них певні непорозуміння з миколаївською поліцією. Може, і так, але мені не подобається зустрічатися в безлюдному місці.

– Якому саме?

– Вони скажуть, коли приїду до Миколаєва. Займіться цим.

– Добре.

– Ви як узагалі, всім задоволені, Іване Карповичу? – несподівано спитав Піменов.

– Так точно.

– Тоді будьте готові.

Після нападу ростовських босяків Піменов став дуже нервовий і злий. Почав їздити до лікарів. Якось я підслухав, як дівки, які йшли від нього, між собою шепотілися, що заслаб мій пан як чоловік. Таке могло бути після великого переляку. Переляк висушує чоловічу силу. А Піменов тоді встиг добряче злякатися. Недарма ж он як жорстоко помстився. І сам зробився жорстокий. Якось у Баку місцевий інженер-нафтовик, який був серед гостей, пожартував – підійшов зі спини, приставив палець і сказав «Руки догори». П’яний був, а всі якраз обговорювали зухвале викрадення власника нафтової компанії, за якого тепер вимагали великий викуп. Піменов аж підскочив, а потім кинувся на інженера і вбив би, мабуть, якби не розтягнули їх. У крові весь був, кричав, що приріже інженера, а той із розбитим ротом лише стогнав і плювався кров’ю. У інженера виявилися зв’язки в столиці, і Піменову довелося залагоджувати справу великими грошима. З Баку ми поїхали до Новочеркаська, потім до Юзівки, де у Піменова був цілий день зустрічей із фабрикантами.

Я, як завжди, крутився поруч, видивлявся, чи немає чогось підозрілого. Все було спокійно, я балакав із портьє, коли поруч пройшла жінка в оточенні кількох чоловіків. Портьє розповів, що це акторка Харківського театру, який приїхав до Юзівки з гастролями.

– Всім тут памороки забила, така красуня! – зітхнув портьє і пошепки запропонував хороших дівок. – Найкращих між Ростовом та Катеринославом включно!

Портьє у готелях завжди мали чим порадувати постояльців, але я відмовився. Піднявся на поверх до номера, коли побачив, що туди заходить акторка. Мабуть, Піменов запросив її у гості, він мав слабкість до культурних жінок. Почув, як відкоркували шампанське, пролунав її сміх. Піднявся на поверх вище, там усе обійшов, потім на поверх нижче. Все було спокійно. Тепер почекати, коли Піменов надудлиться, і можна лягати спати. Раптом я почув крик. Кинувся до дверей номера, вони були зачинені, постукав. Мені не відчиняли, жіночий крик тривав. Я вибив двері плечем, заскочив у номер, побачив абреків, які тримали ту дівчину, а Піменов її бив. Скоріше убивав, бо зі всієї сили гатив кулаками. Я рвонув абреків на себе, вони поточилися, устряв між Піменовим і дівчиною, взяв один його удар на себе, потім обхопив його і притиснув до себе.

– Ця сучка мене подряпала! Проститутка! Уб’ю! – верещав Піменов і намагався вирватися.

– Заспокойтеся! – крикнув я йому.

– Відпусти! Ваньку, відпусти, бо і тебе вб’ю! Заберіть його! – верещав Піменов. Абреки схопили мене, відтягнули. Дівчина лежала на підлозі, непритомна. Піменов підійшов до неї, але гнів його вже минув. Він постояв над скривавленим тілом, потім подивився на мене. – Чого ти вліз, Ваню? Що тобі до того?

– Так буде краще. Вона відома акторка, був би скандал… – пояснив я. Мене міцно тримали абреки.

– Та мені насрати! Я нікому не дозволю себе принижувати! – заверещав Піменов. Подивився на мене з п’яною ненавистю. Відійшов, закрутив головою. – Відпустіть його. Їдь ти, Ваню, до Миколаєва.

Мене відпустили, я забрав дівчину, відвіз її до лікарні, потім уже поїхав на вокзал. Подумав, що такий погляд від Піменова, нехай і п’яного, – майже вирок для мене. Треба було нам розійтися. Але відчував я, що він так просто мене не відпустить.

Коли приїхав до Миколаєва, на мене вже чекала телеграма від Піменова, в якій він просив вибачення і дякував за моє втручання, а також сповіщав, що з дівчиною все добре, її лікування оплатили наперед, сама вона отримає кругленьку суму на оздоровлення. Здається, Піменов протверезів і зрозумів, що мати мене за ворога невигідно. Я не повірив жодному його слову. Намірився піти від Піменова, але не вирішив, як це зробити. Поїхав до готелю, де вже було заброньовано найкращий номер для купця. Сам оселився у невеличкому неподалік. Вийшов до холу обдивитися і одразу побачив двох хлопців, що сиділи з газетами у кутку. Наче читали, а насправді дивилися, хто зайшов, а хто вийшов. Хлопці були в дорогих костюмах, курили сигари. З того, як до їхнього столика підходили офіціанти, видно було, що люди поважні. І при зброї, яка випиралася з-під піджаків. А ще он поруч на вішалці довгі чорні плащі і крислаті капелюхи. Щось мені це нагадувало. Я поцікавився у офіціанта, як давно ці товариші сидять.

– Та ще з ранку! – Офіціант їх помітно боявся.

– А хто такі? – спитав я, подавши рубль.

– З Одеси, жиди.

– Що у Миколаєві роблять?

– Та чекають когось. Вони озброєні, – прошепотів офіціант схвильовано, та я й сам бачив, що пістолети в них з-під піджаків випиралися.

Згадав я, що коли був останнього разу в Одесі, то бачив таких ось модників, у костюмах та при капелюхах. Аж ось на тобі, знову зустрілися. Обережно дивився я на них, коли помітив, що за ними стежать. Один обшарпаний хлопець, якого ледь із готелю не вигнали. Потім обшарпаний вибіг на вулицю, а хвилин за десять поліція приїхала. Десятків зо два, разом з урядником. Той пройшов усередину і заарештував цих двох. Поводився урядник нахабно, штовхався, кричав. Якась гра тут відбувалася, а що за гра, невідомо.

Ті жиди повернулися до готелю тільки під вечір і вже без пістолетів під дорогими піджаками. Виглядали не так самовпевнено. Дочекалися, коли прибув Піменов. Он зайшов один абрек, озирнувся, потім іще один, а далі Піменов і два абреки. Загін цілий. Двоє у капелюхах підійшли. Абреки напружилися, поклали руку на зброю, жиди показали свої руки, що без зброї, потім передали Піменову конверт. Пішли. Піменов пройшов до свого номера, я туди пізніше підійшов, коли перевірив весь готель.

– Все спокійно, – доповів йому. Сподівався, що Піменов зараз почне говорити про те, що більше я йому не потрібний. Але ні, вибачився за свою поведінку, передав мені лист від тої акторки з подякою.

– Найкращі лікарі допомагають їй, за тиждень вона виїде на Кавказ, щоб там продовжити курс оздоровлення. Вона вдячна вам за втручання, Іване Карповичу, і я теж. – Піменов умів робити дурниці, але вмів і залагоджувати їх.

– Добре, що з нею все добре, – кивнув я.

– А ви не любите, коли жінок ображають? – поцікавився купець.

– Не люблю.

– Щось особисте?

– Просто не люблю. Що то за люди, які до вас підходили?

– Та ті ж жиди. Назвали місце, де зустрінемося. Ось, навіть мапу приклали.

– Коли зустріч?

– Завтра о першій. Встигнете подивитися?

– Встигну.

Я хотів піти, але він зупинив мене.

– Іване Карповичу, це були нерви. Після того викрадення мені весь час сниться, що мене вбивають, я прокидаюся у холодному поту, це дуже дошкуляє мені, от і витіваю бозна-що. А ще п’яний був. Мені дуже прикро, що так сталося.

– Головне, що з дівчиною все добре, – кивнув я і змінив тему: – Мені потрібні гроші.

– Для чого?

– Купити коня і гвинтівку.

Піменов здивовано подивився на мене.

– Я ж хочу поїхати у степ, подивитися місце зустрічі. Не пішки ж туди бігти.

– А ви серйозно готуєтесь.

– У мене склалося враження, що до тих жидів треба ставитися серйозно.

– Можливо, можливо.

Він видав гроші. Гвинтівку я купив ще вдень, новенький манліхер, із якого я вже стріляв, а також півсотні набоїв. Коня знайшов поночі, трохи поспав і ще по темному виїхав у степ. Місце зустрічі було біля руїн якогось сараю в улоговині, якою проходив путівець. Жиди мали приїхати з півдня, Піменов – із півночі. Я вибрав місце так, щоб дивитися в спину гостям. Завжди краще, коли ти бачиш спину ворога, а він тебе ні. Місце було вигідне, але якби ті жиди вирішили перевірити околиці, то побачили б мене. Я сховав коня у балці поруч, а сам засів у кущах, вигнавши звідти змію. Дрімав, час від часу роззирався у бінокль. Десь об одинадцятій приїхали гості. П’ятеро жидів, у плащах та крислатих капелюхах пройшли степом навколо місця зустрічі і все обдивилися. Мене не помітили. Пішли собі. Я ще почекав, а потім обережно виповз на пагорб. На місці нікого ще не було. Згодом почув гуркіт двигунів. Два авто з півдня. Вони заїхали в улоговину і одразу розвернулися, наче збиралися швидко тікати. З машини вийшло шестеро, у своїх довгих плащах та крислатих капелюхах. Наче форма у них така, іншого не носять. Чекали. Піменов чогось не їхав. Жиди вже і палили цигарки, і сиділи в авто, коли попереду з’явився вершник. Я впізнав Адама. Він наганяв коня, але не виглядав переляканим. Під’їхав до жидів, щось їм сказав, вони кивнули, а він поїхав назад. Ще за годину приїхав Піменов. На двох екіпажах. Був злий. Мабуть, авто, найкраще авто, яке він винаймав у кожному місті, зламалося десь по дорозі.

Жиди презирливо дивилися на нього, і Піменов дратувався ще більше. Вони стояли навпроти один одного, жиди і Піменов з абреками. Розмова не виходила. Головний із жидів щось казав Піменову, той крутив головою. Коли говорив купець, крутив головою жид. Махали руками, кричали, аж мені чутно було, хоч не розбереш, що саме, а потім схопилися за зброю. Вихопили пістолети та револьвери, наставили один на одного. Можна було вистрелити, і почалася б стрілянина. Вони перебили б один одного, а я міг би підчистити все і поїхати. Чим не вихід розстатися з Піменовим, бо ж просто так він мене не відпустить? Була в мене така думка, але не наважився я.

Тим часом жид заговорив, махнув своїм, ті опустили зброю. Піменов наказав те саме абрекам. Далі розмовляли, але без результату. А потім головний жид почухав потилицю, і в одній з машин несподівано відчинилися задні двері, з яких стирчав кулемет. Англійський льюїс, який легко було впізнати по товстому дулу. Стрілець сидів у машині за сталевими листами. Жиди добре підготувалися. Мені приємно було дивитися в бінокль на розгублене обличчя Піменова. Його абреки тримали руки на револьверах і, можливо, готові були вмерти. Але Піменов хотів жити. Щось казав, а сам озирався навколо, мабуть, шукав, де ж я. Жид щось казав йому, посміхався, почувався господарем ситуації. Піменов кусав губи, дуже нервував. Я почекав ще трохи, потім прицілився. Стрілець у машині був захищений сталлю спереду, а ось із тилу – ні. Постріл. Натиснути на гачок він не встиг. І жиди, і абреки наставили зброю один на одного. Нерви були на межі. Піменов щось сказав, жид покрутив головою. Піменов узяв папаху одного з абреків, помахав нею. А, він хотів, щоб я довів свою присутність. Піменов кинув папаху, я мусив у неї поцілити, але подумав, що є ж кращий спосіб довести, що я є. Постріл – і капелюх головного жида покотився по землі. Він схопився за голову, затремтів. Ну, воно б кожен злякався. Наказав своїм опустити зброю. Правильно зробив, бо тепер у них не було шансів. Піменов говорив, жид кивав. Потім подав руку. Піменов її потиснув, щось сказав і посміхнувся. Мабуть, пообіцяв, що коли домовленість буде порушено, то наступного разу куля може пройти нижче. Жиди пострибали у авто і поїхали. Піменов почекав, потім махнув мені. Я забрав коня і спустився вниз. Піменов був украй задоволений.

– Браво, Іване Карповичу. Хоча ви б могли втрутитися і раніше, а не випробовувати мої нерви.

– Що вони хотіли? – спитав я.

– Моєї допомоги у розширенні ринків збуту.

– Ви домовилися?

– Так. Спочатку вони пропонували якісь крихти, але ваш постріл вразив їх, і ми домовилися, що їм залишатиметься третина прибутків. Іване Карповичу, можливо, це був найдорожчий постріл у вашому житті. Поїдемо, відсвяткуємо?

– Я б не розслаблявся. Вони можуть вдарити.

– У Миколаєві їх дуже не любить поліція. Вони намагалися зняти справника, бо мають зв’язки в губернії, але у справника теж виявилися зв’язки. Тому він на них дуже злий. І в Миколаєві ми можемо бути спокійні, бо вони туди не полізуть.

– Я буду спокійним, коли ми поїдемо звідси подалі.

– Вас теж вразили ці жиди?

– Трохи.

– Це ж треба, дебелі, одягаються он як, горді, і ведуть справи так, що в них із рук губернатори та генерали харчуються!

– Це люди пана Бенціона? – спитав я.

– Я на їхніх жидівських аферах не дуже знаюся, але чув, що в Одесі ще перед війною була війна. Одних посунули, прийшли інші. Цей, з яким я розмовляв, – Абрам Богопольський, він там зараз один із головних.

– А чим вони торгують?

– Всім, Іване Карповичу. Але здебільшого алкоголем.

– Хіба це не заборонено? Сухий же закон.

– Заборонено. І через ту заборону тінь від державної скелі значно виросла, і тут почали водитися по-справжньому золоті риби! Дурень той, хто не вловить. Ці жиди вміють робити справи, і їм стало тісно в Одесі. Тому вони звернулися до мене, бо знають про мої зв’язки у прифронтових губерніях. Хотіли, щоб я працював на них. Але тепер вони будуть працювати на мене. – Піменов зареготав. З його піднесеного настрою було видно, що мої постріли справді принесли йому багато грошей. – Іване Карповичу, гроші за коня і манліхер залиште собі. І буде вам премія.

– Я хотів би взяти відпустку. Трохи заморився.

– Ні, Іване Карповичу, ніяк. Тут же тільки велика риба пішла. А де велика риба, там і охочих ловити її багато. Як мене за сто тисяч ледь не вбили, то за мільйон вже точно вб’ють. Залишайтеся зі мною. І відпочивайте зі мною. Завтра поїдемо на пароплаві до Туапсе. Там і відпочинемо кілька днів, бо я теж заморився. А зараз – пити шампанське!

У Миколаєві я не пив, а вже коли сіли на пароплав, то дозволив собі. Ні, не шампань, його я не розумів, а кілька чарок хорошого коньяку. Вже коли Форос проминули, почався страшенний шторм. Цілий день нас кидало по морю, чесно кажучи, вже думав, що упокоюся на дні морському. Молився. Але випливли. У Туапсе Піменов улаштував святкування на тиждень. Найкращі люди імперії на ті свята приїздили. І генерали, і придворні, навіть міністри! Ніхто не гидував щедрістю Піменова, а він шампань хлистав, але про конверти не забував. Усі були задоволені і дякували щедрому господареві. Я теж дозволив собі розслабитися, тим більше, що крутилися навколо всілякі хористки, кожна з яких радо мені приділяла увагу, бо всі знали, що я ледь не радник Піменова, поважна людина. Дякувати Богові, через бороду та пофарбоване волосся мене ніхто не пізнавав, і прізвище моє залишилося без брудних плям.

Піменов моєму розговінню дуже зрадів.

– А то думав уже, чи хоч не содоміт ви, Іване Карповичу!

– Свят-свят-свят.

– Та я чув, як хористка кричала вночі.

– То вона розспівувалася.

– Ну добре, а то я содомітів не люблю.

– Як жидів? Не любите, але справи маєте? – пожартував я.

– Вимушений, Іване Карповичу. У Петербурзі, у високих колах, там кого не візьми, а вся ця шатія-братія. І вони ж один за одного стіною стоять. Доводиться терпіти. – Він усміхнувся. Останнім часом заспокоївся, не зривався, і з жінками в нього, здається, налагодилося, принаймні кричали вони в нього як різані. – Шампанського?

– Ні, я погуляю піду, роздивлюся.

– Та відпочивайте. Це дача наказного отамана Кубанського козачого війська, добре охороняється, то тут ми у безпеці.

– Воно-то так, але це Кавказ, а я Кавказу трохи скуштував, більше не хочу.

– Ну, у мене на той Кавказ свій Кавказ є, – посміхнувся Піменов. – Піду поплаваю.

Пішов, за ним абреки його, які завжди поруч були. Всілися на камінні пляжу, а Піменов пірнув у воду. Я походив дачею, переконався, що охороняють її добре. Три десятки козаків, три кулемети і навіть невеличка гарматка, повернута у бік моря на випадок атаки турецьких диверсантів. Я пішов до себе. Там на мене хористка чекала. Я їй кажу, що вже не в тому віці, щоб ніч не спати і вдень працювати. А вона каже, що отримала наказ від Піменова мене відпочивати.

– Лягайте, я вам масаж зроблю, – запропонувала.

– Кого? – аж трохи злякався я, бо мало що ці бісові дівки запропонують.

– М’язи вам розімну, лягайте.

Ви ото, може, сміятиметесь, але такий я обережний був, що спочатку хористку обшукав, речі її перевірив. А то ляжу, а вона мені ножик у шию, як ота жидівська красуня з Біблії, яка царя ворожого прирізала.

– А це що? – спитав, коли склянку якусь побачив.

– Це олія. Руки натерти. Ось, – вилила собі у долоню, розтерла. – Лягайте.

Ну добре, ліг я, дивлюся на неї.

– Ви долілиць лягайте, я спину тертиму.

Перевернувся я. І як узялася вона за мене! Дівка, ручки ніжненькі, а так мене пробрало, що аж стогнав.

– Не боляче? – питала мене.

– Добре! – хрипів я. Вона мене далі мутузила. Наллє на руки олії і далі тре. Потім заспівала. Нашу пісню! – О, а ти звідки така? – спитав я.

– Та місцева.

– А пісні звідки наші знаєш?

– А це наші пісні, козачі, кубанські.

– А як ви балакаєте? – спитав я.

Вона і забалакала, по-нашому, як у малоросійських губерніях балакають. Як пташки райські мені заспівали, бо давно вже не чув говірки рідної.

– Балакай, балакай! – попросив дівчину. – Як тебе хоч звати?

– Женев’єва.

– О Господи, що це у вас козаки п’ють, що так дівок називають?

– Ні, це тут мене так звуть, а вдома я Настя.

– Ану, Настю, заспівай щось. Хороший у тебе голос!

Вона як заспівала, я аж розплакався від розчулення. Бо і пісні наші, і голос же такий, що аж серце від нього бриніло. Весь день мені та дівчина прикрасила. Коли йшла, дав їй грошей.

– Та не треба, що ви! Заплачено вже! – зніяковіла вона.

– Це не плата, а дар. Ти мені радість подарувала, а я тобі тільки грошей. Бери, навіть не сумнівайся.

Узяла, поцілувала солодко і побігла. Я приліг із келихом коньяку, смакував і сумував. Ото, спитаєте, чого сумувати, коли як кіт у маслі жив. Але людина, як би їй добре не було, а про щось та знайде посумувати. Допив я коньяк і задрімав. Прокинувся, коли вже темно було, вирішив води попити. Вийшов тихенько в коридор. Там почув кроки. Може б, і уваги не звернув, бо у будинку прислуга була, абреки, чи з хористок хтось при Піменові залишився. Але кроки були такі, наче скрадався хтось, навшпиньки. Чого б це? Я заморений був, спати хотілося, але тут одразу серце застукало. Невиліковно це. Хіба що пристрелять колись мене, тоді вже покину цю дурну справу усюди ніс свій пхати.

Добре, що босоніж вийшов. Тихесенько пішов за кроками. Думав, хтось сходами вниз піде, але ні, той хтось вийшов на балкон на другому поверсі. При світлі місяця помітив, що був це один із абреків Піменова. Хто саме, не роздивився, але у папасі. Ступнув за огорожу балкона і зліз униз. Ага, по мотузці. Пішов донизу тихенько. Мабуть, теж чоботи зняв. Я трохи почекав і сам по мотузці зліз. Добре хоч не в білому спідньому був, а у темному халаті, який Піменов подарував. Лізти у тому халаті було незручно, та вже як є. Ступив на бруківку і пішов. Тримався тіні, щоб місяць мене не видав. Абрек попереду був, потім зупинився. Невже почув? Присів я, і він присів. Щось робив, може, зброю діставав, а в мене ж браунінг під подушкою залишився і манліхер у шафі. Навіть ножа завалящого не було!

Пощастило, що не діставав абрек зброю, а взувався. Чоботи у нього зв’язані були і на шиї висіли. Взув їх і пішов по землі, між деревами. Я за ним. Поки бруківкою, то добре було, а далі почався парк. То камінці гострі, то шишки, то голки, то гілки сухі. І не скрикнеш, і не засичиш! Зуби зціпив і скрадався собі. Особливо сухих гілок боявся, щоб не тріснули, не видали мене. Бачу, що абрек униз пішов, до пляжу. А там що робити? А там роздягнувся він, одяг сховав і в самих кальсонах пішов у море. Тихенько зайшов і пішов уздовж берега. Присів, що ледь голова стирчала. Дачу оточував високий паркан, по якому ще й колючий дріт пустили. Паркан доходив до самої води і аж у воду. Але під час штормів повалило частину огорожі, то можна було там пройти. Он пройшов абрек водою. Я за ним. Обережно так, щоб не плеснути.

За огорожею абрек вийшов на берег і пішов ним. Не поспішав, наче придивлявся. Може, він по якій таємній справі Піменова поспішає, а я оце за ним слідкую? Дурниці, але частенько так виходило, що і з дурниць зиск траплявся. То крався собі. Ага, он свист. Повернув абрек до кущів. Чекали його там. Я теж у кущі поліз. Всі підошви на ногах здер, як по жаринах ходив. І що виходив? А нічого, бо абрека чекали його ж одноплемінники. Поговорили по-своєму. Двоє горян і абрек. Утрьох. Тихенько гомоніли, наче обговорювали щось. Потім абрек назад пішов. Якби сам горянин залишився, спробував би його схопити та допитати. Але проти двох вирішив не лізти голіруч. І слідкувати за ними не зміг, бо трохи відійшли, сіли на коней і поїхали собі. Куди там мені було їх наздогнати.

Повернувся до дачі тим самим шляхом, яким і вийшов. Тільки на балкон як залізеш, без мотузки, яку абрек забрав, коли повертався? А двері зачинені, і при дверях два козаки сплять. Довелося на дерево лізти і вже з дерева стрибати, ледь не гепнувся. Та все ж добрався до своєї кімнати. Коньяком рани на підошвах промив і внутрішньо прийняв.

Вранці розбудив мене Піменов. Зайшов до кімнати без стуку, тепер дивився на мене підозріливо.

– Де ви вночі були, Іване Карповичу?

– Я? – здивувався, бо всю ніч мені то голос Насті чувся, то доторк рук її відчував. Райські сни, а тут питають мене.

Піменов ковдру схопив і ноги мені заголив.

– Що це у вас зі ступнями, Іване Карповичу? – спитав суворо. А тут же і не збрешеш, бо ступні подерті всі, рушниками замотані. – Сліди на бруківці позалишали.

– Та я той, перепив звечора, прокинувся і хористку вчорашню згадав.

– Женев’єву?

– Ага, Женьку. Ну і поніс мене чорт до міста, бо захотілося її побачити, хоч вий. Босоніж поперся, дурень п’яний! Тільки коли ноги здер, то протверезів трохи і назад пішов. Ви вже вибачте, якось розслабився я.

– Ну, це не страшно. – Піменов заспокоївся. – А що, сподобалася вам дівуля? Можу домовитися, щоб при вас була.

– Ні, не треба, – махнув я рукою.

– Чому? Наче непогана.

– Та хороша, тільки я оце так бачу, коли кожен день нова, то воно веселіше, – усміхнувся я, і Піменов зареготав.

– Ну, це точно. Прислати сьогодні нову?

– Присилайте. Відпочиваємо ж, – кивнув я.

– Тільки дурниць не робіть, а то ще пристрелять козаки з охорони.

– Так вони наче мене не помітили.

– Вони – ні, а абреки мої помітили, вранці вже, сліди ваші криваві, сполошилися дуже. Добре, що це ви.

– Вибачайте, воно ж перебрав, і завирувало тіло.

– Та нічого. Аби на здоров’я. До речі, завтра у гори поїдемо. Ведмедя нам обіцяють. Полювали на ведмедя, Іване Карповичу?

– Ні, тільки на ярмарках бачив. А де полюватимемо? Я б з’їздив, подивився.

– Та не треба, з нами два десятки козаків будуть та ще абреки. Хто нам страшний?

– А все ж перевірив би.

– Та у горах десь, спитай у вахмістра, він знає.

– Добре.

Піменов пішов, а я почав підошви свої роздивлятися. Ще рани промив коньяком, почекав, поки висохнуть, замотав у м’які онучі. Наче нічого, ходити можна. Вийшов, поснідав із чаєм, потім поговорив з вахмістром. Той на мапі показав, як проїхати до місця полювання.

– Якщо верхи та поспішати, то за дві години можна доїхати. А як не квапитися, то і всі чотири, – пояснив вахмістр. – Там будиночок є. Колись село було горянське, але немирні вони, то і прибрали їх звідти.

– А зараз як там місця, мирні? – спитав я.

– Та мирні, але ж гори, самі розумієте. Наче мирні-мирні, а потім вискочить кілька абреків із рушницями. Воно ж гори, ліси, сховатися будь-де можна. Краще самому туди не їздити. Як збираєтеся, то я вам двох козаків дам.

– Ні, дякую, я просто питаю, щоб знати. Завтра вже всі разом поїдемо, – сказав я.

Ще поспитав, а потім попросив коня, щоб до міста з’їздити. Дав мені вахмістр хорошого коня, закинув я манліхер за плече, поклав браунінг у кишеню, зайшов до Піменова.

– Ваша благородь, я до Туапсе поїду. Як прихистить якась добра душа, то, може, і заночую. За мене не хвилюйтеся.

– А полювання? – спитав купець. – Ми ж зранку їдемо.

– Та, якщо можна, без мене. Козаків багато, абреки при вас. Я по мапі подивився, наче нічого небезпечного, – збрехав я.

– А для чого це ти до міста з гвинтівкою зібрався? – спитав Піменов.

– Степане Кузьмичу, я вже бував у бувальцях на цьому Кавказі, тепер обережний зробився. Не тільки гвинтівка, але і браунінг при мені, і ніж. Стерегтися тут треба, такий вже край.

– Ну, може, ти і правду кажеш. Їдь. Завтра полювання, а післязавтра до Царицина поїдемо. Справ багато, досить відпочивати.

– Слухаюсь!

З тим і пішов я. Коли виходив, побачив, що одразу кілька автомобілів приїхало. Гості до Піменова. Просто так до нього не пускали, обшукували абреки і чоловіків, і жінок. Принизливо, але всі терпіли, бо або самі конверти привезли, або по конверти приїхали.

Поїхав я. Наче до Туапсе, а потім у гори узяв. Спочатку дорога широченька була, навіть два вози мені місцеві трапилися. Вози там були з двома великими, у зріст людини, колесами. Їхали на них горяни, зі мною віталися по-своєму. Я теж вітався – головою кивав. Кілька верст проїхав, а потім повернув на вузеньку доріжку над урвищем. Видно було, що їздили по ній мало, а як і їздили, то верхи. Бо он каміння осипалося, он дерево впало, а ніхто не прибирав. Кінь пройде – і добре. Їхав я, роззирався навколо, інколи зупинявся, діставав зошит і вдавав, що записую щось чи малюю. Нехай як хто бачить, то думають, що це я природознавець який, відпочивальник, якому на березі нудно стало, то забрався у гори.

Їхав тою дорогою довгенько, вона вже зовсім на стежину перетворилася, коли виїхав до галявини, на якій хата стояла, з колод складена, а поруч руїни кам’яних хат, які у Криму саклями називаються. Біля цілої хати метушилися козаки. Моїй появі здивувалися, взяли мене за благородного.

– Ви б, пане, тут не їздили самі, – сказав один з козаків.

– А чого?

– Та ведмеді тут є, вовки.

– Ведмеді? – здивувався я. – Ну, ведмеді не страшні, я ж верхи.

– Так коня ведмідь може налякати – і полетите у провалля тільки так.

– І то правильно. А чого ж не вполюєте того ведмедя?

– Та завтра приїде сам наказний отаман із товаришами, щоб його полювати. А потім відпочивати тут будуть. То ми готуємося.

Я пригостив хлопців цигарками, вони мене – чаєм. Розповіли, що до вечора треба їм скласти піч. Потім ту піч накриють брезентовим наметом, нагріють дровами, і буде лазня.

– Гості нагріються і потім у струмок холодний стрибатимуть. Он бачите, ми зі струмка каміння повитягували, то наче озерце маленьке вийшло, – показував козак.

– А що тут, братці, окрім ведмедів, є якісь небезпеки? Абреки водяться? – спитав я.

– Та останнім часом тихо.

– А то ж пишуть, що небезпечно на Кавказі, я по горах їду, і страшно мені.

– Ну, воно самому краще не їздити. Бо час від часу з’являються тут абреки. Два роки тому банк пограбували в Туапсе, а минулого року купця Бархуряна викрали. А так спокійно.

– Ну добре, тоді я далі проїду.

– А далі дороги вже немає. Стежина вузька, але нею лише пішки. І краще не їздити, бо зовсім глухі місця.

– Ні, пішки ходити не хочу, – відповів я. Ще посидів трохи, розпитав у який бік за ведмедем підуть. Виявилося, що долиною річки гірської.

Поїхав я з галявини, за ріг заїхав, з коня зліз і повів його до лісу. Здерся на гору, щоб можна було і село покинуте, і всю долину бачити. Коня прив’язав, дав йому вівса, а сам дістав хліба шматок та сала вудженого. Хороше сало кубанські козаки робили, от що значить наші люди. Поїв трохи, шинель простелив і влігся поспати. Подрімав, подивився у бінокль, нічого підозрілого не побачив, ще подрімав. Козаки біля хатини працювали, вже пічку склали, дров нарубали купу, поїли, тепер відпочивали. Троє з рушницями пішли кудись, мабуть, перевірити, чи не втік ведмідь. Я ще поспав, погодував коня, зводив його до джерельця поруч, потім прив’язав і сів дивитися. Темнішати почало, у горах це швидко. Коли остаточно смеркло, поліз на гору поруч. З неї навколо добре видно було. Придивлявся, чи не мигне десь вогник. Але темно і тихо. Довго я чекав, потім на горі і влігся, заснув. Вночі прокинувся, знову подивився навколо. Темно. Ще й під ранок прокинувся. І помітив сірий стовпчик диму на сусідній горі. Стовпчик той побув трохи і зник, а я йому зрадів, бо недарма ж сидів тут ніч.

Здерся на дерево і почав видивлятися ліс там, де бачив дим. Довго дивився, потім помітив папаху. Горяни. Скільки їх було, важко сказати, начебто двох бачив. З гвинтівками. Сиділи на іншому схилі ущелини, по якій мали вести Піменова до ведмедя. Зручне місце. Залп дадуть і втечуть лісом. Навряд чи їх хтось переслідувати наважиться у цих диких краях. А як і наважаться, то не наздоженуть.

Далі роздивлявся, коли побачив, що по схилу один дереться, що з боку Туапсе приїхав. Дуже поспішав, то не крався, а саме дерся. Прибіг до своїх, руками серед дерев замахав. Потім поїхав до Туапсе сам, а товариші його, яких виявилося з десяток, у гори пішли, залишивши місце засідки. Що сталося? Нічого не розумів. Подивився на козаків, а до них примчав вершник, щось розповідав. Козаки швиденько манатки зібрали, на коней повантажили і поїхали геть. Видавалося, що не буде полювання. А чого ж не буде? Погані були в мене передчуття. Узяв коня, повів до доріжки, потім скочив і помчав до Туапсе. По дорозі козаків нагнав.

– Чи вже вполювали ведмедя? – здивувався.

– Відмінили полювання, – відповіли козаки насуплені.

– Чого ж так?

– Та гостя вбили, заради якого полювання затівалося.

– Що? – нагнав я коня і вже аж летів до Туапсе. Лаяв себе, що у гори поперся, коли треба було поруч бути. Думав я, що абреки у горах вдарять, а воно вийшло інакше. Невже навмисно відволікали?

Примчав до дачі, а там купа народу, поліція, козаки, самого наказного отамана чекають. Розповіли, що стріляли в Піменова.

– Хто стріляв?

– Чоловік якийсь. Під виглядом візника пробрався на дачу, побачив Піменова і розстріляв із револьвера. Вбив би на місці, але абреки затулили собою купця.

– Так живий він?

– Був живий, але три поранення. Повезли його до військового шпиталю. І двох абреків, бо вони теж поранені.

– А той, хто стріляв?

– Убитий.

– Хто він?

– Та бозна, з вигляду русачок. Його теж до шпиталю повезли, у морг.

Поїхав я до шпиталю. Там мене не хотіли пускати, але хтось пояснив, що я радник Піменова, і пропустили. Лікарі сказали, що купець живий, але стан важкий.

– Два поранення легкі, а ось третє – у шлунок. Важко щось сказати, – розповів мені лікар, який був на операції.

З абреків один був мертвий, а другий тільки крові добряче втратив. Я сходив до моргу, щоб подивитися на вбитого. Років тридцяти чоловік, із короткою борідкою і русявим волоссям, хрест на ньому, справді схожий на руського. Тільки ось вуха дивні. Знайшов я лікаря, привів, показав.

– Що це з вухами таке?

– Обмороження. Довелося частково ампутувати. У нас кілька таких було, з Карпат. Там узимку були сильні морози, дуже багато обморожених. Цей із них, – одразу сказав лікар.

– Думаєте, з армії? А може, цивільний?

– Ні, ось бачите, шрам, це від багнета австрійського. Таки військовий.

– Але не з вашого шпиталю?

– Ні, не з нашого.

Пішов до поліції. Розмовляти зі мною ніхто не хотів, усі перелякані, бо ж начальства наїхало багато, скандал величезний – на дачі наказного отамана ледь не вбили військового постачальника! Однак я одного урядника відвів, запросив до трактиру, там посадив в окремому кабінеті, замовив горілки та гарячих закусок, ось і пішла розмова. Виявилося, що у мертвого документів із собою не було. Вдалося з’ясувати, що прибув він потягом з Ростова ще два дні тому, зняв кімнатку в місті, господарю сказав, що прибув на оздоровлення.

– Покрутився тут, мабуть, розвідував щось, потім напав на візника, оглушив його, зв’язав, сам узяв віжки і поїхав на дачу, – розповідав урядник, після кожної чарки все охочіше. – Охороні сказав, що його викликали гостей відвезти. А там гостей було повно, і пропустили його. Зараз козаків заарештували, допитують, чи не були у змові. Але, здається, просто ґаву спіймали. Нападник проїхав усередину, а купець якраз із гостями повертався після прогулянки парком. Візник вихопив револьвер. Якби одразу почав стріляти, то вбив би, але трохи затримався, абреки встигла купця затулити. Потім уже стріляв, але лише поранив. Ну а абреки його застрелили. Там ще дівку поранили.

– Що за дівка?

– Хористка, Настя звуть, із місцевих. Вона у повітовій лікарні.

– Жива? – спитав я спокійно, наче анітрохи те мені не цікаво.

– Жива.

– Ну й добре. Що ж, смачного.

– Може, вип’єш зі мною? – запропонував урядник.

– Та іншим разом.

– А ти Чорного людина? – спитав урядник. Чорним Піменова називали. Казали, що таке прізвисько в нього було, бо займався темними справами. Прізвище ж його від народження було Гусаков. Але коли пішов угору, то Гусаков здалося йому занадто мужицьким, заплатив і став Піменовим.

– Так, його, – кивнув я.

– Кажуть, на нього вже замахи робили…

– Всяке кажуть.

– Якісь офіцери його приговорили, – прошепотів урядник.

– Офіцери? – здивувався я.

– Ну, плітки такі ходять. Цей нападник теж, мабуть, офіцер.

– Чому так думаєш?

– Бо сліди поранень, воював він.

– Може, солдат? – спитав я.

– Усі зуби цілі. У солдата хоч як, а пара зубів вилетить при муштрі, – слушно зауважив урядник.

– І то так, – погодився я. – А за що офіцери Чорного могли приговорити?

– Та звідки ж я знаю? Кажуть так.

– А що ще кажуть? Про абреків нічого не чутно?

– Яких абреків? – підозріливо подивився на мене, аж чарку відставив.

– Я за містом їздив, бачив цілий загін. При гвинтівках, у папахах.

– Ну так, почали тут їздити, кілька днів уже. А тобі то що?

– Та нічого. А хто такі, відомо?

– Та, може, контрабандисти, вантаж із Туреччини чекають.

– А може, ще хтось?

– Ну, може… – Урядник випив, а я на стіл червінець виклав. Урядник зацікавився, узяв гроші, нахилився до мене і прошепотів:

– Кажуть, що Туташхіа у наших краях з’явився.

– Хто такий?

– Та відомий грузинський абрек. Усі думали, що вбили його, а він живий виявився.

– А чим відомий?

– Тим, що ніхто його спіймати не міг. Ну і тим, що не за гроші він.

– Абрек і не за гроші? – здивувався я. – З бунтівників, чи що?

– Ні, не політичний, абрек. Але може людину викрасти, а потім відпустити.

– Як?

– Скаже, що хороша людина, і відпустить. А іноді так буває, що схопить і викупу не схоче, застрелить. Мовляв, погана людина – і все.

– І що йому в Туапсе треба? – поцікавився я.

– Та бозна. Але всі жмикрути місцеві бояться. Хто зміг – поїхав із міста, інші під охорону попросилися. У шпиталі військовому цілий поверх зайняли, щоб перечекати. А Чорний твій про Туташхію цього не згадував?

– Ні, перший раз чую про такого. А чому Чорному про цього абрека згадувати?

– Та, кажуть, були в них якісь справи.

– Що за справи?

– Не знаю напевно. Подейкують, що Туташхіа вбити Чорного хоче, а за що, бозна.

– А той Туташхіа, він у місті ховається? – далі розпитував я.

– Навряд чи. Скоріше, десь у горах. Кажуть, із ним ще абреків з десяток. Якусь велику справу готують.

– Чого ж про це нас не повідомили? – здивувався я.

– А хто насмілиться? Ви ж гості наказного отамана. Йому скажи, то він і голову зніме, кричатиме, хто тут господар – він чи абреки якісь. То всі й мовчали, сподівалися, що пронесе. А тут той дурник вискочив, незрозуміло звідки.

Ще побалакали, і пішов я. Кортіло мені дуже до лікарні, співачку провідати, але мусив бути у шпиталі. Побачив, що абреки біля дверей стоять. Загинув Аслан, поранений був Ібрагім, а вціліли ті двоє, нові. Підозріло якось. Вирішив за ними стежити. Вони чергували біля дверей, потім їх козаки змінили. Абреки у місто пішли. Спочатку зайшли в якийсь трактир, на гірський лад зроблений, поїли там. Потім один в один бік, а другий – в інший. Розбіглися. Я пішов за тим, який старший був. Може, не бігатиме багато. Погуляв він містом, кілька разів озирнувся, мабуть, боявся, що стежать за ним. Потім звернув у вузький провулок. Не люблю я таких провулків, бо там ховатися ніде. Відпустив його трохи і почав скрадатися. Спочатку подумав, що упустив, а потім почув, що собака попереду загавкав. Біля саклі одної, виноградом обплетеної. Стояла та сакля осторонь від вулиці, на самому краю яру, зарослого чагарниками. Навколо саклі галявина, трава викошена, не підійдеш. Довелося обійти і на краю ярка сховатися. Подумав, що коли передавав абрек комусь звісточку, то побіжить гонець у гори.

І справді, за чверть години вискочив із саклі хлопчик років дванадцяти і побіг швиденько у гори. Дитина. Аби дорослий був, я прихопив би, допитав би, або сам, або з тлумачем. Але дитину хапати недобре якось було. То пропустив. Далі у кущах сидів. Ну, думаю, зовсім здичавів, у лісі ночую, в кущах удень сиджу. Але що поробиш.

Десь за годину хлопчик назад прибіг. Важко дихав, швидко біг. Значить, недалеко абреки від міста. І щось задумали. Посидів я ще трохи – і хамелю-хамелю, до Туапсе. Спочатку до шпиталю. Там сказали, що Піменов живий, опритомнів і про мене питав. Кинувся в палату – козаки кажуть, що лікар наказав нікого не пускати. Пішов до лікаря, пояснив, що треба мені, він дозволив. Попросив тільки недовго і щоб пораненого не хвилювати. Зайшов я до палати. Піменов лежав блідий і насуплений.

– Дозвольте доповісти? – спитав у нього. Він кивнув. Я доповів про стрільця, про абреків не сказав, бо ж до пуття нічого не знав. Піменов вислухав.

– Ви той, Іване Карповичу, більше мене не залишайте. Бо бач без вас як.

– Добре, буду поруч.

– І охорону б мені посилити. Аслан мертвий, Ібрагім поранений, тільки двоє залишилися, але їм я не дуже довіряю.

– Чому? – спитав я.

– Бо не знаю їх. Вони з аулу Аслана, він казав, що надійні хлопці. Ну, коли я їх до Москви посилав, вони все добре зробили. Але довіра починається, коли ти сам людей у справі бачив.

– Можу порадити двох хлопців для охорони. Тільки вони зараз на фронті, не знаю, чи можна їх звідти дістати.

– Можна. Що за хлопці?

Я йому про Четверга та Андрія розповів.

– Бійці що треба. Я б із такими нічого не боявся.

– Напишіть їхні прізвища і в якій частині служать. Я їх викличу в тил. А поки будьте поруч зі мною. Щоб я не нервував.

– Буду поруч, – кивнув я і подивився на купця. – А ви про розбійника Туташхію щось чули?

– Що?! – Піменов аж підхопився, застогнав, і побачив я в його очах страх. Не переляк, а страх, який переповнює всю людину і вигризає їй душу.

– Тихо, тихо, тихо! – заспокоїв я, схопив Піменова і притиснув до ліжка. – Лежіть, вам не можна нервувати.

– Що ти знаєш про Туташхію? – спитав він.

– Ходять чутки, що він у місті. У вас були з ним якісь справи?

– Він хотів мене вбити! – прохрипів купець.

– За що?

– Бо я помстився за одного з убитих ним фабрикантів. Знищив усю його банду. Думав, що знищив і самого абрека, але він якимось дивом вижив!

Піменов тремтів, йому зробилося зле, я покликав лікаря. Той, коли побачив стан пораненого, злякався і вигнав мене. Потім я чув, що Піменов наказав готувати від’їзд. Лікар казав, що йому не можна зараз рушати в дорогу, але Піменов почав кричати. Коли він кричав, люди завжди слухалися його.

Я сидів поруч до вечора, потім абреки прийшли. Спокійні, впевнені, нічого по них не скажеш. Стали під дверима палати. Ще на поверсі пост і весь шпиталь оточений сотнею козаків. Охороняли дуже добре. Я пішов до лікарні повітової, знайшов дівчину. Її поклали в якомусь холодному флігелі зі щілястими вікнами і стелею, вкритою пліснявою. Продавлене ліжко, брудна постіль.

– Привіт! – Вона чомусь зраділа мені.

– Я зараз, – сказав їй і пішов шукати лікарів. Міг би просто погрожувати іменем Піменова, але не хотів ризикувати її здоров’ям. Дав грошей, і вже за кілька хвилин санітари перенесли її до іншої палати – світлої, теплої, зі зручним ліжком.

– Дякую, це, мабуть, дорого коштує, – хвилювалася дівчина.

– Не переймайся. Як ти?

– Добре. Лікарі кажуть, що легені не пошкоджені.

– Це головне, співачці потрібні легені.

– Я не співачка, я – хористка. – Вона зітхнула. – А як хоч вас звати? За кого мені молитися?

– Молися за себе. Тобі дуже пощастило, а то могла б і загинути від куль того божевільного.

– Він не божевільний, – сказала вона, а я здивовано подивився їй в очі.

– Ти знала того чоловіка, що стріляв у Піменова?

– Він винаймав кімнату в мого брата. Ми кілька разів бачилися, навіть поговорили трохи, – кивнула Настя.

– Він щось розповідав про себе?

– Ні, він здебільшого мовчав. Був якийсь дивний. Завжди сумний, тихий, натягав щосили капелюх на голову.

– Він сказав, як його звати, звідки він?

– Ні, він був такий самий загадковий, як і ви. Коли приїхав на дачу у вигляді візника і вихопив револьвер, то впізнав мене серед гостей, на мить зупинився. Завдяки цьому ваш пан залишився живий. Бо абреки встигли його прикрити.

– Той чоловік, може, надсилав якісь листи чи телеграми?

– При мені ні. Але він закопав щось на городі.

– Що? – Я відчув, як серце забилося.

– Мій племінник бачив. Уночі. Брат вирішив нічого не говорити, бо прийде поліція, перериє все…

– Як звати племінника? Мені треба подивитися. І не бійся, ніхто нічого не дізнається, – запевнив я.

Вона сказала. Я узяв її за руку.

– Сподіваюся, що ще почую твій спів. Але поки що нікому не розповідай про мене. Що я приходив і піклувався. Мовчи про це.

– Чому?

– Бо я небезпечна людина. Одужуй.

З тим пішов, знайшов хату її брата. Той спочатку почав казати, що нічого не знає, але червінець все змінив, він навіть ліхтар тримав, коли я копав землю. Зовсім неглибоко, бляшана коробка з-під чаю. У ній були документи на ім’я уродженця Смоленська Петра Сєннікова, підпоручника, списаного у запас за станом здоров’я. Останнім місцем служби був перший фінляндський стрілецький полк. Фотографія його офіцерів. Портретна фотографія Піменова, складена удвоє. Фотографія жінки і двох дітей. Я все забрав, дав господарю ще червінець і порадив забути про те, що він бачив.

Повернувся до шпиталю. Там мене повідомили, що вже вранці Піменова вивозитимуть із Туапсе, бо залишатися тут він категорично не хотів, попри застороги лікарів, які казали, що його стан іще тяжкий. Він знову покликав мене.

– Він хоче мене вбити! Але я обдурю його, обдурю! – шепотів Піменов і весь смердів жахом. – Для мене готують паровий катер. Але я поїду потягом! Невеличкий ешелон, ніхто і не помітить! Я обдурю його! Не дістане!

– Ніяк не дістане, – погодився я. – Абреки ваші про цю хитрість знають?

– Ні, вони думають, що я пароплавом попливу. В останню мить довідаються. А ти їм не довіряєш? – Коли Піменов хвилювався, то переходив зі мною на «ти». Зараз ось дуже хвилювався.

– Та чого ж, довіряю, – сказав я.

– Довіряй, вони – надійні хлопці. Поїдеш зі мною потягом. Підеш до паровоза, подивишся за машиністом.

– Добре.

Піменов наказав ночувати в його ж палаті. Спав неспокійно, хрипів, стогнав, крутився. Я ж не спав зовсім, до самого ранку, коли кортеж із трьох автомобілів поїхав до причалу, де чекав паровий катер. У авто був якийсь чоловік на ношах, що зображав пораненого. Піменова ж повантажили у непримітний візок і відвезли на новенький вокзал. Там на дальній колії, яка заходила в ангар, нас чекав невеличкий состав – паровоз, який стояв на вулиці, тендер, вантажний вагон, пасажирський і ще вантажний. Піменова занесли у пасажирський вагон, абреки були поруч. Я ж, як і домовлялися, пішов до паровоза. Ми трохи почекали, а потім рушили з місця. Виїхали з ангара, рухалися неквапливо, машиніст пояснив, що колію тільки-но проклали, ще навіть не було урочистого відкриття, тож цей виїзд був пробним.

Ми викотилися за місто і поїхали серед гір. Волів би їхати швидше, однак машиніст казав, що не можна. Залишалося сподіватися, що абреки не встигли переказати своїм про зміну планів. Інакше буде погано. Я перевірив свій манліхер. У кишені дві гранати, у наплічнику сотня набоїв. Повоюємо, як треба. Потрапляти у полон до горян я не збирався. Вже одного разу був, досить.

Ледь тяглися серед гір та лісів по безлюдній місцевості, минули маленьку станцію, на якій був лише будиночок обхідника, ще не житловий. Знову гори, і тут потяг почав гальмувати.

– Дерево, – сказав машиніст. Анітрохи не здивувався. – Тут частенько падають на колію.

Я визирнув. Справді дерево. Великий бук, що лежав прямо на рейках. Паровоз зупинився перед ним, кочегар кинув лопату, дістав сокиру і пилку.

– Допоможеш нам? – спитав машиніст.

– Так, зараз, – кивнув я.

Озирнувся навколо. Здавалося мені, що недарма дерево впало просто на колію. І одразу ж стукіт копит. Із лісу вискочив загін вершників. Абреки. Десятків зо три. Вони помчали до потяга. У Піменова було лише двоє абреків, я третій. Цього замало було для бою. І чому абреки не стріляли по нападниках? Невже зрадили свого господаря? Тоді я один проти всього загону? Подумав, що можна зараз непомітно зістрибнути і спробувати втекти. Я обіцяв охороняти Піменова, але не обіцяв накладати за нього головою! Вже збирався стрибнути з паровоза, коли гучно пролунав наказ: «До бою!» Якісь удари, наче сокирою по дереву, вигуки. Я озирнувся і побачив, що загін зупинився десь за сотню кроків від колії. Нападники ставили дибки коней, наче зупинені невідомою силою. Я визирнув і побачив, що стінки вантажних вагонів вивалені, а за ними виявилися платформи, на яких лежали мішки з піском. За мішками стояли кулемети. По два кулемети в кожному вагоні, а ще стрільці. Ось що зупинило абреків!

– Туташхіа, здавайся! – крикнув офіцер, який ховався у вагоні. – Здавайся, інакше потрощимо всю вашу банду!

Це була не просто погроза. Щоб утекти, горянам довелося б скакати угору відкритим схилом, де їх легко було б перестріляти з кулеметів. Нападники готували засідку, але потрапили у неї самі! Я закрутив головою від здивування. Цей Піменов виявився ще хитрішим, аніж я думав! Ризикнути, використати самого себе як наживку! Ну, хитрун! Я зрозумів, що недооцінював його. Нападники були приречені. В них було два варіанти: або загинути, або здатися у полон.

– Кинути зброю, – закричав офіцер. – Рахую до трьох! Потім відкриваємо вогонь! Раз!

Горяни переглядалися між собою. Вони були досвідчені бійці і добре розуміли, в якій ситуації опинилися.

– Два! – Офіцер підняв руку, я побачив, як напружилися солдати. Вони не лякали, а справді збиралися відкрити вогонь, якби горяни не склали зброю.

Офіцер ось-ось мав сказати «три», коли пролунав вибух. Потужний вибух, від якого земля затрусилася під ногами, мене підкинуло, я вдарився головою і знепритомнів. Опритомнів згодом. Лежав на підлозі паровоза, чомусь похиленого. Почув голоси. Горяни розмовляли по-своєму. Зібрався з силами, підвівся. В голові гуло, обличчя було у крові. Визирнув і побачив, що від вантажних вагонів ешелону нічого не залишилося, а пасажирський збило з колії і перевернуло. Мене ж урятував тендер з вугіллям, який прийняв на себе вибух, теж злетів із колії і потягнув за собою паровоз. Але той був занадто важкий і лише нахилився.

Крики. Я побачив, як абреки витягли охоронців Піменова. Ті були всі у крові, прибиті вибухом, майже не пручалися. Їх тягли як ворогів, а не як друзів. Кинули перед якимось абреком, що сидів верхи. Нападники щось доповіли своєму ватажку. Чомусь розводили руками, лупцювали ногами піменовських абреків, наче були чимось невдоволені. Ті почали щось лопотати, здається, просили пощади. Головний абрек щось спитав. Піменовські закрутили головами. Головний абрек скривився і махнув рукою. Його поплічники перерізали охоронцям горлянки. Зробили це вміло, ось уже два трупи охоронців. Я не розумів, де Піменов. Побачив свій манліхер, що лежав поруч, узяв його і прицілився. Просто у голову ватажку. Не знав, для чого це зробив. Не знав, чи стрілятиму. Просто прицілився.

Несподівано ватажок нападників подивився на паровоз. Не знаю, як він здогадався, що я тримаю його на прицілі, але здогадався, і я знав, що він здогадався. Неквапливо підняв руку і наказав своїм їхати геть. Його абреки здивувалися, мабуть, перепитали, ватажок повторив. Сам не рухався, але його наказ виконали. Видно було, що поважали цього чоловіка, невисокого, худого, горбоносого, зі спокійним поглядом. Абреки поїхали геть, а він сидів спокійно на коні. Почекав, поки його люди піднімуться схилом і заїдуть у ліс.

– Хто ти? – спитав мене поганою російською. Я тримав його на мушці.

– А ти хто? – спитав я.

– Ти знаєш, хто я.

– Туташхіа? – здогадався я. Він кивнув.

– То хто ти? – спитав ватажок.

– Іван Карпович Підіпригора, – відповів я чесно, бо брехати не хотів.

– Той самий?

– Той.

– Чому ти не вб’єш мене? – спитав абрек. – За мою голову пропонують велику нагороду.

– Я не люблю вбивати.

– Чому ж тоді ти служиш дияволу?

– Я служу купцю Піменову.

– А він і є диявол.

– Він загинув?

– Ні, його не було у вагоні.

– Як? – здивувався я. – Я бачив, як його заносили!

– А потім винесли. Він готував пастку для мене, але сам ризикувати не схотів. Послав цих мерзенних шакалів. – Горянин кивнув на вбитих охоронців.

– Хіба вони не працювали на тебе?

– Вони хотіли втертися у довіру, щоб потім заманити мене і вбити. Чорний боявся мене і знав, що я не забуду його і помщуся. Вирішив мене вбити. Спочатку на полюванні.

– Як він міг би тебе вбити серед гір? – здивувався я.

– Його люди заклали вибухівку під місцем, де ми планували робити засідку. Я б чекав, коли Чорний піде за ведмедем, а Чорний висадив би мене у повітря.

– Але ти знав про його наміри!

– Я знав, що він сам диявол і його не можна вбити так просто. І я знав, що він прив’язує до себе своїх охоронців, прив’язує кров’ю, щоб вони були віддані йому.

– Про що ти говориш? – спитав я.

– Він разом із ними вбивав! – сказав абрек.

– Кого? – не второпав я.

– Дівчат.

– Дурниці! Я ж був його охоронцем і знав би про це! – не повірив я.

– Ти був із ним весь час? – спитав він.

– Майже.

– Весь чи ні?

– Ну, інколи я їхав першим у інше місто, щоб там усе перевірити.

– А він залишався зі своїми шакалами? Поїдь у ті міста, де ви були, і дізнайся, чи не знаходили там тіла закатованих жінок! – крикнув Туташхіа.

– Що? – хрипко спитав я.

– Він підсилав тобі жінок?

– Вони самі приходили.

– За його наказом. А ти знаєш, що з ними було далі?

– А що з ними могло бути?

– Він убивав їх.

– Для чого? – Мені зробилося зле.

– Бо він любив убивати. Жорстоко вбивати. Вбивати знову і знову, бо йому завжди було замало їхньої крові, жаху і плачу! Він убивав вже кілька років. Чому, думаєш, я хочу помститися йому?

– Чому?

– Він убив мою зведену сестру. Він думав, що це просто дівчина, яких він убивав безкарно. Але я поклявся помститися. Тому він намагався не показуватися на Кавказі. Бо знав, що я не можу поїхати звідси. Потім на мене був замах. Усі подумали, що я помер, але людина не може померти, коли не зробила того, що мусить. Я вижив. І тут він з’явився, підіслав до мене своїх шакалів. Вони просили грошей і обіцяли продати його. Я б повірив. Але я знав, що він – сам диявол, а диявола вбити непросто. А ще я знав, що він убиває не сам, а разом зі своїми охоронцями, щоб прив’язати їх кров’ю. Його охоронці, вбивши раз, починали бажати вбивати далі й тому служили своєму панові віддано. Я здогадався про це і вирішив обдурити Чорного. На полюванні я б сидів в іншому місці і вибух не зачепив би мене. Я б убив його. Але у Чорного хтось стріляв.

– Ти не знаєш, хто?

– Ні. У багатьох були причини помститися йому. Він же вбив десятки, якщо не сотні жінок.

– Але для чого він запросив мене? Для чого підсилав тих жінок мені, а потім убивав?

– Бо він любить гратися! Диявол завжди любить гратися. Він легко дурить слабких, але йому цікавіше забавлятися з сильними.

– То він грався зі мною? – закричав я.

– Так. Йому подобалося мати найкращого сищика імперії за дурня! За його задумкою ти мусив би вбити мене, якби не допомогла засідка. – Абрек кивнув на рознесені вибухами вагони. Серед них валялися тіла вбитих солдатів, розтрощені кулемети.

Я зістрибнув з паровоза. Підійшов до абрека. Не цілився в нього.

– Я перевірю все, що ти сказав. Якщо це правда, тобі не доведеться мститися. Це зроблю я. А поки вистрель у мене. Бо буде підозріло, якщо всі загинули, а я цілий.

Він дістав револьвер. Я показав на бік.

– Сюди.

Він вистрелив. Боляче, кров. Я теж вистрелив кілька разів. У повітря.

– Тепер їдь.

– Він дуже небезпечний, – сказав абрек.

– Я теж, – скривився я, а він покрутив головою.

– Не грай з дияволом. Бо навіть якщо виграєш, можеш заляпатися його брудом.

– Я не гратимуся.

– Бувай, брате, – сказав він мені.

– Бувай, брате.

Він розвернув коня і помчав до лісу. Я заліз у пасажирський вагон. Ані нош, ані Піменова. Його винесли ще на вокзалі. Хитрун, хитрун. Подивився на вантажні вагони. По два кулемети і ще по кілька стрільців. Вони знесли б абреків, якби ті не виявилися розумнішими і не заклали вибухівку під рейками.

Я пройшовся до дерева, що лежало на колії. Ані машиніста, ані кочегара не було. Мабуть, утекли, як тільки пролунав вибух. Я вимацав себе кров’ю і сів чекати. Десь за півгодини приїхали на дрезині козаки, відвезли мене до шпиталю. Я розповів, що був у паровозі, після вибуху знепритомнів. Коли опритомнів, то побачив, що нападники вже їдуть геть. Вистрелив, поранив одного з них і сам отримав поранення. Поліція була перелякана, козацьке начальство теж. Вирішили сповістити Петербург, що потяг завалило каменепадом. Про вибухи не згадували. Піменова попросили їхати звідси, бо ж із ним були самі неприємності.

– Іване Карповичу, зранку відпливаємо! – сказав Піменов. Аж посірів, зробився нервовий, мабуть, не чекав, що Туташхіа виявиться таким хитрим. – Як вам вдалося вижити?

– Просто дивом. – Я ошелешено закрутив головою.

– Як ті абреки не здогадалися паровоз перевірити?

– Вони бачили, як тікали машиніст із кочегаром, не подумали, що там міг бути ще хтось. А як ви здогадалися не їхати?

– Відчув. Господь мені допомагає! Будьте при мені, Іване Карповичу. І на крок не відходьте. Ви ж тепер мій єдиний охоронець!

– Добре. Що робитимемо далі? – спитав я.

– Попливемо звідси. Катер готовий, – сказав купець.

– Тоді я сходжу до порту, перевірю, чи все там спокійно. Я швидко збігаю і повернуся.

– Ви ж поранені!

– Легко, мене, мабуть, теж Господь береже, – запевнив я.

– Добре, – кивнув він.

Але пішов не в порт, а до лікарні. Настя спала. Поклав долоню їй на губи, притиснув. Вона злякалася, але мене пізнала. Показав, щоб мовчала. Кивнула. Я руку прибрав.

– Оце лист до Ксенії Пяльцевої. Вона мене знає і виконає моє прохання послухати тебе і допомогти. Зараз же одягайся і їдь звідси. Нікому нічого не кажи. Зрозуміла? – пошепки спитав я.

– Так, – перелякано кивнула вона.

– Ось тобі гроші на перший час. Не кажи, хто ти і звідки, братові теж не пиши, щоб ніхто не знав, де ти.

– Що трапилося?

– Поки нічого, але може трапитися страшне. Тобі загрожує небезпека. Врятуєшся лише коли зробиш все, як я сказав. Зрозуміла?

– Так, – кивнула вона.

– Бувай, Настю, сподіваюся, ще побачимося.

Так само потайки, як приходив, і пішов від неї. Повернувся до шпиталю. Вранці Піменова повантажили в авто, відвезли у порт, там – на паровий катер і відправили до Севастополя. По дорозі йому стало зле, лікар, який поїхав з нами, дуже злякався. Але Піменов вижив. У Севастополі поселився в окремому будинку флотського санаторію, де до його послуг були найкращі військові лікарі. Виписати з фронту Четверга та Андрія він так і не зміг чи, скоріше, не схотів. Я не наполягав. Найняв двох хлопців із кримінальної поліції, які тепер чергували під його дверима. Сам же ходив по території, а також потайки писав багато листів, які таємно відправляв з пошти від чужого імені.

Стеження за санаторієм я помітив одразу. Двоє чоловіків намагалися бути непомітними, але для досвідченого ока їхня поведінка була кричущою. Крутилися поруч два дні. Я простежив за ними. Жили вони неподалік від порту в невеличкій хатинці, яку винаймали у татар. Їх було четверо. У одного вуха завжди були прикриті капелюхом, другий накульгував на дерев’яній нозі, ще в одного не було трьох пальців на лівій руці. З виправки в них було видно людей військових. Якось я дочекався, коли вони підуть, зайшов до їхньої хати, перевірив речі. В них були офіцерські нагани і документи списаних у запас нижніх офіцерських чинів того ж таки першого фінляндського стрілецького полку. Навіть фотографію схожу знайшов, яка була у вбитого у Туапсе стрільця. Я заліз на горище, пробив дірку, щоб краще було чути. Вони повернулися по обіді й почали обговорювати план. Досить непоганий. Вони вже роздобули одяг санітарів і знали, де взяти віз із червоним хрестом на боку. Один мав удавати пораненого і лежати на ношах під ковдрою. Там само збиралися сховати зброю. Вони планували проїхати у двір шпиталю, взяти ноші і понести пораненого до одного з корпусів. Це не мусило викликати підозр. Але по дорозі вони звернули б до будинку, де жив Піменов. Вони знали, що перед будинком завжди чатувало двоє матросів. Їх планували обеззброїти, після чого зайти до будинку. Там наставити нагани на охоронців Піменова. Обеззброїти їх, зв’язати, потім зайти до Піменова, схопити його, загорнути у гамівну сорочку і вивезти за місто, де судити і розстріляти. От саме так, не просто вбити, а з судом.

Хлопці розподіляли свої ролі. Спокійно говорили про те, що коли щось піде не за планом, то треба хоч як убити Піменова, а потім уже застрелитися самим. Це не було схоже на порожні балачки. Вони випили чаю, їсти з них ніхто не схотів, пішли по віз. Я ж повернувся до шпиталю і став чекати. Вони прийшли увечері, один грав фельдшера, двоє несли ноші з уявним пораненим. Ткнулися до будинку, де був Піменов. Матроси сказали, що сюди не можна. Вони позіхали, їхні гвинтівки стояли поруч, небезпеки не чекали. Тому коли їм приставили нагани до голови, пручатися не стали, підняли руки. Їх завели всередину. Двоє залишилося в’язати солдатів, а двоє, в халатах санітарів, підійшли до охоронців. Ті теж не чекали небезпеки, різалися собі у карти. Револьвери до голови, підняті руки. Вмирати охоронці не поспішали. Поки ці двоє зв’язали охоронців, я зв’язав двох нападників, які займалися матросами. Потім зв’язав і інших двох. Затяг усю четвірку в свою кімнату, двері до будинку зачинив. Поплескав по щоках, почекав, поки опритомніють. Вони побачили мене і дуже здивувалися.

– Хто ви такий? – спитав один з них.

– А хто ви такі?

– Де Чорний?

– Він міцно спить після подвійної дози снодійного. Я знову запитую, хто ви такі?

– Ви його охоронець?

– Мені повторити своє запитання втретє?

Вони перезирнулися.

– Ви не викликаєте поліцію… – сказав один, той, що був без пальців на руці.

– Поки що ні, але змушений буду це зробити, бо ви ж таки неввічливі. Востаннє запитую: хто ви?

– Ми – офіцери першого фінляндського стрілецького полку.

– І що ви тут робите?

– Ми прибули на Севастополь для лікування.

– Я не про Севастополь, я про цей чудовий будинок.

Вони дивилися на мене.

– Хлопці, якщо не хочете говорити, не треба. Я викличу поліцію, і нехай вона з вами розмовляє.

– Ви працюєте на Чорного?

– Я працюю сам на себе.

– Тоді відпустіть нас, – сказав один.

– І дайте нам його вбити, – сказав другий.

– Вбити? За що? – спитав я.

– За те, що він зробив.

– І що він зробив?

– Він убив наших бойових товаришів.

– Він? Убив? Наскільки я знаю, він займається торгівлею, – посміхнувся я і почухав приклеєну бороду.

– Він один з найбільших постачальників армії! І він був винний у тому, що наш полк втратив дві третини особового складу!

– Як він міг бути винним?

– У чобіт, які він постачав, виявилися картонні підошви, його шинелі були з гнилого сукна, його валянки розлізлися майже одразу. Наші позиції були у Карпатах, серед лісів та гір, вдарили морози, а ми були голі та босі. Від куль та снарядів ворога загинуло сто дванадцять наших однополчан, а замерзло і вибуло через обмороження – сімсот двадцять офіцерів та солдатів! Він знищив нас у шість разів більше, аніж ворог!

– Чому ви думаєте, що винен саме він? – спитав я.

– Бо він був монополістом у постачанні на всю армію. Він отримував гроші і постачав непотріб, заробляючи на наших стражданнях, смерті і каліцтвах величезні статки. Ми сповіщали командування, але нас не чули. Ми писали скарги до Ставки, але їх не розглядали! Ми послали трьох наших офіцерів до Петербурга, але їх убили!

– Вбили? – скривився я.

– Дорогою. Начебто якісь грабіжники, які навіть не спробували забрати гаманці чи годинники. І тоді ті, хто ще залишався у полку, поклялися вбити Чорного, цю наволоч, яка купила за нашу кров право безкарно вбивати нас. Він дізнався про це, бо в наших рядах був зрадник. Чорний завів собі охорону. Коли наші товариші спробували вбити його, то гинули самі. Так було у Ярославлі, Києві і Туапсе. Тоді ми вирішили, що треба об’єднатися і діяти разом. Ми дізналися, що він був поранений і його перевезли до Севастополя. Ми приїхали сюди, розробили план, щоб викрасти його, судити і розстріляти. Ми б зробили це, але ви… Хто ви?

– Байдуже, – покрутив головою я.

– Ви викличете поліцію, нас судитимуть, але за нами прийдуть інші. Чорний все одно не житиме! Дайте нам це зробити! Він не заслуговує на те, щоб жити! Ми мусимо помститися за наших товаришів!

Вони дивляться на мене. Без особливої надії. Дарма.

– Зробімо так. – Я підійшов до одного з них і розв’язав. Потім наступних. Вони ошелешено дивилися на мене, потирали руки. – Ви підете зараз до сусідньої кімнати і візьмете там його. Вийдете, повантажите на візок і вивезете. Зробите те, що збиралися. Я порадив би вам не дуже дотримуватися процедури з судом. Повірте, його є за що вбивати. Потім ви зникнете. І забудете, що бачили мене, що я взагалі був. Зрозуміло?

Вони мовчки кивали.

– Добре. Ось ваші револьвери. А ось ножі. Але перш ніж ви підете, вам треба буде зв’язати і мене.

– Що? – здивувалися вони.

– Щоб мене не підозрювали. Зв’яжете і розіб’єте мені голову. Тільки делікатно, щоб крові багато, а череп цілий. Хтось може правильно вдарити?

– Я, – сказав чоловік із обмороженими вухами. – Я ходив у розвідку і знаю як.

– Ну і мені буде потрібна від вас одна послуга, – сказав я.

– Яка?

– Щоб ви відвідали декого у Москві і переказали вітання. Ось тут усі подробиці. Зробите? – Я подав їм аркуш паперу.

Вони прочитали, потім здивовано подивилися на мене.

– Послуга за послугу, хіба це не справедливо? – спитав я.

– Цей чоловік на таке заслуговує?

– Так само, як і людина в сусідній кімнаті, – запевнив я.

– Ми зробимо це.

– Добре. І ще одне, цього разу вже останнє прохання.

– Яке?

– Ви збиралися його розстріляти?

– Так, за вироком нашого суду.

– А чи не здається вам, що це занадто легка кара для цього покидька? До того ж постріл можуть почути.

– А що ви пропонуєте? – спитали мене.

Я озвучив – вони перелякано подивилися на мене.

– Я можу запевнити вас, що навіть ця кара залегка для нього. Бо цей чоловік винен не тільки в смерті ваших товаришів, а і в загибелі інших безневинних людей. Страшній загибелі. За яку мусить хоч якось відповісти.

Вони замислилися.

– Добре, ми зробимо, як ви кажете.

– Тоді вперед. У нас небагато часу.

Вони зв’язали мене у моїй кімнаті, вдарили. Таки трохи занадто, бо я знепритомнів. Коли отямився, виповз у залу. Побачив, що двері до палати Піменова відчинені. Почав лізти до виходу. Поруч заборсався один з охоронців. Він теж був із кляпом, кричати не міг. Ми з великими зусиллями виповзли на вулицю. Там нас знайшли матроси, які прийшли змінювати вартових. Підняли тривогу, та було вже запізно. Піменова знайшли лише наступного вечора в одній з печер неподалік Севастополя. В нього був зав’язаний рот, і його посадили на палю. Він досить довго доходив. Може, навіть, чув, як його шукали, але подати знаку не міг. Щоб не роздмухувати скандал, у газети повідомили, що купець першої гільдії Степан Кузьмич Піменов помер від ран. Тим не менше і мене, і матросів, і охоронців Піменова прискіпливо допитували, спочатку поліція, а потім контррозвідка. Я стояв на своєму, що спросоння почув якийсь шум у залі, підвівся, озвався до охоронців, отримав по голові й знепритомнів. Матроси та охоронці теж не могли сказати більше. З них намагалися витягти якісь свідчення проти мене, але матросам та охоронцям стало відомо хто я, тому брехати проти мене вони не насмілилися. Слідство тупцювало на місці і нарешті затихло.

Між тим Піменова з великими почестями поховали у Москві, але за кілька днів пам’ятник висадили у повітря і більше не відновлювали. Я про це все читав у газетах, коли лікувався у військовому санаторії в Алушті. Лікарі казали, що поранення голови дуже серйозне, і обіцяли, що фронту мені тепер не бачити. Я не дуже радів, бо і без фронту примудрявся устрявати у такі пригоди, що боронь Боже.

Газету зі звісткою про висадження у повітря пам’ятника Піменову я спалив разом із цілою купою інших газет. У більшості йшлося про жорстокі вбивства жінок у різним містах імперії. Жахливо жорстокі вбивства. Частину з тих жінок я знав. Зокрема ту акторку, яку бив Піменов. Її теж убили. Всі вбивства сталися увечері. Я відбував до іншого міста, щоб усе там перевірити, а Піменов солодко чекав. Щоб потім ґвалтувати і різати живцем. Отримувати задоволення від того, що він водить за ніс найкращого сищика імперії. І він таки водив, він вигравав у мене раз за разом, дурив мене, мав за ідіота, потішався з моєї самовпевненості. Але він забув, що коли ти захоплюєшся красою своєї гри, коли вважаєш, що все продумав і всіх обдурив, щось може піти не так. А ти цього і не помітиш, поки не будеш конати на палі у темній печері, чуючи, як тебе шукають, але знайти не можуть.

Я спалив усі газети, розкидав попіл і вирішив викинути з голови цю справу. Сподівався забути про неї, як про страшний сон, який мусить назавжди залишитися у ночі.

Два монологи,

або

Сміятися краще останнім

Криму я тихенько провів усю весну, а коли настала літня спека, то попросився у гори, де було прохолодно. Познайомився з татарськими пастухами, що випасали череди овець на яйлах, у великих гірських степах, поїхав туди, щоб лікувати легені свіжим молоком. Жив разом із пастухами, гуляв то лісами, то яйлами, пив джерельну гірську воду, їв овечий сир, попивав вино, яке передавали мені друзі-лікарі. Засмаг, схуд, набрався сил, залікував рани. Військова контррозвідка про мене після історії з Піменовим наче забула, я ж намагався про себе не нагадувати.

Розумів, що ідилія ця може скінчитися у будь-який момент, і не здивувався, коли одного дня разом із пляшками вина та хлібом мені передали з узбережжя записку. «Іване Карповичу, прошу прибути Вас завтра до готелю „Чаша“ в Алушті. Номер сімнадцятий. Капітан Форсов», – було написано красивим рівним почерком. Я кинув записку до багаття. Капітана Форсова я запам’ятав добре ще з тієї зустрічі у Москві, після якої рушив на фронт. Нова зустріч з ним не віщувала нічого доброго. Але я вже так звик до неприємностей, що особливо не хвилювався. Сказав пастухам, що завтра їду, мабуть, надовго. Вони, такі вже гостинні люди, зарізали і засмажили ягня, ми добре посиділи з вином, а зранку я вже вирушив верхи до Алушти.

Одягнений був по-татарськи, засмаг, відпустив бороду, папаху натягнув на очі, ніхто б мене і не пізнав. Спустився до Алушти з гір, спитав про готель «Чаша». Він був у Професорському кутку, курортному передмісті Алушти. Поїхав туди, обдивився все навколо. Основна будівля з більшістю номерів і ще кілька будиночків по два-три номери. Сімнадцятий номер розташований в одному з таких будиночків, що ховалися серед дерев невеличкого саду. Переліз через огорожу і ніким не помічений пройшов до потрібного номера на першому поверсі. Другий поверх стояв порожній. Мабуть, через війну, відпочивальників було не дуже багато. Я постукав.

– Увійдіть, – почувся голос Форсова. Я зайшов. Капітан був у цивільному. Побачив мене і спочатку не впізнав. Потім засміявся.

– О, Іване Карповичу! Багатим будете.

– Ваші слова та Богу у вуха, Ваша благородь.

– Заходьте, сідайте, – запросив він мене, а сам зачинив вікна у номері.

Я пройшов і сів на стілець, що стояв перед робочим столом. Форсов усівся за стіл, розкрив шкіряну теку, дістав звідти купу аркушів, задоволено розклав їх перед собою, всміхнувся, подивився на мене. Він був у піднесеному настрої, через це мені було дуже неприємно.

– Що ж, Іване Карповичу. Пам’ятаєте, в останню нашу зустріч я казав, що цікава ви людина і я обов’язково вами займуся? – почав Форсов. – І я зайнявся, хоча не знайшов розуміння свого керівництва. Вони були впевнені, що взяли вас, наче бика за ніздрі, і міцно тримають. Мені теж так здавалося, але потім, Іване Карповичу, я запідозрив, що щось тут не так. Що ви ж дуже хитра людина, найкращий сищик імперії, самородок, переможець усіх відомих злодіїв, і ось вас прихопили і тримають на гачку, а ви не смикаєтеся. І я вирішив, що, можливо, ви просто хочете, щоб усі вважали, наче ви на гачку. Я дуже багато думав про вас, Іване Карповичу, і якось уночі мені відкрилося: коли ти вважаєш, ніби виграв у Івана Карповича, то це означає лише одне – ти програв!

– Вибачте, ваша благородь, щось я нічого не розумію.

– Розумієте, Іване Карповичу, добре розумієте! І от я став думати не з позицій того, що ми вас прихопили і тримаємо, а з позицій того, що вам із гачка треба зістрибнути. Що б ви робили для цього? Перш за все ви спробували б відвести удар від ваших дівчат на хуторі. Я так розумію, вас же ними шантажувало керівництво і контррозвідки, і охранки! Як це зробити? Треба переконати нас, що дівчата з хутора для вас неважливі. І ви охоче стрибаєте у гречку з Грунею, яку під вас підсовують мої колеги. Вони радіють і тріумфують, бо ж вважають, що тепер тримають вас під ковпаком, ще щільніше, аніж раніше. Але ж я знаю, що коли хочеться думати про тріумф над вами, треба розмірковувати про те, де ми програли. Бо ви майстер оманливих ходів! І якщо подивитися з цього боку, то виходить же прекрасна комбінація!

– Хто виходить? – перепитав я.

– Комбінація, Іване Карповичу, комбінація! Набір ходів. Ви побачили нашу наживку у вигляді Груні і охоче проковтнули її, але тільки тому, що вели свою гру!

– Груня дуже приємна жінка… – почав було я.

– Іване Карповичу, коли я зрозумів усе це, я вам аплодував! Це ж треба – так використати на свою користь зброю, спрямовану проти вас! Ви починаєте палкий роман із Грунею, пишете покаянного листа Єлизаветі Павлівні, яка влаштовує зразкову сцену ревнощів і пориває з вами відносини. У начальства жодних підозр, все й так зрозуміло для їхніх мізерних особистостей. Старому собаці засвербіло в сраці, Іван Карпович закохався у молоду дівку, що виходила його після поранення, і забув про все. Жодних підозр, тим більше, що Єлизавета Павлівна так добре вам підігрувала! З нею ви не зустрічалися, ваше листування ми відстежували, якось домовитися ви не могли. Отже, це була не гра, все відбувалося насправді! Пристаркуватий дядько, наляканий смертю, припав до молодухи, забувши про жінку, про доньку і про хутір! Класична картина! Але за всім цим моє начальство не помітило того факту, що ви зістрибнули з гачка! Принаймні частково! Ви ж побили наш головний козир – хутір – тим, що він тепер вам і не потрібний!

– Та потрібний, тільки мене не хочуть там бачити! – поскаржився я.

– Але моє начальство і не помітило, що втратило вас! Сенсом вашого життя стала Груня, наша шпигунка. Ви ж були так закохані в неї, а ми так міцно тримали вас через неї і її через її брата! Знову тріумф, повна перемога, але то лише позірно. Насправді ж ми програли! Бо Груня у наших руках була битим козирем. Вам було наплювати на неї, і коли б ми спробували шантажувати вас уже нею, то у нас нічого б не вийшло. Ви знали, що вона шпигунка, що вона працює на нас, і в будь-який момент могли нею пожертвувати. Замість важеля впливу у нас в руках залишилася дуля!

– Я любив Груню…

– Про це далі, Іване Карповичу, про це далі! – він зареготав у крайньому збудженні. – Бо несподівано ваша красива комбінація почала руйнуватися! У справу втрутилися почуття. Не думаю, що ваші. Ви ж найкращий сищик імперії, надлюдина з кам’яним серцем, ви б не досягли таких успіхів, якби були підвладні жалюгідним пристрастям! Думаю, що це Груня закохалася у вас. Закохалася по-справжньому, зі всією серйозністю. Вона натура схильна до самопожертви, і не виключаю, що вона зізналася, що працює на нас. Я навіть впевнений у цьому! І хотів би я бачити ваше обличчя, Іване Карповичу, під час цього зізнання! Це не було обличчя щасливої людини, бо таку красиву комбінацію, яку ви вкрай ефектно провели, тепер зруйновано. Вивівши з-під удару жінок із хутора, ви тепер мусили піклуватися про Груню. Одна справа, коли вона була шпигункою при вас, а інша – коли закохалася, у всьому зізналася, тепер ви стали відповідальним за неї! Бо ж я знаю цей ваш пунктик – заступатися за жінок, особливо за тих, які вас кохають. Ви їх жалієте, ви не можете їх образити, нашкодити їм. Це було у ваших історіях, які я читав, було й пізніше. Узяти хоча б той випадок у Юзівці, де ви вступилися за артистку, яку побив Піменов. Ви ризикували життям, бо він був п’яний, оточений своїм охоронцями, але ви все одно полізли захищати якусь зовсім незнайому вам жінку! Це багато чого про вас пояснює, Іване Карповичу. До речі, ви знаєте, що та актриса невдовзі загинула?

– Загинула? Як? – Я аж за серце схопився.

– Не треба прикидатися дурнем, Іване Карповичу. Думаю, що ви знаєте про її страшну смерть. Але про те згодом. Поки ж повернемося до Груні. Вона стала новим гачком для вас. Вам довелося розробляти нову операцію, як вивести з-під удару тепер і Груню! Ви пішли вже знайомою дорогою. Удали, що забули про Груню, як тільки дізналися про смерть тої артистки, Анастасії Кольцової. Мабуть, і волосся на собі рвали, таку трагедію влаштували, і поїхали до Москви. Чесно кажучи, я тоді вам повірив. Начальство взагалі було впевнене, що ви їдете мститися, вбивати того дурного фабрикантського сина. І ви ж так красиво підтверджували, що саме це і збираєтеся робити. Остаточно пустилися берега, пішли вбивати Полозова, ми вас уже чекали, щоб арештувати. Я був проти, я хотів продовжити гру, але у вас, Іване Карповичу, якісь дуже впливові вороги, вони хотіли вашої крові просто там. Тоді я пішов вас арештовувати, я ж думав, що ви збожеволіли від горя, що ця Анастасія була вашим справжнім коханням, яке ви приховували. Я почув крик фабриканта, ми забігли, розраховували стати свідком сцени вбивства чи хоча б замаху. А замість цього ви посміялися з нас. У вас навіть браунінга з собою не було! Мені ні з чим було вас арештовувати, я зрозумів, що ви просто знущалися над нами, виставили дурнями! Ну і я зірвався, сказав трохи більше, аніж варто було. Я бачив, що чим більше я говорю, тим більше програю. Я не міг залишити останній хід за вами, тож сказав, що відправлю вас на фронт. Начальство було тільки за, ваші недруги тільки і мріяли, щоб знищити вас. Ну ви і пішли на фронт. Але і тут ви примудрилися використати наш удар собі на користь! Ми самі допомогли вам порвати з Грунею, віддалитися від неї і тим самим вивести з-під удару!

– Груня – молода дівчина. Я застарий для неї, – зітхнув я.

– Далі ваші пригоди на фронті. На жаль, нам там було складно відстежувати вас. Це почалося під час вашого перебування у тилу німців у Східній Пруссії. У Львові ми більш-менш контролювали вас. Чесно кажучи, вся ця операція з іконою, а її я навмисно вивчив дуже докладно, мене вразила. Я остаточно переконався, що маю справу з надзвичайно талановитою людиною, майже генієм. Тому я хотів не спускати з вас очей, коли ви знову опинилися на фронті. У вашому батальйоні були наші люди, але той п’яниця та еротоман Ліпський не пускав їх до себе у бліндаж, і про що ви там балакали, нам невідомо. Потім, незважаючи на наш наказ, вас викликали до штабу армії. Ці армійські генерали зневажають контррозвідку. У вас було якесь секретне завдання, подробиць я не знаю, але так розумію, що ви знову продемонстрували себе з найкращого боку. Вже після відставки Сіверса ми спробували його допитати, але він вилаяв нас і заявив, що ми не варті й волосини з вашої голови, і нічого про вас він не скаже. Ви вмієте вразити людей, Іване Карповичу.

– Пан генерал – дуже поважна людина… – почав я, і вкотре мене перервали.

– Ви повернулися поранений. Вас знову відправили до Криму. Груні вже не було поруч, і ви зробили все, щоб вона не з’явилася. Почали ходити до будинків розпусти, спати з відпочивальницями та медсестрами, всіляко демонструвати, що пірнули у блуд. Наші агенти переказували нам ваші розмови про те, що людина, коли побачить смерть близько, потім уже не може зупинитися на одній жінці, а хоче нових і нових стрибків у гречку. Ви затіяли все це, Іване Карповичу, щоб віддалити від себе Груню, так само, як раніше віддалили Єлизавету Павлівну, і це знову не викликало підозр!

– Слабка людина, ваша благородь, слабка! – зітхнув я.

– Авжеж, слабка. З ким не буває. Моє начальство дуже добре вас зрозуміло і з великим задоволенням читало доповіді про ваші походеньки. Але ж вони не бачили головного! Того, що ми залишилися без козирів! Зовсім! Ну, хіба що окрім прямої загрози вашому життю. Але це був досить хиткий козир! А тут іще моє керівництво вирішило заробити. Цей вискочка Піменов, товариш Распутіна, який щедро платив за наше прикриття, схотів собі за охоронця саме вас. Це теж цікава історія, так, Іване Карповичу? Він же був хворий на голову, цей Піменов! Таке витворяти і запросити собі в охоронці найкращого сищика імперії! – Форсов жадібно зазирнув мені в очі. Я знизав плечима, зітхнув, визнаючи свою дурість перед очима начальства.

– Він був гравець, він любив ризик. Його забавляла ця ситуація, коли ви, найкращий сищик імперії, служили йому, забезпечували охорону, а він убивав жінок.

– Що? Яких жінок? – здивувався я.

– Вірю, що ви довго ні про що не здогадувалися, Іване Карповичу. Ось чому я зрозумів, що ви все-таки не бог, а людина. Ви маєте слабкості і можете помилятися. Ви не помічали, як Піменов, цей Чорний, якого боялися геть усі, присилав вам дівок і пильно стежив за тим, чи сподобалися вони вам. Якщо сподобалися, то вони були приречені до жахливої загибелі.

– Не може бути! – скрикнув я.

– Може. Ось. Фотографії жертв. – Він показав мені кілька карточок, на яких були розпанахані і скривавлені жіночі тіла.

– Жах який! Ви знали про це і мовчали? – спитав я.

– Ну звісно ж, знали, Іване Карповичу. Мені відомо, що ви зневажливо ставитеся до поліції. Здебільшого справедливо, але там не всі повні дурні. До того ж Піменов не дуже ховався, головне для нього була гра з вами, щоб ви ні про що не здогадалися. А що там робить поліція, його не хвилювало, бо поліція була у нього в руках.

– Але ви ж кажете, що він вбивав жінок!

– Яких жінок? Хористок, модисток, артисток, проституток. Він не чіпав жінок із поважних родин, він вбивав лише сміття, за яке ніхто не став би піднімати бучу проти одного з найбільших армійських постачальників. Убивав і водночас насолоджувався грою з вами. Він же реально ризикував, ходив по лезу ножа, і це п’янило його. А ви нічого не бачили. Я вже подумав, що Іван Карпович постарів і заслаб. Не той уже Іван Карпович, не найкращий сищик імперії. Та потім я мусив змінити своє ставлення. Бо виявилося, що ви не бачили витівок Піменова і через те, що були зайняті своєю грою. Ви вирішили не зупинятися і повністю вивести з-під удару своїх жінок. І от Єлизавета Павлівна з Монікою та кухаркою зачиняють хутір і вирушають відпочити на Кавказькі мінеральні води. Наші люди вже чекають їх, але вони там так і не з’являються. Вони навіть не сідали у потяг! Вони зникли дорогою! Ми піднімаємо всю нашу агентуру, шукаємо жінку, малу дівчинку і карлицю, набір досить рідкісний. Їх бачили спочатку в Москві, потім у Вологді. Навряд чи вони вирушили мандрувати на оленях; скоріше за все, вони приїхали до Архангельська. Паспортів для виїзду за кордон у них не було. І отримати їх вони не могли, бо Міністерство внутрішніх справ завчасно попередили. Але якимось чином усім трьом вдалося виїхати з Архангельська. Ми обшукали все місто, сховатися вони не могли. Скоріше за все виїхали на одному з численних пароплавів, думаю, що англійських. І от що цікаво, за два місяці до того в Архангельську були ви.

– Я супроводжував Піменова, – кивнув я.

– Супроводжували, авжеж. І ось саме тоді ви зняли з рахунку в банку чотири тисячі рублів.

– Я програвся у карти. Грав у готелі «Восьминіг», мене там…

– Вас там бачили, так, справді! Але от що цікаво, свідки сказали, що програлися ви англійцю. Старпому з пароплава «Лівія». Тоді він відплив, а потім, за два місяці, повернувся до Архангельська. І відплив у той самий день, коли туди мусили прибути Єлизавета Павлівна з вашими донькою та кухаркою. Чи не дивний збіг обставин?

– Я більше не граю у карти, ваша благородь!

– Це була прекрасна операція! Як і те, що Єлизавета Павлівна віддала хутір в оренду на десять років, отримавши гроші вперед.

– Віддала! Мій хутір! – Я закрутив головою.

– На перший час їм вистачить грошей. Куди вони попливли? До Англії? Чи зупиняться десь у Норвегії? А може, далі на південь, до Іспанії? Чи до Італії? Мати вашої доньки звідти ж! Хоча ні, ви б не стали ризикувати. Бо ми ж змогли б знайти адресу того італійця, якому спочатку ви, а потім Єлизавета Павлівна писали листи і надсилали фотографії Моніки. Наші агенти перевірили, ваших жінок немає в Мілані, де служив той італієць. То Іспанія чи Португалія?

– А це де?

– Але це ще не все, Іване Карповичу! Поки ваші жінки тікають через північ, Груня з братом, якого перевели лікуватися до Туркестану, зникає! Начебто їх бачать у Астрахані. В той же день до Персії відбуває пароплав. Чи треба казати, що перед тим ви теж були у Астрахані!

– Та я всю імперію об’їздив! Де тільки не був!

– З користю для себе! Ви позбавили нас останніх козирів. Тепер навіть якби ми здогадалися, що ви блефуєте, ми б не мали можливості притиснути вас через жінок, бо ті виїхали за кордон. Браво, Іване Карповичу! Браво! Ви провернули такі операції, знаючи про які, вам можна було вибачити неувагу щодо Піменова. Тим більше, що і там ви оговталися. Це стало зрозуміло з того, що вперше жінка, яка вам сподобалася, залишилася живою. Та козачка з Туапсе. Кажуть, вона співала вам ваших улюблених малоросійських пісень. Думаю, що у Піменова аж слина капала, щоб убити її, бо, вбиваючи жінок, які вам подобалися, він кидав виклик вам! Але тут стався замах.

– Я не зміг його попередити, бо не був поруч!

– Скоріше за все справді так і було. Якийсь дурник, переляканий війною, прийшов убити, а загинув сам. Але цікаво, що та солодкоголоса козачка зникла з Туапсе. І завдяки цьому залишилася живою, бо інакше Піменов неодмінно вбив би її. Він же знав про вашу слабкість щодо жінок. Він же бачив, як ви полізли тоді захищати ту акторку. Йому було дуже приємно вбивати тих жінок, бо ж він знав, що ви, якби дізналися, вбили б його. Але ж ви не знали. І він сміявся з вас, із найкращого сищика імперії, який виявився найбільшим сліпцем! Та, як я вже казав, Іване Карповичу, сміятися з вас треба обережно. І як тільки ти відчуєш, що виграв, пошив у дурні, одразу подумай, чи не програєш. Ви якось дізналися про витівки Піменова. Як? Почитали газети з тих міст, де він убивав? Але газети писали далеко не про всі випадки. Більшість убитих поліція просто приховувала, щоб не лякати публіку, бо ж убивства були воістину жахливі. Якісь чутки? Чи хтось підказав? Кажуть, що Піменов дуже боявся якогось абрека. Чули щось про таке?

– Його самого абреки охороняли!

– Так, дуже віддані йому абреки. Які разом із ним різали дівок і ґвалтували їх.

– Вони теж?! – скрикнув я.

– Ну звісно. Піменову, мабуть, нецікаво було самому гратися. Можливо, він би і вас, Іване Карповичу, запросив до цих забав, але дуже вже боявся. Вважав за краще гратися так, щоб ви не знали.

– Не можу повірити, що він був на таке здатний!

– Але ви його розкусили! У той час якраз пішли чутки, що під Туапсе бачили Туташхію, грізного грузинського абрека, якого вважали мертвим. Він, кажуть, мав зуб на Піменова. Може, купець вирішив звести вас докупи, щоб ви знищили один одного? Красивий план, але красиві плани гучно розвалюються. Так чи інакше, але ви, Іване Карповичу, дізналися про справи Піменова. І перше, що зробили, – захистили ту дівку. Господи, ви ж її бачили одну ніч, ну заспівала вона вам ваших пісень, і що з того? Але ні, потурбувалися про неї, сховали кудись. І вирішили вбити Піменова.

– Що ви таке кажете, ваша благородь? – обурився я.

– Але ви були б не ви, Іване Карповичу, якби просто пішли і вбили. Ні, ви любите робити все красиво. Ви побачили його гру проти вас і вирішили погратися і самі. До того ж Піменов був слабкий, убивати не міг, відлежувався. А ви чекали. Не знаю, чи ви запросили тих хлопців, чи вони самі прийшли. Піменова звинувачували у проблемах із постачанням військ, через що у Карпатах були значні втрати взимку. І подейкують, що деякі гарячі голови з армійських офіцерів вирішили замінити собою суд, помстившись постачальнику. Може, це були вони. А може, хтось інший, думаю, що охочих убити Піменова вистачало. Не має значення. Головне, що вони зробили все так, щоб ви уникнули підозр. Розбили голову, зв’язали, ви потім героїчно плазували на вулицю і першим підняли тривогу. Щоправда, коли нападники були вже далеко. І, якщо ті нападники були офіцерами, вони обрали якийсь дивний спосіб страти. Посадити на палю. Таке варварство! Цікаво, що сам покійний любив забивати палі в тіла своїх іще живих жертв. Який дивний збіг обставин! Може, панам офіцерам хтось підказав?

– Не можу знати, ваша благородь.

– І взагалі, у всій вашій історії якась просто-таки купа випадків здійснення правосуддя самотужки. Ось дивіться, Іване Карповичу. Брат Груні хотів убити місцевого справника, який начебто порушував закон. Брата відправили на каторгу, ми завербували Груню, вона почала стежити за вами, а потім, уже майже перед самим вашим розставанням, із далекого Сибіру прийшла звістка про те, що той справник трагічно загинув.

– Та невже? – здивувався я.

– Я поговорив з місцевими, і вони натякнули, що хоча офіційна версія була про нещасний випадок, але насправді, скоріше за все, сталося вбивство.

– Хто насмілився вбити справника?

– Я перевірив, ви у той час безвилазно сиділи в Криму. Залізне алібі. Але справник помер. Потім той Піменов. Його жорстоко вбивають, але у вас знову таки не алібі, а справжня брила. Навіть ваші вороги не можуть вас у чомусь підозрювати. І ось останній випадок: у Москві застрелили фабрикантського сина Володю Полозова! – Він знову зазирнув мені в очі.

– Застрелили? Бідолашний Володя, – зітхнув я.

– І як застрелили! Викрали, вивезли у ліс, там прив’язали до дерева, та так, щоб головою в мурашник. Мурахи об’їли бідолашному обличчя, коли той іще був живий. Мимоволі згадується, що вашій знайомій Кольцовій куля попала теж в обличчя. Ну хіба не дивний збіг?

– Анастасія!.. – Я зітхнув і витер сльозу.

– І знову у вас алібі, Іване Карповичу. Ви у Криму, вас тут усі бачать, у вечір убивства ви на прийомі у начальника шпиталю.

– Мене запросили.

– Так, Іване Карповичу, ви почесний гість. Але ж дивіться, як красиво все виходить! Справника-злочинця покарано, фабриканта-вбивцю покарано, жорстокого маніяка теж покарано! Я все чекав, коли ви займетеся тими жидами з Одеси, які розстріляли вас у Львові. Ви ж мусили їм помститися, Іван же Карпович ні про що не забуває! А тут що? Невже ці хлопці виявилися вам не по зубах? Ні, скоріше ви, Іване Карповичу, зрозуміли, що ті жиди у плащах і з кольтами не мали нічого проти вас, вони виконували послугу для ваших ворогів у Петрограді. Навіщо ж мститися канчуку, краще вдарити по тих, хто його тримає! Ви так вирішили? Вичікували, щоб ударити по ваших столичних ворогах! Ви вмієте чекати і вмієте бити так, щоб було дуже боляче, а ніхто й не здогадався, хто ж бив! Правосуддя блискуче тріумфує, і ніхто навіть не подумає, що до цього причетний Іван Карпович! Бо він сидить собі у Криму, їздить верхи в горах разом із татарами, прикидається дурником і у вус не дує. Бо ж думає, що обіграв контррозвідку. Обіграв так чисто та впевнено, що вона нічого не помітила! І не помітила б, якби не я. Бо я зацікавився вами, Іване Карповичу. Я побачив, що ви сильний гравець, що вас не так легко перемогти, як думає моє дурне керівництво!

– Хіба можна так про начальство? – злякався я.

– Я щодня думав про вас, Іване Карповичу, що називається, ламав голову. І потроху-потроху почав розплутувати вашу гру. Розкусив її! Але справа в тому, що в мене не було жодних доказів. Керівництво і так мене не любило, воно б відкинуло мої припущення. Мені були потрібні докази! Але ж ви працювали так чисто, Іване Карповичу! Ви не залишали мені шансів! Та я уважний читач ваших історій. І ви неодноразово писали, що у складних випадках треба скласти мапу ситуації, щоб побачити все у комплексі.

– Господи, я і слів таких не знаю! Це все граф!

– І я почав малювати схему. І побачив, що є проблема. Я не міг пояснити, яким чином Єлизавета Павлівна здогадалася підігрувати вам. Після вашого призову ви не бачилися, листи ми контролювали, за хутором стежили, якусь цидулку від вас пронести не могли. Невже ви все знали заздалегідь і підготувалися? А може, ви шифрували щось у листах? Я доручив нашим шифрувальникам перевірити ваші листи на наявність таємного коду. Вони нічого не знайшли.

– То ви забирали мої листи? Як можна, ваша благородь! – образився я.

– Ми читали їх, переписували і відправляли адресату. Я наказав просвічувати листи: а раптом ви писали непомітним чорнилом, як це люблять робити бунтівники? Але і це нічого не дало. Якісь безневинні листи. Потім ви взагалі листи припинили писати, а надсилали листівки, здебільшого з краєвидами Криму. Єлизавета Павлівна вам не відповідала. Окрім єдиного разу. І її відповідь була дивною. Вона написала вам, щоб ви більше не писали, не надсилали листівок. Але ви продовжили. І більше вона не протестувала. Аж до самого від’їзду! Я спочатку нічого не помітив тут, а потім, уночі, мені відкрилося! Відповідь Єлизавети Павлівни була сигналом, що щось пішло не так. Я подивився на дати ваших листів. Якщо рахувати після того, як ви написали Єлизаветі Павлівні про Груню, ви надіслали їй дев’ять листів, які ми всі прочитали. Відповідь Єлизавети Павлівни була після п’ятого. Шостий прийшов так швидко, наче ви одразу написали його, як тільки отримали лист із хутора.

– Я нічого не розумію, ваша благородь.

– І я замислився: а чому вона відповіла? Що саме пішло не так? Якщо вважати, що у ваших листах був якийсь код, то вона могла не зрозуміти його. Або лист міг не дійти. Красива ідея? Ви нумерували свої послання. І от коли після п’ятого листа надійшов сьомий, Єлизавета Павлівна просигналізувала вам, що шостий лист загубився. І ви швиденько надіслали його дублікат!

– Я листівки надсилав! З краєвидами.

– Але де міг зникнути лист? Я поїхав до Ромен. З ваших історій, Іване Карповичу, я навчився такого прийому, як брати на арапа, тобто відчайдушно блефувати. Я сказав начальнику пошти, що в мене є неспростовні докази того, що він украв ваш лист. Бідолаха ледь не обробився з переляку і лист мені віддав. Казав, що вкрав його, щоб потім продати, бо ж ваші листи будуть після війни на вагу золота, коли ви знову станете одною з головних знаменитостей імперії. О, бачу, ви зацікавилися інформацією про лист. Ось він, звичайний ваш лист із Криму. Конверт, листівка з сухим описом ваших справ і найкращими побажаннями. Ми просвітили листівку, дивилися її і так і сяк, та нічого не знайшли. Я дуже засмутився. Мені ж здавалося, що це буде та ниточка, яка приведе мене до ваших таємниць! А ниточка обірвалася. Я страшенно напився, блював, уночі спав дуже неспокійно, мені було погано, а вже під ранок на мене знову зійшло одкровення. На вас же воно теж сходить, Іване Карповичу? Це одкровення – нагорода за велику працю, за впертість і завзятість, за те, що ми не відступаємо!

– Яке одкровення, ваша благородь?

– Я подумав про один ваш лист! Один із перших! Нудний лист, але там було щось про ядро та лушпину. Перечитав. Ви писали, що це цитата зі Святого Писання: «Не біжи за ядром солодким, бо шлях до раю веде через лушпину непримітну». На жаль, я не дуже добре вчив Закон Божий, то одразу не звернув уваги на цей вислів. Спитав знайомого панотця, хорошого знавця Святого Писання, той відповів, що такого вислову в Біблії немає! І тоді я все зрозумів! Що ми бігли за плодом солодким, тобто за аркушами листів і листівками, але забували про конверт! Про лушпини непримітні! А я ж його встиг викинути до урни. Дякувати богові, що прибиральниця не встигла опорожнити її! Я знайшов той конверт. Попросив опрацювати його в нашій лабораторії. І виявилося, що на ньому був текст, написаний спеціальним чорнилом, яке можна було прочитати лише після хімічної обробки! Її провели, на жаль, не дуже професійно, ми ж не знали рецепту. І частину тексту було знищено. Але вистачило і того, що залишилося. Це була детальна інструкція дій Єлизаветі Павлівні з приводу того, як їй треба закрити всі справи на хуторі і бути готовою вирушити у поїздку. Тож виявилося, що з самого початку ви детально інструктували її! У вас був зв’язок із нею, а ми нічого і не помічали! Це знову такий випадок, коли ми думали, що контролюємо вас, Іване Карповичу! А насправді ви використовували ту нашу впевненість і вели свою гру! Перший лист, із рецептом розчину, яким обробляти конверти, ви, мабуть, передали з кимось. Я підняв доповіді наших агентів, восени 1914 року на хутір приходив якийсь залізничник. Його мобілізували, але відпустили на пологи дружини. Залізничник працював над побудовою нової колії до Львова. Там ви могли зустрітися. Може, це був хтось інший, не має значення, головне – що ви зробили можливим секретний зв’язок просто у нас під носом! Те саме було і з Грунею, якій ви теж надсилали листівки з порожніми підписами. Ми так старанно їх вивчали, але ніхто не здогадався подивитися на конверти!

Він зареготав, підскочив, заходив по кімнаті, аж підстрибував.

– Але я здогадався! Я викрив вас, Іване Карповичу! Викрив! Я розплутав весь ваш план, дізнався про всі подробиці вашої гри, роздобув докази! Я переграв вас, Іване Карповичу!

– Як скажете, ваша благородь, – розвів я руками.

– Але я розумів, що насправді цей конверт важливий для мене. Для мого тупоголового керівництва це фільчина грамота! І якщо я зроблю доповідь, то мені просто не повірять. Їм зручніше вважати вас дурником, якого вони контролюють. Тому я вирішив прийти до вас, Іване Карповичу.

– Для чого, ваша благородь? – спитав я, але Форсов наче і не чув мене.

– Але я подумав, що не варто сідати за один стіл із таким гравцем, як ви, якщо не маєш дуже хороших козирів. І я знайшов їх, Іване Карповичу, знайшов! – Він зареготав. – Знайшов! Ось мій козир! – він показав фотографію. – Молода співачка, перед якою почали відчинятися двері найкращих залів Москви і яку протегує сама Ксенія Пяльцева, найкращий голос імперії. Здається, колись ви дуже допомогли Ксенії! Така гучна була історія з діамантом «Зірка Сходу»! Тепер вона допомогла вам, так, Іване Карповичу?

– Не можу знати.

– Ось де ви сховали свою солодкоголосу козачку! У Туапсе вона була Женев’єва, за документами Настя, у Москві вона ж стала Мальвою. Змінила зачіску, вивчила російський репертуар. Це ж так схоже на вас, Іване Карповичу! Ховати на очах у тих, хто шукатиме! Ви ж просто знущалися з нас! Але, Іване Карповичу, можливо, вам і неприємно це визнавати, та вам доведеться змиритися з тим, що у вас з’явився суперник, який грає не гірше за вас, геній вашого масштабу! Розумієте?

– Ні, ваша благородь.

– Я переграв вас, Іване Карповичу! Ви так красиво зістрибнули з цілої купи гачків, але я підсік вас. На цю Женев’єву-Настю-Мальву! Ви ж так не любите, коли жінок кривдять. А та козачка в моїх руках, я можу зробити з нею все, що захочу! Розумієте, Іване Карповичу? Ви тікали, вперто і успішно, але лише для того, щоб потрапити мені в руки!

– Що ви хочете? – спитав я.

– І я схопив вас, Іване Карповичу, схопив міцно, надійно, стиснув пальці на ваших зябрах! Ви думали, що обдурите всіх, але не врахували, що вас перестріну я!

– Що ви хочете?

– А тепер я поклав вас на лопатки і приставив гострий ніж до вашого горла! І ви нікуди не дінетеся! Шах і мат! Найкращий сищик імперії програв! Я загнав вас у кут, Іване Карповичу, я побачив вас наскрізь, розгадав всі ваші задуми! – Він носився по кімнаті, махав руками, підстрибував, захлинався від захоплення власною хитрістю.

– Що ви хочете?

– Тепер, Іване Карповичу, ви працюватимете на мене! Робитимете те, що я скажу, інакше я вас знищу! Чуєте? І хай тільки ви спробуєте ухилитися, я одразу ж покараю вас! Чуєте? Я тримаю вас у своїх руках і коли схочу, то на одну долоню поставлю, а другою приб’ю! Я знаю, що ви знаєте це! І ви розсудлива людина! Ви розумієте, що програли і що у вас немає жодного шансу вислизнути з моєї пастки! Тепер слухайте мої умови. По-перше, гроші. Десять тисяч до кінця тижня і потім три тисячі рублів щомісяця. По-друге, ви знову починаєте писати оповідки про свої пригоди. У вас з’являється новий товариш – пан Фірс, англійський підданий. Спочатку ви дієте на рівних, а потім Фірс починає заступати вас. Усі оповідки, які ви напишете, спочатку віддаватимете мені, я їх читатиму і редагуватиму за необхідності. По-третє, ви повертаєтеся з гір, де за вами важко стежити, до санаторію. У Коктебель. Мусите жити там і їздити кудись лише з мого дозволу! По-четверте, ви мусите прибрати капітана Корякіна. Він мені заважає. Дуже акуратно прибрати, щоб це був наче нещасний випадок. Після чого вашим куратором стану я. Все зрозуміло? Я переміг вас, Іване Карповичу! Найкращого сищика імперії! Генія інтриг! Я знищив вас! Перевершив ваш хитрий, але мужицький розум! Я…

Він нависав наді мною, переможно дивився на мене, виголошував слова своєї перемоги й не чекав ножа по горлянці. Поточився і впав. Хрипів на підлозі. В його очах був подив і переляк.

– Який же ти дурний, капітане! Якби ти побачив барліг ведмедя, ти б став шуряти туди кілком? Чи засовувати голову в осине гніздо? Або наступати босою ногою на змію? Ні! Але чого ж ти вирішив полізти до мене? Чи ти не знаєш, що людину не можна заганяти у кут, бо тоді вона стає здатна на будь-що? Ти добре грав у ці шахи з розумуванням, але ти забув, що в житті шахи можуть закінчитися тим, що один гравець дасть дошкою по голові другому! А ти був не готовий для цього. Ти ж бачив, чим закінчувалися спроби людей грати зі мною! Але ти поліз грати, бо думав, що найрозумніший! Ти ж сам казав, що у мить тріумфу треба подумати, де ти програєш! А ти не подумав!

Капітан кахкав на підлозі. Я почав переглядати його речі.

– О, коньяк. Пан капітан збиралися добре відсвяткувати свою перемогу? Спорожню пляшки, нехай всі думають, що ти набрався. Так, ось твої документи. Думаю, що ти записався у готелі під чужим прізвищем. Цю ж поїздку тримав у таємниці, не сказав ані колегам, ані знайомим, куди їдеш. Тут оселився у кімнаті, передав мені записку і чекав. Ну й добре, нехай твоє прізвище не буде нікому відоме. Якийсь безвісний відпочивальник, що набрався коньяку, пішов купатися і втонув. Я кину твоє тіло у море, де тобою ласуватимуть краби. Хоча ні, до моря важко пройти непоміченим. Хай краще трапиться пожежа. Будівля дерев’яна, кримське сонце висушило її, це прекрасний сірник, який запалає і забере з собою таємницю твоєї загибелі, капітане. Поліція проведе мляве розслідування, встановить, що сталася пожежа, мабуть, через паління у ліжку, бо ж тіло знайдуть саме у ліжку. Особа загиблого невідома, і на тому все скінчиться. У Петербурзі, звісно, тебе спробують шукати. Можливо, ця тека з документами на мене допомогла б їм зрозуміти, що сталося. Але ти так люб’язно привіз її сюди! Я її теж спалю, не хвилюйся.

Капітан застогнав. Він лежав у калюжі крові.

– Я розумію, що, можливо, не так все добре, можливо, ти залишив якісь сліди, які можуть привести до мене. Але в мене ж не було іншого виходу. Я не люблю, коли мене до чогось примушують. Дуже не люблю. І я краще ризикну, аніж терпітиму. Цього ти не врахував. Дарма. Але що вже поробиш?

Він кілька разів сіпнувся і помер. Я зачинив двері номера, відсунув тіло, витер кров. Потім поклав тіло в ліжко. Кинув туди скривавлені простирадла і рушники. Окропив усе гасом із лампи, частину порснув на підлогу. Вилив на ліжко кілька пляшок коньяку. Підпалив, пішов. Уже їхав верхи, коли почув позаду крики: «Пожежа! Пожежа!». Згори було добре видно, що будиночок спалахнув, наче свічка. Пожежники приїхали лише за годину, коли другий поверх уже згорів і провалився на перший. У газетах про цю пожежу писали, але про жертву не згадували. Для чого писати про згорілого відпочивальника у розпал і без того кволого через війну курортного сезону? Поліція теж вирішила, що краще все вважати нещасним випадком, аніж нерозкритим вбивством. Контррозвідка мене з цього приводу не турбувала. Думаю, там теж багато хто полегшено зітхнув, коли капітан Форсов зник.

Я ж зрозумів, що війна тільки починається. Війна до переможного кінця. І це вже була моя війна.

Владислав Івченко

Владислав Івченко народився 11 грудня 1976 року в місті Києві, де прожив тиждень, а потім був висланий за сарказмі до Сум, де живе і досі.

Закінчив Вищі курси літературної майстерності при Будинку-музеї А. П. Чехова за фахом. «Поміркований реалізм».

Закінчив із червоним дипломом і червоним обличчям економічний факультет Сумського держуніверситету.

З 2000 року працює у сумській газеті, де зробив карколомну кар’єру і досягнув посади заступника головного редактора.

Пише з 1998-го року, з 2004-го здебільшого українською.

Перед тим, як почати писати, деякий час терпів.

У творчості сповідує принципи.

Лауреат і стипендіат.

Content

Владислав Івченко
НАЙКРАЩИЙ СИЩИК ІМПЕРІЇ НА ВЕЛИКІЙ ВІЙНІ
1914–1916
2015

Вступ

Клуб «Чорна троянда»

Довга алкоголічна дорога на фронт

Неприємності починаються

Сліпуча Орина

Старовинне пруське закляття

З багнетом або на багнеті

Пригоди неспокійної людини

Загадка Іллі Благово

Львів викликає

Розшукується ікона

Люди-трава

Білявий янгол милосердя

Сибірські порядки, або Історія бідної Груні

Півтори помсти

Бліндажні балачки, або Іван Карпович дає Шахерезаду

Трупаки

Ненадійний охоронець

Два монологи, або Сміятися краще останнім

Владислав Івченко